Mravenci

Bernard Werber

(1998)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Dávejte pozor, kam šlapete! Během několika vteřin, které potřebujete k přečtení tohoto odstavce, se narodí 40 lidí… a 700 milionů mravenců.Malí, pro nás takřka neviditelní, a přesto úchvatní tvoři vytvořili od doby, kdy se před stovkou milionů let na Zemi objevili, zcela dokonalou a všestranně fungující civilizaci. Budují města a federace, bojují o území, společnými silami odrážejí útoky vetřelců a predátorů. Zakládají houbová políčka nebo mšičí farmy a svá hnízda dokážou utkat z listí. Vyznávají kastovní systém a některé druhy si otrokářským způsobem podrobují jiné. Přestože představivost lidí vždy s oblibou hledala paralelní světy po nejrůznějších koutech vesmíru, na fantastickou existenci těch, kteří žijí v poloskrytu pod našima nohama, se zapomínalo. Jsou mravenci anarchisté, roajalisté anebo se jejich organizace blíží totalitnímu zřízení? Jak chápou čas? Co o nich vlastně víme? A vědí oni o nás?Werberův román Mravenci bývá právem označován jako realistická sci-fi: to nejúžasnější je na něm právě to, co je skutečné. Po jeho přečtení už nikdy nebudete vnímat svět tak jako dosud - stejně jako hrdina knihy, nezaměstnaný pařížský zámečník Jonathan Wells, který po svém excentrickém strýci zdědil suterénní byt a tajemné varování: Hlavně nikdy nechoď do sklepa!

BERNARD WERBER

Mravenci

NS SVOBODA

PRAHA 1998

PŘELOŽIL RICHARD PODANÝ

© Editions Albin Michel, S. A. – Paris 1991

Translation © Richard Podaný, 1998

ISBN 80-205-0458-3

Mým rodičům

a všem těm – přátelům, vědcům –,

kdo přinesli své stéblo

při stavbě této budovy.

Během několika vteřin, které jste potřebovali k přečtení těchto řádek:

– se na Zemi narodilo 40 lidí a 700 milionů mravenců

– na Zemi zemřelo 30 lidí a 500 milionů mravenců

ČLOVĚK: Savec, jehož výška kolísá mezi jedním a dvěma metry. Váha: mezi 30 a 100 kilogramy. Gestační doba samičky: 9 měsíců. Způsob výživy: všežravec. Předpokládaná populace: přes 5 miliard jedinců.

MRAVENEC: hmyz, jehož velikost kolísá od 0,01 do 3 centimetrů. Váha: mezi 1 a 150 miligramy. Snůška: podle potřeby a zásoby spermatozoidů. Způsob výživy: všežravec. Pravděpodobná populace: přes miliardu miliard jedinců.

EDMOND WELLS

Encyklopedie relativního a absolutního vědění

1. PROBUZENÍ

„Uvidíte, že to vůbec není to, co jste čekal.“

Notář začal vysvětlovat, že budova je chráněnou historickou památkou a že v ní bydlel nějaký dávný, nejspíš renesanční mudrc, jenže si už nepamatuje který.

Sešli po schodišti až na dlouhou temnou chodbu, kde notář dlouho šátral, marně cvakal vypínačem a pak toho nechal.

„Kruci! Zas nefunguje.“

Pustili se do tmy, šmátrali po zdech a dělali hluk. Když notář konečně našel dveře, otevřel je a zmáčkl vypínač – tentokrát úspěšně –, uviděl, že jeho klient se tváří dost rozrušeně.

„Něco vám je, pane Wellsi?“

„Jen taková fobie. To nic.“

„Strach ze tmy?“

„Ano. Ale už je mi líp.“

Prohlédli si prostory. Celý suterénní byt měřil asi dvě stě čtverečních metrů. Jonathanovi se líbil, i když ven vedlo jen pár okének, úzkých a umístěných až u stropu. Všechny zdi byly uniformně šedé a všude byl prach… ale nad tím se vůbec nehodlal pozastavovat.

Jeho současný byt byl totiž proti tomuhle pětinový. Kromě toho už neměl čím platit nájem. Zámečnictví, ve kterém pracoval, se před nedávnem rozhodlo, že se bez jeho služeb obejde. Tohle dědictví po strýci Edmondovi je opravdu dar z nebes.

Dva dny nato se přestěhoval do čísla tři v ulici des Sybarites se svou ženou Lucií, synem Nicolasem a psem Pikulíkem, trpasličím pudlem.

„Mně ty šedivé zdi nevadí,“ oznámila Lucie a načechrala si hřívu zrzavých vlasů. „Aspoň si to tu budeme moct zařídit podle svého. S tímhle se dá udělat cokoli. Je to jako kdybysme měli předělat vězení na hotel.“

„Kde je můj pokoj?“ zeptal se Nicolas.

„Vzadu vpravo.“

„Haf, haf,“ doplnil je pes a začal Lucii okusovat lýtko, aniž by mu vadilo, že drží v rukou svatební jídelní soupravu.

Ihned byl bez milosti zavřen na záchodě: na klíč, protože skákat na kliky a otevírat si se už dávno naučil.

„Znal jsi toho svého zázračného strýčka dobře?“ navázala Lucie.

„Strýce Edmonda? Vlastně si nepamatuju na nic jiného, než že když jsem byl malý, dělal mi letadýlko. Jednou jsem při tom měl takový strach, že jsem ho počural.“

Zasmáli se.

„Už tehdy jsi měl pro strach uděláno, co?“ popíchla ho Lucie.

Jonathan dělal, jako by nic neslyšel. „Neměl mi to za zlé. Jenom řekl mojí matce: No tak už víme, že pilot z něj nebude… Máma mi pak říkala, že se zájmem sleduje, jak si v životě vedu, ale nikdy se neukázal.“

„Co vlastně dělal?“

„Byl vědec. Zdá se mi, že biolog.“

Jonathan se zamyslel. No jasně, o svém dobrodinci vlastně dohromady nic neví.

Šest kilometrů odsud:

BEL-O-KAN

Výška jeden metr.

Padesát pater pod zemí.

Padesát pater nad povrchem země.

Největší město v celé oblasti.

Odhadovaná populace: 18 milionů obyvatel.

Roční produkce:

– 50 litrů mšičí šťávy – medovatky

– 10 litrů šťávy z červců

– 4 kilogramy hub

– 1 tuna přemístěné půdy

– 120 kilometrů použivatelných chodeb

– 2 čtvereční metry plochy na povrchu

Jeden paprsek vnikl až dovnitř. Jedna noha se pohnula. První pohyb po začátku hibernace, první po třech měsících. Další končetina, zakončená dvěma pomalu se rozevírajícími drápky, se sune kupředu. Třetí noha se uvolňuje. Potom hruď. Pak celá bytost. Pak tucet bytostí.

Chvějí se, aby pomohli průhledné krvi kolovat v arteriálním systému. Krev přechází z těstovitého stavu do polotekutého a pak do tekutého. Srdeční pumpa se pomalu dává do práce. Žene životně důležitou tekutinu až do konečků končetin. Biomechanika se zahřívá. Nesmírně složitá kloubní spojení se otáčejí. Všude se namáhají klouby s ochrannými destičkami, snažíce se dostat až k bodu, kde je zkroucení již extrémní.

Vstávají. Jejich těla začínají dýchat. Jejich pohyby jsou neurovnané. Zpomalený tanec. Lehce se chvějí, oklepávají se. Přední nohy se spojují před ústy jako k modlitbě – to si navlhčují drápky, aby si jimi mohli vyleštit tykadla.

Těch dvanáct probuzených se tře navzájem. Potom se snaží probudit sousedy. Mají ale sílu maximálně na to, aby se probudily samy, nemají energii, o kterou by se mohly podělit. Vzdávají to.

Vydávají se tedy ztěžka na cestu uprostřed zkamenělých těl svých sester. Směřují k Velkému Vnějšku. Jejich studenokrevný organismus potřebuje načerpat kalorie ze slunečního světla.

Jdou utrmáceně kupředu. Každý krok bolí. Tolik by se jim chtělo zase ulehnout a zůstat v klidu jako miliony ostatních! Ale to nejde. Vzbudily se první. Teď musí pomoci probudit celé město.

Procházejí vnější slupkou města. Sluneční světlo je oslepuje, ale dotek čisté energie je tolik příjemný…

Slunce vstoupí do našich dutých koster

Rozhýbá naše zbolavělé svaly

A spojí naše rozdělené myšlenky.

To je starobylé ranní blahořečení rezavých mravenců, pocházející ze stého tisíciletí. Už tehdy v jejich mozku probouzel první dotek tepla touhu zpívat.

Teď, když jsou už venku, se začínají systematicky umývat. Vylučují bílé sliny a natírají si jimi kusadla a nohy.

Kartáčují se. Je to neměnný ceremoniál. Nejdřív oči. Třináct set maličkých okének, která tvoří každé ze dvou sférických očí, je zbaveno prachu a usušeno. Stejně naloží s tykadly, předními, středními i zadními končetinami. Nakonec naleští krásná ryšavá brnění, dokud se neblýskají jako kapky ohně.

Mezi dvanácti probuzenými mravenci je i jeden plodný samec. Je o něco menší než je průměrná belokanská populace. Má úzká kusadla a je naprogramován, aby žil pouze několik měsíců, ale zato je obdařen výhodami, které jeho družky neznají.

První privilegium jeho kasty: jako pohlavní bytost má pět očí. Dvě velké, kulovité oči, které mu dávají rozhled v úhlu 180 stupňů. Potom tři drobnější, rozmístěné do trojúhelníku na čele. Tyhle nadpočetné oči jsou ve skutečnosti přijímači infračerveného záření, dovolujícími mu rozlišit na dálku jakýkoli zdroj tepla, a to dokonce i v naprosté tmě.

Taková schopnost je tím vzácnější, že většina obyvatel velkých měst se stala v stotisícím tisíciletí naprosto slepou, protože tráví celý život pod zemí.

Ale to nejsou všechny zvláštnosti. Má také (stejně jako samičky) křídla, která mu jednoho dne dovolí létat při aktu lásky.

Jeho hruď chrání speciální štítová destička: metanotum.

Jeho tykadla jsou delší a citlivější než tykadla ostatních obyvatel.

Mladý plodný samec zůstal dlouhou chvíli na povrchu kupy a hřál se ve slunečním světle. Potom, když se dost zahřál, se vrátil do města. Dočasně se stal členem kasty „termických zpravodajů“.

Koloval chodbami v třetím podzemním poschodí. Tady ještě všichni hluboce spí. Prochladlá těla trčí bez hnutí. Tykadla se ani nepohnou.

Mravenci ještě sní.

Mladý samec napřáhl nohu k jedné dělnici, kterou chtěl probudit teplem svého těla. Teplý dotek způsobil příjemný elektrický výboj.

Po druhém zazvonění se ozvaly šouravé krůčky. Dveře se otevřely – chvilku trvalo, než babička Augusta odpojila bezpečnostní řetěz.

Od smrti svých dvou dětí žila uzavřeně v tomhle malém třicetimetrovém bytě a přemílala dávné vzpomínky. Ku prospěchu jí to určitě nebylo, ale ani trochu to nezměnilo její laskavost.

„Já vím, že ti to připadá směšné, ale vezmi si bačkory, navoskovala jsem podlahu.“

Jonathan poslechl. Cupitala před ním, až došli do salonu, kde byl všechen nábytek přikryt povlaky. Jonathan se posadil na kraj velikého gauče a po chvíli se vzdal snahy, aby pod ním umělohmotný povlak nevrzal.

„Jsem tak ráda, že jsi přišel… Možná mi nebudeš věřit, ale chystala jsem se ti teď někdy zavolat.“

„Vážně?“

„Představ si, že mi Edmond pro tebe něco nechal. Dopis. Řekl mi: Jestli umřu, musíš dát tenhle dopis za každou cenu Jonathanovi.“

„Dopis?“

„No ano, ovšem, dopis… Hmmm… kam jsem ho jen dala… počkej chviličku… On mi ho dal, já jsem mu řekla, že si ho pěkně založím, a dala jsem ho do skříňky. Musela to být jedna z těch pocínovaných skříněk tamhle na té velké polici.“

Začala napodobovat bruslaře, ale při třetím klouznutí se zastavila.

„Jsem to ale nevychovanec! Takhle tě přijmout! Dáš si se mnou trochu verbeny?“

„Rád.“

Zmizela v kuchyni a začala harašit hrnci.

„Povídej, Jonathane, co je u vás nového,“ křikla.

„Mno, žádná sláva. Vyhodili mě z práce.“

Babička na chvíli vystrčila zešedivělou myší hlavičku ze dveří a pak se objevila celá, s vážným výrazem, zavinutá do dlouhé modré zástěry.

„Propustili tě?“

„Jo.“

„Proč?“

„Znáš to, zámečnická služba je dost speciální záležitost. Náš podnik, Zámečnictví SOS, funguje čtyřiadvacet hodin denně ve všech čtvrtích Paříže. Od té doby, co jednoho z kolegů napadli, jsem odmítal chodit večer do těch horších čtvrtí. Tak mě vykopli.“

„Dobřes udělal. Lepší zdravý nezaměstnaný než naopak.“

„A navíc jsem si moc nerozuměl se šéfem.“

„A co ty tvoje pokusy s utopickými komunitami? Za mých časů se takovým společenstvím říkalo New Age.“ (Usmála se pod vousy. Vyslovovala to „mňůjejč“.)

„Nechal jsem to plavat po krachu té farmy v Pyrenejích. Lucie měla plné zuby toho věčného kuchtění a uklízení po kdekom. Byla tam mezi námi fůra parazitů. Naštvali jsme se. Teď žiju jenom s Lucií a s Nicolasem… a co ty, babičko, jak se máš?“

„Já? Prostě existuju. Už to samo je permanentní starost.“

„Ale jdi! Někdo, kdo prožil přelom tisíciletí…“

„Ach… víš, nejvíc mne udivuje, že se nic nezměnilo. Dřív, když jsem byla děvčátko, jsme si říkali, že po přelomu tisíciletí by se mohly dít neobyčejné věci, a vidíš, kde nic tu nic. Jsou tu pořád osamělí staří lidé, pořád nezaměstnaní, auta pořád vyfukují kouř. Dokonce ani myšlenky se nepohnuly. Podívej, loni se znovuobjevoval surrealismus, rok před tím rokenrol. Otevři si noviny, už tam pro tohle léto oznamují návrat minisukní. Jestli to takhle bude pokračovat, brzo odněkud vytáhnou i staré myšlenky z počátku minulého století: komunismus, psychoanalýzu, relativitu…“

Jonathan se usmál.

„Přece jen nějaký pokrok nastal. Prodloužila se průměrná délka života, vzrostlo procento rozvodů, úroveň znečištění vzduchu, délka tras metra…“

„No bravo. A já jsem věřívala, že každý bude mít svoje osobní letadlo. Startovat se bude z balkonu… víš, když jsem byla mladá, lidi měli strach z atomové války. A byl to parádní strach. Zemřít ve výhni obrovského jaderného hřibu, zemřít s planetou… to mělo přece jen šmrnc. Místo toho umřu jako stará nahnilá brambora. A všichni na to nakašlou.“

„Ale ne, babičko, to přece ne.“

Osušila si čelo.

„A navíc je horko, čím dál tím víc horko. Za mých časů takové vedro nebývalo. Měli jsme skutečné zimy a skutečná léta. Teď začíná sezóna dovolených v březnu.“

Odešla zase do kuchyně, kde s neobyčejnou zručností vládla všem různým nástrojům, kterých je potřeba k přípravě dobrého domácího verbenového čaje. Potom škrtla sirkou a on uslyšel syčení plynu v hořácích starodávné trouby. Vrátila se v mnohem lepší náladě.

„Ale ty jsi vlastně musel přijít kvůli něčemu konkrétnímu. V našich časech se nechodí za starou bábou jen tak.“

„Nebuď cynická, babičko.“

„Nejsem cynická, vím prostě, v jakém světě žiju, to je všechno. Tak dost toho upejpání a řekni mi, co tě sem přivedlo.“

„Rád bych, abys mi pověděla něco… o něm. Odkázal mi svůj byt – a já nevím dokonce ani…“

„Edmond? Ty si nepamatuješ na Edmonda? A přitom ti tak rád dělal letadýlko, když jsi byl malý. Vzpomínám si dokonce, že jednou…“

„Nojo, na to si vzpomínám taky, ale kromě téhle rodinné anekdoty mám prázdno.“

Usadila se do velkého křesla a dávala pozor, aby moc neshrnula povlak.

„Edmond… hmmm, Edmond, to byla osobnost. Ještě docela maličký mi dal důkladně zabrat. Být jeho matkou nebyla žádná slast. Například systematicky rozbíjel všechny hračky, většinou tím, že se je snažil rozebrat, vzácněji když se je pokoušel složit. Kdyby ale ničil jen hračky! Rozmontoval všechno: hodiny, gramo, elektrický kartáček na zuby. Jednou rozebral dokonce ledničku.“

Jako na potvrzení jejích slov začaly pochmurně bít starodávné hodiny v salonu. I ty si s malým Edmondem užily svoje.

„A kromě toho měl další mánii: skrýše. Obrátil dům vzhůru nohama, jen aby měl z čeho si postavit nový brloh. Jeden si postavil na půdě z deštníků a prostěradel, jiný ve svém pokoji z křesel a z přikrývek. Nic nemiloval víc než zůstávat zalezlý uvnitř, uprostřed pokladů, které tam shromažďoval. Když se mi tam podařilo nakouknout, měl tam vždycky plno polštářků a součástek, které vyrval z nějakého přístroje. Vypadalo to tam náramně pohodlně.“

„Tohle dělají všechny děti…“

„Možná, ale u něj to rostlo do překvapujících rozměrů. Nespal už potom ve své posteli a odmítal trávit noc jinde než v jednom ze svých hnízd. Často tam zůstával celé dny a ani na chvilku nevylezl. Jako kdyby přezimoval. Ostatně tvoje matka si vždycky myslela, že v předchozím životě byl veverkou.“

Jonathan se usmál, aby ji povzbudil k pokračování.

„Jednou si chtěl postavit chajdu mezi nohama stolu v salonu. A to byla ta kapka, kterou pohár přetekl. Tvůj dědeček dostal záchvat vzteku, což byla u něj zcela neobvyklá věc. Nasekal mu, zboural všechny skrýše a přinutil ho spát v posteli.“

Povzdychla si.

„Od toho dne se nám naprosto odcizil. Jako bychom přetrhli pupeční šňůru. Nebyli jsme už součástí jeho světa. Ale myslím, že ta zkouška byla nezbytná, musel jednou poznat, že svět se nebude věčně sklánět před jeho rozmary. Jak rostl, narůstaly i problémy. Nesnášel školu. Zase se chystáš říct – jako všechny děti. U něj to šlo o mnoho dál. Znáš hodně dětí, které se oběsí na záchodě na pásku, protože je učitel seřval? On se oběsil v sedmi letech. Odřízl ho uklizeč.“

„Nejspíš byl přehnaně citlivý…“

„Citlivý? To určitě! O rok později se pokusil propíchnout jednoho z učitelů nůžkama. Mířil na srdce. Naštěstí se mu podařilo zasáhnout jen cigártašku.“

Obrátila oči v sloup. Kousky dávných vzpomínek se vznášely všude kolem jako vločky.

„Pak se to trochu urovnalo, protože některým profesorům se podařilo ho zaujmout. Měl dvacet bodů v těch předmětech, které ho zajímaly, a nulu ve všech ostatních. Vždycky jenom nulu nebo dvacet.“

„Maminka říkala, že byl geniální.“

„Fascinoval tvoji matku, protože jí vysvětlil, že se snaží dobrat „absolutního vědění“. A ona, protože už od svých desíti věřila na předešlé životy, si myslela, že Edmond je reinkarnací Einsteina nebo Leonarda da Vinciho.“

„Kam se jí tam vešla veverka?“

„Kamkoli. Tolikero životů skládá se v jedinou duši… řekl Buddha.“

„Dělal testy IQ?“

„Ano. Dopadl hrozně špatně. Zapsali mu třiadvacet ze sto osmdesáti, což prý odpovídá lehké debilitě. Vychovatelé si mysleli, že je blázen a že je třeba dát ho do speciálního ústavu. Já jsem přitom věděla, že není blázen. Byl prostě mimo. Ach! Vzpomínám si, jak mne jednou, to mu bylo sotva jedenáct, dostal s takovou hádankou: máš jen šest sirek a musíš z nich složit čtyři rovnostranné trojúhelníky. Schválně si to zkus, není to vůbec snadné…“

Odešla do kuchyně, po očku zkontrolovala papiňák a vrátila se se šesti zápalkami. Jonathan chvíli váhal. Zdálo se mu, že by to mělo jít. Začal šestici dřívek rozkládat různými způsoby, ale po několika minutách se musel vzdát.

„Znáš řešení?“

Babička Augusta se soustředila.

„No vlastně… myslím, že mi to nikdy neprozradil. Pamatuju si jen, co mi k tomu řekl jako nápovědu: Je potřeba myslet jinak. Kdo myslí obvyklým způsobem, nedojde nikam. Představ si to, jedenáctiletý spratek a vymýšlí takovéhle věci! Ach… myslím, že to tam píská. Voda už bude horká.“

Vrátila se se dvěma šálky plnými žlutavé, velmi voňavé tekutiny.

„Víš, mám moc radost, že se o strýce zajímáš. Dneska lidi umírají a nikdo si nevzpomene, že se vůbec narodili.“

Jonathan nechal sirky plavat a zdrženlivě se párkrát napil verbeny.

„A co se dělo potom?“

„Moc toho nevím. Od té doby, co začal studovat na univerzitě, jsme od něj neměli zprávy. Dozvěděla jsem se – spíš od tvé matky –, že udělal přímo oslnivý doktorát, že pracoval pro nějakou potravinářskou společnost, pak ji opustil a odjel do Afriky, potom se vrátil a bydlel v ulici des Sybarites, a nikdo o něm až do jeho smrti nic neslyšel.“

„Jak zemřel?“

„Cože, ty to nevíš? Neuvěřitelná historka. Psalo se o tom ve všech novinách. Představ si, zabily ho vosy.“

„Vosy? Jak to?“

„Procházel se sám po lese. Musel nešťastnou náhodou narazit na roj. Všechny se na něj vrhly. Soudní lékař tvrdil, že v životě neviděl tolik bodnutí na jedné jediné osobě. Našli v něm 0,3 gramu jedu na litr krve. Nevídaná věc!“

„Má hrob?“

„Ne. Chtěl, aby ho pochovali v lese pod jednou borovicí.“

„Máš fotky?“

„Podívej, támhle na zdi nad komodou. Vpravo je Suzy, tvoje matka (viděls ji někdy takhle mladou?), a vlevo je Edmond.“

Měl vyboulené čelo, malý špičatý knírek, uši à la Kafka – bez lalůčků, nasazené vysoko nad úrovní obočí. Škodolibě se usmíval. Úplný ďáblík.

Suzy stojící vedle něj vypadala v bílých šatech báječně. O pár let později se provdala, ale trvala na tom; že si ponechá příjmení Wellsová. Jako by si nepřála, aby její partner zanechal stopu svého jména na jejich potomstvu.

Když se Jonathan přiblížil, uviděl, že Edmond drží nad hlavou své sestry dva prsty.

„Byl dost zlomyslný, ne?“

Augusta neodpověděla. Její pohled se zahalil smutkem, jakmile se podívala na zářící tvář své dcery. Suzy zemřela před šesti lety. Patnáctitunový kamion s opilým řidičem srazil její vůz do příkopu. Agónie trvala dva dny. Volala Edmonda, ale Edmond se ani neukázal. Jako obvykle byl někde pryč…

„Víš o nějakých dalších lidech, kteří by mi mohli o Edmondovi něco povědět?“

„Hmmm… Měl přítele z dětství, se kterým se často vídal. Byli spolu dokonce i na univerzitě. Jason Bragel. Někde bych měla mít jeho číslo.“

Augusta zběžně zapátrala ve svém počítači a dala Jonathanovi číslo strýcova přítele. Něžně se na svého vnuka zadívala. Poslední zbylý člen rodiny Wellsů. Hodný chlapec.

„No tak, dopij, vychladne ti to. Mám taky koláčky, jestli chceš. Peču si je sama, z křepelčích vajec.“

„Ne, díky, už budu muset jít. Přijď se na nás někdy podívat do nového bytu, už jsme to docela zařídili.“

„Dobře, ale počkej, nechoď bez toho dopisu.“

Začala usilovně prohrabávat velkou polici a plechové krabice na ní a nakonec opravdu našla bílou obálku, na které bylo nadrápáno: Pro Jonathana Wellse. Chlopeň obálky chránilo několik vrstev lepicí pásky, aby se zabránilo předčasnému otevření. Opatrně ji otevřel. Vypadl umolousaný lístek, jaké si posílají školáci. Přečetl si jedinou větu, která tam stála:

HLAVNĚ NIKDY NECHOĎ DO SKLEPA!

Mravenčí dělnice rozechvěla tykadla. Byla jako automobil, který nechali příliš dlouho pod sněhem a on teď odmítá nastartovat. Samec se pokoušel znovu a znovu. Třel ji. Natíral ji teplými slinami.

Život. Konečně, motor se dává do chodu. Další sezóna je pryč. Všechno začíná znovu, jako by nikdy nezažila tuhle „malou smrt“.

Třel ji znovu, aby jí předal více kalorií. Teď už je v pořádku. A zatímco on se dál namáhal, ona k němu nasměrovala tykadla. Ohmatávala ho. Chtěla vědět, kdo je.

Dotýkala se prvního článku jeho tykadel odspoda od hlavy a četla jeho věk: sto sedmdesát tři dny. Na druhém slepá dělnice zjistila jeho kastu: pohlavní samec. Na třetím druh a původ: rezavý lesní mravenec, pocházející z mateřského města Bel-o-kanu. Na čtvrtém objevila číslo ve snůšce, které je jeho označením: je 327. samcem sneseným od počátku podzimu.

Tady své olfaktivní pátrání přerušila. Další články nic nevysílají. Pátý slouží k příjmu trasovacích molekul. Šestý je používán pro jednoduché rozhovory. Sedmý umožňuje složité rozhovory pohlavního typu. Osmý je vyhrazen pro rozhovory s Matkou. A konečně tři poslední slouží jako maličké kyje.

A je to, probrala i jedenáct článků druhého tykadla. Ona sama mu nebude sdělovat nic. Odešla pryč, i ona se chtěla ohřát na střeše Města.

On ji následoval. Úkol tepelného posla byl za ním, teď byly na řadě opravářské práce.

Samec 327 vylezl nahoru a prohlížel si škody. Město má kónický tvar, aby poskytovalo co nejméně prostoru rozmarům počasí, ale přesto byla zima ničivá. Vítr, sníh a kroupy pobořily svrchní vrstvu větviček. Některé vchody byly zacpané ptačím trusem. Je třeba se ihned pustit do práce. 327 zamířil k jedné z velkých žlutých skvrn a zaútočil kusadly na tvrdou páchnoucí hmotu. Z druhé strany už ostatně začal prosvítat obrys jiného mravence, který začal dolovat zevnitř.

Kukátko potemnělo. Někdo ho pozoroval skrz dveře.

„Kdo je?“

„Gougne… kvůli té vazbě.“

Dveře se pootevřely. Dotyčný Gougne klesl očima k blonďatému, asi desetiletému chlapci, potom ještě níž, k maličkému psisku, které vystrčilo špičku čumáku mezi chlapcovýma nohama a začalo vrčet.

„Tatínek není doma!“

„Určitě? Pan profesor Wells měl za mnou přijít a…“

„Profesor Wells je můj prastrýček. Ale už umřel.“

Nicolas chtěl zavřít dveře, ale muž mezi ně strčil nohu.

„Upřímnou soustrast. Ale… víte určitě, že tu nenechal něco jako velikou složku plnou papírů? Jsem knihvazač. Zaplatil mi předem, abych mu svázal do kůže jeho pracovní poznámky. Myslím, že z nich chtěl sestavit encyklopedii. Měl s tím přijít a už nějaký čas se neozval…“

„Říkám vám, že umřel.“

Muž posunul nohu ještě víc dovnitř a kolenem odstrčil dveře, jako by chtěl vejít a odstrčit chlapce. Minipes začal zuřivě ňafat. Muž se zastavil.

„Pochopte, hrozně by mi vadilo nedodržet slib, třeba i… posmrtně. Prosím, ověřte si to. Někde by tu měl být velký červený pořadač.“

„Říkáte encyklopedie?“

„Ano, sám tomu souboru říkal ‚Encyklopedie relativního a absolutního vědění‘, ale překvapilo by mě, kdyby to bylo napsané na deskách…“

„Kdyby to bylo u nás, už bysme to našli.“

„Promiňte, že tak naléhám, ale…“

Trpasličí pudl spustil znovu povyk. Muž ucouvl – jen o kousek, ale dost, aby mu chlapec stihl zabouchnout dveře před nosem.

Celé Město se teď probouzí. Chodby jsou plné tepelných poslů, kteří dělají vše, aby se Společenství zahřálo. Přesto na některých chodbách je ještě vidět nehybné postavy. Poslové s nimi třesou, tlučou do nich, ony se nehýbají.

A ani se nepohnou. Jsou mrtvé. Pro ně byla hibernace osudná. Zůstat po tři měsíce se srdečním rytmem omezeným téměř na nulu, to není bez rizika. Netrpěly. Přešly ze spánku do nebytí během náhlého závanu chladného vzduchu obklopujícího město. Teď odnesou jejich mrtvoly a hodí je na smetiště. Město se takhle každé ráno zbavuje svých mrtvých buněk s jiným odpadem.

Jakmile jsou chodby zbaveny všech nečistot, hmyzí metropole začíná vřít životem. Všude se míhají tenké končetiny. Čelisti dolují. Tykadla přetékají zprávami. Všechno se začíná dít jako předtím. Jako před zmrtvující zimou.

Zatímco samec 327 vláčel větvičku, která musela vážit aspoň šedesátinásobek jeho vlastní váhy, přiblížila se k němu bojovnice starší než pět set dní. Poklepala mu po hlavě paličkovitými články tykadel, aby upoutala jeho pozornost. 327 zdvihl hlavu. Bojovnice položila tykadla přímo na jeho.

Chtěla po něm, aby zanechal oprav na střeše a odešel se skupinou mravenců na… loveckou výpravu.

Jakou loveckou výpravu?

Bojovnice mu dala přičichnout ke kousku sušeného masa, který měla schovaný v kloubním spojení mezi hlavou a hrudí.

Prý našli tohleto před zimou v západní oblasti, v úhlu 23 stupňů proti polední poloze slunce.

Ochutnal. Ovšem, je to z brouka. Přesněji z mandelinky. To je zvláštní. Normálně by ještě měli brouci hibernovat. Každý přece ví, že rezaví mravenci se probouzejí, když teplota vzduchu stoupne na dvanáct stupňů, termiti při třinácti, mouchy při čtrnácti a brouci až při patnácti.

Stará bojovnice se tím argumentem nenechala odradit. Vysvětlila mu, že tenhle kousek masa pochází ze zvláštní oblasti uměle ohřívané podzemním pramenem. Z místa, kde není zima. Je tam mikroklima, ve kterém se vyvinula zcela specifická flóra i fauna.

A Město má vždycky po probuzení hlad. Potřebuje rychle proteiny, aby se znovu dalo do pohybu. Jen teplo nestačí.

327 přijal.

Výpravu tvořilo osmadvacet mravenců z kasty bojovnic. Většinou, stejně jako ta, se kterou mluvil, byly dost staré. Samec 327 byl tedy jediným zástupcem pohlavních kast. Pozoroval své společnice na dálku skrze sítnici svých složitých očí.

Mravenci nevidí pomocí očí skládajících se z tisíců faset obrázky opakované tisíckrát, obraz je spíš rozrastrovaný. Mají problémy s rozlišováním detailů. Zato ale jsou schopni zachytit i ten nejnepatrnější pohyb.

Vypadalo to, že všechny výzkumnice jsou zocelené dalekými výpravami. Těžké zadečky měly nacpané kyselinou. Hlavy se pyšnily těmi nejmocnějšími zbraněmi. Krunýře nesly stopy ran po kusadlech, utržených v soubojích.

Pochodovali přímo vpřed mnoho hodin. Minuli několik federálních měst, která se tyčila k nebi nebo pod stromy. Dceřinná města z dynastie Ni: Jodu-lu-baikan (největší výrobce obilnin), Giu-li-aikan (jehož legie zabíječek porazily před dvěma lety spojená jižní termitiště), Zedi-bei-nakan (slavné díky chemickým laboratořím, v nichž se podařilo vyrobit hyperkoncentrovanou bojovou kyselinu), Li-viu-kan (jehož alkohol z červců je velmi žádán pro svou zvláštní pryskyřičnou příchuť).

Rezaví mravenci se totiž neorganizují jen do měst, ale i do městských federací. V jednotě je jejich síla. V pohoří Jura existovala federace rezavých mravenců, zahrnující 15 000 mravenišť s celkovou populací přes 200 milionů jedinců.

Bel-o-kan ještě tak daleko není. Je to mladá federace, jejíž původní dynastie byla založena před pěti tisíci let. Podle místní mytologie to byla princezna zanesená sem kdysi strašlivou bouří. Protože se nemohla vrátit do vlastní federace, založila Bel-o-kan, a z Bel-o-kanu se zrodila federace a stovky generací královen Ni, které ji tvořily.

První královna se jmenovala Belo-kiu-kiuni. To znamená „ta, která zabloudila“. Všechny královny sídlící v centrálním mraveništi přijímaly tohle jméno.

V současnosti je Bel-o-kan tvořen všeho všudy jedním velkým ústředním městem a čtyřiašedesáti federálními dceřinnými městy, roztroušenými všude kolem. Ale i tak je třeba s ním počítat jako s největší politickou silou tohoto kouta lesa ve Fontainebleau.

Jakmile výzkumnice prošly kolem spojeneckých měst, zvláště La-chola-kanu, belokanského města ležícího nejdále na západ, začaly narážet na známé hrudky: letní hnízda nebo také předsunutá postavení. Zatím byla prázdná. 327 ale věděl, že brzy se díky lovům a válkám zaplní vojáky.

Pokračovali stále vpřed. Překonali širokou tyrkysovou pláň a pahorek lemovaný bodláky. Daleko na severu se už dalo zahlédnout nepřátelské město – Ši-gae-pu. Jeho obyvatelé by ale touhle dobou měli ještě spát.

Pokračovali dál. Většina živočichů kolem nich byla ještě spoutána zimním spánkem. Jen několik těch nejrannějších ptáčků už vystrkovalo sem a tam hlavy z úkrytů v hlíně. Jak ale spatřili rezavé krunýře, ustrašeně se schovali. Mravenci nejsou nijak mimořádně proslulí svou dobrosrdečností. Hlavně když takhle usilovně pochodují ozbrojení až po tykadla.

Výprava už došla až na hranice známých oblastí. Tady už není jediné dceřinné město. A na obzoru ani jediné předsunuté postavení. Ani jediná cestička vyrytá ostrýma nohama. Nic víc než pár drobných zbytků dávné čichové stopy, naznačujících, že Belokanské tu už kdysi prošly.

Zaváhali. Houštiny tyčící se před nimi nejsou zaneseny na žádné olfaktivní mapě. Tvoří temnou střechu, kterou nepronikne světlo. Ta rostlinná hmota slibující přítomnost mnoha živočichů jako by na ně číhala.

Jak je varovat, aby tam nechodili?

Pověsil si sako a přivítal se s rodinou.

„Už jste vybalili úplně všechno?“

„Ano, tati.“

„Fajn. Mimochodem, všimli jste si v kuchyni… vzadu jsou nějaké dveře.“

„Právě jsem o tom chtěla mluvit,“ řekla Lucie, „asi to vede do sklepa. Pokoušela jsem se to otevřít, ale je zamčeno. Je v nich docela velká trhlina. Podle té trošky, co je skrz ni vidět, to asi klesá dost hluboko. Budeš to muset otevřít násilím. Aspoň budu mít pocit, že to k něčemu je, mít za muže zámečníka.“

Usmála se a šla se mu schoulit do náručí. Lucie a Jonathan spolu žili už třináct let. Potkali se v metru. Nějaký idiot z nedostatku lepší zábavy otevřel ve vagónu bombičku se slzotvorným plynem. Všichni cestující byli za chvilku na zemi, slzeli a vykašlávali plíce. Lucie a Jonathan upadli přes sebe. Jakmile dokašlali a doslzeli, nabídl jí, že ji doprovodí domů. Potom ji pozval do jedné ze svých prvních utopických komunit: do squattu přímo v Paříži, vedle Severního nádraží. Tři měsíce nato se rozhodli, že se vezmou.

„Ne.“

„Co ne?“

„Ne, ten zámek neotevřu a ten sklep nebudeme používat. Nebudeme o něm mluvit, nikdo se k němu nebude přibližovat a nikdo nebude myslet na to, že by ho snad otevřel.“

„Děláš si legraci? To mi budeš muset vysvětlit!“

Jonathan si nestačil vymyslet žádnou pravděpodobnou povídačku kolem sklepa. A teď nedobrovolně dospěl právě tam, kam dospět nechtěl. Vzbudil zájem své ženy a svého syna. Co ale mohl dělat? Vysvětlit jim, že kolem dobrodějného strýčka je to samá záhada a že tentýž strýček je z hrobu varoval před vstupem do sklepa?

To není žádné vysvětlení. To je sotva víc než pověrčivost. Lidé mají rádi logiku – Lucie a Nicolas mu tohle nikdy nezbaští.

Nazdařbůh plácnul: „Varoval mě notář.“

„Varoval? A před čím?“

„Ten sklep je plný potkanů!“

„Brr! Potkanů? Ale to můžou prolízt tou škvírou sem,“ oklepal se chlapec.

„Nebojte se, hned to ucpu.“

Jonathan byl se svým výmyslem spokojený. Ještě že ho ti potkani napadli.

„Takže dohodnuto. Ke sklepu se nikdo nebudeme ani přibližovat, hmm?“

A odešel do koupelny. Lucie tam za ním za chvilku přišla.

„Byl ses podívat za babičkou?“

„Přesně tak.“

„A to ti trvalo celé dopoledne?“

„Podruhé přesně tak.“

„Neměl bys takhle proflákávat všechen čas. Jen si vzpomeň, cos říkal všem ostatním na farmě v Pyrenejích: zahálka je matka všech neřestí. Musíš si hledat novou práci. Peníze ubývají!“

„Právě jsme zdědili byt o dvou stech čtverečních metrech v nóbl čtvrti na kraji lesa a ty mi vyprávíš o práci. Nedovedeš si prostě vychutnat tenhle okamžik?“

Chtěl ji obejmout, ale vyklouzla mu.

„Ano, já vím, ale musíme myslet na budoucnost. Já nemám žádné postavení, ty jsi přišel o práci, jak budeme žít za rok?“

„Máme ještě rezervy.“

„Nedělej za sebe hlupáka. Máme z čeho jakžtakž žít pár měsíců, ale pak…“

Zapřela si pěstičky do boků a vypjala prsa.

„Poslechni, Jonathane, přišel jsi o práci, protože jsi nechtěl chodit večer do nebezpečných čtvrtí. Prosím, to chápu, ale musíš si najít něco jiného!“

„Jasně že začnu shánět místo, ale musíš mi dát čas, abych přišel na jiné myšlenky. Slibuju ti, že pak, řekněme za měsíc, začnu něco shánět.“

Vynořila se blonďatá hlavička a rychle za ní kulička chlupů na čtyřech packách. Nicolas a Pikulík.

„Tatí, nedávno tu byl nějakej pán a chtěl svázat knížku.“

„Knížku? Jakou knížku?“

„Já nevím, mluvil o nějaký veliký encyklopedii, kterou napsal strejda Edmond.“

„Hmmm… no tohle… byl vevnitř? Našli jste to?“

„Ne, nelíbil se mi, a protože tu žádná knížka není, tak jsem…“

„Výborně, synku, dobřes udělal.“

Tahle zpráva ale Jonathana zneklidnila. Znovu prohledal celý suterén, ale nic nenašel. Potom zůstal pěknou chvíli v kuchyni, pozoroval dveře do sklepa, jejich hrubý zámek a širokou prasklinu. K jakému tajemství ty dveře vedou?

Musíme tam proniknout.

Tenhle návrh vzešel od jedné z nejstarších průzkumnic. Nejlepší způsob, jak postupovat nepřátelským územím, je útvar zvaný „had s velkou hlavou“. Okamžitě všechny souhlasily, ten nápad se zrodil ve všech hlavách naráz.

Pět průzkumnic vpředu, tvořících obrácený trojúhelník, je očima výpravy. Odměřenými krůčky zkoumaly půdu, ochutnávaly vzduch, prohlížely si porost. Když bylo vše v pořádku, vyslaly olfaktivní zprávu, která znamenala: vpředu nic! Po čase pak odešly na konec útvaru a nahradili je „čerství“ jedinci. Tento rotační systém proměňuje skupinu v jakéhosi dlouhého živočicha, jehož „čenich“ zůstává stále nesmírně citlivý.

Signál „vpředu nic“ zazněl asi dvacetkrát. Jedenadvacátý byl přerušen nechutným mlasknutím. Jedna z průzkumnic se neopatrně přiblížila k masožravé rostlině. Mucholapka. Její omamující vůně ji přitáhla, její lep ji uvěznil.

V té chvíli byla ztracená. Dotyk s chloupky vyvolal mechanickou reakci zeleného organismu. Dvě široké pohyblivé chlopně se nelítostně sevřely. Dlouhé výrůstky na krajích, vypadající jako zuby, vytvořily pevnou mříž. Jakmile byla oběť dokonale lapena, rostlinný dravec začal vylučovat ty nejhltavější enzymy, schopné strávit i nejodolnější krunýř.

Tak se rozpustila i mravenčí průzkumnice. Celé její tělo se začalo proměňovat v bublající kotel šťávy. Vyslala nouzový signál.

Nedalo se pro ni ale už nic udělat. Takové už je nezakalkulovatelné riziko všech dálkových výprav. Nezbývá než zanechat v okolí přírodní pasti znamení „pozor, nebezpečí!“.

Vydaly se dál po čichové stezce a na incident zapomněly. Feromonová stezka naznačovala, že to musí být někde tady. Překonaly houštiny a pokračovaly k západu. Stále v úhlu 23 stupňů ke slunečním paprskům. Odpočívaly, jen když bylo příliš chladno nebo příliš teplo. Musely si pospíšit, pokud se nechtějí vracet uprostřed války.

Už se stalo, že při návratu zjistily, že jejích město je obklíčeno nepřátelskými vojsky. A prorazit blokádu není zrovna snadná záležitost.

A je to – konečně se jim podařilo najít feromonovou stezku označující vchod do jeskyně. Z půdy dýchá teplo. Vstoupily do nitra kamenité půdy.

Čím dále postupovaly, tím více zaznamenávaly nevtíravé klouzavé zvuky pramínku. Tady je zdroj teplé vody. Kouří se z ní a stoupá z ní silná sirná vůně. Mravenci se napili.

Po chvíli zpozorovali podivného živočicha: vypadal jako koule s nožičkami. Byl to vruboun valící kouli z kravince a písku, do jejíhož vnitřku nakladl vajíčka. Podpírá svůj svět jako bájný Atlas. Když to sklon chodby dovoluje, koule se valí sama a on upaluje za ní. Když je to naopak, zadýchává se, klouže mu to a často pro ni musí zase zpátky dolů. Je překvapivé, že ho tu našli, tenhle druh žije spíš v teplejších oblastech…

Belokanské ho nechaly projít. Jeho maso není příliš chutné, a i kdyby, jeho krunýř je příliš těžký a nestojí za to se s ním tahat.

Po jejich levici se mihl černý stín pokoušející se schovat v trhlině v kameni. Škvor. Tak tohle je naopak pochoutka. Nejstarší z výzkumnic byla nejrychlejší. Stáhla zadeček, rychle zaujala střeleckou pozici, stabilizovala se zadníma nohama, instinktivně zamířila a vypálila do dálky kapku mravenčí kyseliny. Žíravá šťáva, koncentrovaná na více než čtyřicet procent, prosvištěla vzduchem.

Zásah.

Škvor to schytal přímo v běhu. Čtyřicetiprocentní kyselina není žádná limonáda. Už při čtyřiceti promile dokáže pěkně zaštípat. Při čtyřiceti procentech je to zabiják. Hmyz padl a všichni mravenci se vrhli na kouřící se maso. Podzimní průzkum zanechal dobré feromony. Tenhle koutek bude opravdu plný zvěře. Lov bude úspěšný.

Vstoupili do artéské studně a vyděsili spoustu podzemních živočichů, které až dosud nespatřili. Nějaký netopýr se pokusil jejich návštěvu ukončit, ale zahnali ho celým oblakem kyseliny.

Příštích několik dní dál prohledávali teplou jeskyni, hromadili mrtvolky malých bledých živočichů a kousky světle zelených hub. Anální žlázy všude rozmístily nové feromonové stezky, které umožní jejich sestrám přijít sem lovit bez bloudění.

Výprava byla úspěšná. Jejich území se rozrostlo až sem, až za západní křoviny. Naložily si obrovská množství potravy, a než se vydaly na zpáteční cestu, zanechaly tu chemický prapor federace, jehož vůně každému řekne: tady je Bel-o-kan!

„Můžete to zopakovat?“

„Wells. Jsem synovec Edmonda Wellse.“

Dveře se otevřely a odhalily pohled na velikého, skoro dvoumetrového chlapíka.

„Pan Jason Bragel? Promiňte, že vás vyrušuji, ale rád bych si s vámi promluvil o svém strýci. Dohromady jsem ho neznal a babička mi řekla, že jste byl jeho nejlepší přítel.“

„Tak pojďte… Co chcete vědět o Edmondovi?“

„Všechno. Nepoznal jsem ho a je mi to líto…“

„Hmmmm. Chápu. Edmond byl ale v každém případě jedním z těch, kterým se říká žijící záhady.“

„Znal jste ho dobře?“

„Kdo může tvrdit, že někoho vůbec zná? Řekněme, že jsme se často ocitali jeden vedle druhého a on ani já jsme v tom neviděli nic nepříjemného.“

„Jak jste se setkali?“

„Na fakultě biologie. Já jsem se rýpal v rostlinách a on v bakteriích.“

„Taky dva paralelní světy.“

„Ano, až na to, že ten můj je přece jen divočejší,“ poopravil ho Jason Bragel a ukázal na změť rostlin zaplavující jídelnu. „Vidíte je? Všechny si konkurují, jsou připravené se navzájem zabíjet pro kousek místa na slunci nebo pro kapku vody. Jak se jeden list dostane do stínu, rostlina na něj zapomene a sousední listy začnou růst víc. Svět rostlin je opravdu svět bez lítosti…“

„A Edmondovy bakterie?“

„On sám tvrdil, že prostě jen studuje své předky. Je třeba říci, že po genealogickém stromu vyšplhal trochu víc zpět než bývá obvyklé…“

„Proč bakterie? Proč ne opice nebo ryby?“

„Chtěl pochopit buňku v nejprvotnějším stadiu. Protože pro něj nebyl člověk nic víc než konglomerát buněk, musel pochopit ‚psychologii‘ buňky, aby z ní usoudil, jak pracuje celek. ‚Velký a komplexní problém je ve skutečnosti jen sjednocením prostých problémů‘. Tuhle maximu vzal doslova.“

„A nepracoval na ničem jiném než na bakteriích?“

„Ne, ne. Byl něco jako mystik, skutečný generalista. Chtěl vědět všechno. Měl taky svoje libůstky… například chtěl dokázat ovládat tep vlastního srdce.“

„Ale to přece nejde!“

„Zdá se, že někteří hindští a tibetští jogíni tohle umění ovládají.“

„K čemu je to dobré?“

„To nevím… On si přál to dokázat, aby mohl spáchat sebevraždu tím, že úmyslně zastaví srdce. Myslel si, že tím pádem bude schopný opustit hru v kterékoli chvíli.“

„Proboha proč?“

„Možná měl strach z bolestí, které provázejí stáří nebo nemoc.“

„Mhm… A co dělal potom, když získal doktorát biologie?“

„Odešel pracovat do soukromého sektoru, ke společnosti vyrábějící živé bakterie pro jogurty. Sweetmilk Corporation se jmenovala. Byl tam velmi úspěšný. Objevil bakterii schopnou nejen vyrobit určitou chuť, ale rovnou i vůni! Dostal za to cenu za objev roku 63…“

„A dál?“

„Oženil se s jednou Číňankou. Ling-mi. Taková něžná, usměvavá dívka. A on, do té doby starý bručoun, okamžitě zjemněl. Byl moc zamilovaný. Od té doby jsem ho nevídal tak často. Klasické.“

„Slyšel jsem, že odjel do Afriky.“

„Ano, ale až po… tom.“

„Až po čem?“

„Po té tragédii. Ling-mi měla leukémii. Rakovina krve, ta nic nepromíjí. Za tři měsíce bylo po všem. Chudák… tak dlouho do mě hučel, že buňky jsou uchvacující a lidé zanedbatelní… to byla krutá lekce. A on nemohl vůbec nic dělat. V té době se také pohádal s kolegy ve Sweetmilk Corporation. Odešel z práce a zavřel se doma. Ling-mi mu vrátila víru v lidstvo, její ztráta ho uvrhla přímo do náručí misantropie.“

„Odjel do Afriky, aby zapomněl na Ling-mi?“

„Možná. V každém případě chtěl hlavně zahojit své rány tím, že se vrhne po hlavě do práce. Musel si najít jiné fascinující výzkumné téma. Nevím, co to bylo, ale bakterie už ne. Uhnízdil se v Africe zřejmě proto, že tam byl objekt jeho zkoumání lépe dosažitelný. Poslal mi koresponďák, kde vysvětloval, že je s týmem z NSVV, Národního střediska pro vědu a výzkum, a že pracuje s nějakým profesorem Rosenfeldem. Ale toho pána neznám.“

„Viděl jste Edmonda ještě potom?“

„Ano, jednou, náhodou. Na Champs-Élysées. Trochu jsme si povídali. Viditelně zase přišel na chuť životu. Ale zůstal dost uzavřený. Vyhnul se všem mým jen trochu profesním otázkám.“

„Prý také psal encyklopedii.“

„To je starší záležitost. To byl jeho majstrštyk. Shrnout všechno vědění do jednoho díla.“

„Vy jste ji viděl?“

„Ne. A nevěřím, že ji kdy komu ukázal. Jak znám Edmonda, musel ji schovat v nejzastrčenějším koutě Aljašky a nechat ji hlídat drakem chrlícím oheň. Právě její pomocí se předváděl jako ‚velký čaroděj‘.“

Jonathan se chystal k odchodu.

„Ach! Ještě jedna otázka. Víte, jak se dají sestavit čtyři rovnostranné trojúhelníky ze šesti sirek?“

„Jasně. To byl jeho oblíbený test inteligence.“

„A jaké je řešení?“

Jason vypukl v hlasitý smích.

„Tak tohle vám určitě neřeknu! Jak říkal Edmond: ‚každý si musí najít svou vstupní bránu‘. Uvidíte, že uspokojení z řešení se tím zdvojnásobí.“

S celým tím nákladem masa na hřbetech jim zpáteční cesta připadala delší. Skupina postupovala vpřed zčerstva, aby je nepřekvapila noc.

Mravenci dokážou pracovat čtyřiadvacet hodin denně od března do listopadu, bez nejmenšího odpočinku. Přesto je cosi uspává – každý pokles teploty. Proto je jen vzácně k vidění výprava na delší vzdálenost, než jde urazit během jediného dne.

Města rezavých mravenců s tímhle problémem dlouho bojovala. Věděla, že je třeba rozšiřovat lovecké revíry a poznávat vzdálené kraje, kde rostou jiné rostliny a žijí jiní živočichové s odlišnými zvyky.

V osmistém padesátém tisíciletí Bi-stin-ga, královna rezavých z dynastie Ga (východní dynastie vymřelé před stotisícem let), velmi toužila poznat „okraje“ světa. Poslala stovky expedic do všech čtyř směrů. Žádná se nikdy nevrátila.

Současná královna, Belo-kiu-kiuni, není tak chtivá. Její zvědavost dostatečně živí ti malí zlataví brouci podobní vzácným kamenům, které lze najít hluboko na jihu, nebo studium masožravých rostlin, které jí někdy přinesou živé a i s kořínky a které, jak doufá, jednou zdomácnějí.

Belo-kiu-kiuni věděla, že nejlepší způsob, jak poznat nová území, je stále zvětšovat Federaci. Stále víc výprav na velké vzdálenosti, stále víc dceřinných měst, stále víc předsunutých postavení – a válka se všemi, kdo se jim pokusí v tomto postupu bránit. Dobytí okrajů světa jistě potrvá dlouho, ale tahle politika drobných, opatrných kroků dokonale vyhovuje obecné filozofii mravenců. „Pomalu, ale stále vpřed.“

Dnes patří k Federaci Bel-o-kanu čtyřiašedesát dceřinných měst. Šedesát čtyři měst ve znamení téže vůně. Šedesát čtyři měst spojených sítí stopětadvaceti kilometrů ražených cest a sedmi set osmdesáti kilometrů pachových stezek. Šedesát čtyři měst jednotných jak v bojích, tak za hladomorů.

Myšlenka federace měst dovolila, aby se některá z nich specializovala. A Belo-kiu-kiuni dokonce sní o tom, že jednoho dne se bude jedno město starat jen o obilniny, jiné zase o maso, třetí se zase bude zabývat jen válkou.

Tak daleko ještě nejsou.

Ale v každém případě to byla myšlenka dokonale ladící s jiným principem globální filozofie mravenců: „Budoucnost patří specialistům.“

Výzkumnice byly ještě daleko od předsunutých postavení. Přidaly do kroku. Když procházely kolem masožravé rostliny, jedna z bojovnic navrhla, aby ji vytrhly z kořenů a donesly Belo-kiu-kiuni.

Začala tykadlová porada. Diskutující vysílali a přijímali nepatrné vznášející se molekuly vůní. Feromony. Vlastně hormony vysílané jejich těly. Každá z těchto molekul by se dala znázornit jako nádoba, v níž každá ze složek koktejlu je jedním slovem.

Díky feromonům si mravenci mohou dopřát dialogy, jejichž variace jsou prakticky neomezené. A podle toho, jak nervózně se tykadla pohybovala, tahle debata byla pohnutá.

Moc nám to bude překážet.

Ale matka tenhle druh ještě nezná.

Riskujeme další ztráty – a taky to znamená méně nohou k nesení kořisti.

Jestli se podaří domestikovat masožravé rostliny, budou to mocné zbraně. Budeme moct držet hranice prostě jen tak, že je v tom pásmu vysázíme.

Jsme unavené a brzy přijde noc.

Nakonec se rozhodly to vzdát, obešly rostlinu a pokračovaly v cestě. Když se skupina přiblížila k trsu kvetoucích rostlin, samec 327, který byl v té době vzadu, zpozoroval červenou sedmikrásku. Tenhle druh ještě nikdy neviděl. Není důvod váhat.

Nebude mít mucholapku, tak jí přineseme tohle.

Opustil na chvíli procesí a pečlivě překousl stonek květiny. Cvak! Potom pevně sevřel svůj objev a rozběhl se, aby dohonil své družky.

Jenže žádné družky nebyly. Vlastně ne, první expedice nového roku tu před ním byla, ale v jakém stavu… byl šokován. Zděšen. Končetiny nešťastného 327 se začaly třást. Všechny jeho společnice tu ležely mrtvé.

Co se mohlo stát? Útok musel být děsivý. Neměly dokonce ani čas zaujmout bojové pozice, všechny jsou stále v útvaru „had s velkou hlavou“.

Prohlédl těla. Nevystřelily ani jedinou dávku kyseliny. Nebyl dokonce ani čas vyslat poplašné feromony. Samec 327 pátral dál.

Osahal tykadla mrtvoly jedné ze svých sester. Olfaktivně je prozkoumal. Nezaznamenal žádný chemický obraz. Prostě pochodovaly – a najednou konec.

Musí to pochopit, musí pochopit. Nějaké vysvětlení určitě existuje. Nejdřív je třeba vyčistit smyslové ústrojí. Pomocí drápků na předních nohách si očistil tykadla od kyselé pěny, kterou tam vyloudilo rodící se znepokojení. Ohnul je dolů k ústům a olízal. Pak je osušil kartáčkovitým výrůstkem, který příroda umístila na špičku třetího článku nohy.

Potom sklonil čistá tykadla do úrovně očí a rozechvěl je jemně až na úroveň tří set vibrací za vteřinu. Nic. Zrychlil chvění: 500, 1000, 2000, 5000, 8000 vibrací ve vteřině. Dostal se tak až na dvě třetiny svého recepčního maxima.

Okamžitě začal shromažďovat i ty nejjemnější náznaky vůní vznášejících se v okolí: vypařující se rosu, pyly, výtrusy – a jeden nepatrný pach, který už ucítil předtím, ale nedokázal identifikovat.

Zrychlil ještě víc. Dosáhl maximálního kmitočtu – dvanáct set vibrací ve vteřině. Jeho rotující tykadla teď vytvářela maličké vzdušné proudy, které k němu přitahovaly z okolního vzduchu i ta nejmenší zrnka.

To je ono: už tu lehounkou vůni rozpoznal. Tak takhle jsou cítit pachatelé útoku. Ano, nemohl to být nikdo jiný než ony: nelítostné sousedky ze Severu, které jim loni způsobily tolik starostí.

Trpasličí mravenci ze Ši-gae-pu…

Tak už i trpaslice se tedy probudily. Musely jim nastrojit léčku a použít nějakou novou ohromující zbraň.

Teď hlavně neztratit ani vteřinu. Musí vyvolat poplach v celé Federaci.

„Všechny je zabil laserový paprsek s velmi vysokou amplitudou, veliteli.“

„Laserový paprsek?“

„Ano, nová zbraň schopná roztavit na dálku i tu největší z našich lodí. Veliteli…“

„Myslíte, že to jsou…“

„Ano, veliteli, jedině Venušané mohli zasadit takový úder. Pod to se klidně podepíšu.“

„V tom případě můžeme očekávat hrozné represálie. Kolik nám v pásu Oriona zbývá bojových raket?“

„Čtyři, veliteli.“

„To nemůže stačit. Budeme muset požádat o pomoc jednotky z…“

„Chceš ještě trochu polívky?“

„Co?… ne, dík,“ řekl Nicolas, dokonale hypnotizovaný obrazovkou.

„Poslechni, laskavě se aspoň dívej, co vůbec jíš, nebo ti tu televizi vypnu!“

„Ale mami, prosím tě…“

„To ses ještě těch povídaček o zelených pumprlících z planet, které se obyčejně jmenují jako nějaký prací prostředek, dost nenabažil?“ zeptal se Jonathan.

„Mě to zajímá. Určitě jednou nějaký mimozemšťany potkáme.“

„To určitě… těch let, co se už o tom žvaní!“

„Teďka poslali sondu k nejbližší hvězdě, Marco Polo se jmenuje, a určitě se od ní dovíme, co máme za sousedy.“

„Vyhozené peníze – stejně jako všechny ostatní sondy, kterými jsme už zasvinili vesmír. Uvědom si, jak je to daleko.“

„Možná, ale proč by teda oni, mimozemšťani, nemohli přijít k nám? Stejně eště nikdo nevysvětlil všechny ty svědectví o UFO.“

„No prosím. Ale stejně – k čemu by nám to bylo, setkat se s jinou inteligentní rasou? Nakonec by to osudově vedlo k válce – a nezdá se ti, že máme dost problémů už mezi Pozemšťany?“

„Ale chápeš – ta exotika! Měli bysme třeba nový místa, kam jezdit na dovolenou.“

„A hlavně nové problémy.“

Vzal Nicolase za bradu.

„Poslechni, chlapče, až budeš větší, uvidíš, že dojdeš k tomu co já: že jediný opravdu vzrušující živočich, jediný živočich, jehož inteligence je skutečně odlišná od naší – je žena!“

Lucie zaprotestovala proti té formulaci, ale skončilo to smíchem. Nicolas ohrnul rty. Tenhle dospěláckej humor… Zabloudil rukou dolů, hledal uklidňující dotek psí srsti.

Pod stolem nebylo nic.

„Kam zmizel Pikulík?“

V jídelně nebyl.

„Piki! Piki!“

Nicolas zapískal na prsty. Obyčejně se výsledek dostavil okamžitě: radostné zakňučení a tepání pacek po podlaze. Zapískal znovu. Nic. Odešel prohledat početné místnosti bytu. Rodiče se k němu přidali. Pes nikde. Venkovní dveře byly celou tu dobu zavřené. Vlastní silou se ven dostat nemohl, leda by se psi už naučili používat klíče.

Mechanicky se vrátili do kuchyně: přesněji řečeno, před dveře do sklepa. Škvíra ještě pořád nebyla utěsněná. Zato byla zřejmě dost velká, aby se jí zvířátko Pikulíkovy velikosti mohlo protáhnout.

„Je tam vevnitř, já vím určitě, že je tam vevnitř!“ brečel Nicolas. „Musíme ho jít hledat.“

Jako v odpověď se zdola ze sklepa ozvalo přerušované ňafání. A vypadalo to, že přichází pěkně zdaleka.

Všichni popošli blíž k zakázaným dveřím. Jonathan se postavil před ně.

„Co řekl tatínek? Do sklepa se nesmí!“

„Ale miláčku,“ řekla Lucie, „přece ho musíme najít. Co když ho napadnou potkani? Říkals, že tam jsou potkani.“

Jonathanův výraz ztvrdl.

„Tím hůř pro něj. Zítra můžeme jít koupit jiného.“

Chlapec strnul.

„Ale tatínku, já nechci žádnýho ‚jinýho‘. Pikulík je můj kamarád, přece ho tam nemůžeš nechat umřít!“

„Co tě to bere,“ přidala se Lucie. „Jestli se bojíš, tak tam půjdu já.“

„Jo, táto, copak se bojíš? Přece nejsi srab!“

Jonathan se neudržel, zavrčel „no dobře, tak se tam mrknu“ a šel pro baterku. Posvítil si na škvíru. Uvnitř byla tma, naprostá tma, všepohlcující tma.

Zachvěl se. Nejradši by to vzdal. Ale žena a syn ho do té propasti nakonec naženou. Najednou měl hlavu plnou hořkých myšlenek. Strach ze tmy nad ním začínal vítězit.

Nicolas se usedavě rozplakal.

„Je mrtvej! Já vím, že je mrtvej! A je to tvoje vina!“

„Může být zraněný,“ tišila ho Lucie. „Měli bychom ho jít hledat.“

Jonathan si znovu vzpomněl na Edmondův vzkaz. Zněl dost rozkazovačně. Ale co se dá dělat? Dřív nebo později by to stejně jeden z nich nevydržel a šel by se tam podívat. Lepší je chytit býka rovnou za rohy. Teď nebo nikdy. Osušil si hřbetem ruky zpocené čelo.

Ne, takhle to přece nenechá. Konečně má příležitost postavit se svému strachu, překročit svůj stín, stanout nebezpečí tváří v tvář. Tma se ho chystá spolknout? Tím líp. Byl připraven dovést vše až do konce. Každopádně nemá co ztratit.

„Tak jdeme!“

Došel si pro nářadí a vypáčil zámek.

„Ať se stane cokoli, nehněte se odsud, a hlavně se nepokoušejte chodit za mnou nebo volat policii. Pěkně tu počkejte.“

„Proč mluvíš tak záhadně? Nakonec je to jenom sklep, jaké jsou v každém druhém domě…“

„Právě že tím si nejsem tak jistý…“

Samec 327, poslední, kdo přežil z první jarní lovecké výpravy, běžel sám v oranžové záři oválného zapadajícího slunce.

Jeho nohy už dlouho tepaly do kapek, bláta a tlejícího listí. Vítr ho vysušil a pokryl jeho tělo jantarovým pláštěm prachu. Už skoro necítil svaly. Ulámal si několik drápků.

Ale na konci čichové stezky, po níž se vrhl vpřed, už konečně spatřil svůj cíl. Za pahorky belokanských měst se každým krokem zvětšovala obrovská pyramida Bel-o-kanu, mateřského města, jako pachový maják, který ho přitahoval a nasával k sobě.

327 konečně dospěl až k patě impozantního mraveniště a zdvihl hlavu. Jeho město zase vyrostlo. Začalo se už se stavbou nové ochranné vrstvy kupy. Vrchol té hory jehličí se vypínal k měsíci.

Mladý samec chvíli hledal, našel hned u země ještě neuzavřený vchod a vnořil se do něj.

Byl nejvyšší čas. Všechny dělnice a bojovnice pracující na povrchu se už vrátily. Stráže se už chystaly ucpat východy, aby se uvnitř udrželo teplo. Jen chvilku poté, co prošel dovnitř, se vyrojily zednice a otvor za ním se uzavřel. Skoro jako by zaklapl.

Z venkovního studeného a barbarského světa najednou nebylo vidět nic. Samec 327 byl zase v náručí civilizace. Teď se mohl opět rozplynout v konejšivém vědomí Společenství. Nebyl už sám – byl mnohočetný.

Přiblížily se k němu hlídky. Pod vrstvou prachu ho nepoznaly. Rychle vyslal svou identifikační vůni a ony se uklidnily.

Jedna dělnice zaznamenala pach jeho únavy. Nabídla mu trofalaxii, mravenčí darovací rituál.

Každý mravenec má v zadečku kapsu, jakýsi druhotný žaludek, ve kterém se potrava netráví. Skutečné vole sloužící celému společenství. Může tam hromadit potravu, která velmi dlouho zůstává čerstvá a nedotčená. Tu pak může využít, převést do svého normálního, trávícího žaludku. Nebo ji vyvrhne a nabídne jinému jedinci.

Gesta jsou vždy stejná. Nabízející mravenec osloví toho, komu chce trofalaxii poskytnout, poklepáváním po hlavě. Když ten druhý přijímá, skloní tykadla. Vztyčí-li je naopak vzhůru, znamená to odmítnutí – potravu nepotřebuje.

Samec 327 nezaváhal. Jeho zásoby energie byly natolik slabé, že málem upadal do katalepsie. Přitiskli se ústa proti ústům. Potrava začala stoupat. Dárkyně vyvrhla nejdříve sliny, pak mšičí šťávu a obilnou kaši. Je to dobré a velmi posilující.

Darovací rituál skončil a samec se odpojil. Všechno se mu vrátilo. Mrtvoly. Past. Neztratit ani okamžik. Zdvihl tykadla a rozprášil jemné kapičky informace všude kolem sebe.

Poplach. Válka. Trpaslice zničily naši první výpravu. Mají novou zbraň s ničivými účinky. Připravujte se na boj. Válka byla vyhlášena.

Strážná se pohnula. Poplašné pachy uvedly její mozek do činnosti. Kolem samce 327 se už vytvořil dav.

Co je nového?

Co se děje?

Říká, že začala válka.

Má nějaké důkazy?

Odevšad se sbíhali další mravenci.

Mluví o nějaké nové zbrani a zničené výpravě.

To je vážné.

Má nějaké důkazy?

Samec byl teď středem početného zástupu mravenců.

Poplach, poplach, byla vyhlášena válka, připravujte se na boj!

Má nějaké důkazy?

Tuhle čichovou větu teď opakují všichni.

Ne, důkazy nemá. Byl tak vyděšený, že ho nenapadlo nějaké přinést. Tykadla se znovu rozvlnila. Hlavy se dál pochybovačně otáčely.

Kde se to stalo?

Západně od La-chola-kanu, mezi novým loveckým revírem, který našly naše průzkumnice, a našimi městy. V oblasti, kde se často dají potkat hlídky trpaslic.

To je nemožné, už se vrátily naše vyzvědačky – a jsou si naprosto jisté, že trpaslice se zatím vůbec neprobudily!

Nikdo nevěděl, která tykadla vyslala tuhle feromonovou větu, ale dav se přece začal rozcházet. Uvěřili tomu. A jemu ne. Snažil se co mohl, ale jeho příběh je vážně málo pravděpodobný. Jarní války nikdy nezačínají tak brzy. Trpaslice by musely být šílené, aby zaútočily už v době, kdy ještě ani nejsou všechny vzhůru. Každý se tedy vrátil ke své práci a o informaci samce 327 se už nikdo nestaral.

Jediný, kdo přežil z první jarní lovecké výpravy, zůstal ohromeně stát. Přece si proboha všechny ty mrtvé nevymyslel! Nakonec někdo zjistí, že stav jedinců jejich kasty není úplný.

Tykadla mu bezmocně padla na čelo. Zaplavil ho ponižující pocit, že jeho život není k ničemu. Jako by už nežil pro druhé, ale jen sám pro sebe.

Při té myšlence se zachvěl hrůzou. Vrhl se kupředu, pobíhal od jedné dělnice ke druhé, sháněl je do houfu a dožadoval se jejich pozornosti. Uchýlil se dokonce k odříkání posvátné formule:

Na výpravě jsem byl nohama

na místě jsem byl očima

po návratu jsem nervový stimul.

Nikdo si ho nevšímal. Poslouchali ho, ale nevšímali si ho. Potom v klidu odcházeli. Jako nervový vzruch Společenství selhal!

Jonathan byl tam dole už čtyři hodiny. A jeho žena a syn se užírali.

„Zavoláme policii, mami?“

„Ne, ještě ne.“

Přiblížila se ke dveřím do sklepa.

„Táta umřel? Řekni, mami, umřel táta? Stejně jako Piki?“

„Ale ne, ne, miláčku, co to plácáš za nesmysly!“

Lucie umírala úzkostí. Naklonila se a prohlížela si škvíru. Se silnou halogenovou svítilnou, kterou právě koupila, se jí, aspoň měla ten dojem, dařilo dohlédnout trochu dál… na točité schody.

Sedla si na zem. Nicolas se k ní připojil. Objala ho.

„Vrátí se, jen musíš být trpělivý. Chtěl, abysme čekali, tak ještě počkáme.“

„A když se nevrátí?“

327 byl unavený. Měl pocit, jako by se zmítal v proudu vody. Hýbe se, ale nikam se nedostává.

Rozhodl se obrátit se na Belo-kiu-kiuni. Osobně. Matce je už čtrnáct zim a její zkušenost je nesrovnatelná, protože nepohlavní mravenci, tvořící většinu populace, žijí nejdéle tři roky. Jedině ona dokáže najít prostředek, jak informaci předat dál.

Mladý samec se vydal po expresní cestě vedoucí do samotného středu Města. Po téhle široké chodbě se hemží tisíce a tisíce dělnic obtížených vajíčky. Stoupají s nákladem ze čtvrtého podzemního podlaží až do jeslí se soláriem, umístěných v pětatřicátém patře nad zemí. Odzdola nahoru a zprava doleva se táhne široký proud bílých oválů, zpod nichž čouhají jen nohy.

Musel se vydat v protisměru. Nic snadného. Vrazil do několika pečovatelek, které rušitele hned okřikly. Vráželi do něj, šlapali po něm, sráželi ho zpět a drápali. Naštěstí chodba nebyla zcela ucpaná. Nakonec se mu podařilo prorazit si v hemžící se mase cestu.

Pustil se po delší, ale méně obtížné cestě, menšími tunely, a přidal do kroku. Ze žil přešel do žilek, ze žilek do vlásečnic a vlásečniček. Proběhl tak celé kilometry, překonal mosty, podchody, prázdné i přeplněné prostory.

Díky třem čelním očím, schopným vidět v infračervené části spektra, se dokázal uprostřed temnot bez obtíží orientovat. Jak se přibližoval k Zakázanému městu, sladká vůně Matky začínala být stále těžší – a strážkyně stále početnější.

Pocházely ze všech bojovnických kast, všech velikostí a zbraní. Od malých, s dlouhými vroubkovanými kusadly, přes zavalité, jejichž hrudní pláty jsou tvrdé jako dřevo, a podsadité s krátkými tykadly, až po dělostřelkyně, jejichž do špičky vystouplý zadeček přetéká jedy.

327 měl platnou vstupní vůni a bez potíží prošel několika kontrolními stanovišti. Bojovnice byly klidné. Bylo cítit, že ještě nezačaly velké války o území.

Teď už byl docela blízko cíle. Identifikoval se vrátným a vstoupil do poslední chodby vedoucí ke královské komůrce.

Na prahu se zastavil, ohromený krásou tohoto jedinečného místa. Byl to velký kruhový sál, postavený podle velmi přesných architektonických a geometrických pravidel, která královny matky předávají svým dcerám z tykadel na tykadla.

Hlavní klenba měří dvanáct hlav na výšku a šestatřicet v průměru (hlava je délkovou jednotkou Federace, odpovídá v lidském způsobu měření asi třem milimetrům). Sloupy ze vzácných pojidel podpírají tenhle hmyzí chrám. Podlaha konkávního tvaru je uzpůsobena tak, aby se pachové molekuly vyslané návštěvníky odrážely co nejdéle a přitom se nevsákly do stěn. Je to pozoruhodný olfaktivní amfiteátr.

Ve středu odpočívala objemná mravenčí dáma. Ležela na břiše a čas od času mávla končetinou směrem ke žlutavé rostlině. Rostlina se občas rychle uzavřela, ale noha už byla pryč. Tahle dáma je Belo-kiu-kiuni. Belo-kiu-kiuni, poslední královna ústředního města rezavých mravenců. Belo-kiu-kiuni, jedinečná v kladení, bytost, z níž vzešla všechna těla a všechny mysli Společenství.

Belo-kiu-kiuni, která vládla již za velké války proti včelám, za dobývání jižních termitišť, za obsazování pavoučích území, za strašné vyhlazovací války, kterou si vynutily vosy z dubu, která už od minulého roku organizovala úsilí měst odolat tlaku trpasličích mravenců zpoza severní hranice.

Belo-kiu-kiuni, která překonávala rekordy v dlouhověkosti.

Belo-kiu-kiuni, jeho matka.

Ten živoucí pomník byl tady, docela blízko něj, jako kdysi. Až na to, že teď ji hladí a navlhčuje dvacítka úslužných mladých dělnic, zatímco tehdy to byl on, 327, který se ji snažil hladit malýma a ještě nešikovnýma nožkama.

Mladá masožravá rostlina sevřela čepele a Matka vyslala krátký pachový výkřik. Nikdo netušil, kde se u ní vzala vášeň pro tyhle dravce z rostlinné říše.

327 se přiblížil. Zblízka nebyla Matka nijak krásná. Měla dopředu protaženou lebku se dvěma obrovskýma vypoulenýma očima, které jako by se dívaly do všech směrů naráz. Infračervená očka se mačkala k sobě uprostřed čela. Naopak tykadla vypadala umístěná až přehnaně daleko od sebe. Byla velmi dlouhá, velmi lehká a vibrovala v kratičkých, na první pohled dokonale ovládaných záchvěvech.

Belo-kiu-kiuni už vyšla z Velkého spánku před mnoha dny – a od té doby nepřestala klást. Její břicho, desetkrát objemnější než je běžná velikost, se neustále křečovitě stahovalo. Právě teď vypustila osm hubeňoučkých vajíček, světle šedých, s perleťovými odlesky: nejmladší belokanskou generaci. Budoucnost Společenství, celá lesklá a kulatá, unikala z jejích útrob a kutálela se po sále, kde už čekaly pečovatelky.

Mladý samec poznával vůni vajíček. Jsou to nepohlavní bojovnice a samci. Je ještě chladno a žláza produkující „dcery“ nebyla zatím aktivována. Jakmile to počasí umožní, Matka začne klást přesně tolik jedinců z každé kasty, kolik bude město potřebovat. Dělnice jí přijdou oznámit, že se nedostává sběraček obilí nebo dělostřelkyň, a ona je obstará. Stává se také, že sama Belo-kiu-kiuni opustí své obydlí a vydá se po chodbách. Má dost jemná tykadla, aby rozpoznala nedostatek v té či oné kastě. Doplňuje stavy na místě.

Matka nakladla ještě pět třaslavých uzlíčků a otočila se k návštěvníkovi. Dotkla se jej a olízla ho. Dotyk s královskými slinami je vždy mimořádný zážitek. Tyhle sliny jsou nejen dokonalá dezinfekce, ale také skutečný všelék hojící veškerá poranění – ovšem kromě těch uvnitř hlavy.

Pokud není Belo-kiu-kiuni s to poznat jedno ze svých nesčetných dětí, dokazuje výměnou slin, že alespoň identifikovala jeho vůni. Je její syn.

Rozhovor tykadel může začít.

Buď vítán v pohlaví Společenství. Opustil jsi mne, ale nemůžeš se nevracet.

Rituální věta, kterou se Matka obrací ke svým dětem. Když ji vyslala, ochutnala feromony jedenácti článků s klidem, který vnutila i Samci 327. Už pochopila důvody jeho návštěvy… první výprava na Západ byla zcela zničena. V okolí byly vůně trpasličích mravenců. Museli pravděpodobně objevit nějakou tajnou zbraň.

Na výpravě byl nohama,

na místě byl očima

po návratu je nervový stimul.

Jistě. Jenže potíž je, že se mu nepodařilo Společenství k ničemu stimulovat. Jeho vysílání nikoho nepřesvědčilo. Předpokládá, že jedině ona, Belo-kiu-kiuni, bude vědět, jak předat zprávu a vyhlásit poplach.

Matka ho ochutnávala se zdvojenou zvědavostí. Zachycovala ty nejmenší těkavé molekuly na kloubech jeho nohou. Ano, jsou tu stopy smrti, stopy záhady. Mohla by to být válka… A zrovna tak to válka být nemusí.

V každém případě mu naznačila, že nemá žádnou politickou moc. Společenství dochází k rozhodnutím neustálým slaďováním, pomocí pracovních skupin zaměřených na projekty, které si svobodně volí. Jestliže není s to vytvořit jedno z těchto nervových center, krátce řečeno sestavit svou skupinu, jeho zkušenost není k ničemu.

Ona mu nemůže dokonce ani pomoci.

Samec 327 dál naléhal. Když už jednou našel spolubesednici ochotnou vyslechnout ho až do konce, snažil se ze všech sil vyslat ty nejpřesvědčivější molekuly. Podle něj by tahle katastrofa měla mít nejvyšší prioritu. Měli by ihned vyslat průzkumnice, aby se pokusily zjistit, co je ona tajná zbraň zač.

Belo-kiu-kiuni odpověděla, že takovými „nejvyššími prioritami“ praská Společenství ve švech. Nejenže nebylo zcela ukončeno jarní probouzení, kůra města je stále ještě velkým staveništěm. Dokud nebude položena poslední vrstva větviček, bylo by nezodpovědné vydávat se do války. Ostatně – Společenství chybí proteiny a cukr. A konečně je také nutné se začít připravovat na svátek Znovuzrození. To vše si žádá, aby každý odevzdal co nejvíce energie. Dokonce i vyzvědačky jsou přetížené prací. A tím se také vysvětluje, proč jeho úzkostné poselství nemůže být vyslyšeno.

Chvilka klidu. Bylo jen slyšet, jak dělnice olizují krunýř Matky, a ona sama si zase znovu začala hrát se svou masožravou rostlinou. Zkroutila se, až se její břicho ocitlo pod hrudí. Dvě přední nohy visely dolů. Když se rostlinné čelisti opět sevřely, spěšně stáhla končetinu a dožadovala se jeho souhlasu se svým názorem, jaká úžasná zbraň by z tohohle mohla být.

Mohli bychom nasázet celou zeď masožravých rostlin, aby chránily severozápadní hranici. Jediným problémem je, že ty malé obludy nedovedou zatím rozlišovat mezi obyvateli města a cizinci…

327 se znovu vrátil k předmětu, který ho trápil. Belo-kiu-kiuni se ho zeptala, kolik jedinců při „nehodě“ zahynulo. Dvacet osm. Všechny z podkasty bojovnic-průzkumnic? Ano, je to tak, on byl jediným samcem výpravy. Matka se tedy soustředila a jednu po druhé nakladla osmadvacet perel, osmadvacet tekutých sester.

Osmadvacet mravenců zemřelo, těchto osmadvacet vajíček je nahradí.

JEDNOHO DNE NEVYHNUTELNĚ:

Jednoho dne nevyhnutelně se čísi prsty dotknou těchto stránek, čísi oči pohladí tato slova, čísi mozek si vyloží jejich smysl.

Nepřeji si, aby ta chvíle přišla příliš brzy. Následky by mohly být strašné. Ještě ve chvílích, kdy píšu tyto věty, bojuji, abych zachránil své tajemství. Přesto je nutné, aby jednoho dne vyšlo najevo, co se událo. I ta nejhlouběji skrytá tajemství nakonec vyplují na hladinu. Čas je jejich nejhorším nepřítelem. Ať jste kdo jste, nejdřív vás chci pozdravit. Ve chvíli, kdy čtete tyhle řádky, jsem pravděpodobně mrtev už desítku nebo stovku let. Aspoň doufám.

Někdy lituji, že jsem všechno to vědění získal. Ale jsem člověk, a i když moje sounáležitost s druhem je v této chvíli na nejnižším bodě, uvědomuji si všechny závazky, které dlužím prosté skutečnosti, že jsem se jednoho dne narodil mezi vámi, lidmi tohoto světa.

Musím svůj příběh předat dál.

Všechny příběhy, když se na ně podíváte trochu víc zblízka, se navzájem podobají. Na začátku je vždy nějaký subjekt „v naději“, spící. Přijde na něj krize. Tato krize ho přinutí reagovat. Podle toho, jak se zachová, buď zemře, nebo se vyvine.

Prvním příběhem, který vám budu vyprávět, je příběh našeho vesmíru. Prostě proto, že uvnitř něj žijeme. A protože všechny věci, malé i velké, jsou poslušny stejných zákonů a jsou vázány stejnými vztahy vzájemné závislosti. Například když obracíte tuto stránku, v jistém bodě se váš ukazovák tře o celulózu v papíru. Z toho dotyku vzniká zahřátí – nepatrné, ale reálně existující. V nesmírně malém měřítku se stalo to, že zahřátí způsobilo skok jednoho elektronu, jenž opustil svůj atom a narazil do jiné částice. Jenže tato částice je ve skutečnosti, „relativně“, sama o sobě, nesmírně velká. A srážka s elektronem je pro ni tedy skutečným zvratem. Předtím byla netečná, prázdná, chladná. Díky tomu, že jste obrátili stranu, se ocitla v krizi. Probíhají po ní v pruzích gigantické ohnivé jiskry. Tím jediným pohybem jste vyvolali událost, o jejíchž veškerých následcích se nikdy nedozvíte. Možná se zrodily světy, světy s lidmi, kteří objeví metalurgii, provensálskou kuchyni a vesmírné cesty. Dokonce mohou být inteligentnější než my. A nikdy by neexistovali, kdybyste neměli v rukou právě tuto knihu a kdyby váš prst nevyvolal ono zahřátí přesně v onom místě papíru.

A podobně i náš vesmír má jistě své místo v rohu stránky nějaké knihy, na podrážce boty nebo v pěně půllitru piva nějaké jiné obří civilizace.

Naše generace zcela jistě nikdy nebude mít možnost si to ověřit. Ale víme alespoň, že před dávnem byl náš vesmír, nebo tedy částice obsahující náš vesmír, prázdný, chladný, černý, nehybný. A potom někdo nebo něco vyvolalo krizi. Někdo obrátil stránku, šlápl na kámen, sfoukl z půllitru pěnu. Evidentně došlo k traumatismu. Naše částice se probudila. Tady u nás, jak víme, to vypadalo jako obrovská exploze. Říká se tomu Velký Třesk.

Každou vteřinu, v nekonečně velkém, v nekonečně malém, v nekonečně vzdáleném, se možná rodí nějaký vesmír jako ten náš, který se zrodil před víc než patnácti miliardami let. Ty ostatní neznáme. Ale co se našeho týče, víme, že vše začalo explozí „nejmenšího“ a „nejjednoduššího“ atomu: vodíku.

Nuže, představte si ten širý tichý prostor, náhle probuzený titánským vzplanutím. Proč tam nahoře otočili stranu? Proč sfoukli pěnu z piva? Na tom málo záleží. Hlavně že vodík stále hoří, vybuchuje, škvíří se. Paprsky nesmírného světla pronikají nedotčeným vesmírem. Krize. Nehybné věci se dávají do pohybu. Chladné věci se zahřívají. Tiché věci začínají hřmět.

Vodík v prapůvodním krbu se mění v hélium, jehož atom je o málo složitější než on. Ale už z této transformace lze vyvodit první velké pravidlo hry v našem vesmíru: STÁLE KOMPLEXNĚJI.

Toto pravidlo se zdá být evidentní. Nic ale nedokazuje, že v sousedních vesmírech by nemohlo být odlišné. Jinde je to možná STÁLE TEPLEJI nebo STÁLE TVRDĚJI nebo STÁLE LEGRAČNĚJI.

I u nás se věci stávají teplejšími nebo tvrdšími nebo legračnějšími, ale není to počáteční zákon. Jsou to jen postranní projevy. Kořenem našich zákonů, kolem nějž se všechny ostatní šikují, je tohle: STÁLE KOMPLEXNĚJI.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění

Samec 327 bloudil po chodbách jižní části Města. Matka ho neuklidnila. Stále přežvykoval známou větu:

Na výpravě byl nohama

na místě byl očima

po návratu je nervový stimul.

Proč to neúčinkuje? Kde je chyba? Jeho tělo překypovalo nevyužitou informací. Z jeho hlediska bylo Společenství poraněno a ani si toho nepovšimlo. Protože stimulem bolesti byl on. Je tedy jeho úkolem přinutit Město, aby zareagovalo.

Je tak těžké mít poselství o neštěstí, nechávat si je pro sebe a nenalézat žádná tykadla ochotná je přijmout! Tak rád by se zbavil vší té tíhy, sdílel s ostatními tu strašlivou znalost.

Kolem něj procházel jeden z tepelných poslů. Když viděl, jak je 327 deprimovaný, pomyslel si, že se asi špatně probudil, a nabídl mu své sluneční kalorie. Dodalo mu to trochu sil, které ihned využil k pokusu svého společníka přesvědčit.

Poplach! Naše výprava byla zničena v léčce nastražené trpaslicemi! Poplach!

Ale už nebyl schopen působit dokonce ani tak věrohodně jako na začátku. Tepelný posel odešel, jako by se nic nedělo. 327 se nevzdal. Pobíhal chodbami a vysílal své poplašné poselství.

Občas se bojovnice zastavovaly, poslouchaly, dokonce s ním diskutovaly, ale jeho historka o ničivé zbrani byla tak málo uvěřitelná! Nevytvořila se žádná skupina schopná pustit se do vojenské akce.

Zničeně kráčel dál.

Když procházel pustou chodbou ve čtvrtém podzemním patře, zachytil za sebou nějaký hluk. Někdo ho pronásledoval.

Samec 327 se otočil. Infračervenýma očkama prozkoumával chodbu. Červené a černé skvrny. Nikdo tam není. Zvláštní. Musel to být omyl. Ale zvuk kroků se za ním ozval znovu. Škrrr… tsss, škrrrr… tsss. Jako by někdo za ním kulhal na dvě nohy. A přibližoval se.

Aby si byl docela jistý, na každé křižovatce odbočil a pak chvilku počkal. Zvuk ustal. A jakmile znovu vyrazil: Škrrr… tsss, škrrrr… tsss.

Nemohlo být pochyb: někdo ho sleduje.

Někdo, kdo se skrývá pokaždé, když se on otočí. Podivné chování, a zcela neslýchané. Proč by jedna buňka Společenství sledovala jinou a nechtěla se dát poznat? Tady je přece každý se všemi a nemá před nikým co skrývat.

Přesto to pokračovalo dál. Stále stejná vzdálenost, stále vskrytu. Škrrr… tsss, škrrrr… tsss. Jak má zareagovat? Když byl ještě kuklou, pečovatelky ho naučily, že k nebezpečí je třeba se vždy stavět čelem. Zastavil se a předstíral, že se myje. Ten druhý nebyl daleko. Téměř ho cítil. Napodoboval očišťovací pohyby a rozechvěl tykadla. Tady to je, zachytil pachové molekuly pronásledovatele. Je to jednoroční malá bojovnice. Vychází z ní zvláštní vůně, překrývající běžnou identifikaci. Těžko to určit. Voní to jako kámen. Malá bojovnice se už neskrývala. Škrrr… tsss, škrrrr… tsss. Teď ji viděl v infračervené. Skutečně jí chyběly dvě nohy. Pach kamene byl stále silnější.

Vyslal zprávu.

Kdo je tam?

Žádná odpověď.

Proč mne pronásleduješ?

Žádná odpověď.

Chtěl na to celé zapomenout, vydal se zase na cestu, ale brzy zaznamenal druhého jedince, přicházejícího zepředu. Tentokrát velká bojovnice. Chodba je úzká, neprojde.

Otočit zpátky? To by znamenalo srazit se s kulhavou, která už k němu ostatně spěchá.

Je v pasti.

Teď to znovu cítil: jsou to dvě bojovnice. A obě nesou tu kamennou vůni. Velká rozevírá dlouhá kusadla.

Je to léčka!

Je nemyslitelné, aby jeden mravenec z Města chtěl zabít druhého. Že by nějaká porucha imunitní signalizace? Nepoznaly snad jeho identifikační pachy? Mají ho za cizí prvek? To je naprosto nesmyslné, je to jako by se jeho žaludek rozhodl zavraždit jeho střeva…

Samec 327 zesílil vysílání:

Jsem buňka Společenství jako vy. Jsme částí téhož organismu.

Jsou to mladé bojovnice, musely se splést. Jenže jeho signály nic na jejich chování nezměnily. Malá kulhavá mu skočila na záda a zadržela ho za křídla, zatímco velká mu sevřela hlavu mezi kusadly. A tak znehybněného ho táhly ke smetišti.

Samec 327 se bránil. Ze článku určeného pro sexuální komunikaci vysílal všemožné druhy zpráv včetně takových, kterým nepohlavní jedinci ani nemohli rozumět. Od nepochopení přecházel ke zděšení.

Kulhavá, stále se držící za jeho metanotum, mu (jakoby ve strachu, aby ji ty „abstraktní“ myšlenky neznečistily) začala drhnout tykadla čelistmi. Odstraňovala těmi pohyby všechny feromony, zvláště jeho průkazní pachy. Tam, kam směřuje, mu tak jako tak nebudou moc platné…

Smutná trojice postupovala stále prázdnějšími chodbami trhavě vpřed. Malá kulhavá stále metodicky škrabala. Jako by nechtěla, aby na celé hlavě zbyla jediná informace. Samec už sebou necloumal. Odevzdal se osudu a připravoval se na smrt – zpomaloval tlukot svého srdce.

„Proč tolik násilí, proč tolik nenávisti, bratři moji? Proč? Vždyť všichni jsme jako jeden, všichni jsme dětmi Země, dětmi božími.

Zanechme svých marných hádek. Dvacáté druhé století bude stoletím duchovním – nebo nebude vůbec. Opusťme staré spory zrozené z pýchy a pokrytectví.

Individualismus – to je náš skutečný nepřítel! Necháte-li bratra v nouzi zemřít hladem, nejste více hodni být součástí celosvětového společenství. Prosí-li vás ztracená bytost o pomoc a účast a vy před ní zavřete dveře, nejste jedním z nás.

Znám vás, vy čistá svědomí zachumlaná do hedvábí! Myslíte jen na své osobní pohodlí, toužíte jen po vlastní slávě, po štěstí, to ano, ale jen po štěstí vlastním a vašich nejbližších.

Znám vás, říkám vám. Ty, ty, ty a ty! Přestaňte se usmívat do obrazovek, vykládám vám o vážných věcech. Mluvím o budoucnosti lidstva. Takhle to už dál nepůjde. Tento způsob života postrádá smysl. Vším plýtváme, všechno ničíme. Pokácíme lesy, abychom měli kapesníky na jedno použití. Všechno je na jedno použití: ubrusy, pera, oblečení, fotoaparáty, auta, i vy sami, aniž si to uvědomujete, začínáte být na jedno použití. Zřekněte se tohoto povrchního způsobu života. Měli byste se ho zřeknout dnes, jinak vás k tomu zítřek přinutí.

Přidejte se k nám, připojte se k naší armádě věrných. Všichni jsme vojáky božími, moji bratři.“

Objevila se hlasatelka. „Toto evangelické vysílání vám přinesli otec MacDonald z Nové církve adventistů 45. dne a výrobce mraženého zboží, firma Sweetmilk. Pořad je satelitně rozšiřován do celého světa. A nyní, ještě než začne další díl našeho vědeckofantastického seriálu ‚Jsem mimozemšťan a jsem na to hrdý‘, chvilka s reklamou.“

Ani Lucie, ani Nicolas si nedokázali zcela zabránit v přemýšlení, i když se dívali na televizi. Už to bylo osm hodin, co se Jonathan vydal do sklepa, a pořád nic! Lucie se natáhla po telefonu. Řekl sice, aby nic nedělali, ale co když je mrtvý nebo zavalený sutí?

Neměla odvahu tam za ním sestoupit. Ruka se sevřela. Vytočila volačku policie.

„Haló? To je policie?“

„Prosil jsem tě, ať tam nevoláš,“ ozval se slabý a přidušený hlas z kuchyně.

„Tati! Tati!“

„Haló! Oznamte nám prosím svou adresu!“ Zavěsila. Cvak.

„No ano, ano, jsem to já. Nemuseli jste si dělat starosti. Říkal jsem vám přece, ať prostě v klidu počkáte.“

Nedělat si starosti? To má být vtip?

Nejenže Jonathan držel v rukou zbytky čehosi, co kdysi byl pejsek Pikulík a co teď byla jen hromádka krvavého masa, i on sám vypadal změněný. Ne snad vyděšený nebo skleslý. Spíš usměvavý. Ne, to nebylo ono… jak to popsat? Působil dojmem, jako by zestárl nebo onemocněl. Měl horečnatý pohled, byl bledý, chvěl se a lapal po dechu.

Když si Nicolas všiml zmučeného těla svého psa, propukl v pláč. Vypadalo to, jako by pudlíka pořezali žiletkami na stovkách míst.

Položili tělíčko na staré noviny.

Nicolas nepřestával naříkat nad ztrátou kamaráda. Bylo po všem. Už nikdy ho neuvidí, jak skáče proti zdi, jakmile někdo řekne „kočička“. Už nikdy ho neuvidí otevírat dveře radostným skokem na kliku. Už nikdy ho nebude zachraňovat před těmi velkými teploušskými německými ovčáky.

Pikulík už nebyl.

„Zítra ho odneseme na psí hřbitov na Pére-Lachaise,“ obměkčil se Jonathan. „Koupíme mu hrob za čtyři a půl tisíce franků, víš, ten, jak je na něm fotka.“

„Tak jo. Tak jo,“ vytlačil ze sebe Nicolas mezi dvěma vzlyky, „určitě si to zaslouží.“

„A pak půjdeme zase k ochranářům a vybereš si jiné zvířátko. Tentokrát by to mohl být třeba maltézáček, ten je taky moc pěkný.“

Lucie se pořád nemohla vzpamatovat. Nevěděla, kterou otázkou začít. Proč byl tak dlouho pryč? Co se psovi stalo? Co se stalo jemu samotnému? Jestli chce jíst? Jestli ho vůbec napadlo, jaký o něj mají strach?

„Co je tam dole?“ řekla nakonec.

„Ale nic, nic.“

„Kdybys viděl, jak vypadáš! A pes… jako kdyby spadl do sekačky. Co se mu stalo?“

Jonathan si otřel čelo špinavou rukou.

„Notář měl pravdu, tam dole je plno potkanů. Pikulíka roztrhali vzteklí potkani.“

„A co ty?“

Ušklíbl se.

„Já jsem trošku větší zvíře, mě se bojí.“

„Pitomost! Cos tam dělal osm hodin? Co je v tom zatraceném sklepě?“ začínala zuřit.

„To tak docela nevím. Nedostal jsem se až na konec.“

„Nedostal ses… no tohle!“

„Jasně, je hrozně hluboký.“

„Za osm hodin jsi nedošel na konec našeho sklepa!“

„Ale ne. Zastavil jsem, když jsem našel psa. Všude samá krev. Víš, musel se prát jako čert. To je neuvěřitelné, že tak malý pes jim odolával tak dlouho.“

„Ale kde ses zastavil? V půlce cesty?“

„Jak to mám vědět? V každém případě jsem dál nemohl. Měl jsem taky strach. Víš přece, že nesnáším tmu a násilí. Na mém místě by se tam zastavil každý. Takhle mašírovat do neznáma, to nejde věčně. A pak… vzpomněl jsem si na tebe, na vás. Nedovedeš si představit, jaké to tam je… Taková tma. Jako smrt.“

Když dokončil větu, proběhl mu tváří od levého koutku úst nahoru tik. Nic podobného u něj zatím nikdy neviděla. Pochopila, že už by ho neměla trápit. Objala ho a políbila na studená ústa.

„Uklidni se, už je po všem. Dveře utěsníme a už o tom nebudeme mluvit.“

Ucouvl.

„Ne. Není po všem. Nechal jsem se zastavit tou krvavou skvrnou. To by udělal každý. Násilí vždycky vyděsí, i když jde o zvíře. Ale takhle to nemůžu nechat, co když jsem to už neměl daleko…“

„Neříkej mi, že se tam chceš vrátit!“

„Jo. Prošel Edmond, projdu taky.“

„Edmond? Strýc Edmond?“

„Něco tam dole dělal – a já chci vědět co.“

Lucie vzlykla.

„Prosím, nechoď tam už. Kvůli mně a Nicolasovi.“

„Nemám na výběr.“

A znovu ten tik.

„Vždycky jsem všechno dělal jen napůl. Vždycky jsem se zastavil, když mi rozum říkal, že se blíží nebezpečí. A podívej se, co se ze mě stalo. Člověk, který se sice nebezpečí vyhnul, ale taky si zkaňhal život. Došel jsem jenom do půli cesty a nic jsem neudělal pořádně. Měl jsem zůstat v zámečnictví a nechat se zboulovat. Bylo by to jako křest, poznal bych násilí a naučil bych se s ním zacházet. Místo toho jsem se vyhnul potížím a jsem jako dítě – bez zkušeností.“

„Plácáš nesmysly.“

„Ne, vůbec ne. Člověk nemůže věčně žít v ulitě. Tenhle sklep mi dává jedinečnou příležitost překročit vlastní stín. Jestli to neudělám, neodvážím se už nikdy podívat do zrcadla. Uviděl bych tam zbabělce. Ostatně ty sama jsi mě ponoukala, abych tam dolů šel, vzpomeň si.“

Svlékl si košili ušpiněnou od krve.

„Nepřemlouvat, rozhodl jsem se napevno.“

„Tak dobře, v tom případě jdu s tebou!“ prohlásila a sáhla po baterce.

„Ne, zůstaneš tady!“

Pevně ji chytil za zápěstí.

„Pusť! Co tě to bere?“

„Promiň, ale musíš pochopit, že ten sklep je něco, co se týká jenom mne. Je to moje zkouška, moje cesta. A nikdo se do toho nebude plést, slyšíš?“

Nicolas vzadu pořád plakal nad Pikulíkovou mrtvolkou. Jonathan pustil Luciiny ruce a šel k synovi.

„No tak, vzpamatuj se, chlapče!“

„Mám vás plný zuby, Piki je mrtvej a vy se tady hádáte!“

Jonathan ho chtěl rozptýlit. Vzal krabičku zápalek, šest jich vyndal a položil je na stůl.

„Hele, koukej, ukážu ti jednu hádanku. Je jeden způsob, jak z těchhle šesti sirek složit čtyři rovnostranné trojúhelníky. Zkus to, třeba na to přijdeš.“

Chlapec si překvapeně otřel slzy a popotáhl. Za chvilku už zkoušel rozkládat zápalky různými způsoby.

„A můžu ti dát ještě jednu radu. Abys našel řešení, musíš myslet jinak. Kdo přemýšlí tak, jak je na to zvyklý, na nic nepřijde.“

Nicolas sestavil tři trojúhelníky. Na čtyři nezbývalo. Zdvihl veliké modré oči a zamrkal.

„A ty jsi našel řešení, tati?“

„Ne, ještě ne, ale cítím, že už mi to nebude dlouho trvat.“

Jonathan na chvilku uklidnil syna, ale ženu ne. Lucie na něj stále vrhala hněvivé pohledy. A večer se pohádali dost ostře. Jonathan přesto odmítal prozradit cokoli o sklepě a jeho tajemstvích.

Druhý den vstal brzy a dopoledne strávil tím, že vchod do sklepa zahradil železnými dveřmi s velikým visacím zámkem. Jediný klíč od něj si pověsil na šňůrce na krk.

Záchrana přišla ve zcela neočekávané podobě – jako zachvění země.

Nejdřív se otřásly stěny – ale horizontálně. Ze stropů začal tryskat proudem písek. Téměř ihned následoval další otřes, pak třetí, čtvrtý… Záchvěvy se stále zrychlovaly a přibližovaly se k naší zvláštní trojici. Potom přešly v neustávající hřmění, které rozechvívalo vše kolem.

Mladý samec, kterého otřesy probudily k životu, znovu zrychlil tep srdce, dvěma překvapivými švihy kusadel se zbavil svých katů a zmizel poničenou chodbou. Rozhýbal svá zatím zárodečná křídla, aby zrychlil útěk a prodloužil skoky přes závaly.

Každý silnější otřes ho přinutil zastavit a přitisknutý k zemi čekat, až písečné laviny přestanou. Celé kusy chodeb začaly padat do jiných chodeb pod nimi, mosty, brány a krypty se hroutily a strhávaly s sebou miliony vyděšených postaviček.

Vyřinuly a rozšířily se pachy počátečního stupně poplachu. Feromony vzrušení zaplavily nejprve horní poschodí. Všichni, kdo vůni nasáli, se začali okamžitě chvět, pobíhat a vysílat feromony ještě štiplavější. Neklid se tím šířil, jako se zvětšuje valící se sněhová koule.

Oblak poplašných pachů se rozlézal jako mlha, prostoupil všechny žíly zasažené oblasti a dostal se až do hlavních tepen. Cizí předmět, který vnikl do těla Společenství, vyvolal vlastně to, o co se mladý samec marně snažil: toxiny bolesti. Temná krev tvořená davy Belokanských začala rázem proudit rychleji. Z území blízkých zásahu se začala evakuovat vajíčka. Vojáci se spojovali do bojových jednotek.

Když samec 327 pronikl do široké chodby napůl přehrazené pískem a davy, otřesy náhle ustaly. Zavládlo úzkostné ticho. Všichni znehybněli a snažili se přijít na to, co bude následovat. Vztyčená tykadla se chvěla. Všichni čekali.

Najednou nedávné trhavé údery nahradilo něco jako tlumené vrčení. Všichni pochopili, že byl proražen ochranný obal Města, složený z větviček. Něco obrovského vnikalo do kupy, drtilo zdi, rozhrnovalo větvičky.

Přímo uprostřed chodby se objevilo tenké růžové chapadlo. Bičovalo vzduch a kmitalo šílenou rychlostí ode zdi ke zdi. Hledalo co nejvíc mravenců. Jak se na ně vrhaly bojovnice pokoušející se zatnout do něj čelisti, na jeho konci se vytvářel velký tmavý hrozen. Když byl jazyk dost olepen mravenci, stáhl se, zmizel nahoře a podal je do hrdla, potom znovu zamířil, byl stále delší, stále hladovější, ničil.

Byl vyhlášen druhý stupeň poplachu. Dělnice začaly bubnovat zadečky o zem, aby tak svolaly bojovnice ze spodních poschodí, které zatím o dramatu nic nevěděly.

Celé Město se zachvělo údery toho prvotního tamtamu. Jako by jeho organismus ztěžka supěl: bum, bum, bum. Buch, buch, buch, odpovídal vetřelec, který znovu začal bušit do kupy, aby pronikl hlouběji. Všichni se tiskli ke stěnám, pokoušeli se uniknout běsnícímu červenému hadovi mrskajícímu se v chodbách. Když byla kořist příliš hubená, jazyk se snažil natáhnout ještě dál. Objevil se zobák a za ním gigantická hlava.

Datel! Jarní postrach… Tihle ptačí labužníci dokážou vyhloubit v mraveništi šachty někdy i šedesát centimetrů hluboké a nacpou se mravenci.

Je nejvyšší čas vyhlásit třetí stupeň poplachu. Některé z dělnic prakticky zešílely nadměrným vzrušením, které nemohly vybít žádnou činností, a začaly tančit tanec strachu. Potácely se trhavými pohyby, skákaly, cvakaly kusadly, plivaly… Jiní naprosto hysteričtí jedinci se vydali na šílený úprk chodbami a cestou kousali do všeho, co se hýbalo. Zrůdný projev strachu: když se městu nedaří najít způsob, jak zničit zdroj agrese, jako by ničilo samo sebe.

Kataklyzma bylo lokalizováno: jde o patnácté nadzemní, západní část. Proběhly už první tři stupně poplachu a Město teď bylo připraveno do války. Dělnice putovaly do nejhlubších pater pod zemí a odnášely do bezpečí vajíčka. Cestou míjely sevřené řady bojovnic se vztyčenými kusadly.

Za nesčetné generace se mravenčí Město naučilo, jak se s podobnými nepříjemnostmi vypořádat. Uprostřed chaotického hemžení se už formovala komanda mravenčích dělostřelkyň. Rozdělovaly si nejdůležitější úkoly.

Obklíčily nejzranitelnější část datlova těla: krk. Potom se otočily a zaujaly pozici pro střelbu zblízka. Zadečky mířily na vetřelce. Pal! Veškerou silou svěračů vrhly vzhůru kapky silně koncentrované mravenčí kyseliny.

Pták měl najednou pocit, jako by mu někdo sevřel krk do obojku plného špendlíků. Zmítal sebou, chtěl se uvolnit. Jenže už zašel příliš daleko. Křídla měl uvězněná v zemině a větvičkové směsi kupy. Znovu vymršťoval jazyk, aby pobil co nejvíce svých miniaturních nepřátel.

Přišla na řadu nová vlna vojska. Pal! Datel sebou škubl. Tentokrát to byly spíš bodliny než špendlíky. Nervózně tepal zobákem. Pal! Kapky kyseliny svištěly vzduchem. Pták se chvěl, začínal mít potíže s dýcháním. Pal! Kyselina ho stravovala zaživa. Byl v koncích.

Střelba ustávala. Ze všech stran se sbíhaly bojovnice a zatínaly dlouhá kusadla do ran otevřených kyselinou mravenčí. Další legie už zatím vystoupila na povrch polozničeného povrchu kupy a provrtávala se tam, kam je nejpříměji vedl pach: do konečníku. Bojovnice zkušeně rozšířily otvor a vnikly do ptákových vnitřností.

Prvnímu oddílu se podařilo prorazit kůži na hrdle. Jakmile začala vytékat první krev, ustalo vysílání poplašných feromonů. Všichni věděli, že je vyhráno. Krk byl doširoka otevřený a celé pluky se vrhaly dovnitř. V ptačím hrdle našly ještě některé živé mravence, které se podařilo zachránit.

Potom bojovnice pronikly do hlavy a hledaly otvory, kudy by se mohly dostat do mozku. Jedna z nich cestu našla: hlavovou tepnu – krkavici. Ještě je třeba vybrat si ze dvou: tu, která vede od srdce k mozku a ne obráceně. Tahle to je! Čtyři bojovnice prorazily stěnu a vrhly se do rudé tekutiny. Proud je rychle zahnal až do místa uprostřed obou mozkových hemisfér. Hned se daly do rozrývání šedé hmoty.

Datel šílel bolestí a zmítal se zprava doleva, ale neměl nejmenší možnost bránit se všem těm útočníkům, kteří ho trhali na kousky zevnitř. Zástup mravenců pronikl do plic a vylučoval kyselinu. Pták začal trhavě kašlat.

Další mravenci, celá armáda, se vydali jícnem dolů a snažili se v trávicím systému setkat s kolegy, kteří sem směřovali od konečníku. Ti rychle stoupali tlustým střevem a po cestě ničili všechny životně důležité orgány, které se ocitly na dosah jejich kusadel. Prohrabovali se živým masem stejně, jak měli ve zvyku se hrabat hlínou, krok za krokem, jako části pevnostního systému, napadli vole, játra, srdce, slezinu a slinivku.

Občas se ovšem stalo, že výron krve nebo lymfy utopil pár jedinců. To se ale může stát jen nešikovným, těm, kdo nedokážou říznout čistě.

A ti ostatní metodicky postupovali vpřed červenými a černými tkáněmi. Dovedou se ukrýt, aby je nerozdrtil nějaký křečovitý stah. Vyhýbají se oblastem plným žluče nebo trávicích šťáv.

Obě armády se nakonec sešly v oblasti ledvin. Pták ještě stále nebyl mrtvý. Srdce, celé pruhované od ran kusadly, stále ještě vysílalo krev do proděravělého potrubí.

Mravenci ani nečekali na smrt oběti a už se začaly vytvářet řetězy dělnic podávajících si kousky ještě se chvějícího masa. Maličkým chirurgům nic neodolalo. Když tak začaly putovat i kousky mozku, datel sebou škubl naposledy.

Celé město se seběhlo čtvrtit obludu. Chodby se hemžily mravenci tisknoucími jako suvenýr kousek brku nebo prachového peří.

Zednické oddíly už zase byly v pilné práci. Poškozený povrch kupy a tunely je potřeba opravit.

Z dálky to vypadalo, jako když mraveniště ptáka polyká. Až zmizí celý, stráví jej, rozdělí maso, tuk, peří a kůži tam, kde budou pro Město nejužitečnější.

GENEZE:

Jak byla vybudována mravenčí civilizace? Abychom to pochopili, musíme se vrátit mnoho desítek milionů let zpátky, do doby, kdy se život na Zemi teprve začínal vyvíjet. Mezi prvními průkopníky byl hmyz. Zdálo se, že je špatně přizpůsobený okolí. Malá, křehká stvoření se stávala ideální kořistí všech predátorů. Jak se udržet při životě? Někteří, například kobylky, zvolily cestu reprodukce. Kladly tolik mláďat, že některá prostě přežít musela.

Jiní, třeba vosy nebo včely, si vybraly jed, vybavily se po generacích jedovými žihadly, která z nich udělala obávané nepřátele.

Další, například švábi, se rozhodli stát se nepoživatelnými. Zvláštní žláza dodávala jejich masu tak odpudivou chuť, že každého odradila okusit podruhé.

A ještě další, kudlanky nábožné, noční motýli, zvolili mimikry. Začali být podobní listům nebo kouskům kůry a přežívali v nepřátelském okolí nezpozorováni.

A přesto se v té prvotní džungli našly druhy, kterým se nepodařilo vymyslet žádný „trik“, jehož pomocí by mohly přežít. Zdálo by se, že se tím odsoudily k vyhynutí.

Mezi těmito „handicapovanými“ druhy byli především termiti. Tento druh žroutů dřeva se objevil na zemském povrchu asi před stopadesáti miliony let a nevypadalo to, že by tu měl zůstat dlouho. Příliš mnoho predátorů, příliš málo přirozených způsobů obrany proti nim…

A co se s termity stalo?

Mnozí zahynuli – a ti, kdo přežili, byli tak v úzkých, že nakonec dokázali vymyslet originální řešení: nebojovat už sami, vytvářet solidární skupiny. Pro nepřátele bude daleko těžší zaútočit na dvacet koordinovaně se bránících termitů než na jednoho, který se snaží utéct. Termiti tedy otevřeli jednu z královských cest komplexnosti: sociální organizovanost.

Začali žít v malých, zprvu rodinných skupinách: všichni kolem Matky, která je nakladla. Potom se z rodin staly vesnice, vesnice se rozrostly a přeměnily se v města. Termití města z písku a cementu se brzy tyčila po celém povrchu světa.

Termiti byli prvními inteligentními vládci naší planety, vytvořili také první společnost.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění

Samec 327 už neviděl dvě zabíječky vonící po kameni. Opravdu se mu podařilo je setřást. Při troše štěstí by dokonce mohly být mrtvé, zavalené pískem…

Dost toho snění. A ostatně zdaleka z toho není venku. Neměl teď žádnou pachovou identifikaci. Stačí potkat jedinou bojovnici a je po něm. Jeho vlastní sestry jej budou automaticky považovat za vetřelce. Nedostane ani čas na vysvětlení. Zásah kyselinou nebo nelítostný stisk kusadel, nic jiného Město pro ty, kdo se nemůžou prokázat pachovým pasem Federace, nemá.

To je šílené. Jak k tomu mohlo dojít? Všechno to zavinily ty dvě zatracené bojovnice s pachem kamene. Co je to chytlo? Musely se zbláznit. Je to velmi vzácné, ale přece jen se stává, že omyl v genetickém programu způsobí psychologickou nehodu tohoto druhu. Něco trochu podobného těm hysterickým mravencům, kteří při třetí fázi poplachu kolem sebe sekají hlava nehlava.

Jenže tyhle dvě nevypadaly ani trochu hystericky nebo degenerovaně. Naopak, vypadalo to, že moc dobře vědí, co dělají. Jako by… je jen jediná situace, kdy buňky vědomě ničí jiné buňky téhož organismu. Chůvy tomu říkají rakovina. Jako by… jako by byly nakažené rakovinou.

Že by vůně kamene byla právě znamením nemoci? Teď by zase měl vyhlásit poplach. Samec 327 měl najednou dvě záhady k rozřešení: tajnou zbraň trpaslic a rakovinné buňky Bel-o-kanu. A nemohl s nikým mluvit. Teď hlavně přemýšlet. Je možné, že v sobě najde nějakou skrytou schopnost… nějaké řešení.

Začal si mýt tykadla. Zvlhčil je (bylo to zvláštní, olizovat je a nenacházet příznačnou chuť vstupních feromonů), vydrbal, vyleštil kartáčkem na lokti, usušil.

Co teď dělat?

Hlavně zůstat naživu.

Je jen jediná osoba, která si pamatuje jeho infračervený obraz a nepotřebuje identifikační pachy. Matka. Jenže Zakázané město je plné vojáků. Co se dá dělat. Nakonec, copak staré pořekadlo Belo-kiu-kiuni neříká, že nejbezpečnější jsme často v samotném ohnisku nebezpečí?

„Na Edmonda Wellse tu moc v dobrém nevzpomínáme. Ostatně – když odcházel, nikdo ho nepřemlouval,“ řekl starší pán s příjemnou vizáží, jeden z podředitelů Sweetmilk Corporation.

„Ale měl jsem dojem, že objevil nějakou novou potravinářskou bakterii, díky které jogurty vydávaly vůně…“

„Ovšem, co se chemie týče… musím přiznat, že míval… záchvaty geniality. Jenže nepřicházely pravidelně, spíš v nárazech.“

„Byly s ním nějaké potíže?“

„Mám-li být upřímný, ne. Spíš bych řekl, že se nezajímal o kolektiv. Stranil se ostatních. A i když jeho bakterie vydělala miliony, myslím, že si ho tu nikdo doopravdy nevážil.“

„Mohl byste to vysvětlit blíž?“

„V každém týmu je vedoucí. Edmond vedoucí nesnášel, jako ostatně žádnou formu hierarchie. Vždycky pohrdal lidmi, kteří, jak říkal, jen řídí pro samotné řízení a nic nevytvářejí. A tady všichni musíme před vedením trochu sklonit hřbet. Na tom není nic špatného. Prostě je to takový systém. On si hrál na hrdopýška. Myslím, že víc než samotné šéfy to rozčilovalo nás, kteří jsme byli na stejné úrovni jako on.“

„Jak odešel?“

„Pohádal se s jedním z našich podředitelů kvůli případu, ve kterém, to musím uznat, byl naprosto v právu. Ten podředitel se mu hrabal v kanceláři a Edmond se rozčílil. Když pak viděl, že všichni jsou proti němu, musel odejít.“

„Ale právě jste říkal, že byl v právu…“

„Někdy je lepší se zachovat trochu zbaběle a podpořit toho, kdo má postavení, ačkoli je nesympatický, než toho, kdo neznamená nic, i když je sympatický. Edmond tady neměl přátele. Nechodil s námi jíst, nechodil s námi na skleničku, pořád byl někde v oblacích.“

„Proč se mi ale vlastně k té své ‚zbabělosti‘ přiznáváte? Nemusel jste mi to přece vůbec vyprávět.“

„Hmmm… od té doby, co umřel, si říkám, že jsme se asi přece jen zachovali špatně. Vy jste jeho synovec? Víte, když vám to vyprávím, trochu se mi uleví…“

V hloubi úzkého temného vchodu se rýsuje dřevěná pevnost. Zakázané město.

Tahle budova je ve skutečnosti borový pařez, kolem něhož postavili kupoli mraveniště. Pařez je srdcem a páteří Bel-o-kanu. Srdcem, protože v něm je královské obydlí a zásoby cenných potravin. Páteří, protože díky němu Město odolává bouřím a dešťům.

Když se díváte z větší blízkosti, spatříte, že stěny Zakázaného města jsou rozryty složitými motivy. Jako nápisy v nějakém barbarském písmu. Jsou to chodby vykutané kdysi původními obyvateli pařezu: termity.

Kdysi, před pěti tisíci let, zakladatelská Belo-kiu-kiuni přistála v tomto kraji a okamžitě na ně narazila. Války byly zdlouhavé, trvaly přes tisíc let, ale Belokanské nakonec zvítězily. Tehdy objevily, celé okouzlené, „tvrdé město“, jehož dřevěné chodby se nikdy nezhroutí. Borový pařez jim otevřel nové urbanistické a architektonické obzory.

Nahoře je plochá střecha, dole hluboké kořeny ztrácející se v zemi. Ideální. Jenže pařez brzy přestal stačit množící se populaci rezavých mravenců. Vykopali tedy pod zemí chodby jako prodloužení kořenů. A nahromadili na sťatý strom větvičky a zdvihli jeho vršek.

Dnes je už Zakázané město téměř prázdné. Všichni – kromě Matky a její elitní gardy – žijí na periferii.

327 se blížil k pařezu pomalou a nepravidelnou chůzí. Pravidelné chvění vnímají stráže jako signál, že někdo přichází, zato nepravidelné otřesy můžou být zcela náhodné. Teď už jen musel doufat, že žádnou ze strážkyň nepotká náhodou. Začal stoupat. Už byl jen dvě stě hlav od Zakázaného města, začínal rozpoznávat desítky otvorů v povrchu pařezu. Přesněji řečeno, hlavy „vrátných“, které je zahrazují.

Vrátní jsou mravenci, které jakási genetická zvrhlost vytvarovala tak, že mají širokou, okrouhlou a plochou hlavu, dodávající jim vzhled velkého hřebíku zasunutého přesně do otvoru, který mají hlídat.

Jsou živými dveřmi a svou účinnost už mnohokrát prokázali. Za Války o Jahodovníky, před sedmi sty osmdesáti lety, Město zaplavili žlutí mravenci. Všichni, kdo v Bel-o-kanu přežili, uprchli do Zakázaného města, a vrátní hermeticky utěsnili jeho vchody.

Žlutým mravencům trvalo dva dny, než živé dveře prorazili. Vrátní nejen že uzavřeli vstupy, také se oháněli dlouhými kusadly. Žlutí útočili sto proti jedinému vrátnému. Nakonec proděravěli chitin hlav a pronikli dovnitř. Oběť živých dveří nebyla přesto marná. Jiná federální města získala čas sesbírat posily a za pár hodin bylo hlavní město osvobozeno.

Samce 327 samozřejmě ani nenapadlo postavit se vrátnému sám, chtěl jen využít chvilky, kdy je otvor volný, například kdy vychází ven chůva s nákladem čerstvých vajíček. Mohl by se pokusit vniknout dovnitř, než se dveře zase zavřou.

Zrovna támhle se jedna hlava hýbe a uvolňuje průchod… pro jednu ze stráží. Tak tady to nepůjde, stráž by se okamžitě vrátila a zabila by ho.

Zase se jedna hlava pohybuje. Napnul všechny svaly a připravil se vyrazit. Kdepak, falešný poplach, vrátný jen měnil polohu. Přece jen to musí být nepohodlné, hlídat s krkem uvězněným v dřevěném obojku. Co dělat. Došla mu trpělivost a vyrazil proti překážce. Jakmile se dostal na dosah tykadel, vrátný si uvědomil nepřítomnost jeho vstupních feromonů. Couvl, aby lépe ucpal vchod, potom vyslal molekuly poplachu.

Cizí prvek v Zakázaném městě! Cizí prvek v Zakázaném městě! opakoval jako siréna.

Vrátný rozpohyboval kusadla, aby vetřelce vystrašil. Chtěl by postoupit vpřed a bojovat, ale příkazy jsou jasné: především bránit vchod!

Rychle! Samec má jednu výhodu: vidí ve tmě, zatímco vrátný je slepý. Skočil kupředu, vyhnul se rozevřeným kusadlům, která cvakla do prázdna, a natáhl se po jejich kořenech. Překusoval sval po svalu. Začala téct průhledná krev. Pahýly se ještě chvíli neškodně hýbaly.

A přece ještě pořád nemohl 327 projít, protože mrtvola jeho protivníka stále blokovala vchod. Ztuhlé nohy se dokonce pořád reflexivně držely dřeva. Co s tím? Otočil se zadečkem k hlavě vrátného a vypálil. Tělo se zachvělo, chitin rozežíraný kyselinou mravenčí se začal roztékat a vypouštět šedý dým. Ale hlava byla silná. Musel to opakovat čtyřikrát, než si prorazil cestu skrz plochou lebku.

Konečně mohl projít. Na druhé straně našel atrofovaný zadeček a hruď. Mravenec byl dveřmi, ničím jiným než dveřmi.

KONKURENTI:

Když se o padesát milionů let později objevili mravenci, neměli to vůbec snadné. Byli vzdálenými potomky divokých samotářských vosiček (Tiphiidae) a neměli velká kusadla ani žihadlo. Byli malí a křehcí, ale ne hloupí, a rychle pochopili, že ve vlastním zájmu by měli napodobit termity. Potřebovali se sjednotit.

Vytvořili vlastní vesnice, postavili hrubá města. Termity tahle konkurence brzy znepokojila. Došli k názoru, že na zemi je místo jen pro jeden druh společenského hmyzu. Nevyhnutelně následovaly války. Téměř všude na světě, na ostrovech, v lesích, na horách, bojovaly armády termitích měst s mladými vojsky mravenišť. Živočišná říše nikdy nic podobného nezažila. Miliony kusadel řinčících jedna vedle druhých, a to vše s jiným cílem než najít obživu. S „politickým“ cílem! Zkušenější termiti zpočátku vítězili ve všech bitvách. Ale mravenci se přizpůsobili. Napodobili termití zbraně a vynalezli nové. Celosvětové termito-mravenčí války běsnily po celé planetě od doby před padesáti miliony let do doby před třiceti miliony let. Přibližně v té době mravenci objevili palnou zbraň – kyselinu mravenčí – a to znamenalo rozhodující obrat v jejich prospěch. Bitvy mezi těmito dvěma nepřátelskými druhy pokračují až do dneška, ale termití legie zvítězí jen velmi vzácně.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění

„Poznali jste se v Africe, že ano?“

„Ano,“ odpověděl profesor. „Edmond měl smutek. Jestli si dobře vzpomínám, zemřela mu žena. Zuřivě se vrhl do studia hmyzu.“

„Proč hmyz?“

„A proč ne? Hmyz lidi fascinuje už odedávna. Naši nejvzdálenější předkové se báli much, které roznášely horečku, blech způsobujících svědění, kousajících pavouků, nosatců, kteří hodovali na jejich zásobách potravin. Zanechalo to stopy dodnes.“

Jonathan byl v laboratoři číslo 326 entomologického ústavu Národního střediska pro vědu a výzkum ve Fontainebleau a mluvil s profesorem Danielem Rosenfeldem, krásným starcem s vlasy sčesanými do copánku, usměvavým a výřečným.

„Hmyz nás znepokojuje. Je menší a křehčí než my – a přece nám dělá potíže, dokonce nás ohrožuje. Nakonec, když o tom přemýšlíte, všichni skončíme v hmyzím žaludku. To, co požírá naše mrtvá těla a čemu říkáme červi, jsou totiž muší larvy…“

„To mě nikdy nenapadlo.“

„Hmyz byl dlouho považován za vtělení zla. Belzebub, jeden ze Satanových zástupců, je například zobrazován s muší hlavou. To není náhoda.“

„Mravenci mají lepší reputaci než mouchy.“

„Přijde na to. Různé kultury se na ně dívají různě. V Talmudu jsou symbolem poctivosti. Pro tibetské buddhisty představují směšnost a hmotařské snažení. Lidé z kmene Baulé z Pobřeží slonoviny věří, že když těhotnou ženu kousne mravenec, porodí dítě s mravenčí hlavou. Někteří Polynésané je zase považují za maličká božstva.“

„Edmond předtím pracoval s bakteriemi. Proč toho nechal?“

„Bakterie u něj nevyvolaly ani tisícinu toho vášnivého zájmu jako výzkum hmyzu, především mravenců. A když říkám výzkum, myslím tím naprosté odevzdání se. Právě on sepsal petici proti mraveništím-hračkám, těm plastikovým krabicím s královnou a šesti sty dělnic, které se prodávaly v supermarketech. Také bojoval za to, aby se prosadili mravenci jako ‚insekticid‘. Chtěl dát systematicky instalovat hnízda rezavých mravenců v lesích, aby je vyčistili od parazitů. Nebyl to hloupý nápad. V minulosti už byli mravenci použiti proti hmyzu ničícímu stromy: v Itálii k boji s píďalkami borovými a v Polsku proti pilatkám, škůdcům jedlí.“

„Postavit jeden hmyz proti druhému? To byl ten nápad?“

„Hmmmm… on tomu říkal ‚vmísit se do jejich diplomacie‘. V minulém století se napáchalo tolik hloupostí s chemickými insekticidy. Na hmyz nesmíte nikdy zaútočit přímo – a ještě horší je podcenit ho a snažit se ho ochočit, jako jsme to udělali se savci. Hmyz, to je jiná filozofie, jiný časoprostor, jiná dimenze. Hmyz má například obranu proti všem chemickým jedům: mithridatismus. Víte, například se pořád nedaří zvládat invaze kobylek. A proč? Protože se přizpůsobí všemu, potvory. Zaplavte je insekticidem. Devětadevadesát procent pojde, ale jedno procento přežije. A tohle jedno procento přeživších nejen že je imunní, navíc naklade sto procent malých kobylek ‚vakcinovaných‘ proti vašemu insekticidu. A před dvěma sty let došlo k tomu omylu, že se stále zvyšovala toxicita výrobků. Až nakonec zabíjely pomalu víc lidí než hmyzu. A vychovali jsme si hyperodolnou hmyzí populaci schopnou bez úhony strávit ty nejhorší jedy.“

„Chcete snad říct, že neexistuje žádný skutečně účinný způsob, jak bojovat proti hmyzu?“

„Posuďte sám. Pořád jsou tu mouchy, kobylky, nosatci, moucha tse-tse – a mravenci. V roce 1945 se zjistilo, že jedině mravenci a štíři přežili následky nukleárního výbuchu. Dokonce i tomu se přizpůsobili!“

Samec 327 prolil krev jedné z buněk Společenství. Spáchal ten nejhorší z násilných činů proti svému vlastnímu organismu. Zanechalo to v něm hořkou pachuť. Měl ale, on, hormon informace, jinou možnost jak přežít a pokračovat v poslání?

Zabil jen proto, že se pokusili zabít jej. Řetězová reakce. Jako rakovina. Když se Společenství chová nenormálně k němu, nutí ho vlastně, aby jednal stejně. Na tuhle myšlenku bude třeba si zvyknout.

Zabil jednu sesterskou buňku. A možná zabije i jiné.

„Co chtěl ale dělat v Africe? Když, jak říkáte, jsou mravenci všude!“

„Jistě, ale ne stejní mravenci… Mám pocit, že Edmondovi po smrti ženy nezáleželo už na ničem, a teď s odstupem se dokonce ptám sám sebe, jestli nechtěl prostřednictvím mravenců spáchat sebevraždu.“

„Prosím?“

„Málem ho tam sežrali, krucinál! Afričtí mravenci… Doryline annoma. Nikdy jste neviděl film Když Marabunta burácí?“

Jonathan zavrtěl hlavou.

„Marabunta je masa těchhle stěhovavých mravenců, která se valí rovinou a cestou všechno ničí.“

Profesor Rosenfeld vstal, jako by chtěl čelit nějaké neviditelné vlně.

„Nejdřív slyšíte táhlé hučení složené ze spousty výkřiků, pištění, třepání křídly a dupání nohou všech drobnějších zvířat snažících se utéct. Tou dobou ještě mravence není vidět, teprve pak se zpoza chatrče vynoří několik bojovnic. Ostatní následují rychle po průzkumnicích, v zástupech táhnoucích se kam až dohlédnete. Pahorek zčerná. Je to jako proud lávy, který rozpouští vše, čeho se dotkne.“

Profesor, zaujatý námětem, chodil sem a tam a gestikuloval.

„Je to jedovatá krev Afriky. Živá kyselina. Jejich počet je děsivý. Jediná kolonie naklade v průměru pět set tisíc vajíček denně. Dost, abyste tím naplnil pár věder… Takže tenhle proud černé kyseliny sírové teče, stoupá po svazích a stromech, nic ho nezastaví. Ptáci, ještěři nebo hmyzožraví savci, kteří měli ten špatný nápad se k nim přiblížit, jsou v mžiku rozebráni na drobečky. Apokalyptická vize! Mravenci se nebojí žádného zvířete. Jednou jsem viděl, jak neopatrná kočka zmizela dřív, než byste stačil mrknout. Překonávají dokonce potoky – stavějí pontonové mosty z vlastních mrtvých těl! Na Pobřeží slonoviny, v oblasti sousedící s rezervací Lamto, kde jsme je studovali, lidé stále nepřišli na jakoukoli obranu proti jejich invazím. Takže jakmile se dozvědí, že se ti mrňaví Attilové chystají projít jejich vesnicí, utečou a odnesou si všechen cenný majetek. Nohy stolů a židlí dají do nádob s octem a modlí se ke svým bohům. Když se vrátí, vesnice je vyčištěná. Jako po tajfunu. Ani kousíček potravy nebo vůbec jakékoli organické látky. Ale taky žádná havěť. Nejlepší prostředek, jak si dokonale vydezinfikovat chýši.“

„Jak jste je tedy ale studovali, když jsou tak nebezpeční?“

„Počkali jsme na poledne. Hmyz nemá systém tepelné regulace jako my. Když je venku osmnáct stupňů, je stejná teplota i v jejich těle, a když je hodně vedro, začíná se jim pěnit krev. To je pro ně nesnesitelné. Takže jakmile začne připalovat, vyhloubí si hnízdečko a v něm čekají na lepší předpověď počasí. Je to něco jako minihibernace, jenže je znehybňuje horko, ne chlad.“

„A pak?“

Jonathan příliš neovládal umění dialogu. Byl toho názoru, že rozhovor funguje jako spojité nádoby. Je tu člověk, který ví, plná nádoba, a druhý, který neví, prázdná nádoba. Nejčastěji on sám. Ten, kdo neví, natahuje pěkně uši a jen čas od času podporuje vervu spolubesedníka různými „a pak?“, „nepovídejte“ a kýváním hlavy.

Jestli snad existovaly jiné způsoby komunikace, Jonathan je neznal. Ostatně se mu zdálo, když tak poslouchal své současníky, že lidé se oddávají paralelním monologům a každý se vlastně snaží toho druhého použít jako neplaceného psychoanalytika. Za takových podmínek dával přednost vlastní metodě. Možná vypadal, jako že sám neví zhola nic, ale aspoň se stále něco dozvídal. Neříká snad čínské přísloví: „kdo se zeptá, je hlupákem pět minut, kdo se nezeptá, zůstane jím celý život“?

„A pak? Pak jsme šli na to, krucinál! A bylo to něco, to mi věřte. Chtěli jsme najít tu zpropadenou královnu. Tu slavnou velikou potvůrku, co klade pět set tisíc vajíček denně. Chtěli jsme ji jen vidět a vyfotografovat. Vzali jsme si vysoké holínky, jaké nosí čističi stok. Edmond měl smůlu, měli jsme jen čtyřicítky a on měl o tři čísla víc. Tak si vzal normální boty… pamatuju se na to, jako by to bylo včera. V půl jedné jsme na zemi vyznačili pravděpodobný obrys hnízda a začali jsme kopat dokola asi metr hluboký příkop. V půl druhé jsme se dostali ke vnějším komůrkám. Jako by z nich začala vytékat černá tekutina. Tisíce vyrušených vojáků začaly cvakat kusadly, která má tenhle druh ostrá jako žiletky. Zakusovali se nám do bot – a my jsme postupovali lopatou a motykou ke svatební síni. Nakonec jsme ten poklad našli. Královna. Desetkrát větší než naše evropské. Pečlivě jsme ji fotografovali a ona zatím jistě ve své pachové řeči řvala nějaké God Save the Queen… Výsledek na sebe nedal dlouho čekat. Bojovnice se hrnuly odevšad a vytvářely u našich nohou celé hroudy. Některým se podařilo šplhat nahoru tak, že lezly přes své sestry, které se už zakously do gumy. Odtud se cpaly pod kalhoty a pod košili. Hráli jsme si na Gullivery, ale naši Liliputové nemysleli na nic jiného než jak nás roztrhat na poživatelné kousky. Hlavně jsme si museli dávat pozor, aby se nedostaly do žádného z přirozených otvorů: nosu, úst, konečníku, uší. Jinak by bylo zle: začaly by kutat uvnitř!“

Jonathan byl jako pěna. Zapůsobilo to na něj. Co se profesora týká, zřejmě scénu znovu prožíval a přehrával silácká gesta mladého muže, kterým už nebyl.

„Zuřivě jsme se oplácávali, abychom je zahnali. Orientovaly se podle našeho dechu a dýchacích pohybů. Všichni jsme cvičili jógu a dovedli jsme dýchat pomalu a ovládat strach. Snažili jsme se na to nemyslet, nevšímat si hroznů bojovnic, které nás chtěly zabít. Nafotili jsme dva filmy, něco i s bleskem. Když bylo po všem, vyskákali jsme z příkopu. Kromě Edmonda. Mravenci ho pokryli až po hlavu, chystali se ho sežrat! Rychle jsme ho vytáhli za ruce ven, svlékli jsme ho a mačetou sedřeli všechny hlavičky zakousnuté do kůže. Byli jsme pokousáni všichni, ale on, bez vysokých bot, dopadl nejhůř. Ale hlavně propadl panice, vysílal feromony strachu.“

„To je hrůza.“

„Ne, měl kliku, že se z toho dostal živý. Mravence mu to ostatně vůbec neznechutilo. Naopak, začal je studovat s ještě větším zápalem.“

„A potom?“

„Vrátil se do Paříže. A už jsme o něm neslyšeli. Dokonce ani starému Rosenfeldovi nezavolal, mizera. Nakonec jsem si v novinách přečetl, že zemřel. Klid jeho duši.“

Šel vytáhnout závěs okna a prohlédl si starý teploměr ve smaltovaném plechovém pouzdře.

„Mnojo, třicet stupňů v půlce dubna, to je neuvěřitelné. Rok od roku je tepleji. Jestli to takhle půjde dál, do deseti let je z Francie tropická země.“

„Je to tak zlé?“

„Nepozorujeme to, protože je to postupné. Ale my entomologové si to uvědomujeme podle spousty podrobností: v pařížské oblasti nalézáme druhy hmyzu dříve typické pro rovníkové oblasti. Nevšiml jste si, že jsou vídat čím dál tím barevnější motýli?“

„Máte pravdu, zrovna včera jsem jednoho našel, byl červený a matně černý, seděl mi na autě…“

„Nejspíš vřetenuška pětiskvrnná. To je jedovatý motýl, který až dosud žil jen na Madagaskaru. Jestli to takhle půjde dál… Dovedete si představit ty africké mravence v Paříži? Ta panika! To by tedy byla zábava…“

Samec bez pachu si znovu očistil tykadla, snědl pár teplých kousků z vrátného a rozběhl se dřevěnými chodbami. Obydlí Matky je tady, už to cítil. Ještě štěstí, že bylo pětadvacet stupňů, v takovém počasí se v Zakázaném městě mnoho jedinců nezdržuje. Měl by se dostat k cíli bez potíží. Najednou ale zachytil vůni dvou bojovnic přicházejících proti němu. Jedna velká, jedna malá. A ta malá má o dvě nohy méně…

Na dálku zkoumali navzájem své pachy.

Neuvěřitelné – je to on!

Neuvěřitelné – jsou to ony!

327 se vrhl zpět s nadějí, že se jim ztratí. Odbočoval a odbočoval, pádil trojrozměrným bludištěm. Vyběhl ven ze Zakázaného města. Vrátní ho nezadrželi, byli naprogramováni zabývat se jen těmi, kdo jdou zvenčí dovnitř. Nohama se teď dotýkal hlíny. Vybíral zatáčku za zatáčkou.

Jenže ty dvě byly také dost rychlé a nenechaly se setřást. Náhle samec srazil na zem dělnici nesoucí větvičku. Neudělal to úmyslně, ale běh obou zabijáků vonících po kameni to zpomalilo.

Musel toho využít. Rychle se schoval do nějaké trhliny. Kulhavá se blížila. Ještě víc se zavrtal do své skrýše.

„Kam zmizel?“

„Zase tam dolů.“

„Jak to, zase tam dolů?“

Lucie vzala Augustu za ruku a zavedla ji ke dveřím do sklepa.

„Je tam už od včerejšího večera.“

„A ani na chvilku nevylezl nahoru?“

„Ani na chvilku. Nevím, co se tam dole děje, ale přísně mi zakázal volat policii… Už tam byl několikrát a vždycky se vrátil.“

Augusta vypadala vyděšeně.

„Ale to je šílené! A přitom mu strýc jednoznačně zakázal…“

„Teď si tam s sebou nosí spoustu nářadí, kusy železa, velké kusy betonu. Co tam dole kutí…“

Lucie si vzala hlavu do dlaní. Byla u konce se silami, cítila, že na ni zase jde deprese.

„A nedá se tam pro něj dojít?“

„Nedá. Dal tam zámek a zavírá ho zevnitř.“

Augusta si bezradně sedla.

„No tohle! Kdybych jen tušila, co ten Edmondův dopis natropí…“

SPECIALISTÉ:

Rozdělení úkolů, zdokonalené za miliony let, vyvolalo ve velkých moderních mravenčích městech genetické mutace. Tak se stalo, že někteří mravenci se rodí s obrovskými nůžkovitými kusadly a stávají se vojáky, kusadla jiných jsou uzpůsobena k drcení a výrobě obilné mouky, další jsou vybaveni nadměrně vyvinutými slinnými žlázami, aby mohli zvlhčovat a dezinfikovat mladé larvy. Jako kdyby se naši vojáci rodili s noži místo prstů, sadaři se stoupačkami na nohou, aby se jim lépe očesávaly stromy, kojné s desítkou párů prsů.

Ale ze všech „profesních“ mutací je nejpodivuhodnější ta, která se týká množení.

Aby upracované masy dělnic nerozptyloval sexuální pud, rodí se bezpohlavní. Veškerá reprodukční energie druhu je soustředěna do specialistů: samců a samic, princů a princezen této paralelní civilizace. Zrodili se a jsou vybaveni výhradně pro lásku. Mohou použít spoustu hejblátek určených jen k tomu, aby jim usnadňovala kopulaci. Od křídel po infračervená očka, přes tykadla schopná vysílat a přijímat abstrakce a emoce.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění

Celá skrýš nebyla nic víc než slepá ulička, dokonce spíš mělká jeskyňka. 327 se vmáčkl ještě hlouběji. Bojovnice s pachem kamene prošly kolem a nevšimly si ho. Jenže jeskyňka nebyla prázdná. Uvnitř bylo něco teplého a vydávajícího pach. Vyslalo to dotaz.

Kdo jsi?

Čichová zpráva byla jasná, čistá, přikazující. Díky infračerveným očkám si mohl velké zvíře, které se ho vyptávalo, prohlédnout. Na první pohled muselo vážit aspoň devadesát zrnek písku. Přesto to nebyla bojovnice. Bylo to něco, co doposud nikdy necítil ani neviděl.

Samička.

A jaká samička! Dal si na čas a prohlédl si ji. Elegantní, dokonale zakřivené nohy zdobí chloupky jemně lepkavé pohlavními hormony. Široká tykadla překypují silnými vůněmi. Oči se rudě lesknou jako dvě borůvky. Má masivní, hladký vřetenovitý zadeček. Přes široký hrudní štít přesahuje obdivuhodně zrnité metanotum. A nakonec ta dlouhá křídla, dvakrát delší než jeho vlastní.

Samička rozevřela roztomilá malá kusadla a… skočila mu po krku, aby mu ukousla hlavu.

Ztěžka polkl, začal se dusit. Neměl vstupní pachy a samička nevypadala na to, že by ho chtěla pustit. Byl pro ni jen cizí jedinec, kterého je třeba zničit.

Samec 327 nakonec využil svých menších rozměrů a vymanil se ze sevření. Skočil jí na záda a sevřel hlavu. Situace se obrátila. Teď na tom byla zle ona. Začala sebou zmítat.

Když její pohyby zeslábly, vysunul dopředu tykadla. Nechtěl ji zabít, jen potřeboval, aby ho někdo vyslechl. Věci se značně zkomplikovaly. Potřeboval s ní mít AK. Ano, absolutní komunikaci.

Samička (znal teď její číslo ve snůšce: 56) sklopila tykadla a snažila se dotyku vyhnout. Potom se vypnula a pokusila se ho zbavit. Ale on se pevně držel jejího metanota a zesílil stisk kusadel. Kdyby přitlačil ještě víc, samičce by uletěla hlava jako pokosený stonek.

Znehybněla. A on taky.

Očima, které poskytují výhled v úhlu 180 stupňů, dobře viděla útočníka držícího se jako klíště její hrudi. Docela maličký.

Samec!

Vzpomněla si, co ji učily chůvy:

Samci jsou poloviční bytosti. Na rozdíl od všech ostatních buněk města mají jen polovinu chromozomů našeho druhu. Vyvíjejí se z neoplodněných vajec. Jsou to tedy veliké ovuly, nebo spíše veliké, živé, chodící spermatozoidy.

A jeden z těchhle spermatozoidů jí seděl na zádech a snažil se ji uškrtit. Ta myšlenka ji málem pobavila. Proč jsou některá vajíčka oplodněna a jiná ne? Pravděpodobně kvůli teplotě, pod dvaceti stupni nemůže být spermatéka aktivována a Matka klade neoplodněná vejce. Samci tedy pocházejí ze zimy. Stejně jako smrt.

Bylo to poprvé, co jednoho z nich viděla z masa a chitinu. Co může hledat tady v příbytcích panen? Tahle místa jsou tabu, jsou vyhrazena jen pohlavním samičím buňkám. Kdyby sem mohly lézt kdejaké cizí buňky, bylo by to jako otevřít dveře dokořán všemožným infekcím!

Samec 327 se znovu pokusil navázat komunikaci tykadly. Samička se ale nechtěla jen tak vzdát. Když napřáhl tykadla dopředu, okamžitě je sklopila podél hlavy, když se pokoušel dotknout desátého článku, stáhla je dozadu. Nechtěla.

Ještě o něco přitlačil kusadly a nakonec se mu podařilo dotknout se sedmým tykadlovým článkem stejného místa na jejích tykadlech. Samička 56 tímhle způsobem ještě nikdy nekomunikovala. Učili ji vyhýbat se jakémukoli dotyku a spokojovat se vůněmi unášenými vzduchem. Věděla ale, že tenhle způsob rozhovorů na dálku je klamný. Matka o tom jednou vyslala feromon:

Mezi dvěma mozky budou vždy nějaká neporozumění a klamy, ať je způsobí klamné pachy, vzdušné proudy nebo špatná kvalita vysílání či příjmu.

Jediným způsobem, jak se těmto nepříjemnostem vyhnout, je absolutní komunikace. Přímý dotyk tykadel. Ničím nerušený přechod neurostimulů jednoho mozku do neurostimulů jiného mozku.

Pro ni je to jako duševní deflorace. V každém případě je to něco tvrdého a neznámého.

Ale teď neměla na výběr. Kdyby ji stiskl ještě víc, zabije ji. Sklopila tedy tykadla dozadu na znamení, že se podřizuje.

AK může začít. Dva páry tykadel se k sobě přiblížily. Přeskočil drobounký elektrický výboj. To z nervozity. Pomalu, potom ale stále rychleji si ti dva navzájem hladili jedenáct zoubkovaných segmentů. Začala se vytvářet pěna plná zmatených zpráv. Tykadla začala od té mastné hmoty být kluzká a rytmus tření se ještě víc zrychlil. Obě hmyzí hlavy se ještě chvíli nekontrolovaně chvěly, potom tykadla ustala v tanci a přilepila se jedno ke druhému po celé délce. Teď tu byla jediná bytost se dvěma hlavami, dvěma těly a jediným párem tykadel.

Zázrak přírody se dovršil. Feromony se stěhovaly z jednoho těla do druhého tisíci malých pórů a kapilár na článcích. Dvě mysli se spojily. Už nebyla řeč o kódování a dekódování zpráv, které přešly do stavu prapůvodní jednoduchosti: obrazy, nápěvy, city, vůně.

A v té zcela bezprostřední řeči vyložil samec 327 samičce 56 celé své dobrodružství: masakr výpravy, olfaktivní stopy trpasličích bojovnic, setkání s Matkou, pokus o jeho odstranění, ztrátu identifikace, boj s vrátným, neustálé pronásledování bojovnicemi s pachem kamene.

Jakmile AK skončila, samička složila tykadla dozadu na znamení přátelských úmyslů. A on jí slezl ze zad. Vydal se jí na milost a nemilost, teď se ho mohla snadno zbavit. Přiblížila se k němu, doširoka rozevřela kusadla a… dala mu část svých vstupních feromonů. S nimi byl z nejhoršího venku. Nabídla mu trofalaxii a on přijal. Potom rozvířila křídla, aby rozehnala poslední čichové stopy po jejich rozhovoru.

Konečně, konečně se mu podařilo někoho přesvědčit. Informace byla předána, pochopena a přijata jinou buňkou.

Právě vytvořil svou vlastní pracovní skupinu.

ČAS:

Mezi vnímáním běhu času u lidí a u mravenců je značný rozdíl. Pro člověka je čas absolutní veličinou. Ať se děje co se děje, periodicita a doba trvání vteřin zůstává stále stejná. Naproti tomu u mravenců je čas relativní. Když je horko, vteřiny jsou velice krátké. Když je chladno, kroutí se a protahují do nekonečna – až k hibernaci a ztrátě vědomí. Jejich vnímání rychlosti, s jakou se věci dějí, je díky této elasticitě času značně odlišné od našeho. Chtějí-li definovat pohyb, nepočítají pouze s prostorem a trváním. Připojují ještě třetí rozměr: teplotu.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění

Teď byli dva a snažili se přesvědčit co nejvíc sester o vážnosti „Případu tajné ničivé zbraně“. Ještě nebylo pozdě. Museli ale počítat se dvěma fakty. Především se jim nemůže podařit přesvědčit dost dělnic před svátkem Znovuzrození, který si vyžádá mnoho energie. Potřebují tedy třetího společníka. A také museli počítat s možností, že se znovu objeví bojovnice s pachem kamene. Potřebovali skrýš.

56 navrhla svou komůrku. Vyhrabala si v ní tajný průchod, díky němuž by mohli uprchnout, kdyby bylo zle. Samec 327 se tomu příliš nedivil, protože razit si tajné chodby se stalo velkou módou. Začalo to před sto lety, za války proti mravencům – plivačům lepu. Královna jednoho z federálních měst, Ha-jekte-duni, byla posedlá bezpečností. Nechala si postavit „obrněné“ Zakázané město. Stěny mělo z velkých valounů spojených ještě k tomu termitím cementem!

Potíž byla v tom, že mělo jen jediný východ. Když město obklíčili plivači lepu, byla tedy uvězněná ve vlastním paláci. Pro plivače nebylo vůbec těžké ji zajmout a zadusit v jejich odporném rychleschnoucím lepidle. Královnu Ha-jekte-duni rychle pomstili a město osvobodili, ale ta hrozná a hloupá smrt na dlouho poznamenala belokanské myšlení.

A protože mravenci mají tu báječnou možnost měnit pomocí vlastních kusadel tvar svého obydlí, všichni si začali dolovat tajné chodby. Jeden mravenec razící si štolu, to ještě jde, ale když je jich milion, katastrofa je na spadnutí. „Oficiální“ chodby se začaly hroutit, jak byly podminované „soukromými“. Postavili jste si svůj tajný východ – a k vašemu údivu vedl do skutečného labyrintu chodeb „těch druhých“. Došlo to tak daleko, že celé čtvrti se začaly sypat. Jev ohrožoval budoucnost celého Bel-o-kanu.

Matka to rychle zarazila. Všem se pro příště přísně zakazovalo razit své vlastní chodby. Jenže jak zkontrolovat všechny komůrky?

56 převrátila kousek štěrku a odhalila temný otvor. Tady to je. 327 si skrýš prohlédl a zjistil, že je dokonalá. Zbývalo najít třetího společníka. Vyšli ven a pečlivě vchod uzavřeli. 56 vyslala:

Vezmeme prvního, koho potkáme. Nech to na mně.

Brzy potkali velkou bezpohlavní bojovnici táhnoucí kus motýlího těla. Samička ji oslovila z dálky, vyslala silně emotivní zprávy hovořící o velké hrozbě pro Společenství. Ovládala emotivní jazyk s takovou jemností a virtuozitou, že samec jen ohromeně zíral. Bojovnice okamžitě pustila kořist a dala se s nimi do rozhovoru.

Velká hrozba pro Společenství? Kde, kdo, jak, proč?

Samička jí stručně vysvětlila, jaká katastrofa postihla první jarní výpravu. Její způsob vyjadřování pomocí jemných a sladkých vůní zapůsobil. Už teď měla eleganci a charisma královny. Bojovnice se rychle dala přemluvit.

Kdy vyrážíme? Kolik vojska je potřeba k útoku na trpaslice?

Představila se. Stotřitisící šestistá osmdesátá třetí bezpohlavní bojovnice z letní snůšky. Veliká, lesknoucí se hlava, dlouhá kusadla, téměř neexistující oči, krátké nohy – opravdu cenný spojenec. A navíc rozená entuziastka. Samička 56 musela dokonce brzdit její horlivost.

Odhalila jí skutečnost, že v samotném srdci Společenství jsou špionky, možná žoldnéřky trpaslic, jejichž úkolem zřejmě je zabránit Belokanským objasnit záhadu tajné zbraně.

Poznáš je podle charakteristického pachu kamene. Musíme jednat rychle.

Počítejte se mnou.

Rozdělili si tedy zóny činnosti. 327 se pokusí přesvědčit chůvy v soláriu. Jsou většinou dost naivní.

103 683 zase zkusí přemluvit bojovnice. Kdyby se jim podařilo sesbírat aspoň jednu legii, bylo by to báječné.

Můžu se taky pokusit vyptat se mezi průzkumnicemi, zkusit posbírat jiné informace o tajné zbrani trpaslic.

Co se 56 týče, ta se rozhodla navštívit pěstitelky hub a chlévy a zkusit tam získat strategickou podporu. Sraz se získanými informacemi je tady v čase 23 stupňů.

V televizi zrovna byl další díl seriálu „Kultury světa“, tentokrát o japonských zvycích.

„Japonci jsou jako ostrovní lid zvyklí už po staletí být soběstační. Co se jich týče, je svět rozdělen na dvě části: Japonce a ty ostatní, cizince s nepochopitelnými mravy, barbary, kterým se tu říká Gaidžin. Japonci vždy měli velmi vyhrocené národní cítění. Například když se Japonec odstěhuje do Evropy, je automaticky vyloučen ze společenství. Pokud se – třeba za rok – vrátí zpět, rodiče a celá rodina už ho nepřijmou jako svého. Žít mezi Gaidžiny znamená nasáknout duchem „těch jiných“, tedy stát se sám Gaidžinem. Dokonce i přátelé z dětství se k takovému člověku chovají, jako by byl nějaký turista.“

Na obrazovce se střídaly záběry různých šintoistických chrámů a posvátných míst. Hlas pokračoval:

„I pohled na život a smrt se od našeho liší. Smrt jedince tu nemá valný význam. Znepokojivé je naproti tomu zmizení výrobní buňky. Aby si na smrt zvykli, Japonci rádi pěstují bojová umění. Kendo se učí už děti ve školkách…“

Ve středu obrazovky se objevili dva bojovníci oblečení jako dávní samurajové. Těla měli přikrytá pospojovanými černými pláty. Hlavy chránily oválné masky ozdobené ve výšce uší dvěma dlouhými pery. Vrhli se proti sobě s bojovým pokřikem na rtech, potom zkřížili dlouhé meče.

Další obrázek: muž sedící se zkříženýma nohama míří oběma rukama krátkým mečíkem na vlastní břicho.

„Rituální sebevražda, Sepuku, je dalším jevem charakteristickým pro japonskou kulturu. Pro nás je jistě značně obtížné pochopit, jak…“

„Televize, pořád jen televize! Jednou z ní zpitomíš docela! Všem nám to cpe do hlav stejné myšlenky. A stejně tam plácají, co je napadne. To toho ještě nemáš dost?“ vyhrkl Jonathan, který se před pár hodinami vrátil nahoru.

„Nech ho. Aspoň je v klidu. Od té doby, co mu umřel pes, je to s ním stejně všelijaké…“ řekla Lucie mechanicky.

Pohladil syna po tváři.

„Je ti něco, chlapče?“

„Pssst, poslouchám.“

„No vida! Takhle s námi teď mluví!“

„S tebou. Nevídá tě nijak moc často, takže se není co divit, že k tobě trochu ochladnul.“

„Hele, Nicolasi, už se ti podařilo sestavit z těch sirek čtyři trojúhelníky?“

„Ne, a už mi to leze na nervy. Poslouchám.“

„No prosím, když tě to nebaví…“

Jonathan se se zamyšleným výrazem pustil do rozkládání sirek pohozených na stole.

„Škoda. Je to… poučné.“

Nicolas ho neposlouchal, měl mozek napojený přímo na televizi. Jonathan odešel k sobě do pokoje.

„Co zas děláš?“ zeptala se Lucie.

„Vidíš, ne, chystám se. Vracím se tam.“

„Cože? To snad ne!“

„Nemám na výběr.“

„Jonathane, pověz mi konečně, co tě tam dole tak fascinuje? Koneckonců jsem tvoje žena!“

Neřekl nic. Jen zasněně zíral. A pořád ten nepěkný tik. Unaveně si povzdychla:

„Pobils ty potkany?“

„Stačí moje přítomnost, a drží se zpátky. A když ne, vytáhnu na ně tohle.“

Tasil velký kuchyňský nůž, který dlouho brousil. Druhou rukou chmátl po halogenové baterce a s rancem obsahujícím zásoby jídla a zámečnické nádobíčko na zádech se odporoučel ke dveřím do sklepa. Na půl úst utrousil:

„Ahoj, Nicolasi. Nashle, Lucie.“

Lucie nevěděla, co si má počít. Chytila Jonathana za paži.

„Nemůžeš si jen tak odejít! To bys měl moc jednoduché. Musíš mi to říct!“

„Ale prosím tě!“

„Jak si to mám vysvětlit? Od té doby, co lezeš dolů do toho zatraceného sklepa, to už nejsi ty. Nemáme už žádné peníze a ty sis nakoupil aspoň za pět tisíc franků materiál a knížky o mravencích.“

„Zajímám se o zámečnictví a o mravence. Na to mám právo.“

„Ne, to teda nemáš. Zato máš syna a ženu a měl bys je živit. Jestli vyházíš všechny peníze z podpory za knihy o mravencích, tak se s tebou…“

„Rozvedu? To jsi chtěla říct?“

Unaveně ho pustila.

„Ne.“

Vzal ji kolem ramen. A zas ten tik.

„Musíš mi věřit. Musím to dovést až do konce. Nejsem blázen.“

„Nejsi blázen? Podíval ses na sebe? Kůži máš jako vykopaná mrtvola a věčně vypadáš jako v horečce!“

„Tělo stárne, hlava mládne.“

„Jonathane! Řekni mi, co se tam dole děje!“

„Vzrušující věci. Musím dál, pořád dál, jestli se chci jednou dostat nahoru… Víš, je to jako v bazénu: kdo se chce odrazit, musí se potopit na dno.“

Smích šílence se rozléhal ještě půl minuty nato, ale to už zněl v pochmurných záchvatech ze zákrutů točitého schodiště.

Plus pětatřicáté patro. Jemný pokryv z větviček způsobuje skleníkový efekt. Sluneční paprsky se zalesknou, projdou filtrem a dopadají na podlahu jako hvězdný déšť. Jsme v městském soláriu, v „továrně“ na belokanské občany.

Vládne tady úmorné vedro. Osmatřicet stupňů. Solárium je směrováno na jih, aby bylo co nejdéle vystaveno žáru bílé hvězdy. Díky katalyzačnímu účinku větviček vystupuje teplota někdy dokonce až na padesát stupňů!

Všude se míhají stovky nohou. Nejpočetnější kastou tu jsou chůvy. Vrší na sebe vajíčka nakladená matkou. Čtyřiadvacet sloupců tvoří jednu kupu, dvanáct kup jednu řadu. Řady se ztrácejí v dálce. Když slunce zakryjí mraky, chůvy stěhují sloupce vajíček. Ta nejmladší musejí být stále dobře zahřátá. „Vlhké teplo pro vajíčka, suché teplo pro kukly,“ to je starý mravenčí recept na zdravou mládež.

Vlevo jsou vidět dělnice starající se o teplotu. Rovnají na sebe černé kousky dřeva, které hromadí teplo, a kousky fermentovaného humusu, které tím vznikají. Díky těmto dvěma „radiátorům“ se daří v soláriu udržovat stále teplotu mezi pětadvaceti a čtyřiceti stupni, i když je venku pouze patnáct.

Kolem obcházejí dělostřelkyně. Co kdyby zase nějaký datel…

Vpravo jsou vidět starší vajíčka. Metamorfóza trvá dlouho: malá vajíčka, olizovaná chůvami, časem rostou a žloutnou. Proměňují se v larvy se zlatavými chloupky – asi po jednom až sedmi týdnech. Záleží – jako u mnohého jiného – na počasí.

Chůvy jsou do krajnosti soustředěné. Neplýtvají ani svými antibiotickými slinami, ani pozorností. K larvám se nesmí dostat ani sebemenší špína. Jsou tak křehké. Dokonce i feromony k hovoru se tu co nejpřísněji šetří.

Pomoz mi je odnést támhle do rohu… Pozor, ten sloupec by mohl spadnout…

Jedna z chův nese larvu dvakrát delší než je sama. Z té bude určitě dělostřelkyně. Pokládá „živou zbraň“ do kouta a olizuje ji.

Ve středu této široké prohlubně jsou na hromadě larvy. Deset článků jejich těl se pomalu začíná rýsovat. Neomaleně se dožadují krmení. Kroutí hlavami do všech stran, natahují krk a gestikulují, dokud se chůvy neuvolí jim dát trochu šťávy nebo hmyzího masa.

Po třech týdnech, až pěkně „uzrají“, se larvy přestanou krmit i hýbat. Nastane letargická fáze, během níž se připravují na velkou námahu. Hromadí energii, aby mohly vyloučit kokon, který je promění v kukly.

Chůvy pak ty velké žluté balíky odtáhnou do vedlejšího sálu, plného suchého písku pohlcujícího vzdušnou vlhkost. „Vlhké teplo pro vajíčka, suché teplo pro kukly.“ Pravda, kterou si nikdy nepřipomínají dost často.

V téhle sušárně bílý kokon s modravými odlesky zežloutne, potom zešedne a zhnědne. Kámen filozofů naruby. Pod skořápkou se završuje přírodní zázrak. Všechno se mění. Nervová soustava, dýchací a trávicí ústrojí, smyslové orgány, chitinová kostra…

Kukla umístěná v sušárně se několik dní nadouvá. Brzy bude vystaráno, velká chvíle se blíží. Když má kukla už už prasknout, odtáhnou ji stranou spolu s několika dalšími, které jsou na tom stejně. Chůvy pečlivě prorazí slupku kokonu, uvolní tykadlo, nohu, až se jim zdaří vysvobodit mravence: bílého, chvějícího se a vrávorajícího. Jeho chitin, zatím světlý a měkký, získá za několik dní rezavou barvu, jakou mají všichni Belokanští.

327 vpadl přímo doprostřed toho upracovaného víru a nevěděl, na koho se obrátit. Vyslal nesměle vůni k jedné chůvě, která pomáhala novorozenci při prvních krůčcích.

Děje se něco vážného.

Chůva k němu ani neotočila hlavu. Vydala jen sotva vnímatelnou pachovou větu:

Mlč. Není nic důležitějšího než zrod nové bytosti.

Jedna dělostřelkyně do něj vrazila a uštědřila mu pár krátkých úderů paličkami na koncích tykadel. Ťuk, ťuk, ťuk.

Nepřekážet. Pokračovat v chůzi.

Nebyl na tom energeticky dobře, nedokázal vysílat a přesvědčovat. Kdyby jen měl přesvědčovací dar jako 56! Přesto se pokusil o totéž ještě u několika chův. Nevěnovaly mu ani tu nejmenší pozornost. Až se začal sám sebe ptát, jestli je jeho poslání opravdu tak důležité, jak si namlouvá. Matka má možná pravdu. Jsou prioritnější úkoly. Například udržovat život a ne vyvolávat válku.

Zatímco přežvykoval tu podivnou myšlenku, prosvištěla mu kolem tykadel střela mravenčí kyseliny. To jedna z chův po něm vystřelila! Upustila kokon, který nesla, a zamířila na něj. Ještě štěstí, že nezamířila pečlivěji.

Vrhl se za útočnicí, ale ta už prchala do vedlejšího sálu a převrhla sloupec vajíček, aby mu zahradila cestu. Skořápky se rozbily a ven vytékala průhledná tekutina.

Ona ta vajíčka rozbila! Co ji to popadlo? Nastalo běsnění, chůvy začaly pobíhat sem tam a snažily se chránit novou generaci.

Samec 327 pochopil, že uprchlici nedohoní. Zkroutil tedy zadeček pod hruď a zamířil. Ale než dokázal vystřelit, útočnice padla zasažená střelou jedné z dělostřelkyň, která ji viděla porazit sloupec vajíček.

Kolem zuhelnatělého těla se seběhl dav. 327 natáhl tykadla nad mrtvolu. Nebylo o tom pochyb, lehounká vůně tu zbyla. Lehounká vůně kamene.

SOCIABILITA:

U mravenců je sociabilita stejně jako u lidí předem stanovena. Novorozený mravenec je příliš slabý, než aby dokázal sám prorazit kokon, který ho vězní. Lidské mládě není dokonce s to ani samo chodit nebo krmit se. Mravenci a lidé jsou dva druhy předurčené nechat si pomáhat od bližních, dva druhy, které se neumějí nebo nemohou učit samy.

Ta závislost na dospělých je jistě slabinou, ale zahajuje jiný proces: cestu za poznáním. Dovedou-li dospělí přežít, ačkoli mladí toho nejsou schopni, musí se tedy mladí od počátku dožadovat od těch nejstarších vědomostí.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění

Minus dvacáté patro. Samička 56 se ještě nedostala k tomu, aby s pěstitelkami probrala záležitost tajné zbraně trpaslic. To, co uviděla, ji příliš zaujalo, než aby byla s to vyslat sebemenší zprávu.

Protože kasta samiček je příliš vzácná, žijí její příslušnice po celé své dětství uzavřené v obydlí princezen. Často neznají z celého světa víc než stovku chodeb a jen málokterým se poštěstí zabloudit pod minus desáté nebo nad plus desáté patro…

56 se jednou pokusila vyjít ven a podívat se na Velký Vnějšek, o kterém jí chůvy vyprávěly, ale stráže ji zahnaly zpět. Maličko snad mohla skrýt své pachy, ale ne dlouhá křídla. Strážkyně ji tehdy varovaly, že venku jsou obrovské příšery jen se třesoucí zhltnout všechny mladé princezny, které vylezou ven ještě před svátkem Znovuzrození. 56 se od té doby nemohla rozhodnout, jestli je víc zvědavá nebo vystrašená. Když sestoupila do minus dvacátého, uvědomila si, že ještě než bude brázdit divoký Velký Vnějšek, zbývá jí objevit spoustu zázraků ve vlastním městě. Poprvé uviděla pěstitelky hub.

Belokanská mytologie říká, že první pěstitelky hub se objevily za Válek o Obilí, v padesátém tisícím tisíciletí. Bojůvka dělostřelkyň tehdy pronikla do termitího města. Najednou vnikly do sálu olbřímích rozměrů. V jeho středu se tyčila obrovská bílá placka, kterou asi stovka termitích dělnic bez ustání leštila.

Okusily a náramně jim zachutnalo. Bylo to… jako celá vesnice – a úplně jedlá! Zajatkyně prozradily, že jde o houby. Termiti se ve skutečnosti živí jen celulózou, ale protože ji nedokážou strávit, uchylují se k pomoci hub.

Zato mravenci celulózu stráví náramně dobře a žádné pomůcky tedy nepotřebovali. O nic déle jim ale proto netrvalo pochopit výhody kultur umístěných uvnitř měst: dovolily by jim čelit obklíčením a hladu.

Dnes se ve velkých sálech minus dvacátého patra Bel-o-kanu pěstují vybrané druhy. Mravenci dávno nepěstují tytéž houby jako termiti. Bel-o-kan se zaměřuje především na lupenité houby. A z toho se vyvinula celá zemědělská technologie.

Samička 56 se motala mezi terasami těch bílých zahrad. Na jedné straně dělnice připravovaly „lůžko“, na kterém houby porostou. Stříhaly listy na malé čtverečky, ty pak oškrábaly, rozdrtily, sehnětly, proměnily v kaši. Listovou kaší pokryly kompost složený z výkalů (mravenci hromadí své výkaly v jámách k tomu určených). Potom pole zvlhčily slinami a nechaly čas, aby je připravil a osel.

Fermentovaná kaše se pokrývá klubky bílých poživatelných vláken. Bylo je vidět nalevo. Dělnice je znovu zvlhčovaly slinami s dezinfekčním účinkem a ustřihovaly vše, co rostlo výš než do malého bílého kuželu. Kdyby dovolily houbám růst, brzy by místnost roztrhly. Když dělnice s plochými kusadly vlákna rozdrtí, vznikne chutná a výživná mouka.

I tady se dělnice co nejvíce soustředí. Ani nejmenší plevel, ani nejmenší parazitická houba se nesmí dostat dovnitř a cizopasit na jejich práci.

A v těchhle nepříliš povzbudivých podmínkách se 56 začala snažit s jednou ze zahradnic, zabranou do pečlivého ostřihování bílého kužílku, navázat kontakt.

Městu hrozí vážné nebezpečí. Potřebujeme pomoc. Chcete se připojit k naší pracovní skupině?

Jaké nebezpečí?

Trpaslice vynalezly tajnou zbraň s ničivým účinkem. Musíme zareagovat co nejdříve.

Zahradnice se jí v poklidu zeptala, co si myslí o její houbě. 56 jí ji pochválila. Ta druhá jí nabídla, jestli nechce ochutnat. Samička se zakousla do bílé těstovité hmoty a okamžitě ucítila v jícnu pálení. Jed! Houba byla napuštěna myrmikacinem, ničivou kyselinou obyčejně používanou ve zředěné formě jako herbicid. 56 zakašlala a včas vyplivla jedovatou potravu. Zahradnice pustila houbu a se vztyčenými kusadly jí skočila na hruď.

Válely se v kompostu, tloukly se po hlavách, skládaly a vymršťovaly paličkovitá tykadla. Všechny rány byly vedeny s úmyslem omráčit. Pěstitelky je od sebe odtrhly.

Co to vás dvě popadlo?

Zahradnice se vyškubla a utekla. 56 rozevřela křídla, skočila daleko dopředu a srazila ji na zem. V té chvíli rozeznala sotva patrný pach kamene. Nebylo pochyb – tentokrát ona narazila na jednu z těch neuvěřitelných vražedkyň.

Stiskla jí tykadla.

Kdo jsi? Proč ses pokoušela mě zabít? Co znamená ten pach kamene?

Mlčení. Zkroutila jí tykadla. To je velmi bolestivé, a zahradnice se také začala svíjet, ale neodpověděla. 56 nepatřila k těm, kterým by dělalo radost působit sesterským buňkám bolest, ale přesto ještě přitlačila.

Ta druhá se nehýbala. Přešla dobrovolně do katalepsie. Srdce jí téměř nebilo, brzy musela zemřít. 56 zklamaně ucvakla obě tykadla, ale držela už jen mrtvolu.

Pěstitelky ji znovu obklopily.

Co se děje? Cos jí udělala?

56 došlo, že není vhodná chvíle se ospravedlňovat a že lepší by bylo zmizet, což také jedním máchnutím křídel provedla. Stalo se něco ohromujícího: některé buňky Společenství zešílely.

2. STÁLE NÍŽ

Minus pětačtyřicáté patro. Nepohlavní bojovnice 103 683 pronikla do sálů bojového výcviku, místností s nízkým stropem, kde se vojáci cvičí pro blížící se jarní války.

Všude kolem probíhaly souboje bojovnic. Protivnice se napřed osahávaly, aby navzájem odhadly šířku ramen a délku nohou. Točily se kolem sebe, třely se boky, chytaly se za brvy, vysílaly pachové výzvy, oťukávaly se paličkovitými konci tykadel.

Nakonec se proti sobě vrhnuly. Krunýře třeskly o sebe. Každá se snažila chytit tu druhou za výběžky hrudního krunýře. Když se to jedné podařilo, druhá se pokoušela ji kousnout do kolen. Pohybovaly se trhavými gesty. Vztyčovaly se na zadním páru nohou, padaly, zuřivě se válely po zemi.

Většinou znehybněly, jakmile se jim podařilo se někde zachytit, a hned zaútočily na jinou část těla. Musely si dávat pozor, je to jen cvičný boj, nesmí téct krev. Boj končí, jakmile se jedna ocitne na zádech. V té chvíli stáhne tykadla dozadu na znamení, že se vzdává. Přesto byly souboje dost realistické. Drápy se často zatínaly i do očí a hledaly, kde by se uchytily. Kusadla cvakala do prázdna.

O něco dál mířily dělostřelkyně se skrčenými zadečky na kamenné terče vzdálené pět set hlav. Kapky kyseliny často nacházely cíl.

Stará bojovnice poučovala nováčka, že vlastně všechno se odehraje už před dotykem. Kusadlo nebo kyselina jen potvrdí stav dominance, který už obě bojovnice uznaly. Ještě před rvačkou se rozhodne, že jedna je rozhodnuta zvítězit a druhá se smířila s porážkou. Jde prostě jen o rozdělení úloh. A jakmile každá přijala tu svou, vítěz může vystřelit kyselinu bez míření a zasáhne střed, zatímco poraženému se může zdařit ten nejlepší úder kusadly, stejně protivníka ani nezraní. Jediná rada: přijmi vítězství. Všechno je v hlavě. Musíte přijmout vítězství a nic vám neodolá.

Do 103 683 vrazily dvě duelantky. Rázně je odstrčila a pokračovala v cestě. Hledala čtvrť nájemných vojáků, která je pod bojovou arénou. Tady je průchod.

Tenhle sál byl ještě rozlehlejší než předchozí. Žoldáci totiž žijí neustále jen na svém cvičišti. Jsou určeni pro válku a pro nic jiného. Všechny druhy žijící v okolí, spojenecké nebo podrobené, se tady sešly: žlutí mravenci, červení mravenci, černí mravenci, mravenci plivači lepu, primitivní mravenci s jedovatým ostnem, dokonce i trpasličí mravenci.

U zrodu myšlenky pěstovat si cizí jedince, aby bojovali po jejich boku při invazích, byli opět termiti.

Mravenčím městům s jejich diplomatickými jemnostmi se totiž stávalo, že se spojovala s termity proti jiným mravencům.

A to vyvolalo následující úvahu: proč nezřídit mravenčí legie, které by nastálo sídlily v termitištích? Revoluční myšlenka. Jaké ale bylo jejich překvapení, když po čase začali narážet na mravence stejného druhu, kteří bojovali proti nim v žoldu termitů! Tolik adaptabilní mravenčí civilizace tentokrát své nadání poněkud přehnala.

Mravenci by rádi zareagovali obvyklým způsobem, tedy napodobili nepřátele a vzali do žoldu termití legie, aby bojovaly proti termitům. Ale ukázalo se, že to nepůjde – hlavně kvůli tomu, že termiti jsou zarytí royalisté. Jejich věrnost je neochvějná, prostě nejsou schopni bojovat proti vlastnímu druhu. K použití pro všechny, i ty nejzvrhlejší funkce žoldnéřství tedy zbývali zase jen mravenci, jejichž politické režimy jsou stejně různorodé jako jejich fyziologie.

Nevadí! Velké federace rezavých mravenců se tedy spokojily s tím, že posílí své armády početnými legiemi cizích mravenců, které se spojí pod jedinou pachovou zástavou.

103 683 se přiblížila k trpasličím žoldnéřkám. Zeptala se jich, jestli v Ši-gae-pu někdy neslyšely o tom, že by se pracovalo na tajné zbrani schopné zničit v mžiku celou kolonu osmadvaceti rezavých mravenců. Trpaslice odpovídaly, že o ničem tak účinném jaktěživy neslyšely.

103 683 se vyptala i ostatních žoldnéřek. Jedna ze žlutých jí řekla, že podobný zázrak zažila. Jenže to nebyl útok trpaslic… byla to přezrálá hruška, která spadla ze stromu. Všichni kolem vyslali jiskřivé feromony smíchu. Ti žlutí a jejich pochybný humor…

103 683 se vrátila nahoru a zašla do sálu, kde cvičily její kolegyně. Všechny je osobně znala. Poslouchaly ji pozorně, věřily jí. Skupina „pátrání po tajné zbrani trpaslic“ se brzy rozrostla o třicítku odhodlaných bojovnic. Kdyby to tak viděl 327!

Pozor! Organizovaná skupina se snaží zničit všechny, kdo po tom pátrají. Jistě jsou to rezavé žoldnéřky ve službách trpaslic. Poznáte je snadno, jsou všechny cítit po kameni.

Pro větší bezpečnost se rozhodly svolat své první setkání do nejnižších úrovní města, do jedné z místností v padesátém patře. Nikdo tam nikdy nepřijde, takže budou moci v klidu zorganizovat ofenzivu.

Tělo 103 683 však zaznamenalo náhlé zrychlení času. Je třiadvacet stupňů. Oddělila se od skupiny a spěchala na schůzku s 327 a 56.

ESTETIKA:

Co je krásnějšího než mravenec? Má zaoblený, zušlechtěný tvar, je dokonale aerodynamický. Jeho hmyzí karoserie je vymyšlena tak, aby každý úd zapadal do správných spojení. Každý kloub je zázrakem mechaniky. Destičky do sebe zapadají, jako by je stvořil designér pomocí počítače. Nikde to neskřípe a netře se. Trojúhelníková hlava proráží vzduch, dlouhé zalomené nohy umožňují tělu příhodný závěs nízko nad zemí. Jako italský sportovní automobil.

Díky drápkům může chodit i po stropě. Oči mají panoramatické vidění v úhlu 180 stupňů. Tykadla zachycují tisíce informací, které jsou pro nás nedostupné, a jejich konce mohou sloužit jako kladívka. Zadeček je samá kapsa, vak, přihrádka, ve kterých hmyz skladuje různé chemické výrobky. Kusadla stříhají, štípou, zachycují. Úžasný vnitřní systém trubic umožňuje rozesílat pachové zprávy.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění

Nicolasovi se nechtělo spát. Seděl ještě před televizí. Zprávy končily oznámením, že se vrátila sonda Marco Polo. Závěr: v sousedních slunečních soustavách není ani stopa života. Všechny planety, které sonda navštívila, nenabídly nic než obrázky skalnatých pouští nebo hladiny tekutého čpavku. Ani kousek mechu, ani jediná měňavka, ani ten nejmenší mikrob.

Co když má táta pravdu, řekl si Nicolas. Co když jsme jediná forma inteligentního života ve vesmíru? To bylo ovšem otravné, ale jak vidno hrozilo, že to nejspíš bude pravda.

Po zprávách dávali další velkou reportáž z cyklu „Kultury světa“, dnes věnovanou indickým kastám.

„Hinduisté patří po celý život do té kasty, ve které se narodili. Každá kasta funguje podle vlastního souboru pravidel, strnulého kodexu, který nikdo nesmí porušit, jinak je vyhnán ze své původní kasty i ze všech ostatních. Abychom takové jednání pochopili, musíme si uvědomit, že…“

„Je jedna po půlnoci,“ vstoupila do toho Lucie.

Nicolas byl předávkován obrazy. Od té doby, co začaly potíže se sklepem, si dopřával minimálně čtyři hodiny televize denně. Byl to jeho způsob, jak zařídit, aby nemusel myslet a být sám sebou. Hlas matky ho vrátil do žalostné reality.

„Nejsi už unavený?“

„Kde je táta?“

„Ještě pořád ve sklepě. Už musíš jít spát.“

„Nemůžu spát.“

„Mám ti něco vyprávět?“

„Jo, povídej mi něco! Něco pěkného!“

Lucie ho odvedla do jeho pokoje, posadila se na kraj postele a odhrnula si dlouhé zrzavé vlasy. Vybrala si jeden starý hebrejský příběh.

„Byl jednou jeden kameník, který už měl dost té únavné práce mezi skalami pod žhavými paprsky slunce. ‚Mám už tohohle života plné zuby. Tesám, tesám, pořád jen tesám až do úmoru! A to slunce, pořád to slunce. Ach, jak rád bych byl na jeho místě, trůnil si tam nahoře, všemocný, horký, a zaplavoval bych svět svými paprsky!‘ říkal si kameník. A stal se zázrak – jeho prosba byla vyslyšena. Kameník se v tu chvíli proměnil ve slunce. Když viděl, že se jeho přání splnilo, byl šťastný. Ale jak si tak pro zábavu vysílal paprsky do všech směrů, všiml si, že je zastavují mraky. ‚K čemu mi to je, být sluncem, když obyčejné mraky dovedou zastavit moje paprsky!‘ rozčílil se. ‚Jestli jsou mraky silnější než slunce, byl bych raději mrakem.‘ Stal se tedy mrakem. Létal nad světem, spouštěl déšť, ale najednou se zdvihl vítr a mraky rozehnal. ‚Ach, vítr dokáže rozehnat mraky, je tedy silnější. Chtěl bych být větrem,‘ rozhodl se.“

„A stal se větrem?“

„Ano, a poletoval po světě. Dělal bouře, přeháňky, tajfuny. Ale najednou spatřil, že mu brání v cestě nějaká překážka. Vysokánská a moc tvrdá zeď. Hora. ‚K čemu mi to je, být větrem, když mě obyčejná hora může zastavit? To musí být mnohem silnější!‘ řekl.“

„A stal se horou!“

„Přesně tak. Jenže brzy přišel na to, že něco do něj buší. Něco určitě silnějšího než on, když ho to dokáže prodolovat. Byl to… jeden malý kameník…“

„Ajoooooooo!“

„Líbila se ti?“

„Moc, mami!“

„Určitě jsi v televizi neslyšel mnohem lepší?“

„Kdepak, mami!“

Zasmála se a sevřela ho pažemi.

„Mami, myslíš, že táta taky doluje?“

„Možná, kdo ví. V každém případě vypadá, jako by si myslel, že když bude chodit tam dolů, promění se v něco jiného.“

„Není mu tady dobře?“

„Ale ne, synáčku… stydí se, že nemá práci. Myslí si, že by bylo lepší být sluncem. Sluncem ve sklepě.“

„Táta si myslí, že je král mravenců.“

Lucie se usmála.

„To ho přejde. Víš, on je vlastně taky dítě. A děti vždycky mravenci fascinovali. Copak ty sis nikdy nehrál s mravenci?“

„No jasně, mami.“

Lucie mu urovnala polštář a políbila ho.

„Teď musíš spát. Tak – dobrou noc.“

„Dobrou noc, mami.“

Lucie si všimla zápalek rozhozených po nočním stolku. Musel se zase pokoušet složit ty čtyři trojúhelníky. Vrátila se do obýváku a sedla si znovu ke knize o architektuře, v níž se psalo o historii tohoto domu.

Žila tu řada vědců, hlavně protestantských. Třeba lékař a teolog Michel Servet, ten tu bydlel několik let.

Hlavně jedna pasáž upoutala její pozornost. Tvrdilo se tam, že za náboženských válek tu vykutali podzemní chodby, aby protestanti mohli utéct ven z města. Podzemní chodby neobvyklé hloubky i délky…

Tři hmyzí spiklenci se rozestavili do trojúhelníku a zahájili absolutní komunikaci. Tak se zbavili nutnosti vyprávět si navzájem své příhody, dozvědí se okamžitě všechno, co se stalo, jako by byli jedním tělem, které se jen rozdělilo, aby mu pátrání šlo lépe.

Spojili tykadla. Myšlenky začaly kolovat, splývat. Vířit. Všechny mozky fungovaly jako tranzistory, které vedou elektrickou zprávu, kterou přijaly, a ještě ji obohacují. Tři spojené mravenčí mysli tak přesáhly prostý součet svých schopností.

Ale najednou se kouzlo zlomilo. 103 683 zachytila cizí vůni. Tady i stěny mají tykadla… přesněji řečeno dvě tykadla, která vyčuhují z otvoru vedoucího do komůrky samičky 56. Někdo je špehuje…

Půlnoc. Už to byly dva dny, co Jonathan naposledy vylezl ze sklepa. Lucie nervózně přecházela po obýváku. Zašla se podívat na Nicolase, který hluboce spal, když tu její pohled něco upoutalo. Sirky. Náhle jí intuice řekla, že začátkem odpovědi na záhadu sklepa by mohla být právě záhada zápalek. Čtyři rovnostranné trojúhelníky ze šesti sirek…

Musíš myslet jinak, kdo přemýšlí tak, jak je zvyklý, nikam nedojde, opakoval Jonathan. Vzala zápalky, vrátila se do obýváku a dlouho si s nimi hrála. Nakonec ji úzkostné očekávání unavilo. Šla spát.

Tu noc měla divný sen. Nejdřív viděla strýce Edmonda, vlastně tedy osobu odpovídající tomu, jak jí ho popsal manžel. Stál v jakési dlouhé frontě, jako před kinem, jenže se táhla v poušti z drobných kamínků. Kolem fronty obcházeli mexičtí vojáci a bděli nad tím, aby všechno „probíhalo v pořádku“. V dálce bylo vidět desítku šibenic, na kterých čekající věšeli. Když byli pěkně ztuhlí a po smrti, sundávali je a věšeli další. A fronta postupovala…

Za Edmondem stáli Jonathan, ona, potom tlustý pán s maličkými brejličkami. Všichni odsouzenci spolu klidně rozmlouvali, jako by se nic nedělo.

Když jim konečně nasadili oprátky a všechny čtyři, jednoho vedle druhého, je pověsili, neudělali nic, jen připitoměle čekali. První se odhodlal promluvit strýc Edmond, přiškrceným hlasem (měl taky proč):

„Co tady děláme?“

„Nevím… žijeme. Narodili jsme se, no tak žijeme co nejdéle. Ale mám dojem, že už se to pomalu chýlí ke konci,“ řekl Jonathan.

„Synovče můj milý, ty jsi pesimista. Jistě, jsme oběšení a obklopení mexickými vojáky, ale to je jen nepředvídaný zákrut života, nic víc, žádný konec. Každá situace nutně obsahuje vlastní řešení. Máte vzadu dobře svázané ruce?“

Začali se vrtět a ohlížet.

„Já ne,“ řekl tlustý pán. „Můžu ty provazy dokonce sundat!“

A udělal to.

„Tak nás rozvažte taky.“

„Jenže jak?“

„Rozhoupejte se, až dosáhnete na moje ruce.“

Tlouštík se zkroutil a podařilo se mu změnit se v živé kyvadlo. Když rozvázal Edmonda, postupně se všichni stejnou metodou osvobodili.

Potom strýc řekl: „Dělejte to po mně!“ a malými škubnutími hlavou posunul oprátku až na kraj šibenice. Ostatní ho napodobili.

„Ale takhle to dál nepůjde! Tam už není nic jiného než ten trám! Hned nás chytnou!“

„Podívejte, v trámu je maličká dírka. Jdeme na to!“

Edmond skočil proti trámu, stal se maličkým a zmizel vevnitř. Jonathan a po něm tlustý pán udělali totéž. Lucie si říkala, že jí se to nikdy nepodaří, ale přesto se vrhla proti dřevu – a už byla vevnitř dírky!

Tam vevnitř bylo točité schodiště. Sestupovali ve čtyřstupu. Už slyšeli křik vojáků, kteří zpozorovali jejich útěk. Los gringos, los gringos, cuidado! Dupání bagančat, rány z pušek. Pronásledovali je.

Schodiště vedlo do moderního hotelového pokoje s výhledem na moře. Vstoupili dovnitř a zavřeli dveře. Pokoj číslo osm. Jak dveře zabouchli, vertikální osmička se úderem otočila a změnila se v horizontální, symbol nekonečna. Pokoj byl luxusní a cítili se v něm v bezpečí.

Zatímco všichni vydechovali úlevou, Lucie skočila náhle svému muži po krku. „Musíme myslet na Nicolase!“ křičela, „musíme myslet na Nicolase!“ Omráčila ho starožitnou vázou s malbou znázorňující Herkula v kolébce, jak škrtí hada. Jonathan padl na koberec a tam se proměnil v… v krevetu zbavenou krunýře a směšným způsobem se kroutící.

Strýc Edmond k ní přistoupil.

„Litujete, že?“

„Nerozumím vám.“

„Brzy porozumíte,“ řekl s úsměvem. „Pojďte za mnou.“

Zavedl ji na balkon, zadíval se na moře a luskl prsty. Z mraků se ihned sneslo šest hořících zápalek, které se seřadily nad jeho dlaní.

„Poslouchejte dobře,“ řekl. „Myslíme stále stejně. Vnímáme svět stále stejnou banální metodou. Je to jako bychom fotografovali pořád jen s objektivem s velkým úhlem. Je to jeden z pohledů na realitu, ale ne jediný. MUSÍTE… MYSLET… JINAK! Dívejte se.“

Zápalky chvíli rejdily vzduchem a potom se snesly na zem. Skákaly jako živé a pak vytvořily…

Druhý den ráno Lucie bez ohledu na lehkou horečku zašla koupit letlampu. Nakonec se se zámkem vypořádala. Když se chystala překročit práh sklepa, v kuchyni se objevil ještě napůl spící Nicolas.

„Mami! Kam to jdeš?“

„Jdu pro tatínka. Myslí si, že je mrak, který dokáže projít horou. Uvidíme, jestli nepřehání. Pak ti budu vyprávět…“

„Mami, ne, nechoď, neodcházej… zůstanu tady sám.“

„Neboj se, Nicolasi, vrátím se – a nebudu tam dlouho. Počkej na mě.“

Posvítila si do vstupu do sklepa. Bylo tam temno.

Kdo je tam?

Tykadla se pohnula, objevila se hlava, potom hruď a zadeček. Ta malá kulhavá s pachem kamene. Chtěli se na ni vrhnout, ale za jejími zády se už rýsovala kusadla stovky těžce ozbrojených bojovnic. Všechny se stejným pachem.

Utečeme tajnou chodbou! vyslala samička 56.

Odsunula kousek štěrku a odhalila vchod do tunelu. Potom zamávala křídly, vznesla se až ke stropu a vypálila po prvních vetřelcích dávku kyseliny. Její dva společníci uprchli, zatímco ze skupiny bojovnic se ozval rázný povel:

Zabijte je!

56 se také vrhla do otvoru chodby a jen tak tak se vyhnula několika střelám. Rychle! Chyťte je! Stovky nohou se daly do pohybu. Na vyzvědačky jsou nějak podezřele početné! Hlučně se začaly cpát do otvoru, aby polapily prchající trojici.

Samec, samička a bojovnice prchali se zadečky až u země a s tykadly složenými dozadu chodbou, na které teď už nebylo nic tajného. Opustili území panen a klesali do spodních poschodí. Úzká chodba brzy vyústila na křižovatku. Směry, kterými se dalo jít, začínaly být stále početnější, ale 327 se dokázal orientovat a jistě vedl své družky v neštěstí.

Za jednou ze zatáček náhle narazili na skupinu bojovnic spěchajících jim naproti. K neuvěření: kulhavá je už dostihla. Ten hmyzí Machiavelli musí znát všechny zkratky!

Tři uprchlíci se dali na ústup a snažili se zmizet. Když si konečně mohli dopřát chvilku odpočinku, 103 683 navrhla, že by bylo lépe nebojovat na cizím území. Jejich protivnice zdejší spleť chodeb znají až příliš dobře.

Když se zdá, že nepřítel je silnější než ty, jednej tak, aby ses pro něj stal nepochopitelným. Tahle stařičká moudrost první Matky se na jejich situaci dokonale hodila. 56 dostala nápad: navrhla ukrýt se uvnitř stěny!

Ještě než se bojovnice vonící po kameni přiblížily, začali ze všech sil kutat v boční stěně, kusadly útočili na hlínu a zdvihali ji. Měli jí plné oči a tykadla. Někdy, aby to šlo rychleji, dokonce kusy zeminy polykali. Když byl výklenek dost velký, vecpali se dovnitř, obnovili zeď a čekali. Pronásledovatelky přišly, proběhly kolem klusem. Ale brzy se zase vrátily, tentokrát pomalejšími kroky. Za tenkou přepážkou se ozývalo škrábání…

Ne, ničeho si nevšimly. Přesto by nebylo dobře tu zůstávat. Dřív nebo později by našly nějaké jejich molekuly. Pustili se tedy znovu do dolování. 103 683, vybavená velkými kusadly, vepředu jako vrtná hlavice, dva pohlavní jedinci za ní šátrali kolem sebe a vyhrabávali písek.

Zabíječky pochopily jejich tah. Začaly zkoumat stěny, našly stopu a pustily se zběsile do hrabání. Tři uprchlíci kopali po klesající křivce. V té černé melase ale nebylo vůbec snadné udržet směr. V mraveništi se každou vteřinu postaví tři nové chodby a dvě staré jsou zavaleny. Zkuste v takových podmínkách nakreslit aspoň trochu odpovídající mapu! Jedinými pevnými body jsou celá kupa a pařez.

Tři mravenci pomalu pronikali tělem města. Občas narazili na dlouhou liánu. Ve skutečnosti to jsou lišejníky, které zemědělci zasadili, aby Město pevněji drželo pohromadě při deštích. Stávalo se jim také, že hmota před jejich kusadly ztvrdla: narazili na kámen a museli se mu vyhnout.

Dva pohlavní jedinci přestali vnímat vibrace pronásledovatelek. Trojice se rozhodla zastavit. Prokutali se do zapomenuté vzduchové kapsy v srdci Bel-o-kanu. Neproniknutelná, neznámá místnost zcela bez pachu. Dutý opuštěný ostrov. Kdo by je mohl v téhle miniaturní jeskyni vyčmuchat? Cítili se tu jako v temném oválu, ze kterého se narodili: v zadečku Matky.

56 poklepala konečky tykadel na hlavu svého společníka: žádala o trofalaxii. Samec 327 složil souhlasně tykadla a přitiskl ústa na samiččina. Předal jí trochu mšičí šťávy – medovatky, kterou mu dala strážkyně. 56 se hned cítila lépe. Potom zase jí poklepala na hlavu 103 683. Přitiskli se k sobě ústy a 56 vyvrhla část potravy, kterou sotva sama zhltla. Pak se všichni tři navzájem třeli a hladili. Pro mravence je tolik příjemné dávat…

Získali sice znovu síly, ale věděli, že tady nemohou zůstat věčně. Dojde kyslík, a i když mravenci dovedou dost dlouho přežít bez potravy, bez vody, vzduchu i tepla, nedostatek těchto životně nutných prvků u nich nakonec vyvolá spánek hrozící smrtí.

Dotkli se tykadly.

Co teď budeme dělat?

V padesátém dolním poschodí na nás čeká oddíl třiceti bojovnic, které jsme získali pro náš plán.

Pojďme tam.

Znovu se pustili do kopání. Orientovali se díky Johnstonovu orgánu citlivému na magnetické pole Země. Podle vší logiky mohli předpokládat, že jsou někde mezi obilnými sklepy v minus osmnáctém a houbovými plantážemi v minus dvacátém. Ale čím více klesali, tím víc bylo chladno. S přicházející nocí pronikal chlad i do hloubi země. Jejich pohyby byly čím dál tím pomalejší. Nakonec znehybněli uprostřed kopání, usnuli a čekali na oteplení.

„Jonathane, Jonathane, to jsem já, Lucie!“

Čím víc se ponořovala do toho světa stínů, tím víc cítila, jak ji pohlcuje strach. Nekonečné klesání podél zábradlí schodiště ji uvedlo do stavu, v němž jí připadalo, že se ponořuje stále hlouběji dovnitř do sebe. Cítila teď tupou bolest v břiše, které ještě předtím předcházelo sucho v krku, potom závaží úzkosti kolem solaru a píchání v žaludku.

Kolena a chodidla dál automaticky pracovala. Ale co když se brzy taky porouchají, co když jim taky bude zle, co když ji tu nechají stát?

Vynořily se obrazy z dětství. Panovačná matka, která v ní hluboko zakořenila pocit viny, která tisíckrát nespravedlivě stranila jejím vypečeným bratříčkům… A otec, ušlápnutý, věčně se třesoucí před svou ženou, který většinu času strávil pokusy uniknout drobným hádkám a který se div ne zbožně skláněl před sebemenším přáním královny matky. Její otec, ten zbabělec…

Žalostné vzpomínky vystřídal pocit, že byla k Jonathanovi nespravedlivá. Ovšem, vyčítala mu všechno, co jí na něm sebeméně připomínalo otce. A právě těmi věčnými výčitkami ho ohýbala, lámala, trošku po trošce ho utvářela do otcovy podoby. Cyklus se tak uzavíral. Aniž by si to uvědomila, znovuvytvořila to, co nenáviděla ze všeho nejvíc: pár podobný jejím vlastním rodičům.

Musí ten cyklus přerušit. Vyčítala si všechno hubování, kterým kdy manžela obšťastňovala. To musí přestat.

Pořád se otáčela dokola a klesala. To, že si uvědomila vlastní vinu, osvobodilo její tělo od strachu a od bolestí, které strach vyvolával. Otáčela se a klesala dál a dál, když najednou málem vrazila do dveří. Obyčejných dveří s nějakými nápisy, které neuznala za vhodné číst. Uchopila kliku a dveře se bez zaskřípění otevřely.

Schodiště pod nimi pokračovalo. Zaznamenala jediný rozdíl – v kameni stěn se objevily žilky nějaké železité horniny. Železo, zřejmě nasycené vodou z nějakého podzemního zdroje, mělo okrové a červené odstíny.

Přesto měla pocit, že přešla do nové etapy cesty. Najednou baterka osvítila dole u jejích nohou krvavé skvrny. Musely to být ty po Pikulíkovi. Odvážný pudlík se tedy musel dostat až sem… Všude byly stříkance, ale na stěnách bylo těžko rozeznat stopy krve od rzi.

Najednou zaslechla nějaký hluk. Cupitání. Jako by k ní kráčela nějaká stvoření. Kroky byly nervózní, jako by ta stvoření byla nesmělá a neodvažovala se přiblížit. Zastavila se a propátrala tmu baterkou. Jakmile spatřila původce hluku, nelidsky zaječela. Jenže tam, kde zrovna byla, ji nikdo nemohl slyšet.

Pro všechny tvory země začal nový den. Pokračovali v sestupu. Minus šestatřicáté patro. 103 683 tyhle končiny dobře znala, myslela si tedy, že je odsud dokáže vyvést bez nebezpečí. Bojovnice s kamennou vůní je jistě nedokázaly sledovat až sem.

Vyšli do nízkých a naprosto opuštěných chodeb. Místy byly vpravo i vlevo vidět jícny starých skladišť, opuštěných už nejméně před deseti hibernacemi. Podlaha byla kluzká. Musela sem odněkud prosakovat vlhkost. Proto se taky tahle zóna, považovaná za nezdravou, změnila v jednu ze čtvrtí Bel-o-kanu s nejhorší pověstí.

Byl tu zápach.

Samec a samička se netvářili moc jistě. Vnímali přítomnost nepřátelských bytostí, špehujících tykadel. Tahle oblast musí být plná parazitů a bezdomovců.

Šli dál s doširoka rozevřenými kusadly, míjeli pochmurné sály a tunely. Najednou sebou škubli při ostrém zaskřípání. Křís, křís, křís… Zvuky se neustále stejně opakovaly. Skládaly se do jednotvárného zpěvu, jaký je slýchat v bahnitých jeskyních.

Podle bojovnice to byli cvrčci. Jejich písně lásky. Oba pohlavní to uklidnilo sotva z poloviny. Stejně je neslýchané, že můžou cvrčci vystrašit federální jednotku přímo uvnitř Města!

Zato 103 683 nebyla překvapená vůbec. Copak jedna z moudrostí minulé Matky neříká: Je lepší zkonsolidovat své silné stránky než chtít ovládat všechno? Tohle je jen výsledek…

Jiné zvuky. Jako by někdo spěšně doloval. Že by je našly bojovnice s pachem kamene? Ne… před nimi se vynořily dvě ruce. Jejich hřbety tvořily něco jako hrábě. Zachytily se, shrábly zeminu dozadu a dopředu postrčily obrovské černé tělo.

Hlavně ať to není krtek!

Všichni tři strnuli s rozevřenými kusadly.

Je to krtek.

Písečný vír. Kulička černých chlupů a bílých drápů. Zvíře jako by mezi vrstvami usazenin plavalo jako žába v jezeře. Udeřilo to do nich, povalilo je to, pokrylo je to hrudkami hlíny. Ale dostali se z toho bez zranění. Hrabací stroj je minul. Krtek hledal jen červy. Dělá mu velké potěšení, když jim může nakousnout nervové uzliny, tím je paralyzovat a živé si je hromadit ve své noře.

Tři mravenci se ještě jednou metodicky omyli, otřepali se a vydali se znovu na cestu.

Po chvíli vstoupili do velice úzkého a značně vysokého průchodu. Bojovnice, která je vedla, vyslala poplašný pach a upozornila je na strop. Když si ho prohlédli, zjistili, že je skutečně vystlán plošticemi – červenými, s černými skvrnami. Klamavky!

Tenhle tři hlavy (devět milimetrů) dlouhý hmyz vypadá, jako by na zádech měl kresbu vztekle se šklebící tváře. Živí se hlavně zetlelým masem mrtvého hmyzu, ale někdy nepohrdnou ani živými.

Jedna z nich se brzy pustila a padala na trojici. Než ale dopadla na zem, 103 683 zkroutila zadeček pod hruď a vyslala dávku kyseliny mravenčí. Dolů dopadla už jen kouřící se hmota podobná zavařenině.

Ve spěchu ji snědli a potom prošli místností dřív, než jinou obludu napadlo se na ně vrhnout.

INTELIGENCE:

Se skutečnými pokusy jsem začal v lednu 58. První téma: inteligence. Jsou mravenci inteligentní? Abych to zjistil, postavil jsem jedince rezavého mravence lesního (Formica rufa), střední velikosti, z kasty nepohlavních, před následující problém. Na dno kolmé šachtičky jsem dal kousek ztvrdlého medu. Dírku jsem ale ucpal větvičkou, ne moc těžkou, ale velmi dlouhou a zastrčenou až dolů. Za normálních okolností by mravenec zvětšil díru a vlezl do ní, jenže podklad byl z pevné umělé hmoty, kterou nebyl s to prorazit.

První den: mravenec popotahuje za větvičku, trochu ji nadzdvihne, pustí ji a znovu zdvihá.

Druhý den: mravenec dělá stále totéž. Kromě toho se snaží větvičku rozřezat u otvoru na kousky. Bezvýsledně.

Třetí den: idem. Zdá se, že hmyz je odsouzen ke stále stejnému způsobu uvažování a jiný si nedovede představit, proto se snaží dál. To by dokazovalo, že není inteligentní.

Čtvrtý den: idem.

Pátý den: idem.

Šestý den: když jsem se ráno vzbudil, našel jsem větvičku vytaženou ven z dírky. Muselo k tomu dojít během noci.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění

Chodby, do kterých se dostali potom, byly napůl zavalené. Nad nimi byla studená a suchá zemina, zpevněná bílými kořínky a tvořící hrozny hrudek. Čas od času se kousky trhaly a padaly na ně. Říká se tomu „vnitřní krupobití“. Jediný známý způsob, jak se před tím uchránit, je zdvojit opatrnost a uskočit stranou při sebemenším pachu sesouvající se hlíny.

Tři mravenci šli stále dál, se zadečky přitisknutými k zemi, s tykadly staženými dozadu, s mírně rozkročenýma nohama. 103 683 vypadala, že přesně ví, kam je to vleče. Půda kolem znovu začala být vlhká. Ve vzduchu se vznášel odporný pach. Pach života. Pach zvířete.

Samec 327 se zastavil. Nebyl si tím docela jistý, ale zdálo se mu, že na jedné ze stěn se cosi sotva znatelně pohnulo. Přiblížil se k podezřelé oblasti a zeď se otřásla znovu. Jako by se na ní začala rýsovat tlama. Ucouvl. Tentokrát to na krtka bylo moc malé. Tlama se změnila ve spirálu, z jejíhož středu něco vyčnívalo, a celá obluda se na něj vrhla.

Samec vydal pachový výkřik.

Dešťovka! Přesekl ji jediným úderem kusadel. Stěny kolem nich ale začaly chrlit další kroutící se zvířata. Brzy jich bylo tolik, že si připadali jako v ptačích střevech.

Jedna ze žížal se pokusila omotat kolem hrudi samičky, ta také párkrát suše cvakla kusadly a rozstříhala ji na několik kusů, které se dál kroutily. Ke společnosti se přidali další červi, obtáčeli se jim kolem nohou a hlav. Dotyk s tykadly byl zvlášť nesnesitelný. Přichystali se všichni tři najednou ke střelbě a pokropili bezbranné červy sprškou kyseliny. Podlaha byla nakonec pokrytá trhanci okrového masa smýkajícího sebou, jako by jim chtělo vyhrožovat.

Dali se do běhu.

Když se zase uklidnili, 103 683 jim ukázala novou síť chodeb, kterou se musejí dát. Čím dál postupovali, tím byl zápach hutnější, ale začínali si zvykat. Zvyknout se dá na všechno. Bojovnice ukázala na zeď a vysvětlila, že tady musí začít kopat.

Tohle jsou někdejší kompostové sklepy, místo naší schůzky je hned vedle. Rádi se tu scházíme, je tu klid.

Prošli zdí. Na druhé straně se dostali do velké místnosti, která byla cítit výměšky.

Třicítka bojovnic, které se přidaly k jejich plánu, už byla opravdu tady a čekala na ně. Ale aby si s nimi mohli promluvit, museli by mít důkladný cvik ve skládání skládaček. Bojovnice totiž byly rozsekané na malé kousky. Hlavy se válely daleko od hrudí…

Vyděšeně si prohlíželi pochmurnou kobku. Kdo je mohl pobít právě tady, v největší hloubce Bel-o-kanu?

Určitě něco, co přichází odspoda, vyslal samec.

Tomu moc nevěřím, odpověděla samička 56, ale přesto navrhla, aby se pokusili zarýt do země.

Zaťali kusadla do podlahy. Bolest. Pod nimi byla skála.

Obrovská žulová skála, upřesnila to po chvíli 103 683. Je to podklad, tvrdá podlaha Města. Je silná. Velmi silná. A široká. Velmi široká. Nikdy jsme nenašli její okraje.

Koneckonců to může být i samotný okraj světa. V té chvíli ucítili zvláštní vůni. Někdo právě vstoupil do místnosti. Tentokrát někdo, kdo jim byl okamžitě sympatický. Ne, není to mravenec, ani člen Společenství, je to Lomechusa, brouk drabčík.

56 slyšela ještě jako larva, jak o nich Matka mluví:

Žádný požitek se nevyrovná tomu, který provází požívání nektaru Lomechusy, jakmile jste jednou okusili. Je to vrchol všech fyzických tužeb. Výměšek Lomechusy ničí ty nejdivočejší povahy.

Požívání téhle substance tlumí bolest, strach, intelekt. Mravenci, kterým se stane, že jejich stálý dodavatel jedu zemře, jsou puzeni opustit Město a hledat nové dávky. Nejedí, neodpočívají a pochodují až do vysílení. Když ani tak nenajdou, co hledají, přitisknou se někde ke stéblu trávy a zemřou zmítáni tisíci ranami abstinenčního syndromu.

56 se jako dítě jednoho dne zeptala, proč Město takovou pohromu, stvoření, která termiti a včely bez milosti vyvražďují, vůbec snáší. Matka jí vyložila, že existují dva způsoby, jak čelit problému. Buď mu zabránit, aby se přiblížil, nebo se jím nechat proniknout. Ten druhý není nutně horší. Výměšky Lomechusy, když jsou dobře dávkované nebo smíšené s jinými látkami, se stávají vynikajícími léky.

Samec 327 pokročil kupředu jako první. Podmanila si ho vůně stoupající z Lomechusy. Olizoval chloupky na jejím zadečku. Právě tam se vylučují halucinogenní tekutiny. A další znepokojující fakt: zadeček té roznašečky jedu je díky dvěma dlouhým chlupům dost přesně podobný mravenčí hlavě s tykadly!

Samička 56 k nim přikročila také, ale neměla čas se pustit do hodování. Zasvištěla střela kyseliny. 103 683 zamířila a vypálila. Popálená Lomechusa se zkroutila bolestí.

Bojovnice jim střízlivě vysvětlila důvod své intervence:

Potkat tenhle hmyz v takové hloubce není normální. Nedovede se prohrabat zemí. Někdo ji sem zavedl schválně, aby nám zabránil dostat se dál! Je tu něco, co nesmíme objevit.

Oba ostatní nemohli než provinile obdivovat jasné myšlení své společnice. Všichni tři hledali dlouho. Přenášeli kamennou drť, nasávali nejmenší pachy v rozích. Vodítek bylo málo. Nakonec ale přece jen našli něco známého. Neznatelný vražedný pach kamene. Sotva dvě nebo tři molekuly, ale stačilo to. Přicházel odtamtud. Tam za tím kamínkem. Odvalili ho a odkryli tajnou chodbu. Zase jedna!

Jenže tahle měla víc než citelnou zvláštnost: nebyla vyhloubená ani v hlíně, ani ve dřevě. Byla vyražená přímo v žulovém bloku! Na takový materiál nestačí žádná kusadla.

Chodba byla dost široká, ale i tak sestupovali velice opatrně. Po chvíli se dostali do rozlehlého sálu plného potravy. Mouka, med, zrno, různé maso… Bylo toho tu překvapující množství, dost, aby to uživilo celé Město po pět hibernací! A nad tím vším se vznášel stejný pach kamene, jaký měly bojovnice, které je pronásledovaly.

Jak je možné, že si tu někdo potajmu zařídil tak dobře zásobené skladiště? Ještě navíc s Lomechusou, která hlídá vchod. Informace o tom nikdy neproběhla Společenstvím od tykadla k tykadlu…

Královsky se nacpali a potom znovu spojili tykadla k poradě. Celý případ se stával čím dál tím spletitějším. Tajná zbraň, která zničila výpravu číslo jedna, bojovnice se zvláštním pachem, které na ně odevšad útočí, Lomechusa, skrýš s potravou pod podlahou Města… To už překonává hypotézu o skupině vyzvědaček v žoldu trpaslic. A nebo by musely být úžasně organizované!

327 a jeho společnice ale nedostali možnost dovést své úvahy ještě dál. Pam pam pampampam, pam pam pampampam! Někde nahoře začaly dělnice tlouct zadečky o podlahu. To je vážné. Znamená to druhou fázi poplachu. Tomu volání se nedalo odolat. Nohy je automaticky nesly zpátky. Těla hnaná neodolatelnou silou se vydala připojit se ke zbytku Společenství.

Kulhavé, která je sledovala z bezpečné vzdálenosti, se ulevilo. Uf! Nic neobjevili…

Nakonec, když se otec ani matka nevraceli ze sklepa, se Nicolas rozhodl oznámit to na policii. Na komisařství se zkrátka objevilo vyhládlé dítě se zarudlýma očima a tvrdilo, že rodiče „se ztratili ve sklepě“, nejspíš je sežrali potkani nebo mravenci. Vyjevení policisté s ním tedy šli do suterénního bytu v ulici des Sybarites číslo tři.

INTELIGENCE (pokračování):

Pokus jsem zopakoval, ale tentokrát s videokamerou.

Subjekt: jiný mravenec stejného druhu a ze stejného hnízda.

První den: tahá větvičku, strká do ní a kouše ji bez jakéhokoli výsledku.

Druhý den: idem.

Třetí den: a je to! Na něco přišel: trochu zatáhne, otvor zablokuje tím, že do něj strčí zadeček a napne jej, potom chytne větvičku o něco níž a celé to opakuje. Tak kousek po kousku vytáhne větvičku ven.

Tak tohle v tom bylo…

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění

Příčinou poplachu byla podivuhodná událost. La-chola-kan, nejzápadnější z dceřiných měst, bylo napadeno legiemi trpasličích mravenců.

Tak se tedy rozhodli to vyzkoušet…

Teď už byla válka nevyhnutelná.

Ti, kdo přežili a dokázali prorazit blokádu vojsk ze Ši-gae-pu, vyprávěli neuvěřitelné věci. Co se vlastně podle nich stalo?

V čase sedmnáct stupňů se k hlavnímu vchodu do La-chola-kanu přiblížila velká akátová větev. Nepřirozeně pohyblivá větev. Jediným pohybem vnikla dovnitř a poničila vchod… a otáčela se!

Vyběhly hlídky a na ten neurčený ničivý předmět zaútočily, ale všechny byly pobity. Potom všichni strnule vyčkávali, až větev přestane ničit. Pořád to ale nekončilo.

Větev nadzdvihla kupu jako by to byl suchý lístek a pátrala v chodbách. Vojáci marně o sto šest stříleli. Proti kusu dřeva kyselina nic nezmůže.

Lacholakanští byli zkamenělí hrůzou. Nakonec to přece jen ustalo. Asi dva stupně času byl klid, potom přišly pořadovým krokem trpasličí legie.

Rozpárané dceřinné město stěží mohlo odolat prvnímu útoku. Ztráty šly do tisíců. Všichni, kdo to přežili, nakonec utekli do borového pařezu a byli teď v obklíčení. Nemohou ale vydržet dlouho, protože zásob potravy je málo – a už teď se bojuje v dřevěných žilách Zakázaného města.

La-chola-kan je součástí Federace. A Bel-o-kan i všechna ostatní města mu musejí přijít na pomoc. Bojová pohotovost byla vyhlášena ještě dřív, než tykadla přijala poslední věty vyprávění o dramatu. Kdo ještě mluví o odpočinku a opravách? Začala první jarní válka.

Samec 327, samička 56 a bojovnice 103 683 co nejrychleji stoupali do horních poschodí. Kolem nich to vřelo.

Chůvy nosily vajíčka, larvy a kukly dolů do minus třiačtyřicátého. Pastýřky mšic hnaly svůj zelený dobytek, aby se schoval v útrobách Města. Zemědělkyně připravovaly zásoby nasekané potravy, která poslouží jako válečný proviant. V místnostech bojových kast si dělostřelkyně plnily zadečky kyselinou, co se jí tam vešlo. Brusičky jim ostřily kusadla. Žoldnéřky se shromažďovaly do jednotlivých legií. Pohlavní jedinci se spěchali ukrýt do svých čtvrtí.

Zaútočit hned nebylo možné – na to bylo příliš chladno. Ale zítra, jakmile vyjde slunce, začne zuřit válka.

Nahoře na povrchu kupy se zavíraly otvory termické regulace. Město Bel-o-kan smršťovalo póry, zatahovalo drápy – a stisklo zuby. Jako zvíře připravené kousnout.

Ten tlustší ze dvou policajtů vzal chlapce kolem ramen.

„Tak znova. Víš to určitě? Že jsou tam dole?“

Dítě se mu s vyděšeným pohledem a bez odpovědi vysmeklo. Inspektor Galin se naklonil nad schodiště a zařval: „Haló.“ Hodně nahlas a hodně směšně. Odpověděla mu jen ozvěna.

„Vypadá to, že je to vážně dost hluboké,“ poznamenal. „Nemůžeme tam vlézt jen tak, potřebujeme výbavu.“

Komisař Bilsheim si přemýšlivě položil baculatý prst přes ústa.

„Jistě. Jistě.“

„Dojdu pro požárníky,“ řekl inspektor Galin.

„Dobře, já se zatím znovu vyptám toho kluka.“

Komisař ukázal na roztavený zámek.

„To udělala tvoje maminka?“

„Jo.“

„No ne, to je teda chlapík, ta tvoje maminka. Znám málo ženských, které by dokázaly vzít letlampu a vylomit bezpečnostní dveře… a ani jednu, která by sama dokázala prošťouchnout ucpanou výlevku.“

Nicolas neměl náladu na žerty.

„Chtěla najít tátu.“

„To je pravda, promiň… jak dlouho už tam dole jsou?“

„Dva dny.“

Bilsheim se podrápal na nose.

„A víš, proč tam tvůj tatínek lezl?“

„Nejdřív to bylo proto, aby našel psa. Potom jsme už nevěděli. Koupil spoustu železnejch desek a nosil je tam dolů. A pak si koupil fůru knih o mravencích.“

„O mravencích? Jistě, jistě.“

Komisař Bilsheim z toho byl vedle. Spokojil se s potřásáním hlavou a několika dalšími „jistě“. Případ začínal prachmizerně. Nelíbilo se mu to. Nebylo to poprvé, co měl co do činění se „zvláštními“ případy. Dokonce se dalo říct, že mu všechny něčím smrdící přidělovali zcela systematicky. Jistě byla příčinou jedna z jeho největších předností: na všechny hlupáky působil dojmem, že konečně našli někoho, kdo jim pozorně naslouchá.

Ten dar měl odjakživa. Už když byl malý, trousili se za ním spolužáci a svěřovali se mu se svými sny. Pozorně vykrucoval hlavičku, upřeně pozoroval spolubesedníka a neříkal nic než: jistě, jistě. Vždycky to zabralo. Ti, kdo vymýšlejí složitá souvětí a rafinované komplimenty, aby na své bližní zapůsobili, si jen komplikují život. Bilsheimovi došlo, že prosté slůvko „jistě“ víc než dostačuje. Zase padla jedna ze záhad mezilidské komunikace.

Ten jev byl tím zvláštnější, že mladý Bilsheim, který dohromady nemluvil, si na škole získal pověst velkého řečníka. Dokonce za ním přišli, aby pronesl proslov na závěr školního roku.

Bilsheim se mohl stát psychiatrem, jen kdyby ho tak nefascinovaly uniformy. Bílý plášť byl proti nim jen chabá konkurence. V celém tomhle pošahaném světě byly policie a armáda přímo kabinetní ukázkou „těch, co se dovedou držet“. Bilsheim totiž, i když předstíral, že jim rozumí, nesnášel všechny, kdo si z něj dělali vrbu. Blbci bez mozků! Vrchol zuřivosti mu působili lidé, kteří mluvili nahlas v metru, gestikulovali a přehrávali nějakou scénu, kterou právě zažili.

Když Bilsheim vstoupil do služeb policie, nadřízení si jeho daru rychle všimli. A soustavně mu podstrkovali všechny „nepochopitelné“ případy. Většinou neodhalil ani co by se za nehet vešlo, ale aspoň se pokoušel, a to je lepší než vůbec nic.

„Jo, a pak tu jsou ty sirky!“

„Co je zase se sirkami?“

„Jestli chcete najít řešení, musíte složit ze šesti sirek čtyři trojúhelníky.“

„Jaké řešení?“

„Přece ten ‚jiný způsob myšlení‘. Tu ‚jinou logiku‘, o který mluvil táta.“

„Jistě.“

Tentokrát se chlapec pohoršil:

„Žádný jistě! Musíte najít geometrickej tvar, ze kterýho jdou složit čtyři trojúhelníky. Mravenci, strejda Edmond, sirky, to všechno souvisí.“

„Strejda Edmond? Kdo je zase strejda Edmond?“

Nicolas ožil.

„Ten sestavil Encyklopedii relativního a absolutního vědění. Ale už je po smrti. Možná kvůli potkanům. To potkani zabili Pikulíka.“

Komisař Bilsheim si vzdychl. To je k vzteku! Co z toho kluka bude, až vyroste? Určitě nejmíň alkoholik.

Konečně dorazil inspektor Galin s požárníky. Bilsheim si ho hrdě prohlédl. Borec, tenhle Galin! Úplnej zvrhlík. Všechny tyhle šílené případy ho vzrušují. Čím je to zamotanější, tím víc se do toho hrne.

Bilsheim Chápavý a Galin Nadšenec tvořili dohromady brigádu pro „šílený-případy-který-nikdo-nechce-mít-na-triku“. Už je vyslali za případem „stařenky sežrané vlastními kočkami“, za záhadou „prostitutky dusící zákazníky svým jazykem“ a v neposlední řadě za případem „uzenáře-vyuzovače hlav“.

„Tak jo,“ řekl Galin. „Vy tu zůstaňte, šéfe, my tam hopnem a přineseme vám je na nafukovacích nosítkách.“

Matka ve svatebním sále přestala klást. Zdvihla jedno tykadlo a požádala, aby ji nechali samotnou. Služebné se vypařily.

Belo-kiu-kiuni, živé pohlaví Města, nenacházela klid.

Ne, neměla strach z války. Už jich vyhrála nebo prohrála dobrou padesátku. Znepokojovala ji úplně jiná věc. Ta záležitost s tajnou zbraní. Ta akátová větev, která se otáčela a která nadzdvihla celou kupu. Nezapomněla ani na svědectví samce 327, na osmadvacet mrtvých bojovnic, které ani nestihly zaujmout bojovou pozici… Může vzít na sebe takové riziko a nebrat ty mimořádné okolnosti v úvahu?

Teď už ne.

Ale co tedy?

Belo-kiu-kiuni si vzpomněla na jeden případ, kdy už musela „nepochopitelné tajné zbrani“ čelit. Bylo to za válek proti jižním termitištím. Jednoho krásného dne jí oznámili, že četa sto dvaceti bojovnic je ne snad zničena, ale „znehybněna“!

Panika vrcholila. Jestli termiti udělali skutečně takový rozhodný technologický skok, nedokážou je už nikdy porazit!

Vyslali zvědy. Termiti opravdu vyšlechtili a použili kastu dělostřelců vrhajících lepkavou hmotu. Byli to takzvaní „nasuti“. Dovedli na vzdálenost dvou set hlav vymrštit lepidlo, které bojovnicím znehybnilo nohy a kusadla.

Federace dlouho přemýšlela a pak našla protizbraň. Postupující vojsko se chránilo kusy suchých listů. Tak ostatně začala slavná bitva Suchého listí, v níž belokanská vojska zvítězila.

Tentokrát však protivníky nebyli nemotorní termiti, ale trpaslice, které už je tolikrát překvapily svou živostí a inteligencí. Kromě toho tajná zbraň vypadala nadmíru ničivě.

Nervózně si probírala tykadla.

Co přesně se ví o trpaslicích?

Hodně – a moc málo.

Objevily se v kraji asi před stovkou let. Nejdřív jen pár průzkumnic. Protože byly maličké, nikdo se jich neobával. Jenže pak přišly celé karavany nesoucí si s sebou vajíčka a zásoby potravy. První noc strávily pod kořenem velké borovice.

Ráno jich polovinu sežral hladový ježek. Ty, které přežily, odešly na sever a tam, nedaleko hnízda černých mravenců, se utábořily.

Ve Federaci zavládl názor, že „se to týká jich a černých“. A byli dokonce tací, kteří si vyčítali, že se ty bytůstky stanou oběťmi velkých černých mravenců.

Ale trpaslice se nenechaly zmasakrovat. Každý den je tam nahoře vídali, jak přenášejí větvičky a drobný hmyz. Zato jestli bylo někoho vídat pořád méně, byli to… velcí černí mravenci.

Ještě stále se neví, co se tam vlastně stalo, ale belokanské průzkumnice přinesly zprávy, že trpaslice teď sídlí v někdejším hnízdě černých. Zpráva byla přijata s fatalismem a někdy i s humorem. Dobře se těm černým nafoukancům stalo, bylo cítit na chodbách. A najednou to nebyl nikdo jiný než tihle malí mravenci, kdo začal ohrožovat mocnou Federaci.

Ovšem, po černých mravencích trpaslice obsadily ještě také včelí úl u šípkového keře… a potom jim padlo za oběť i poslední severní termitiště a hnízdo červených jedovatých mravenců!

Uprchlíci, kteří se hrnuli do Bel-o-kanu a rozšiřovali počet žoldáků, vyprávěli, že trpaslice mají velice moderní bojovou strategii. Například otravovaly zdroje vody tím, že do nich vylévaly jedy získané ze vzácných rostlin.

Přesto se ještě nijak vážně neznepokojovali. Teprve když loni padlo město Niziu-ni-kan v čase dva stupně, došlo jim, že konečně narazili na obávané protivníky.

Ale jestliže rezaví dříve podceňovali trpaslice, trpaslice zase ještě nepoznaly skutečnou sílu rezavých. Niziu-ni-kan bylo velice malé město, ale přesto součást Federace. Druhý den po vítězství probudilo trpaslice dvě stě čtyřicet legií po dvou stech vojáků. Výsledek bitvy byl jasný, ale trpaslice přesto bojovaly houževnatě. Federálním jednotkám trvalo celý den, než dokázaly proniknout do osvobozeného města.

Tehdy zjistili, že trpaslice umístily v Niziu-ni-kanu ne jednu, ale… dvě stě královen! To byl skutečný šok.

ÚTOČNÁ ARMÁDA:

Mravenci jsou jediným společenským hmyzem, který si vydržuje útočnou armádu.

Termiti a včely jsou méně rafinovaní a navíc royalisté a loajalisté. Používají své vojáky jen k obraně města nebo ochraně dělnic, když se vydají daleko od hnízda. Je relativně vzácné vidět termitiště nebo úl, jak vede tažení a snaží se rozšířit svá území. I to se ale občas stává.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění

Zajaté trpasličí královny jim vyprávěly o dějinách a zvycích trpaslic. Výstřední příběh!

Podle nich žily před dlouhou dobou trpaslice v jiné zemi, vzdálené celé miliardy hlav.

Ta země se velice lišila od lesa Federace. Rostly tam obrovské, velmi barevné a velmi cukernaté plody. Kromě toho tam nebyla ani zima, ani hibernace. A v téhle zemi hojnosti trpaslice postavily „staré Ši-gae-pu“, město vzešlé z velmi staré dynastie. Město se rozkládalo u kořenů oleandru.

Stalo se ale, že oleandr a písek kolem něj byly jednoho dne vytrženy ze země a přemístěny do dřevěné nádoby. Trpaslice se snažily z ní utéct, ale byla postavena uvnitř gigantické a velmi tvrdé stavby. A když se dostaly až k hranicím té stavby, padaly do vody. Do slané vody táhnoucí se do nekonečna.

Mnoho trpaslic se utopilo, když se snažily najít zemi svých předků, potom většina rozhodla, že se nedá nic dělat a že je třeba v té obrovské tvrdé stavbě obklopené slanou vodou přežít. Trvalo to celé dny.

Díky Johnstonovu orgánu chápaly, že se rychle, dokonce fenomenální rychlostí přemisťují.

Překonali jsme asi stovku zemských magnetických bariér. A kam jsme se dostaly? Sem. I s oleandrem. Objevily jsme tenhle svět a jeho exotickou flóru a faunu.

Změna prostředí byla hrozná. Ovoce, květiny i hmyz byly menší, méně barevné. Opustily červenožlutomodrou zemi a ocitli se v říši zelené, černé a hnědé. Pastelový svět místo lesklého.

A potom ta zima a vše znehybňující chlad! Doma ani netušily, že nějaká zima existuje, jediné, co je nutilo odpočívat, bylo horko!

Trpaslice nejprve vymyslely, jak se bránit proti chladu. Dvě nejúčinnější metody: nacpat se cukrem a namazat se hlemýždím slizem.

Aby získaly cukr, sbíraly fruktózu z jahod, ostružin a třešní. A co se týkalo tuku, v kraji nastala úplná genocida hlemýžďů.

Měly ostatně dost podivné praktiky: tak třeba vůbec neměly okřídlené pohlavní jedince a nepěstovaly svatební lety. Samičky se pářily a kladly doma pod zemí. Proto nemělo každé město jedinou rodičku, ale několik stovek. To jim dávalo důležitou výhodu: kromě vyšší porodnosti, než jakou měli rezaví, také menší zranitelnost. Jestliže totiž stačilo zabít královnu, aby bylo město rezavých připraveno o hlavu, trpasličí města se mohla znovu narodit, dokud zbýval jediný pohlavní jedinec.

A nejen to. Trpaslice měly zcela jinou strategii dobývání území. Zatímco rezaví využívají zásnubních letů k tomu, aby nové královny přistávaly co nejdále a potom se cestičkami spojovaly s rostoucí Federací, trpaslice postupovaly centimetr po centimetru od původního ústředí.

Dokonce i jejich malý rozměr byl výhodou. K tomu, aby dosahovaly značně vysoké úrovně živosti ducha a aktivity, jim stačilo velmi málo kalorií. Rychlost jejich reakce měli příležitost posoudit při jednom velkém dešti. Zatímco rezaví ještě stále namáhavě vláčeli stádečka mšic a poslední vajíčka ze zaplavených chodeb, trpaslice už před několika hodinami dostavěly hnízdo v trhlině kůry velké borovice a přenesly tam všechno, co měly cenného…

Belo-kiu-kiuni se pohnula, jako kdyby chtěla znepokojivé myšlenky rozehnat. Nakladla dvě vajíčka. Dvě bojovnice. Nebyly tu chůvy, které by se o ně postaraly, a ona měla hlad. Hltavě je tedy snědla. Jsou to vynikající proteiny.

Poškádlila svou masožravou rostlinu. Starosti ale rychle nabyly vrchu. Jediným způsobem, jak se proti té tajné zbrani postavit, je vynaleznout jinou, ještě účinnější a hroznější. Rezaví mravenci postupně vynalezli kyselinu mravenčí, listové štíty, lepkavé pasti. Stačí přijít na něco nového. Zbraň, která trpaslice ohromí, zbraň ještě horší, než je jejich ničivá větev!

Vyšla ven, přivolala si bojovnice a promluvila k nim. Navrhla sestavit skupiny, které budou přemýšlet nad problémem „jak najít tajnou zbraň proti jejich tajné zbrani“. Společenství odpovědělo na její stimul kladně. Všude se začaly vytvářet skupinky bojovnic, ale také dělnic, tak po třech nebo po pěti. Spojovaly tykadla do trojúhelníků a pětiúhelníků. Všude probíhaly stovky absolutních komunikací.

„Pozor, zastavuju se!“ řekl Galin, který vůbec netoužil, aby mu spadlo na záda osm požárníků.

„Tady je ale tma! Dejte mi silnější lampu.“

Otočil se a vzal si tlustou baterku. Hasiči nevypadali zrovna sebejistě. A přitom oni aspoň měli svoje kožené vesty a přilby. Že ho taky nenapadlo vzít si pro takovouhle výpravu něco vhodnějšího než hodobóžový kabát!

Opatrně sestupovali. Inspektor, který skupině sloužil jako oči, si dával záležet, aby propátral každý růžek, než udělá jediný krok. Bylo to pomalejší, ale taky bezpečnější.

Světlo baterky přejelo po nápisu vyrytém na klenbě ve výši očí.

Prozkoumav sebe sám

nenalezls-li se očištěn sdostatek

lučební svatba na škodu ti bude

nešťasten ten, kdo dole zpozdí se

kdo jsi příliš lehký, vzdal se

Ars Magna

„Viděli jste to?“ zeptal se jeden z požárníků.

„Nějaký starý nápis, no a co,“ uklidňoval je Galin.

„Vypadá to dost… kouzelnicky.“

„V každém případě to jde zatraceně hluboko.“

„Co? Smysl té věty?“

„Ale ne, schodiště. Dělá to dojem, jako by se to mohlo táhnout ještě celé kilometry.“

Pokračovali v sestupu. Teď už museli být aspoň sto padesát metrů pod úrovní města. A schodiště se pořád kroutilo dolů jako šroubovice ADN. Málem z toho měli závrať. Hlouběji, stále hlouběji.

„Takhle to může pokračovat donekonečna,“ zavrčel jeden z hasičů. „Na speleologii tu nejsme zařízený.“

„Já jsem myslel, že máme prostě někoho vynést ze sklepa,“ řekl druhý, který nesl nafukovací nosítka. „Žena mě čeká v osm na večeři. A už je deset. Ta bude mít radost!“

Galin pochopil, že musí vzít skupinu pevně do ruky.

„Poslechněte, chlapi, teď už musíme být blízko, tak se trochu snažte. Přece se nevzdáme v půlce cesty.“

Jenomže měli za sebou sotva tak desetinu.

Po mnoha hodinách absolutní komunikace za teploty okolo patnácti stupňů jedna ze skupinek žlutých žoldnéřek přišla na nápad, o kterém se všechna ostatní nervová centra shodla, že je nejlepší.

Bel-o-kan má mnoho žoldnéřek dosti zvláštního druhu, „drtičů zrní“. Mají rozměrnou hlavu a dlouhá břitká kusadla, díky nimž mohou rozlousknout dokonce i velmi tvrdá zrna. V boji ale nejsou k ničemu, protože pod příliš těžkým tělem se skrývají příliš krátké nohy. Proč by se vlastně měly pracně vláčet až na bojiště, když tam stejně nebudou moc platné? Rezaví mravenci se tedy rozhodli přidělovat jim spíš různé domácí práce, například rozřezávání větších větviček.

Podle žlutých mravenců přesto existoval způsob, jak je proměnit v hrozné válečné stroje. Stačí, aby je do boje neslo šest malých šikovných dělnic!

Drtiči zrní budou po pachu navádět své „živé nohy“ a budou se moci poměrně rychle vrhnout na nepřítele a dlouhými kusadly ho rozsekat na kousky.

Několik bojovnic nacpaných cukrem si to vyzkoušelo v soláriu. Šest mravenců nadzdvihlo jednoho drtiče zrna a pokoušeli se běžet s ním a slaďovat vzájemně své pohyby. Vypadalo to, že to bude docela dobře fungovat.

Město Bel-o-kan právě vynalezlo tank.

Jaktěživ je nikdo neviděl ze sklepa vylézt.

A druhý den novinové titulky křičely:

„Fontainebleau: Osm hasičů a jeden policejní inspektor záhadně zmizelo ve sklepě.“

Trpasličí mravenci, kteří obléhali Zakázané město La-chola-kanu, se hned po ránu chystali zaútočit. Rezaví, uvěznění v pařezu, byli vyhladovělí a vyčerpaní. Dlouho už to vydržet nemohli.

Znovu začal boj. Po dlouhé přestřelce dobyly trpaslice další dvě chodby. Dřevo rozleptané kyselinou bylo plné mrtvol obránkyň.

Poslední rezavé bojovnice byly u konce se silami. Trpaslice postupovaly dovnitř Města. Ostřelovačky schované v záhybech chodeb je zpomalily jen trochu.

Svatební sál už nebyl daleko. A královna Lacho-la-kiuni, sedící uvnitř, začala zpomalovat tep srdce. Všechno bylo ztraceno.

Najednou ale nejpřednější trpasličí oddíly zaznamenaly slabý poplašný pach. Venku se něco dělo. Vydaly se stejnou cestou zpátky.

Nahoře na pahorku Vlčích máků, který se tyčí nad Městem, bylo mezi červenými květy vidět tisíce černých teček.

Belokanské se tedy konečně rozhodly zaútočit. Tím hůř pro ně. Trpaslice vyslaly své posly – mušky v jejich žoldu. Ty upozorní ústřední město, co se děje.

Všechny nesly stejný feromon:

Útočí. Pošlete posily od východu, ať je sevřeme do kleští. Připravte tajnou zbraň.

Teplo prvního paprsku slunce, který se prodral skrz mraky, uspíšilo rozhodnutí přejít do útoku. Bylo osm hodin a tři minuty. Belokanské legie se valily jako smršť po svahu dolů, obcházely stonky rostlin, přeskakovaly kamennou drť. Miliony vojáků běžících s rozevřenými kusadly. Působivé divadlo.

Trpaslice ale neměly strach. Tenhle taktický manévr se dal čekat. Ještě včera vyhloubily porůznu v zemi prostorné jámy. Teď se do nich zavrtaly a nechaly vyčnívat jen kusadla. Celé tělo bylo chráněno pískem.

Hned první linie trpaslic rozdrobila útok rezavých. Vojáci Federace šermovali do prázdna. Protivníci jim neukazovali nic než své silné stránky. Nenechali jim možnost pokusit se useknout nohy nebo utrhnout zadeček.

A v té chvíli se hlavní síla pěchoty Ši-gae-pu, která se skrývala pod skupinkou hřibů satanů, pustila do protiofenzivy. Rezavé byly v kleštích.

Jestli Belokanských byly miliony, pak Ši-gae-pu vyslalo desítky milionů. Na jednu rezavou bojovnici bylo nejméně pět trpaslic, i kdybychom nepočítali bojovnice zavrtané v dírách a sekající po všem, co se dostalo na dosah jejich kusadel.

Boj se rychle začal vyvíjet v neprospěch méně početné strany. Řady Federace se začaly tříštit pod náporem trpaslic valících se ze všech stran.

V devět třicet šest se daly jednoznačně na ústup. Trpaslice už vysílaly pachy vítězství. Jejich strategie dokonale zabrala. Dokonce nemusely ani použít tajnou zbraň! Pronásledovaly prchající armádu a zanechaly obléhání La-chola-kanu, které považovali za předem vyřízenou záležitost.

Jenže trpaslice s jejich malýma nožkama musí udělat deset kroků tam, kde rezavým stačí jeden skok. Než vylezly na pahorek Vlčích máků, důkladně se zadýchaly. Právě s tím počítali stratégové Federace. Celá předchozí bitva sloužila právě jen k tomuhle: vylákat trpasličí jednotky z pozic a postavit se jim na svahu.

Rezavé se dostaly až na hřeben a dokonale pomíchané legie trpaslic je stále pronásledovaly. Když doběhly nahoru, uviděly, jak se před nimi tyčí celý les ostří. Obrovské hroty kusadel drtičů zrn. Kusadla se vztyčila, zaleskla se na slunci, potom zase klesla rovnoběžně se zemí. A drtiči se vrhli na trpaslice. Drtiči trpaslic!

Překvapení se dokonale podařilo. Vyděšené voje Ši-gae-pu se staženými tykadly se nechaly kosit jako trávník. Drtiči zrn prorazili díky klesajícímu terénu nepřátelské řady velkou rychlostí. Šest dělnic pod každým z nich usilovně mašírovalo vpřed jako živé housenkové pásy bitevních vozidel. Zvíře s šestatřiceti nohama a párem obrovských kusadel si díky dokonale secvičené komunikaci tykadel mezi řídícím prvkem a koly snadno razilo cestu masou protivníků.

Trpaslice si ani neměly čas důkladně prohlédnout ty mastodonty, kteří se na ně vrhli po stovkách, kteří je poráželi, tiskli, drtili. Hypertrofovaná kusadla se nořila do davu, stiskla, znovu se zdvihla s nákladem krvácejících nohou a hlav, které rozdrtila jako slámu.

Zavládla naprostá panika. Trpaslice s hrůzou v očích vrážely do sebe, šlapaly po sobě, některé se dokonce vraždily navzájem.

Belokanské tanky, které tak důkladně převálcovaly trpasličí pěšáky, zašly dál, než bylo v plánu. Stát! Za chvíli se už vracely, stále vyrovnané jako na přehlídce, zpátky po svahu, přichystat se k dalšímu útoku. Přeživší trpaslice toho chtěly využít, ale nahoře se okamžitě začala rýsovat další řada tanků… a už se řítila po svahu!

Oba oddíly se v půli svahu spořádaně minuly. Před každým z nových tanků se znovu začaly vršit mrtvoly. Naprostá hekatomba.

Lacholakanské, které sledovaly bitvu z dálky, vyrazily ven na pomoc svým sestrám. Počáteční údiv vystřídalo nadšení. Vysílaly feromony radosti. Tohle je opravdu vítězství technologie a intelektu! Génius Federace se ještě nikdy neukázal v tak čiré podobě.

Ši-gae-pu ale ještě nevyneslo všechny trumfy. Ještě mělo svou tajnou zbraň. Původně sice byla určena k vyhlazení obléhaných, ale když se boj začal takhle mizerně vyvíjet, trpaslice se rozhodly hrát vabank.

Tajnou zbraní byly lebky rezavých mravenců, rozežrané hnědou rostlinou.

Před několika dny objevily trpaslice mrtvolu jedné z průzkumnic Federace. Její tělo zevnitř rozervala parazitická houba – alternaria. Trpasličí badatelé ten jev prozkoumali a zjistili, že parazitická houba vypouští létající spory. Ty se zachytí na krunýři, rozežerou ho, proniknou dovnitř a rostou, dokud krunýř nepraskne.

Báječná zbraň!

A navíc se zcela bezpečným použitím. Protože spory se sice zachycují na krunýřích rezavých mravenců, ale nechávají na pokoji chitin trpaslic. Prostě proto, že zimomřivé trpaslice si zvykly natírat se hlemýždím slizem! A právě tahle látka chrání proti alternarii.

Belokanské možná vynalezly tank, ale Ši-gae-pu objevilo bakteriologickou válku.

Jeden z pluků pěchoty, mající ve výzbroji tři sta infikovaných hlav rezavých mravenců ukořistěných po první bitvě o La-cho-la-kan, se pohnul.

Hlavy začaly padat doprostřed davu nepřátel. Drtiči zrní a jejich nosiči se potáceli uprostřed smrtícího prachu. Když uviděli, že jejich krunýře jsou ho plné, propadli panice. Nosičky upustily břemeno. Bezmocní drtiči zrní ztratili rozvahu a začali se potýkat mezi sebou. Nastal zmatek. Kolem deseti hodin rozdělil bojující strany náhlý závan chladu. V studených proudech vzduchu se nedalo válčit. Trpasličí vojska toho využila a stáhla se. Tanky rezavých namáhavě vylezly zpátky na pahorek.

Oba tábory počítaly škody a posuzovaly rozsah ztrát. Účet, i když jen prozatímní, byl velmi krutý. Rádi by přiklonili osud bitvy na svou stranu.

Belokanské poznaly spory alternarie. A rozhodly se obětovat všechny bojovnice zasažené houbou, aby je ušetřily blížícího se utrpení.

Přiběhly vyzvědačky: existuje způsob, jak se proti této bakteriologické zbrani chránit. Je třeba se natřít hlemýždím slizem. Předem varovány, předem ozbrojeny. Tři plži (poslední dobou čím dál tím vzácnější) si to odskákali. Všechny se proti trpasličí zbrani důkladně ochránily.

Dotyky tykadel. Rezaví stratégové usoudili, že tanky nemohou útočit samotné. V nové sestavě budou tanky ve středu, ale na křídlech se rozloží sto dvacet legií lehké běhavé a šedesát legií těžké žoldnéřské pěchoty.

Sebevědomí se jim vrátilo.

ARGENTINŠTÍ MRAVENCI:

Argentinští mravenci (Iridomyrmex humilis) se ve Francii objevili v roce 1920. Podle všeho sem byli převezeni v květináčích s oleandry, které měly ozdobit cesty na Azurovém pobřeží.

Jejich existence byla poprvé zaznamenána v roce 1866 v Buenos Aires. V roce 1891 je pozorovali ve Spojených státech, v New Orleansu.

V podestýlce vyvážených argentinských koní se postupně dostali v roce 1908 do Jižní Afriky, v roce 1910 do Chile, v roce 1917 do Austrálie a v roce 1920 do Francie. Tento druh se nevyznačuje jen nepatrnými rozměry, které z něj činí Pygmeje mezi mravenci, jeho hlavními charakteristikami jsou především inteligence, bojovnost a agresivita.

Sotva se argentinští mravenci usídlili na jihu Francie, začali válčit se všemi domorodými druhy… a poráželi je! V roce 1960 překonali Pyreneje a dostali se až k Barceloně. Potom v roce 1967 přešli přes Alpy a rozptýlili se až k Římu. V sedmdesátých letech se zájem druhu Iridomyrmex humilis obrátil zase k severu. Předpokládá se, že Loiru překonali jednoho horkého léta na konci devadesátých let. Teprve tehdy se ti nájezdníci, za jejichž válečnou strategii by se nemuseli stydět ani Caesar nebo Napoleon, ocitli proti dvěma bojovnějším druhům: rezavým mravencům (na jihu a východě pařížské oblasti) a faraónům (na sever a na západ od Paříže.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění

Bitva o Vlčí máky ještě nebyla vyhrána. V deset třináct se Ši-gae-pu rozhodlo pospíšit si s posilami. Dvě stě čtyřicet záložních legií se vydá posílit ty, kdo přežili první srážku. Vysvětlili jim, co dovedou tanky. Tykadla se spojovala v nesčetných AK. Musí přece existovat způsob, jak se těm podivným bojovým strojům dostat na kobylku…

V půl jedenácté jedna z dělnic navrhla řešení:

Mravenci drtiči zrn se pohybují jen díky šesti jiným, kteří je nesou. Stačí jim tedy ustříhat tyhle „živé nohy“.

A další nápad:

Jejich slabinou je, že se jen obtížně otáčejí do opačného směru. Téhle slabiny můžeme využít. Stačí se seřadit do pevných čtverců. Když se pohnou vpřed, rozdělíme se a necháme je projít. Potom, ještě než stačí zabrzdit, na ně udeříme zezadu. Nedostanou čas otočit se.

A třetí:

Viděli jsme, že pohyb nohou slaďují dotykem tykadel. Stačí vyskočit a ustřihnout drtičům zrn tykadla, pak nebudou moct řídit nosiče.

Všechny nápady přijaly. A začaly pracovat na novém bojovém plánu.

BOLEST:

Dovedou mravenci cítit bolest? A priori ne. Nemají nervovou soustavu, která by toho byla schopna. A bez nervů nejsou ani zprávy o bolesti. To vysvětluje, proč někdy kusy mravenčích těl „žijí“ velmi dlouho nezávisle na zbytku těla.

Neexistence bolesti jako by dávala vzniknout novému světu ze science-fiction. Bez bolesti není strachu a možná dokonce ani vědomí sebe sama. Entomologové se dlouho přikláněli k této teorii: mravenci netrpí – a odtud také pramení koherence jejich společenství. To vysvětluje všechno – a nevysvětluje to nic. A navíc to přináší další výhodu: zbavuje nás to výčitek, když je zabíjíme. Co se mne týče, zvíře, které netrpí… to by mi hodně nahánělo strach.

Ale tahle představa je mylná. Mravenec zbavený hlavy totiž vysílá zvláštní pach. Pach bolesti. Něco se s ním tedy děje. Mravenec nemá elektrický nervový tok, ale má tok chemický. Když mu kousek schází, dobře to ví a trpí tím. Trpí svým způsobem, jistě značně odlišným od našeho, ale trpí.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění

Boj znovu začal v jedenáct čtyřicet sedm. Dlouhá pevná řada trpasličích bojovnic se pomalu blížila nahoru na zteč pahorku Vlčích máků.

Mezi květinami se objevily tanky. Na domluvené znamení se vrhly po svahu dolů. Rezavé legie a legie žoldnéřek se jim hrnuly po bocích. Byly připravené dokončit práci mastodontů.

Obě armády byly už jen sto hlav od sebe… padesát… dvacet… deset! První z drtičů zrn se ještě nedostal do kontaktu s nepřítelem, když se stalo něco nečekaného. Pevná řada trpaslic ze Ši-gae-pu se najednou rozdrobila. Bojovnice se shlukovaly do čtverců.

Před všemi tanky se nepřítel vypařil a vznikl jen prázdný průchod. Ani jednomu se nepodařilo zakličkovat a dostat se k trpaslicím. Kusadla cvakla do prázdna, šestatřicet nohou dostalo smyk.

Z řad trpaslic se vznesl ostrý pachový povel:

Usekejte jim nohy!

Trpaslice se rychle vrhly pod tanky a zabíjely nosičky. Stěží se pak stačily stáhnout, aby je nerozdrtila hmota padajících drtičů zrní.

Další se srdnatě vrhly mezi dvojstup nosiček a jedním kusadlem probodly obnažené břicho nad sebou. Vyhrnula se tekutina a s ní se vytrácel i život drtičů zrní.

A ještě další vyskočily na mastodonty, usekly jim tykadla a zase seskočily.

Tanky padaly jeden po druhém. Drtiči zrn se bez nosičů potáceli jako mrzáci a trpaslice je bez obtíží dorážely.

Hrozný pohled! Mnoho mrtvol drtičů zrn nosičky pořád nesly dál, stále si ničeho nevšimly… Drtiči bez tykadel jen bezmocně pozorovali, jak je jejich „kola“ nesou bůhvíkam a pak shazují…

Tenhle masakr jasně mluvil o tom, že technologii tanků odzvonilo. Kolik velkých objevů už v mravenčích dějinách zmizelo právě proto, že protitah byl nalezen příliš brzy!

Legie rezavých a jejich žoldnéřek na bocích náhle byly jako nahé v trní. Umístili je sem, jen aby posbíraly drobečky, a teď jim nezbývalo než zaútočit. Jenže čtverce trpaslic se už zase uzavíraly, tak obratně byl masakr drtičů zrní proveden. Sotva se Belokanské dostaly k jejich boku, pohltily a rozdělily je tisíce hltavých kusadel.

Rezavým nezbývalo nic jiného než zatroubit na ústup. Sešikovaly se na hřebeni a pozorovaly trpaslice, pomalu se vydávající znovu do útoku, stále v pevných čtvercích. Děsivý pohled!

Největší z rezavých bojovnic se pokusily získat čas tím, že přivlekly kamínky a svalovaly je dolů ze svahu. Lavina ale postup trpaslic o mnoho nezdržela. Obratně se vyhnuly valícím se kamenům a rychle znovu zaujaly svá místa. Jen pár jich kameny rozdrtily.

Belokanské legie zoufale hledaly nápad, který by jim pomohl z bryndy. Některé z bojovnic navrhly vrátit se ke staré technice boje. Proč prostě nepoužít artilerii? Opravdu, kyselina se od počátku nepřátelství používala velmi málo, protože v tlačenici škodila vlastním zrovna tolik co nepřátelům. Ale proti sevřeným čtvercům trpaslic by měla zabrat.

Dělostřelkyně rychle zaujaly postavení, pečlivě se zapřely čtyřma zadníma nohama a vystrčily zadečky. Tak se mohly otáčet zprava doleva a zdola nahoru a vybrat si nejlepší náměrný úhel.

Trpaslice, které už byly blízko, uviděly, jak se za hřbetem pahorku vynořují tisíce zadečků, ale nedokázaly včas zareagovat. Přidaly na rychlosti a snažily se co nejdřív překonat poslední centimetry svahu.

Do útoku! V sevřených řadách!

Z nepřátelských řad se vznesl jediný povel:

Pal!

Dobře zamířené zadečky vyvrhly do trpasličích čtverců pálící jed. Žlutavé dávky kyseliny prosvištěly vzduchem a zasáhly naplno první řadu útočnic.

První se rozpustila tykadla. Rozplizla se po lebkách. Potom se jed rozšířil po krunýřích a tavil je, jako by byly z plastiku.

Zmučená těla strnula a vytvořila barikádku, o kterou trpaslice klopýtly. Vzpamatovaly se a zuřivě se vrhly do útoku proti hřebenu pahorku.

Nahoře vystřídala první řadu dělostřelkyň druhá.

Pal!

Čtverce se rozpadly, ale trpaslice pořád postupovaly a šlapaly po změklých mrtvolách.

Třetí řada dělostřelkyň. K nim se připojily plivačky lepu.

Pal!

Tentokrát řady trpaslic přímo vybuchly. Celé skupiny se zmítaly v loužích lepidla. Trpaslice se snažily odpovědět a vyslaly také řadu dělostřelkyň. Ty postupovaly k vrcholku pozpátku a střílely bez valného míření. Na svahu se nemohly zapřít.

Pal! vyslaly trpaslice.

Ale z jejich krátkých zadečků vyšly jen drobné kapičky kyseliny. Dokonce i když cíl zasáhly, krunýř jen podráždily a neprorazily.

Pal!

Kapky kyseliny z obou stran se křížily, někdy i srážely ve vzduchu. Když bojovnice ze Ši-gae-pu poznaly, že tímhle způsobem valných výsledků nedosáhnou, raději artilerii stáhly. I tak si myslely, že mohou zvítězit, když se budou držet původní taktiky útoku v sevřených čtvercích pěchoty.

Sevřete řady.

Pal! odpověděly rezavé a jejich dělostřelectvo jako vždy dělalo zázraky. Nová sprška kyseliny a lepu.

Ale i přes účinnost střelby se trpaslicím podařilo dostat se na hřeben pahorku Vlčích máků. Černé postavičky se vynořovaly jako záplava žíznící po pomstě.

Náraz. Vztek. Ničení.

Teď už není místo pro žádné „technické fígle“. Rezavé dělostřelkyně už musejí opustit střelecké pozice a trpaslicím už nepomůžou sevřené čtverce.

Hemžení. Vření. Honba.

Všechno se promíchalo, řady se rozbíjely a zase spojovaly, bojovnice se otáčely, prchaly, vrhaly do útoku, rozptylovaly se a zase sjednocovaly, podnikaly lokální útoky, tiskly, vlekly, skákaly, hroutily se, vstávaly, plivaly, podpíraly se, sípaly v horkém vzduchu. Všechny toužily zabíjet. Měřily síly, šermovaly, řinčely o sebe kusadly. Šlapaly po tělech živých i těch, kteří se už nehýbali. Na každé rezavé visely aspoň tři vzteklé trpaslice, ale protože rezavé jsou třikrát větší, boj byl víceméně vyrovnaný.

Nárazy těl. Pachové výkřiky. Celá mlha bolestných feromonů.

Srazily se miliony kusadel, špičatých, hřebenatých, nůžkovitých, podobných šavlím, plochým klepetům, s jedním ostřím, se dvěma ostřími, plných jedovatých slin, lepidla, krve. Země se chvěla.

Tělo proti tělu.

Tykadla zatížená na koncích bičovala vzduch, aby udržela nepřítele v uctivé vzdálenosti. Drápkaté nožky sekaly jako vzteklé malé šlahouny divoké růže.

Chvat. Obchvat. Nenávist.

Chytaly soupeře za kusadla, za tykadla, za hlavu, hruď, za lokty, za brvy na kloubních spojeních, za trhliny v krunýři, jizvy na chitinu, za oči.

Těla padala a válela se na zvlhlé zemi. Trpaslice vylezly na jeden z vlčích máků a z výšky se s napřaženými drápy vrhly na jednu z povalených rezavých bojovnic. Prorazily jí krunýř na zádech a rozšířily otvor až k srdci.

Tělo proti tělu.

Kusadla pokrývala hladké krunýře šrámy.

Jedna z rezavých šikovně používala tykadla jako dva ostré oštěpy, které vrhala zároveň. Prorazila tak hlavy asi desítky protivnic, aniž by měla čas očistit hroty nasáklé průhlednou krví.

Tělo proti tělu. Na život a na smrt.

Na zemi brzy bylo tolik usekaných tykadel a nohou, že to vypadalo, jako by stáli na lesní půdě vystlané jehličím.

Zbytek vojska La-chola-kanu přiběhl a vmísil se do zmatku, jako by ještě ztrát nebylo dost.

Jedna z rezavých, vyděšená z množství maličkých útočnic, které ji sevřely, skrčila zadeček a vypustila všechnu kyselinu. Zabila sebe i všechny své protivnice. Celá skupina se roztekla jako vosk.

O kousek dál jedna bojovnice utrhla jediným škubnutím hlavu své soupeřky, jenže právě ve chvíli, kdy ona zase urvala hlavu jí.

Bojovnice 103 683 pozorovala, jak se na ni řítí první řady trpaslic. S několika družkami ze stejné podkasty se jí podařilo vytvořit trojúhelník, který rozséval mezi chuchvalci trpaslic hrůzu. Trojúhelník se ale brzy rozpadl a teď byla sama proti pěti malým bojovnicím ze Ši-gae-pu, zalitým krví jejích drahých sester.

Kousaly po ní ze všech stran. Odpovídala jim, jak nejlépe dovedla, a při tom si automaticky vybavila rady, které jí dávala ve cvičebním sále stará bojovnice.

Všechno se odehrává už před dotykem. Kusadlo nebo střela kyseliny jen utvrzuje stav dominance, který protivníci už konstatovali… Všechno je hra ducha. Stačí přijmout vítězství – a nic neodolá.

Možná to platí pro jednoho protivníka. Ale co dělat, když je jich pět? Pozorovala je a našla nejméně dvě, které chtěly za každou cenu zvítězit. Ta, co jí metodicky nastřihovala kloubní spojení hlavy s hrudí – a druhá, která se jí snažila utrhnout levou zadní nohu. Zaplavila ji vlna náhlé energie. Oklepala se, zapíchla hrot tykadla jako kord té první pod krk, úderem kusadel naplocho se osvobodila ze sevření té druhé.

Mezitím se trpaslice znovu pokusily vrhat doprostřed bojiště desítky hlav infikovaných alternarií. Ale protože všichni byli chráněni hlemýždím slizem, spory jen poletovaly, klouzaly po krunýřích a padaly neškodně na úrodnou zem. Pro nové zbraně to určitě nebyl slavný den. Všechny zastavila protizbraň.

Ve tři hodiny odpoledne dosáhl boj vrcholu. Obláčky kyseliny olejové, charakteristické pro usychající mravenčí mrtvoly, se vznášely všude. V půl páté se ještě pořád všechny rezavé i trpaslice, které se držely aspoň na dvou nohách, potýkaly pod vlčími máky. Souboje přestaly až v pět, protože zatahující se mraky slibovaly pořádný déšť – a brzy. Jako by nebe mělo toho všeho násilí dost. Pokud to spíš nebyly docela obyčejné a trochu opožděné březnové přeháňky.

Zranění a ti, kdo přežili, se stáhli. Bilance: pět milionů mrtvých, z toho čtyři miliony trpaslic. La-chola-kan byl osvobozen.

Kam oko dohlédlo, byla země pokryta těly s usekanými končetinami, proraženými krunýři, žalostnými pahýly, občas se ještě pohybujícími v posledním záškubu života. A všude průhledná krev podobná laku – a louže žlutavé kyseliny. Několik trpaslic uvězněných v lepkavé bažině se pokoušelo osvobodit a vrátit se do svého Města. Ptáci je sezobali – rychle, než začne pršet.

Uhlově černé mraky se rozsvítily blesky, v jejichž záři se zalesklo pár trosek tanků se stále arogantně vztyčenými kusadly. Jako by se chystaly probodnout vzdálené nebe. Herci se poděkovali a déšť uklidil scénu.

Mluvila s plnou pusou.

„Bilsheime?“

„Haló?“

„Grrrrr… grrrrr… Vy si snad ze mě utahujete, Bilsheime! Četl jste noviny? Ten inspektor Galin patřil k vám, ne? Ten mladej, oprsklej, co mi chtěl hned od prvního dne tykat.“

Byla to Solange Doumengová, policejní ředitelka.

„No jo, myslím, že jo.“

„Řekla jsem vám, ať mu pěkně naložíte práci, a teď z něj máme posmrtnou hvězdu. Vy jste se dočista zbláznil! Co vás to napadlo, nasadit někoho tak málo zkušeného na tak vážný případ?“

„Galin není nezkušený, je dokonce výborný. Myslím, že jsme ale případ trochu podcenili…“

„Jsou případy, v nichž by snad i ten nejneschopnější z vás měl uspět. A mám dojem, že zajít do sklepa pro dva lidi by mělo patřit právě do téhle kategorie.“

„Je mi líto, ale…“

„Víte, kam si můžu strčit vaše omluvy, panáčku? Buďte tak laskav, vraťte se do toho sklepa a všechny mi přiveďte. Ten váš hrdina Galin dostane mramorový náhrobek. A já dostanu do konce měsíce článek v novinách, oslavující dovednost policie!“

„A co se týče…“

„A co se týče celého tohohle případu, chci, abyste laskavě držel klapačku! S novináři se nebudete bavit, dokud to celé nebudeme mít z krku. Jestli chcete, vezměte si šest četníků a materiál. Konec.“

„A jestli…“

„A jestli se vám něco nelíbí, počítejte s tím, že vám dovedu ten důchod pěkně osladit!“

A zavěsila.

Komisař Bilsheim uměl zvládat všechny cvoky. Kromě ní. Odevzdaně tedy začal spřádat plány na další výpravu do sklepa.

KDYŽ ČLOVĚK:

Když člověk má strach, raduje se nebo zuří, jeho endokrinní žlázy produkují hormony, které působí jen na jeho vlastní tělo. Kolují v uzavřeném oběhu. Srdce zrychlí tep, člověk se zpotí, zašklebí, zapláče, dá se do smíchu. Je to jeho záležitost. Ostatní se na něj dívají a buď nesoucítí, nebo soucítí, jenže proto, že jim to velí jejich vlastní intelekt.

Když má strach mravenec, když se mravenec raduje nebo zuří, hormony kolují v těle, pak z těla vyjdou a pronikají do těl druhých. Díky fero-hormonům, tedy feromonům, pláčí miliony jedinců naráz. Musí to být neuvěřitelný pocit, prožívat city těch druhých a způsobovat, že i oni cítí totéž co vy…

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění

Ve všech městech Federace se jásalo. Vysíleným bojovnicím kdekdo štědře nabízel cukrové trofalaxie. Jen žádní hrdinové tu nebyli. Každý splnil svůj úkol. Dobře nebo špatně, na tom málo záleží. Po konci akce všechno začíná od nuly.

Mravenci si léčili zranění velkými dávkami slin. Pár naivních mladých jedinců ještě drželo v kusadlech jednu, dvě nebo tři končetiny, které jim utrhli v bitvě. Ostatní jim vysvětlili, že tohle se už zpátky přilepit nedá.

Ve velkém sále v minus pětačtyřicátém bojovnice sehrály pro ty, kdo při tom nebyli, jednotlivé epizody bitvy o Vlčí máky. Jedna polovina hrála trpaslice, druhá rezavé.

Napodobovaly útok na Zakázané město La-chola-kanu, útok rezavých, boj se zahrabanými hlavami, falešný útěk, nástup tanků, jejich selhání v boji se čtvercovými formacemi trpaslic, útok na pahorek, řady dělostřelkyň, konečnou bitvu…

Přišly se na to podívat celé davy dělnic, které hned komentovaly každý živý obraz rekonstrukce. Jejich pozornost upoutal především jeden moment: technika tanků. Je pravda, že jejich kasta právě tady sehrála svou roli. Podle jejich názoru by ale nebylo dobře zcela od této techniky upustit. Musejí se naučit používat je chytřeji, nejenom k čelnímu útoku.

103 683 byla jednou z těch, které bitvu přečkaly. Přišla jen o jednu nohu. Když jich máte k dispozici šest, je to jen maličkost, nad kterou se není třeba pozastavovat. Samička 56 a samec 327, kteří se jako pohlavní jedinci bitvy nesměli zúčastnit, si ji odvedli do kouta. Dotyk tykadel.

Nebyly tu zatím žádné problémy?

Ne, bojovnice s pachem kamene byly všechny v boji. Zůstali jsme zavření v Zakázaném městě, pro případ, že by se trpaslice dostaly až sem. A tam? Viděla jsi tajnou zbraň?

Ne.

Jak to, že ne? Mluvilo se o pohybující se akátové větvi…

103 683 vysvětlila, že jediná nová zbraň, se kterou se utkaly, byla krutá alternaria, ale našly proti ní opatření.

Nemohlo to být to, co zabilo první výpravu, konstatoval samec. Alternarii trvá dost dlouho, než zabije. Kromě toho je zcela jisté, že žádná z mrtvol, které zkoumal, nenesla ani tu nejmenší stopu po těchto smrtících sporách.

Tak co tedy?

Nevěděli, a tak se rozhodli AK prodloužit. Opravdu rádi by tomu lépe porozuměli. Nastalo nové hemžení nápadů a názorů.

Jak to, že se trpaslice neuchýlily ke zbrani, která tak rozhodným způsobem zničila osmadvacet průzkumnic? Pokusily se přece o všechno, jen aby bitvu vyhrály. Kdyby nějakou takovou zbraň měly, jistě by se nerozpakovaly ji použít! A co když ji nemají? Co když to, že se vždycky vynoří před tím nebo po tom, co tajná zbraň udeří, je obyčejná náhoda?

Tahle hypotéza by víc než dobře souhlasila s okolnostmi útoku na La-chola-kan. A co se první výpravy týče, pachatel mohl docela dobře zanechat na místě feromony trpaslic, aby je zavedl na falešnou stopu. Ale kdo by měl na něčem takovém zájem? Jestliže s těmi všemi podrazy nemají trpaslice nic společného, na koho se zaměřit? Na ty druhé! Na druhého nelítostného – a dědičného – nepřítele: termity!

Na tom podezření nebylo nic přehnaného. Už po nějakou dobu se jednotliví vojáci z velkého východního termitiště odvažovali přes řeku a jejich výpravy do loveckých rajónů Federace byly stále častější. Ano, jistě to budou termiti. Zařídili to tak, aby poštvali trpaslice a rezavé proti sobě. Tak by se mohli beze ztrát zbavit obou. Když budou oba jejich nepřátelé oslabeni, postačí jim obsadit mraveniště.

A bojovnice s pachem kamene? Ty by v tom případě byly žoldnéřkami ve službách termitů, tak to je!

Čím víc jejich mozky probíraly tuhle společnou myšlenku, tím víc se jim zamlouvala a tím byli přesvědčenější, že tajemnou „tajnou zbraň“ opravdu vynalezli východní termiti.

Jejich debatu ale přerušily všeobecné pachy Společenství. Město se rozhodlo, že musí využít přestávky mezi dvěma válkami a uspíšit svátek Znovuzrození: bude se konat zítra.

Všechny kasty na místa! Samičky a samci, do sálů s cisternami, a nabrat si dostatek cukru! Dělostřelkyně, naplňte si zadečky v sálech organické chemie!

103 683 opustila společníky, ale ještě předtím vyslala:

Dobrou kopulaci! Nic si z toho nedělejte, budu pokračovat v pátrání sama. Až budete na nebi, já už budu na cestě k velkému východnímu termitišti.

Sotva se rozdělili, odněkud se vynořily dvě zabíječky, velká silná a malá kulhavá. Ohmataly zdi a našly ještě poletující feromony jejich rozhovoru.

Nicolase po tragickém selhání inspektora Galina a hasičů odvezli do útulku, který byl jen několik set metrů od ulice des Sybarites.

Kromě skutečných sirotků tu byly i týrané děti nebo děti opuštěné rodiči. Člověk je totiž jeden z mála druhů schopných opustit nebo týrat své vlastní potomstvo. Malé lidské bytosti, vychovávané tu především kopanci do zadku, trávily v útulku velmi poučné roky. Rostly – a tvrdly. Většinou pak vstupovaly do profesionální armády.

První den strávil Nicolas na balkoně. Zíral na les. Druhý den se vrátil k blahodárné rutině čumění na televizi. Televize stála v jídelně. Pečovatelé byli rádi, že se „těch votravů“ zbavili, a nechávali je tam otupěle sedět celé dny. Večer ho v ložnici vyslýchali jeho spolubydlící, Jean a Philippe.

„Co se ti stalo?“

„Nic.“

„Nepovídej. Ve tvým věku se sem člověk jen tak nedostane. Kolik ti vlastně vůbec je?“

„Já vím, co s nim je. Řiká se, že jeho rodiče zežrali brabenci.“

„Kdo vám takovou kravinu vyprávěl?“

„Někdo, mazánku. Řeknem ti to, ale jenom když nám budeš vyprávět, co se stalo s tvejma rodičema.“

„Vlezte mi na záda.“

Jean, ten silnější, chytil Nicolase za ramena, Philippe mu zkroutil ruce za záda.

Nicolas se trhnutím vysvobodil a praštil Jeana hřbetem dlaně do krku (viděl to v televizi v jednom čínském filmu). Jean se začal dusit. Philippe začal Nicolase škrtit a ten mu zapíchl loket do břicha. Když se ho zbavil, složil se na kolena a plivl Jeanovi do tváře. Jean ho kousl do krve do zápěstí. Tři mladé lidské bytosti se válely pod postelemi a rvaly se jako psi. Nakonec se Nicolas octl dole.

„Řekni nám, co se stalo s tvejma rodičema, jinak tě dáme zežrat brabencům!“

Tohle Jean taky někde slyšel. Každopádně byl s tou větou spokojený. Zatímco držel nováčka rozpláclého na podlaze, Philippe skočil pro pár mravenců, kterých v budově rozhodně nebyl nedostatek, vrátil se a držel mu je před obličejem.

„Koukej, tyhle sou pěkně tučný!“

(Jako kdyby mravenci, kteří mají pevnou vnější kostru, mohli být tuční!)

Potom mu zmáčknul nos, aby ho donutil otevřít ústa, a se znechuceným úšklebkem mu tři mladé dělnice, které měly určitě lepší věci na práci, vhodil dovnitř. Nicolas zažil největší překvapení svého života. Chutnalo to báječně.

Když ti dva viděli, že tu ponižující potravu nevyplivuje, chtěli ochutnat taky.

Sál s medovatkovými cisternami byl jednou z nedávných inovací v Bel-o-kanu. Technologii cisteren si vypůjčili od jižních mravenců, kteří, od té doby, co bylo stále tepleji, neustále migrovali na sever.

Federace objevila sál s cisternami přirozeně při jedné z vítězných válek proti nim. Válka je ve světě společenského hmyzu nejlepším zdrojem a nejspolehlivějším přenašečem vynálezů.

Tehdy byly ale bojovnice vyděšeny, když spatřily… co vlastně? Dělnice odsouzené trávit celý život zavěšené u stropu, hlavou dolů – a se zadečkem tak nafouklým, že byl dvakrát větší, než jaký má královna! Jižané jim vysvětlili, že tihle obětovaní mravenci jsou živé pamlsky schopné udržet čerstvá neuvěřitelná množství nektaru, rosy nebo medovatky.

K tomu, aby se došlo k myšlence „živých cisteren“, stačilo vlastně dohnat do krajnosti myšlenku sdílení potravy. A realizovat ji. Teď stačilo polechtat těm živým ledničkám konec zadečku – a už vydávaly, kapku po kapce nebo dokonce celým pramínkem, vzácnou tekutinu.

Díky tomuto systému vzdorovaly jižanky dlouhým obdobím sucha, která sužují tropické oblasti. Když pak migrovaly, nesly si cisterny s sebou a po celou cestu netrpěly nedostatkem tekutin. Podle nich byly cisterny stejně cenné jako vajíčka.

Belokanské se techniky živých nádrží zmocnily, ale zajímala je hlavně proto, že mohly skladovat veliká množství potravy, dobře konzervované a za neporovnatelných hygienických podmínek.

Všechny samičky a všichni samci Města se sešli v cisternovém sále a nabrali si co nejvíc cukru a vody. Před každým živým pamlskem čekala dlouhá řada okřídlených zájemců. 327 a 56 se napili společně a pak se rozešli.

Když byli uspokojeni všichni pohlavní jedinci a všechny dělostřelkyně, cisterny byly prázdné. Celá armáda dělnic si pospíšila je znovu naplnit nektarem, rosou a medovatkou, až nafouklá břicha znovu získala podobu malých lesknoucích se balonů.

Nicolase, Philippa a Jeana načapal pečovatel. Potrestal je všechny. Takže se z nich stali ti nejlepší přátelé.

Nejvíc času trávili v jídelně před televizí. Toho dne se zrovna dívali na epizodu z nekonečného seriálu „Jsem mimozemšťan a jsem na to hrdý“.

Hihňali se a pošťuchovali se lokty, když jim došlo, že dnes se kosmonauti dostanou na planetu obydlenou obřími mravenci.

„Dobrý den, jsme Pozemšťané.“

„Dobrý den, jsme obří mravenci z planety Zgu.“

Zbytek příběhu byl poměrně banální: obří mravenci byli telepati. Vysílali na Pozemšťany mentální příkazy, aby se zabíjeli navzájem. Jenže ten poslední, co přežil, se toho pochopitelně domáknul a podpálil jim celé město…

Chlapci byli rádi, že to tak dopadlo, a rozhodli se, že si zajdou zbaštit pár cukrových mravenců. Jenže kupodivu ti, které chytili, neměli sladkou chuť jako ti první. Byli menší a chutnali kysele. Jako koncentrovaná citrónová šťáva. Brrr!

Všechno mělo začít k polednímu na samotném vrcholku Města.

Od prvního ranního tepla se začaly dělostřelkyně zakopávat v hnízdečkách, která jako koruna obkroužila vrcholek. Vystrčily zadečky k nebi a připravovaly se vytvořit hráz protivzdušné obrany proti ptákům, kteří se určitě brzy ukážou. Některé zapříčily zadeček mezi dvěma větvičkami, aby zmenšily zpětný ráz. V téhle pozici dokáží vyslat dvě nebo tři dávky ke stejnému cíli, aniž by se střely příliš rozptýlily.

Samička 56 byla ve své komoře. Nepohlavní pečovatelky jí natíraly křídla ochrannou vrstvou slin. Už jste viděly Velký Vnějšek? Dělnice neodpověděly. Samozřejmě že už byly venku, ale k čemu jí vykládat, že je tam spousta stromů a rostlin? Za pár minut to potenciální královna zažije sama. Chtít se pomocí tykadel dozvědět, jaký je vnější svět! Takový rozmar může napadnout opravdu jen pohlavní bytost!

Dělnice ji ale jen proto nezačaly opečovávat o nic méně. Tahaly ji za nohy, aby byly vláčnější. Přinutily ji kroutit se, dokud to v kloubních spojeních hrudi a zadečku nezapraskalo. Stiskly jí zadeček, až vytekla kapka, a tím se přesvědčily, že si nacpala dost medovatky. Tenhle sirup by jí měl umožnit několik hodin letu bez přistání.

A je to. 56 je připravena. Další.

Princezna, ověšená všemi šperky a vybavená všemi vůněmi, opustila obydlí panen. Samec 327 se nemýlil, je to opravdu veliká krása.

Pokusila se pohnout křídly. K neuvěření, jak jí za tyhle poslední dny vyrostla! Teď jsou tak dlouhá a těžká, že je vláčí po zemi… jako svatební závoj.

Na křižovatce chodeb se objevily další samičky. A ve společnosti stovky panen prošla větvičkovým pláštěm kupy. Některé uspěchané princezny se zachytily křídly o větvičky, až si je podrápaly, protrhly nebo docela uškubly. Nešťastnice. Nahoru už nemůžou, stejně by nevzlétly. Zklamaně se vrátily do pátého patra. Stejně jako trpasličí princezny nepoznají let lásky. Hloupě se budou množit v uzavřeném sále až u země.

Samička 56 zůstala nedotčená. Přeskakovala z jedné větvičky na druhou a dávala si dobrý pozor, aby neupadla a nepoškodila si svá jemná křídla.

Jedna ze sester, jdoucí jí po boku, ji požádala o dotyk tykadel. A zeptala se, co jsou vlastně ti samci zač. Vypadají jako trubci? Nebo jako mouchy?

56 neodpověděla. Otázka jí připomněla 327 a záhadu „tajné zbraně“. Teď je po všem. S pracovní skupinou je konec. V každém případě pro dva pohlavní jedince. Všechno má teď v drápkách 103 683.

S nostalgií vzpomínala na to, co se událo.

Prchající samec, který vnikl do její komory… bez vstupních pachů!

Jejich první absolutní komunikace.

Setkání s 103 683.

Vražedkyně s pachem kamene.

Honička v útrobách Města.

Skrýš plná mrtvol těch, které měly být jejich „legií“.

Lomechusa.

Tajný průchod v žule.

Stále šla a přežvykovala vzpomínky. Cítila, že je jedinečná. Žádná z jejích sester nezažila taková dobrodružství, ještě než vůbec opustila Město.

Zabíječky s vůní kamene… Lomechusa… tajná chodba v žule…

Šílenstvím se to jistě nedalo vysvětlit, když jich bylo tolik. Žoldnéřky sloužící termitům? Ne, to tak docela nesedí, nebylo by jich tolik a nebyly by tak dobře organizované.

A v každém případě zbývá jeden bod, který neobjasnilo vůbec nic: proč jsou v žulové podlaze Města takové zásoby potravy? Aby živily vyzvědačky? Kdepak, je tam toho pro miliony jedinců… Jich zdaleka miliony nejsou.

A ta udivující Lomechusa. To je zvíře žijící na povrchu. Není možné, že by samo sestoupilo do minus padesátého patra. Někdo je tam tedy musel dopravit. Jenže jakmile se k němu přiblížíte, jste pod vlivem jeho vůně. Je tedy třeba dost silná skupina, která obludu zabalí do měkkého listí a diskrétně ji přenese až dolů.

Čím víc na to myslela, tím jí bylo jasnější, že k tomu všemu byly potřeba značné prostředky. A když se podívala na věci zpříma, všechno proběhlo, jako by určitá část Společenství měla tajemství, které zuřivě chránila před vlastními sestrami.

V hlavě jí zazněly neznámé signály. Zastavila se. Ostatní si mysleli, že nevydržela citové napětí před svatebním letem. Někdy se to stává, pohlavní jedinci jsou tak citliví… Rychle si opakovala: výprava číslo jedna zničena, třicet legionářek zabito, Lomechusa, tajný průchod v žulovém bloku, zásoby potravy… A je to, konečně na to přišla! Vrhla se proti proudu. Snad ještě není moc pozdě!

VZDĚLÁVÁNÍ:

Vzdělávání mravenců probíhá v následujících etapách:

– Od prvního do desátého dne se většina mladých stará o královnu. Pečují o ni, olizují ji, hladí ji. Ona je zase na oplátku zásobuje výživnými a dezinfikujícími slinami.

– Od jedenáctého do dvacátého dne mají mladé dělnice právo starat se o kokony.

– Od jedenadvacátého do třicátého dne hlídají a krmí mladší larvy.

– Od jedenatřicátého do čtyřicátého dne se zabývají domácími pracemi a čištěním města a zároveň pokračují v péči o královnu matku a o larvy.

– Čtyřicátý den je důležitým mezníkem. Předpokládá se, že dělnice už mají dost zkušeností, aby mohly poprvé opustit Město.

– Od čtyřicátého dne do padesátého slouží jako hlídačky nebo pasačky mšic.

– Od padesátého dne po celý zbytek života mají právo se zabývat činností, která je pro městského mravence tou nejvíc vzrušující ze všeho: lovem a průzkumem neznámých končin.

Poznámka: pohlavní jedinci nejsou obyčejně nuceni k práci od jedenáctého dne. Většinou zůstávají nesmělí a jsou zavřeni ve svých čtvrtích až do svatebního letu.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění

Samec 327 se také připravoval. Odkud až jeho tykadla byla s to přijímat zprávy, mluvili ostatní samci jen o samičkách. Jen málokterý už jednu z nich viděl. A pokud ano, byla to jen chvilková setkání na chodbách Zakázaného města. Hodně si jich vymýšlelo. Představovali si je s opojnými vůněmi a s ohromujícím erotickým kouzlem.

Jeden z princů tvrdil, že zažil s jednou samičkou trofalaxii. Medovatka od ní prý chutnala jako březová šťáva a její pohlavní hormony vysílaly vůně podobné, jako když se ustřihne narcis.

Ostatní mu tiše záviděli.

327 skutečně ochutnal medovatku od samičky (a jaké samičky!) a věděl moc dobře, že se vůbec neliší od té, kterou dostanete od dělnic nebo z cisteren, ale přesto se do konverzace nevmísil.

Spíš mu v hlavě strašila špásovná myšlenka. Rád by 56 dodal spermatozoidy potřebné k tomu, aby mohla založit vlastní město. Kdyby ji tak dokázal najít… Škoda že je nenapadlo domluvit se na poznávacím feromonu, aby se v davu lépe našli.

Když se 56 vynořila v místnosti samců, nastalo všeobecné divení. To, že sem přišla, bylo proti všem zvykům Společenství. Samci a samice se nemají spatřit dřív než při svatebním letu. Nejsme přece u trpaslic! Tady se nekopuluje někde po chodbách.

Princové, kteří tolik toužili vědět, jak vypadá samička, najednou ochladli. A všichni začali vysílat nepřátelské zprávy a naznačovat jí, že v téhle místnosti nemá co dělat.

Přesto šla dál mezi dav chystajících se samců. Strkala do nich a rozesílala na všechny strany feromony:

327! 327! Kde jsi, 327?

Princové si neodpustili jí hned říct, že vybírat si takhle partnera ke kopulaci je nepřípustné. Musí být trpělivá a spoléhat na náhodu. Trochu cudnosti by neuškodilo…

Samička 56 nakonec svého společníka přece jen našla. Byl mrtvý. Někdo mu čistým šmiknutím kusadel oddělil hlavu.

TOTALITARISMUS:

Lidé se zajímají o mravence, protože si mysli, že mravencům se podařilo vytvořit fungující totalitní systém. Opravdu, zvenčí působí mravenčí stát dojmem, že všichni pracují, všichni poslouchají, všichni jsou odhodláni se obětovat, všichni jsou stejní. A přitom všechny lidské totalitní systémy ztroskotaly…

Nenapadá nás tedy nic lepšího než opisovat od společenského hmyzu (neměl snad Napoleon ve znaku včelu?). Co jiného jsou feromony, které zaplavují mraveniště globální informací, než předobraz dnešní planetární televize? Člověk si myslí, že když nabídne všem to, co považuje za nejlepší, dobere se nakonec dokonalého lidstva. Jenže tak se věci nemají.

Příroda, ať pan Darwin promine, se nevyvíjí k nadvládě lepších (ostatně: podle jakých kritérií?!). Příroda čerpá svou sílu z rozmanitosti. Potřebuje hodné, zlé, blázny, zoufalce, sportovce, mrzáky, hrbáče, zaječí pysky, veselé, smutné, inteligentní, pitomce, sobce, velkorysé, malé, velké, černé, žluté, červené, bílé… Potřebuje všechny církve, všechny filozofie, všechny fanatiky a všechny mudrce… Nejvyšším nebezpečím je, když je kterýkoli druh vyhuben jiným.

Zažili jsme, jak uměle lidmi stvořená kukuřičná pole, složená ze siamských dvojčat toho nejlepšího druhu (těch, co potřebují nejmíň vody a co nejlépe odolávají mrazu a co dávají největší zrno), podlehla první nepříliš nebezpečné chorobě. A jak divoká pole kukuřice, složená z různých druhů s různými specifiky, slabostmi a anomáliemi, si vždy našla způsob, jak odolat epidemiím. Příroda nenávidí uniformitu a miluje rozmanitost. Možná právě v tom se projevuje její génius.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění

Vracela se pomalu a sklesle nahoru. V jedné z chodeb blízko obydlí panen její infračervená očka rozpoznala dvě postavy. Byly to ty vražedkyně s pachem kamene! Ta velká a ta malá kulhavá!

Když si to namířily přímo k ní, 56 rozpohybovala křídla a skočila kulhavé po krku. Těm dvěma se ale rychle podařilo ji znehybnit. Jenže místo aby ji popravily, nabídly jí dotyk tykadel.

Samička zuřila. Zeptala se jich, proč zabily samce 327, když měl stejně brzy zahynout při svatebním letu. Proč ho vlastně zavraždily!?

Dvě zabíječky se ji snažily uklidnit. Podle nich to nemohlo počkat. Za jakoukoli cenu. Jsou nepěkné práce a nepopulární skutky, které přesto musí Společenství učinit, aby mohlo dál normálně fungovat. Nebuďme naivní – jednota Bel-o-kanu je nade vše. A když je to nutné, musí se o ni pečovat.

Jak to, copak ony nejsou vyzvědačky?

Ne, nejsou vyzvědačky. Dokonce si myslí, že jsou… nejdůležitější strážkyně bezpečnosti a zdraví Společenství.

Princezna vztekle chrlila feromony. Copak mohl 327 ohrožovat bezpečnost Společenství? Ano, odpověděly dvě zabíječky. Jednou to pochopí, teď je ještě mladá…

Pochopí? Pochopí co? Že uprostřed Města jsou dobře organizovaní zabijáci, kteří tvrdí, že je zachraňují, a přitom odstraňují jedince, kteří viděli věci důležité pro přežití Společenství?

Kulhavá se tedy rozhodla vše vysvětlit. Z jejího výkladu vyplynulo, že bojovnice s pachem kamene tvoří „protistresovou jednotku“. Jsou dobré emoce, které Společenství pomáhají v boji a v pokroku. Ale jsou i špatné, stresující, jimiž se Společenství samo ničí…

Všechny informace by neměly vejít ve známost. Některé, ty, co zatím nemají řešení, vyvolávají „metafyzickou úzkost“. Společenství se jimi znepokojí a zároveň znehybní a ztrácí schopnost reagovat…

To je pro všechny velmi špatné. Společenství pak produkuje toxiny, které ho tráví. „Dlouhodobé přežití“ Společenství je důležitější než „krátkodobá znalost skutečného stavu“. A jestliže oko vidělo cosi, o čem mozek ví, že je pro celý zbytek organismu nebezpečné, je lépe, když mozek nechá oko vypíchnout…

Velká hřmotná se ke kulhavé přidala a shrnula její odborný výklad:

Vypíchnuli jsme oko

Přerušili jsme nervový stimul

Zastavili jsme úzkost

Tykadla nepřestávala vysílat, upřesňovala, že podobným imunitním systémem jsou vybaveny všechny organismy. Ti, kdo jej nemají, zemřou strachem nebo spáchají sebevraždu, aby nemuseli čelit úzkost způsobující realitě.

56 byla překvapená, ale ještě se nevzdávala. Pěkná feromonová vyprávěnka, vážně! Jestli chtěly utajit existenci tajné zbraně, je už v každém případě pozdě. Všichni vědí, že se její obětí stal La-chola-kan, i když technologické provedení stále zůstává záhadou…

Stále flegmatické bojovnice o nic neuvolnily sevření. Na La-chola-kan už všichni zapomněli. Vítězství utiší všechny zvědavce. Ostatně stačí začichat po chodbách. Ani ta nejmenší stopa toxinu. Celé Společenství je klidné a těší se na svátek Znovuzrození.

Tak co vlastně chtějí? Proč ji pořád drží za hlavu?

Při pronásledování v dolních patrech kulhavá zachytila pach třetího mravence. Bojovnice. Jaké je její identifikační číslo? Tak proto ji hned nezabily! Samička místo odpovědi zabodla té velké hroty obou tykadel hluboko do očí. A to hodně bolí, i bytost slepou od narození. Kulhavá se nechala překvapit a napůl uvolnila sevření.

Samička se vytrhla a pomáhala si křídly, aby utíkala rychleji. Zvedala za sebou oblaka prachu a obě pronásledovatelky se v nich začaly motat. Rychle, musí se dostat nahoru na kupu! Unikla smrti jen o vlásek. A teď začne nový život.

Výňatky z petice proti mraveništím-hračkám, kterou přednesl Edmond Wells před parlamentní vyšetřovací komisí:

„Včera jsem tu novou hračku, kterou lidé kupují dětem k Vánocům, viděl v obchodním domě. Jsou to krabice z průhledné umělé hmoty, v nich je zemina a v ní šest set mravenců a (podle záruky) plodná královna.

Můžete je pozorovat, jak pracují, hloubí, pobíhají.

Pro dítě je to fascinující. Jako by dostalo celé město. Jen jeho obyvatelé jsou maličtí. Stovky miniaturních panenek nadaných vlastní vůlí.

Musím připustit, že já sám mám podobná mraveniště. Prostě proto, že mi jako biologovi umožňují pracovat. Instaloval jsem je v akváriích přikrytých kartonem propouštějícím vzduch.

Přesto pokaždé, když se před svým mraveništěm zastavím, mám podivný pocit. Jako bych byl v jejich světě všemocný. Jako bych byl jejich Bůh…

Když mne napadne zbavit je potravy, všichni moji mravenci zemřou. Když si umanu udělat déšť, stačí mi vylít na jejich město sklenici vody. Když se rozhodnu jim zvýšit teplotu, postavím je prostě na radiátor. Když budu chtít jednoho vzít a prohlédnout si ho pod mikroskopem, stačí popadnout pinzetu a sáhnout dovnitř. A jestli mým rozmarem bude je pozabíjet, nemusím počítat s žádným odporem. Dokonce ani nepochopí, co se s nimi děje.

Říkám vám, pánové, je to úděsná moc, kterou nad těmi bytostmi máme, a to jen proto, že jsou malých rozměrů.

Já ji nezneužívám. Ale když si představím dítě… ono totiž také může to všechno udělat.

Někdy mě napadá taková hloupá myšlenka. Když pozoruji to písečné město, říkám si: a co když jsme na tom stejně? Co když nás nějaká rasa obrů také uvěznila do akvária a pozoruje nás?

Co když byli Adam a Eva dvě experimentální morčata, kterým udělali umělé prostředí, aby ‚viděli, co to udělá‘?

Co když vyhnání z ráje, o kterém mluví Bible, byla jen změna akvária?

Co když nakonec potopu světa způsobila jen sklenice vody, kterou k nám vylil nedbalý nebo zvědavý Bůh?

Nesmysl, říkáte? Kdo ví… jediným rozdílem by mohlo být, že moje mravence vězní skleněné stěny, zatímco nás fyzikální síla: zemská přitažlivost!

Mým mravencům se občas podaří prohryzat se krytem, pár jich už uteklo. A nám se daří občas vyslat rakety, které uniknou přitažlivosti.

Vraťme se k městům v akváriích. Před chvílí jsem vám řekl, že já sám jsem velkodušný, milosrdný a dokonce i trochu pověrčivý Bůh. Proto nikdy svým poddaným nezpůsobuji bolest. Nikdy jim nedělám, co bych nechtěl, aby někdo dělal se mnou.

Tisíce mravenišť prodávaných před Vánocemi ale promění děti v tisíce maličkých bohů. Budou stejně velkodušní a milosrdní jako já?

Jistě, někteří pochopí, že zodpovídají za celé město a že jim to dává kromě božských práv i božské povinnosti: krmit, udržovat teplotu, nezabíjet z rozmaru.

Jenže děti, a teď myslím především na ty nejmenší, které ještě nemají žádnou zodpovědnost, prožívají spoustu protivenství: neúspěchy ve škole, hádky s rodiči, rvačky s kamarády. V záchvatu hněvu mohou snadno zapomenout na povinnosti ‚mladého boha‘ – a nechtěl bych pak být v kůži jejich poddaných…

Nežádám vás, abyste hlasovali pro tento zákon zakazující prodej mravenišť-hraček ve jménu soucitu s mravenci nebo vůbec práv zvířat. Zvířata nemají práva: pěstujeme je na běžícím pásu a pak je zabíjíme pro svou obživu. Prosím vás, abyste hlasovali tak, jako byste věřili, že my sami jsme možná objektem studia a zajatci nějaké obrovské pokusné nádrže. Přáli byste si, aby byla Země jednoho dne darována k Vánocům nějakému mladému nezodpovědnému bohovi?“

Slunce stálo v zenitu.

Opozdilci, samci i samičky, se mačkali v žilách města vedoucích na povrch. Dělnice je postrkovaly, olizovaly, povzbuzovaly.

Samička 56 se do toho jásajícího davu ponořila právě včas. Poznávací pachy se smíchaly. Tady ji nikdo po čichu nenajde. Nechala se nést davem sester, stoupala stále výš, procházela neznámými čtvrtěmi.

A pak, v ohybu jedné z chodeb, spatřila něco, co dosud nepoznala. Denní světlo. Ze začátku to byl jen odlesk na stěnách, brzy se ale změnil v oslepující jas. Konečně poznala tu tajemnou sílu, kterou jí popisovaly chůvy. Teplé, něžné, krásné světlo. Příslib nového báječného světa.

Přijímala fotony bolestivě se deroucí do složených očí a cítila se jako opilá. Jako kdyby to přehnala s fermentovanou medovatkou ve dvaatřicátém patře.

Princezna 56 šla stále dál. Podlaha byla šrafovaná skvrnami tvrdého bílého světla. Koupala se v hřejivých fotonech. Pro někoho, kdo prožil celé dětství pod zemí, to byl brutální protiklad.

Další zatáčka. Střelil po ní svazek čistého světla, rozšířil se do oslepujícího kroužku, potom do stříbrného závoje. Nápor světla jí přinutil ucouvnout. Cítila, jak jí vniká do očí, pálí jejich nervy, rozkládá všechny tři mozky. Tři mozky… zase jedno staré dědictví, odkaz červích předků, kteří měli nervové ganglium pro každý článek, nervový systém pro každou část těla.

Znovu se vydala proti fotonovému větru. V dálce začala rozeznávat obrysy svých sester, které také zachytilo záření hvězdy. Vypadaly jako přízraky.

Popošla ještě o něco dopředu. Její chitin začínal být horký. Světlo, které se jí tisíckrát pokoušeli popisovat, je slovy nevylíčitelné. To se musí zažít! Vzpomněla si na dělnice z podkasty vrátných, které zůstávají celý život zavřené ve Městě a nikdy nepoznají, co je vnějšek a co slunce.

Prošla světelnou stěnou a najednou se ocitla na druhé straně, venku z Města. Fasetové oči se postupně přizpůsobovaly, zároveň cítila nárazy divokého vzduchu. Chladivý, pohybující se a voňavý vzduch! Pravý opak krotké atmosféry světa, ve kterém dosud žila.

Její tykadla se rozechvěla. Jen stěží se jí dařilo nasměrovávat je tam kam chtěla. Trochu silnější závan větru jí je připlácl k hlavě. Její křídla klapla o sebe.

Na vrcholku kupy ji přivítaly dělnice. Chytily ji za nohy, pomohly jí nahoru, postrčily ji do hloučku pohlavních, mezi stovky samců a samiček namačkaných na malém prostranství. Princezna 56 pochopila, že je na vzletové dráze svatebního letu, ale musí čekat na lepší počasí.

A zatímco vítr pořád vyváděl, všimlo si jich asi desetičlenné hejno vrabců. Nabízená hostina je přímo uvedla do vytržení. Poletovali stále blíž a blíž. Když se přiblížili příliš, dělostřelkyně rozestavěné do kruhu kolem temene kupy je obšťastnily dávkami kyseliny.

Jeden z nich přece jen zkusil štěstí, vrhl se střemhlav vpřed, chytil do zobáku tři samičky a zase vzlétl. Než ale ten odvážlivec nabral výšku, dostal se do soustředěné palby. Za chvíli se už válel v trávě, ještě s plným zobákem, žalostně sebou zmítal a snažil se osušit si jed z křídel.

Snad si z toho ti ostatní vezmou ponaučení! A opravdu, zbývající vrabci o něco ucouvli… Nikdo se ale nenechal oklamat. Však brzy přijdou zas a znovu vyzkouší bdělost protivzdušné ochrany.

PREDÁTOR:

Jak by vypadala naše civilizace, kdyby se nezbavila svých hlavních predátorů, vlků, lvů, medvědů nebo šakalů?

Jistě by to byla civilizace znepokojená, neustále se obávající o přežití.

Když si Římané chtěli uprostřed všech požitků zachovat bázeň, nechali přinést mrtvolu. Všichni si tak připomněli, že nemají vyhráno a že smrt může udeřit kdykoli.

Dnes ale člověk rozdrtil, vyhubil a dal do muzejí všechny druhy schopné jej ohrozit. Nezbývá už nic, co by jej znepokojovalo, jen mikroorganismy – a snad i mravenci.

Mravenčí civilizace se naproti tomu vyvinula, aniž by své hlavní predátory odstranila. Výsledek: tento hmyz žije v neustálé nejistotě. Ví, že není nikdy dál než v půli cesty, protože i ten nejhloupější velký živočich může jedním šlápnutím zničit výsledek tisíciletí zkušeností zobecněných rozumem.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění

Vítr se uklidnil, závany byly stále vzácnější a teplota stoupala. V čase 22 stupňů se Město rozhodlo vyslat své děti do nebes.

Samičky rozvířily svá čtyři křídla. Byly připravené, naprosto připravené. Všechna ta vůně dospělých samců kolem dovedla jejich sexuální apetit až k vrcholu.

První panny se elegantně vznesly. Vystoupaly asi do výšky sta hlav a… sezobali je vrabci. Ani jedna neunikla.

Dole zavládlo rozčilení, ale nikoho ani nenapadlo to vzdát. Odletěla druhá vlna. Čtyřem samičkám ze sta se podařilo překonat hradbu zobáků a peří. Samci se za nimi rozletěli v sevřeném útvaru. Ty vrabci nechali projít, protože byli příliš malí, než aby je zajímali.

Třetí vlna samiček se odhodlala vzletět k nebi. Teď už na ni čekalo kolem padesáti opeřenců. Masakr. Ani jedna nepřežila. Ptáků stále přibývalo, jako by se domluvili. Teď byli tam nahoře vrabci, drozdi, červenky, pěnkavy a holubi… to už bylo nějakého štěbetání! I oni dneska mají svátek.

Odletěla čtvrtá vlna. Ani tentokrát ani jediná samička neprošla. Ptáci se prali o nejlepší kousky.

Dělostřelkyně ztrácely klid. Pálily vertikálně celou silou ze žláz s kyselinou mravenčí, ale predátoři byli příliš vysoko. Smrtící kapky dopadaly zpátky na město a způsobovaly zranění a škody.

Vyděšené princezny se začaly vzdávat. Když tedy není možné kordonem ptáků proletět, některé se rozhodly raději se vrátit dolů a kopulovat ve Městě, ve společnosti princezen s poraněnými křídly.

Přesto se shromáždila pátá vlna panen připravených k nejvyšší oběti. Za každou cenu musejí tu přehradu hladových zobáků překonat! Prošlo sedmnáct samiček – a za nimi vyrazilo třiačtyřicet samců.

Šestá vlna: prošlo dvanáct samiček!

Sedmá: třicet čtyři!

56 zavířila křídly. Ještě se neodvažovala se do toho pustit. K nohám jí spadla hlava jedné ze sester – a jako špatné znamení se za ní sneslo prachové peříčko. Chtěla jsi vědět, co znamená Velký Vnějšek? Tak teď je ti to už jasné!

Má odletět s osmou vlnou? Ne… a dobře udělala, protože tu zničili do poslední samičky.

Princezna měla trému. Znovu zavířila všemi čtyřmi křídly a trochu se vznesla. No prosím, létání by jí šlo, v tom problém nebude, ale přece jen… ta hlava… Ochromil ji strach. Musí si přece zachovat zdravý rozum. Je jen malá šance, že se i z toho dostane.

56 zastavila pohyb křídel. Třiašedesáti samičkám z deváté vlny se podařilo proletět. Dělnice vysílaly povzbuzující feromony. Začalo to vypadat nadějněji. Co tak odletět s desátou vlnou?

Jak tak váhala, najednou si všimla kousek od sebe malé kulhavé a velké, teď s mrtvýma očima. To stačilo, aby se rozhodla. Vzletěla jedním skokem. Kusadla těch dvou se sevřela do prázdna. Minuly ji jen o kousek.

56 se chvilku držela ve střední výšce mezi Městem a hejnem ptáků. Potom ji pohltilo mračno desáté vlny, využila toho, pustila se taky střemhlav vpřed rovnou do propasti nebe. Její dvě sousedky hned sezobli, jí se nečekaně podařilo proklouznout mezi obrovskými spáry sýkory.

Prostě měla štěstí.

A je to, z desáté vlny jich proniklo čtrnáct. Ale 56 si nedělala žádné iluze. Překonala jen první zkoušku. To nejhorší teprve přijde. Dobře věděla, co říkají čísla. Z půldruhého tisíce princezen se většinou tak desítce podaří přistát živé a zdravé. A při nejoptimističtějším odhadu se čtyřem z nich podaří vybudovat vlastní města.

KDYŽ SE NĚKDY:

Když se někdy v létě procházím, všimnu si, že jsem málem zašlápl něco podobného mouše. Když se podívám líp, vidím, že je to mravenčí královna. Když najdu jednu, jsou jich tisíce. Kroutí se všude na zemi. Lidé je rozšlapují, drtí je přední skla aut. Jsou vysílené, nedovedou už řídit svůj let. Kolik mravenčích měst bylo zničeno jediným pohybem stěrače na cestě na dovolenou?

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění

Samička 56 dál vykreslovala osmičky všemi čtyřmi dlouhými křídly, a když se podívala zpátky, spatřila, že ptačí hejno zhoustlo a uzavřelo se nad jedenáctou a dvanáctou vlnou. Chudinky! Ještě pět vln samiček – a Město vyslalo všechnu svou naději.

Přestala na to myslet, pohltila ji nekonečná modř. Všechno je tak modré, tak modré! Pro bytost, která strávila celý život pod zemí, může být sotva co fantastičtějšího než takhle prorážet vzduch. Připadala si jako v úplně jiném světě. Opustila úzké chodby a ocitla se v závratném prostoru explodujícím do všech tří rozměrů.

Intuitivně odhalila všechny možnosti létání. Když přenesla tíhu na tohle křídlo, zatočila doprava. Když změnila úhel, v němž křídla vířila, stoupala. Nebo klesala. Nebo zrychlila… Všimla si, že když chce vykroužit dokonalou zatáčku, musí držet konce křídel na myšlené ose a nesmí váhat naklonit tělo v úhlu větším než pětačtyřicet stupňů.

Samička 56 přišla i na to, že nebe není prázdné. Ani zdaleka ne. Je samý proud. Jedny, „pumpy“, ji vynášejí nahoru. Kvůli vzdušným jámám zase naopak výšku ztrácí. Objevit se nedají, snad jen pozorováním jiného hmyzu letícího o něco před ní, tím, že se snaží pozorovat jejich pohyby a předvídat…

Byla jí zima. Ve výšce bylo chladno. Občas narazila na víry, poryvy teplého nebo ledového vzduchu, které s ní točily jako s káčou.

Začala ji pronásledovat skupinka samců. Samička 56 zrychlila, aby ji dokázali chytit jen ti nejrychlejší a nejvytrvalejší. To je první genetická selekce.

Ucítila dotyk. Jeden ze samců ji zachytil za zadeček, přitahoval si ji, šplhal po ní. Byl dost malý, ale protože přestal mávat křídly, dost ji tížil.

Ztratila trochu výšku. Samec na ní se zmítal, aby mu nepřekážela vířící křídla. Zcela vyvedený z míry zkroutil zadeček a snažil se dosáhnout bodcem na její pohlaví.

Se zájmem čekala, co bude cítit. Začalo ji zaplavovat jemné lechtání. To ji přivedlo k nápadu: bez upozornění se překlonila a začala padat střemhlav. Šílené! Vrchol extáze! Rychlost a sex vytvořily dohromady její první velký koktejl rozkoše.

Na chviličku se jí hlavou mihl obraz 327. Vítr jí rozevlál brvy okolo očí. Tykadla se zachvěla při dotyku voňavé šťávy. Její mysl se změnila v rozbouřené moře. Ze všech jejích žláz tekly zvláštní tekutiny. Směšovaly se do bublající látky, která zaplavovala její mozky.

Když se přiblížili až k vrcholkům rostlin, sebrala síly a začala znovu tepat křídly. Rychle a téměř kolmo stoupala. Když zase let vyrovnala, samec na tom začal být zle. Nohy se mu třásly, kusadla se beze smyslu otevírala a zavírala. Srdeční zástava. A volný pád…

Samci jsou u většiny hmyzu naprogramováni tak, aby po prvním aktu lásky zemřeli. Mají právo jen na jeden pokus: úspěšný. Jakmile spermatozoidy opustí tělo, odnesou s sebou i život svého vlastníka.

U mravenců samce zabíjí ejakulace. U jiných druhů zase svého dobrodince zamorduje samička, jakmile je uspokojena. Velké city jí prostě povzbudily chuť.

Smiřme se s evidentním faktem: svět hmyzu je z valné části světem samic, přesněji vdov. Samci v něm hrají jen epizodní roli…

Brzy se na ni vydrápal další ploditel. Náhrada se tedy našla rychle! Potom přišel třetí, po něm pak mnoho dalších. Samička 56 je už nepočítala. Nejméně sedmnáct nebo osmnáct se jich podělilo o úkol naplnit její spermatéku čerstvými gametami.

Cítila, jak jí v zadečku vře životodárná tekutina. Zásobárna obyvatel jejího budoucího města. Miliony samčích pohlavních buněk, které jí dovolí patnáct let denně klást.

Všude kolem ní její sestry sdílely její pocity. Nebe bylo plné létajících samiček s jedním nebo více samci na hřbetě. Karavany lásky zavěšené pod mraky. Samičky byly opilé únavou a štěstím. Už nebyly princezny, ale královny! Opakované kopulace jako by je omámily. Nebyly už schopné ovládat směr letu.

A právě tu chvíli si vybraly čtyři majestátní vlaštovky, do té doby schované na kvetoucí třešni. Vlaštovky nelétají, přímo prokluzují s neomylností zmrazující srdce mezi vrstvami vzduchu… Vrhly se mezi okřídlené mravence s doširoka rozevřenými zobáky a začaly je lapat jednoho po druhém. Vrhly se i po samičce 56.

103 683 došla do místnosti průzkumnic. Počítala s tím, že bude sama pokračovat v pátrání, že pronikne do jižního termitiště, ale nabídly jí připojit se ke skupině průzkumnic chystajících se vyrazit k „lovu na draka“. V křovinaté oblasti za Zubi-zubi-kanem, který má největší stáda mšic v celé Federaci (devět milionů zvířat!), se totiž nedávno usadila ještěrka. A přítomnost jednoho z těchto ještěrů může pastvu mšic důkladně znepříjemnit.

Zubi-zubi-kan naštěstí ležel na východních hranicích Federace, na půl cesty mezi Bel-o-kanem a termitím městem. 103 683 tedy souhlasila, že se k výpravě připojí. Tak si jejího odchodu nikdo nevšimne.

Průzkumnice se pečlivě připravovaly. Naplnily si až po okraje volata a žaludky cukrovými zásobami energie a kapsy kyselinou mravenčí. Potom se potřely hlemýždím slizem, který je ochrání před chladem a (teď už to věděly) taky před sporami alternaria.

Probíraly lov na ještěrku. Některé ho srovnávaly s mloky nebo se žábami, ale většina ze dvaatřiceti průzkumnic se shodla, že lov na ještěrku je z nich nejobtížnější.

Jedna stará tvrdila, že ještěři si dovedou nechat dorůst ocas, když o něj přijdou! Ostatní se jí vysmály… Jiná zase vyprávěla, že viděla jednu z těch oblud, jak znehybněla jako kámen při deseti stupních. Všechny si připomněly vyprávění prvních Belokanských, které se těmhle obludám musely postavit s holými kusadly, protože v té době ještě nebylo používání kyseliny tolik rozšířené.

103 683 se neubránila zachvění. Ještěrku zatím nikdy neviděla a představa, že na ni brzy bude muset zaútočit kusadly nebo třeba i jen kyselinou, ji zrovna neuklidňovala. Řekla si, že při první vhodné příležitosti se odporoučí. Její pátrání po „tajné zbrani termitů“ je koneckonců pro přežití Města důležitější než nějaký sportovní lov.

Průzkumnice byly nachystané. Vydaly se nahoru chodbami vnějšího pásu a vyšly ven do světla sedmou, východní branou.

Nejdřív se musely vymotat z předměstí. Nebylo to jednoduché. Všechny okraje Bel-o-kanu přetékaly davy dělnic a bojovnic. Každá měla naspěch nejvíc ze všech.

Bylo tu hned několik proudů. Jedni vláčeli listí, ovoce, zrní, květiny nebo houby. Jiní zase větvičky nebo kamínky, které poslouží jako stavební materiál. Další se tahali se zvěřinou… celá spleť vůní.

Lovkyně si prorazily cestu všemi zácpami. Potom už byl provoz plynulejší. Třída se zužovala, až z ní byla cesta široká tři, potom dvě a nakonec jen jednu hlavu. Už musely být daleko od Města, protože přestaly cítit kolektivní zprávy. Skupina přetrhla svou čichovou pupeční šňůru a změnila se v autonomní jednotku. Zatím se pohybovala v „procházkovém“ útvaru: v dvojstupu. Brzy potkaly jinou skupinu průzkumnic. Musely zažít něco opravdu perného. V jejich prořídlé skupině nebyla ani jedna nezraněná. Samé zmrzačené. Některé se dokonce žalostně vlekly na jediné zbývající noze. O mnoho líp na tom nebyly jiné, které přišly o tykadla nebo zadeček.

103 683 od války o Vlčí máky neviděla tak poničené bojovnice. Musely narazit na něco děsivého… možná znovu tajná zbraň?

103 683 si chtěla promluvit s jednou velkou bojovnicí s dlouhými polámanými kusadly. Odkud jdou? Co se jim stalo? Byli to termiti?

Bojovnice zpomalila, neodpověděla, ale otočila se k ní čelem. Hrůza, měla prázdné důlky! A proraženou lebku od ústního kloubu až ke krku.

Dívala se na ni, jak odchází. O kousek dál poraněná bojovnice padla. Ještě našla dost síly odvléct se z cesty, aby ji její mrtvola nezahrazovala.

Samička 56 se pokusila vykreslit ostrou zatáčku, aby unikla vlaštovce, ale ta byla desetkrát rychlejší. Veliký zobák už vrhal stín na její tykadla. Zobák obklopil její zadeček, její hruď, její hlavu. Zobák byl všude. Dotyk s patrem byl nesnesitelný. Potom se zobák zavřel. Bylo po všem.

OBĚŤ:

Když pozorujeme mravence, řekli bychom, že všechny motivy, které jej řídí, jsou mimo jeho vlastní existenci. Useknutá hlava se ještě bude snažit být užitečná tím, že bude chňapat po nohách protivníků nebo že rozlouskne zrno, hruď se dovleče tam, kde bude nepříteli překážet v cestě.

Popření sebe sama? Fanatická věrnost městu? Ohlupující kolektivismus?

Ne, mravenec dokáže žít i o samotě. Nepotřebuje Společenství, je dokonce schopen se vzbouřit. Proč se tedy obětuje?

Ve stadiu výzkumů, do kterého jsem zatím dospěl, bych řekl, že ze skromnosti. Mám pocit, že mravenci nepřipadá jeho vlastní smrt tak důležitá, aby kvůli ní ustoupil od jednou započaté práce.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění

Průzkumnice se vyhýbaly stromům, krtinám a trnitým houštím. Stále směřovaly k východu.

Cesta se ještě víc zúžila, ale stále byla vídat čisticí družstva. Cestu vedoucí od jednoho města ke druhému nelze nechat docela bez péče. Uklizečky vytrhávaly mech, odstraňovaly větvičky, které spadly přes cestu, a z Dufourových žláz pokládaly čichové signály.

Dělnic jdoucích v protisměru teď bylo čím dál tím méně. Občas našly na zemi varovné feromony: Na křižovatce 29 obejděte keř hlohu! Mohla to být poslední stopa léčky, kterou tu nastražil nějaký nepřátelský hmyz.

103 683 pochodovala a nevycházela z překvapení. Do téhle oblasti se jaktěživa nedostala. Rostly tu hřiby satani, vysoké někdy až čtyřiaadvacet hlav! Přitom tenhle druh se vždycky vyskytoval hlavně na západě.

Objevovala spoustu podivných rostlin: divoké konopí, jehož květy tak dobře zadržují rosu, strupaté pýchavky, nádherné a znepokojující střevíčníky, protěže s dlouhými stonky…

Přiblížila se k jedné netýkavce, jejíž květy se podobají včelám, a neopatrně se jí dotkla. Zralé plody jí okamžitě pukly do tváře a pokryly ji žlutými lepivými zrny. Ještě že to není alternaria…

Nenechala se odradit a vylezla na pryskyřník, aby si lépe prohlédla oblohu. Spatřila včely vykružující osmičky a vysvětlující tak sestrám, kde jsou květiny bohaté na pyl.

Krajina byla stále divočejší. Ve vzduchu se vznášely záhadné vůně. Do všech stran prchaly stovky malých tvorů, které se jim nepodařilo určit. Poznali je jen podle praskání suchého listí.

103 683 se připojila ke skupině a odstraňovala si z hlavy zbytky zrnek. Brzy se poklidnou chůzí dostaly do blízkosti federálního města Zubi-zubi-kanu. Z dálky vypadalo jako keřík mezi mnoha jinými. Nebýt vůně a vyznačené cesty, nikdo by tu město nehledal. Zubi-zubi-kan byl ve skutečnosti klasickým městem rezavých, s pařezem, kupou z větviček a se smetištěm, jenže to všechno bylo schováno pod keři.

Vchody do Města byly umístěny vysoko, skoro na temeni kupy. Dostaly se k nim, až když prošly houští kapradí a divokých růží.

Uvnitř to vřelo životem. Mšice nebylo snadné rozeznat, protože měly stejnou barvu jako listí. Zkušené oči a tykadla přesto bez obtíží našly tisíce zelených tvorečků, kteří spásali mízu a pomalu tloustli.

K dohodě mezi mravenci a mšicemi došlo už kdysi dávno. Mšice živí mravence a ti je zase na oplátku chrání. Některá města už dokonce svým „dojnicím“ ustřihují křídla a vybavují je vstupními pachy. Stáda se tak líp hlídají…

Jedním z nich byl i Zubi-zubi-kan. Aby si usnadnili práci, nebo snad z čirého sklonu k modernismu, postavili ve Městě místo druhého patra grandiózní stáje vybavené vším komfortem, jaký si jen mšice dovedou představit ke své naprosté spokojenosti. Mravenčí chůvy tam opečovávaly mšičí vajíčka se stejným soustředěním jako svá vlastní. Výsledkem samozřejmě bylo, že místní dobytek dosáhl nevídaného počtu a kvality.

103 683 a její společnice se přiblížily k jedné skupince vysávající právě po upířím způsobu větvičku růžového keře. Vyslaly dvě tři otázky, ale mšice se neobtěžovaly vytáhnout sosák z rostlinné tkáně. Nevěnovaly jim ani tu nejmenší pozornost. Nakonec snad ani neznaly mravenčí pachovou řeč… Průzkumnice hledaly tykadly pastýřky. Nenašly ale ani jedinou.

V té chvíli se stalo něco hrozného. Doprostřed skupinky mšic vpadla tři slunéčka. Obávaní dravci vyvolali mezi dobytkem, kterému zastřižená křídla nedovolovala utéct, paniku.

Vlci naštěstí přilákali pastýře. Zpoza jedné větve vyskočily dvě zubizubikanské dělnice. Skrývaly se tam, aby mohly červené útočníky s černými tečkami lépe překvapit. Zamířily a pokropily slunéčka přesnými dávkami kyseliny.

Potom honem přiběhly uklidnit stádečko vylekaných mšic. Dojily je, poklepávaly jim po zadečcích, hladily jim tykadla. Mšice se jim odvděčily velkou kapkou průhledného cukru. Vzácná medovatka. Zubizubikanské pastýřky si té tekutiny zavdaly – a přitom si všimly belokanských průzkumnic.

Pozdravily je. Dotkly se tykadly.

Přišly jsme na lov na ještěrku, vyslala jedna z průzkumnic.

Tak to musíte pokračovat na východ. Jednu nám hlásili ze směru, ve kterém leží předsunuté postavení Guayei-Tolot.

Pastýřky, místo aby jim nabídly trofalaxii, jak bývá zvykem, jen navrhly, ať se nakrmí rovnou u mšic. Průzkumnice si nenechaly říkat dvakrát. Každá si vybrala jednu mšici a začala jí lechtat zadeček, aby vydojila trochu báječné medovatky.

Uvnitř volete byla tma, mastno a zápach. Samička 56, celá pokrytá slizem, klouzala predátorovi do krku. Pták nemá zuby, takže ji nerozkousal – byla ještě nedotčená. Ani nápad to vzdát, vždyť s ní umírá celé nové město.

Zmobilizovala poslední síly a zatnula do hladké tkáně jícnu kusadla. Ten reflex ji zachránil. Vlaštovka si odkašlala a dráždící kousek potravy vyplivla daleko od sebe. Oslepená 56 se pokoušela letět, ale nasáklá křídla byla příliš těžká. Padala přímo do řeky.

Kolem ní padali umírající samci. Nad sebou zaznamenávala klikatý let dvacítky svých sester, které unikly náletu vlaštovek. Ztrácely síly i výšku.

Jedna z nich přistála na leknínu, kde se po ní hned vrhli dva mloci, chytili ji a rozcupovali na kousky. Další královny prohrály postupně hru o život s holuby, ropuchami, krtky, hady, netopýry, slepicemi a kuřaty… Z patnácti set samiček, které dnes odletěly, přežilo nakonec jen šest.

56 byla jednou z nich. Jako zázrakem. Prostě musela žít. Musela založit své vlastní město a rozřešit záhadu tajné zbraně. Věděla, že bude potřebovat pomoc, že bude moci počítat s davy, které teď obývají její břicho. Stačí je dostat ven… Ale nejdřív se musela dostat z téhle situace… Podle úhlu dopadu slunečních paprsků odhadla místo, kam padá – za Východní řeku. Nepříliš výhodná krajina, protože i když mravenci žijí na všech ostrovech světa, pořád se neví, jak se tam dostali, když neumějí plavat.

Ze všech sil se zachytila kusadly za lístek proplouvající poblíž ní. Freneticky mrskala zadníma nohama, ale tenhle způsob pohonu přinášel dost mizerné výsledky. Potácela se tak dlouho na hladině, když se odněkud vynořil obrovský tvor. Pulec? Ne, je to tisíckrát větší než pulec. Samička 56 ho poznala podle protáhlého tvaru, hladké a tygrované kůže. Další neslýchaný zážitek. Pstruh!

Malí korýši – buchanky, dafnie – prchali před příšerou. Ta se potopila a zase vynořila – a vydala se ke královně držící se vyděšeně svého lístku.

Pstruh zabral veškerou silou ploutví a prorazil hladinu. S mravenčí královnou zacloumala veliká vlna a pstruh, který jako by nehybně visel ve vzduchu s rozevřenou tlamou plnou jemných zoubků… spolkl mouchu vznášející se nad hladinou. Potom se prohnul, mrsknul ocasem a zmizel ve svém křišťálovém království… když předtím způsobil další vlnu, která královnu zalila.

Žáby se už chystaly skočit a poprat se o ni a o její kaviár. Královně se ještě jednou podařilo vynořit se, ale další vír ji znovu stáhl do nehostinných hloubek. Žáby se vrhly za ní. Chlad ji znehybňoval. Ztratila vědomí.

Nicolas seděl v jídelně se svými dvěma novými kamarády, Jeanem a Philippem. Dívali se na televizi. Kolem nich se další sirotci se zarudlými tvářemi nechávali ukolébávat nekonečným sledem obrázků.

Scénář filmu pronikal rychlostí pěti set kilometrů v hodině očima a ušima až do paměťových skladišť jejich mozků. Lidský mozek může uložit až šedesát miliard informací. Když se ale paměť zaplní, automaticky dojde k úklidu – informace vyhodnocené jako méně zajímavé zapomeneme. Zůstanou jen traumatizující vzpomínky a lítost nad minulými radostmi.

Hned po seriálu dávali toho dne rozhovor o hmyzu. Většina mladých lidských jedinců se rozprchla, žvanění o vědě je nevzrušovalo.

„Pane profesore Leduku, s profesorem Rosenfeldem jste považováni za největší evropské odborníky na mravence. Co vás vedlo k tomu, že jste začal studovat právě je?“

„Kdysi jsem otevřel v kuchyni skříň a ocitl jsem se tváří v tvář celému pochodovému útvaru tohoto hmyzu. Zůstal jsem tam celé hodiny a pozoroval jsem je, jak pracují. Byla to pro mne lekce životaschopnosti a pokory. Snažil jsem se vědět o nich víc… to je všechno.“

(Smích.)

„V čem se nejvíce rozcházíte v názorech s jiným vynikajícím myrmekologem, profesorem Rosenfeldem?“

„Ach, profesor Rosenfeld! On ještě není v důchodu? (Další smích.) Ne, vážně, my dva nejsme ze stejného těsta. Víte, je mnoho způsobů, jak ‚rozumět‘ hmyzu. Dříve se myslelo, že všechny společenské druhy, termiti, včely, mravenci, jsou royalisté. Bylo to jednoduché, ale mylné. Zjistilo se, že u mravenců vlastně nemá královna jinou pravomoc než snášet vajíčka. Mezi mravenci dokonce existuje mnoho forem vlády: monarchie, oligarchie, triumvirát bojovnic, demokracie, anarchie a tak dál. Někdy, když občanstvo není spokojeno s vládou, se dokonce vzbouří a dochází k ‚občanským válkám‘ uvnitř hnízd.“

„Fantastické!“

„Pro mne a pro ‚německou‘ školu, ke které se hlásím, je organizace mravenčího světa prvotně založena na hierarchii kast, a také na dominanci jedinců ‚alfa‘, tedy nadanějších, než je průměr, jedinců, kteří řídí skupiny dělnic… Pro Rosenfelda a takzvanou italskou školu jsou mravenci všichni anarchisté až do morku kostí a žádné alfy, žádní jedinci nadanější než ostatní neexistují. Vůdci se vynořují jen občas a výhradně proto, aby vyřešili praktické problémy. Vždycky je to jen na čas.“

„Tak docela tomu nerozumím.“

„Řekněme, že italská škola si myslí, že jakýkoli mravenec se může stát vůdcem, jakmile má originální nápad, který ostatní zaujme. Zatímco německá škola tvrdí, že závažné úkoly berou na svá bedra vždycky mravenci s ‚vůdcovskou povahou‘.“

„A jsou ty dvě školy opravdu tolik odlišné?“

„Když to chcete vědět, tak na velkých mezinárodních kongresech nejsme často daleko od toho rozbít si navzájem nos.“

„Pořád ta stará rivalita mezi saským a latinským duchem, že?“

„Kdepak. Tahle bitva se dá spíš přirovnat ke střetu těch, kdo přísahají na ‚vrozené‘, s těmi, kdo věří na ‚získané‘. Rodíme se už jako pitomci, nebo se jimi teprve stáváme? To je jedna z otázek, na které se snažíme odpovědět, když studujeme společnost mravenců.“

„Ale proč tedy nedělat pokusy na králících nebo myších?“

„Mravenci mají tu výhodu, že nám umožňují pozorovat fungující společnost složenou z mnoha milionů jedinců. Je to jako pozorovat svět. Pokud je mi známo, králičí ani myší města s miliony obyvatel zatím neexistují…“

Šťouchli se lokty.

„Slyšíš, Nicolasi?“

Ale Nicolas neposlouchal. Ta tvář, ty žlutavé oči… ty už přece někde viděl. Ale kde? A kdy? Přehraboval se v paměti. Jasně, teď na to přišel. Byl to ten chlap… knihvazač. Tvrdil, že se jmenuje Gougne, ale byla to jedna a tatáž osoba jako tenhle Leduc, co se naparuje v televizi.

Ten objev přinutil Nicolase zuřivě přemýšlet. Profesor musel lhát jedině proto, že se chtěl zmocnit encyklopedie. Její obsah musel být pro výzkum mravenců velmi cenný. A musela být tam dole. Určitě byla ve sklepě. Právě po ní se pídili všichni: táta, máma i Leduc. Musí pro tu zatracenou encyklopedii dojít, potom pochopí všechno.

Vstal.

„Kam jdeš?“

Neodpověděl.

„Já sem myslel, že tě brabenci zajímaj?“

Až ke dveřím šel krokem, do pokoje už ale běžel. Nebude potřeba žádná zvláštní výbava. Stačí kožená vesta, kapesní nůž a tlusté boty s lepenkovou podrážkou.

Pečovatelé si ho nevšimli, i když šel přímo přes halu.

Utekl z ústavu.

Z Guayei-Tolotu je z dálky vidět jen něco jako zakulacený kráter. Jako krtina. Předsunuté postavení je vlastně miniaturní mraveniště, ve kterém žije asi stovka jedinců. A to ještě jen od dubna do října. Po celý podzim a celou zimu zůstává prázdné.

Stejně jako u primitivních mravenců tu není žádná královna, dělnice ani bojovnice. Všichni jsou prostě vším. A nezdráhají se ostatně nijak kritizovat horečnatý život velkoměst. Vysmívají se dopravním zácpám, hroutícím se chodbám, tajným průchodům, které mění město v červivé jablko, hyperspecializovaným dělnicím, které už nedovedou ani lovit, slepým vrátným odsouzeným k životu ve svém otvoru…

103 683 si předsunuté postavení prohlédla. Guayei-Tolot tvořily sýpky a rozlehlá hlavní síň. Tato místnost měla stropní otvor, kterým dovnitř proniklo pár paprsků – a ozářilo desítky loveckých trofejí, prázdných kutikul rozvěšených na zdech. Schránky kořisti jemně šustily, jak je rozechvívaly vzdušné proudy.

103 683 přišla blíž k těm různobarevným mrtvolkám. Jedna z domorodkyň k ní přistoupila a pohladila jí tykadla. Popsala jí všechny ty nádherné tvory zabité díky nejrůznějším mravenčím lstím. Živočichové byli pokryti kyselinou mravenčí, která dlouho udrží jejich těla nedotčená.

Byli tu pečlivě vyrovnaní nejrůznější motýli a i jiný hmyz nejrozmanitějších velikostí, tvarů a barev. A přece, jeden dobře známý druh ve sbírce chyběl: termití královna.

103 683 se zeptala, jestli mají s termitími sousedy nějaké starosti. Domorodkyně překvapeně zdvihla tykadla. Kusadla přestala přežvykovat a zavládlo tíživé pachové mlčení.

Termiti?

Tykadla zase klesla. Vypadalo to, že už nechce vyslat nic. Ostatně měla práci, musela pokračovat v porcování kořisti. Ztratila už dost času. Otočila se a chtěla zmizet. 103 683 naléhala dál.

Teď to vypadalo, že se jí podařilo vyvolat u spolubesednice paniku. Její tykadla se začala trochu chvět. Slovo termiti v ní očividně vyvolalo nějakou strašnou asociaci. Pokračovat v rozhovoru na toto téma bylo, zdá se, nad její síly. Utekla do skupinky nezřízeně se napájejících dělnic.

Když si mlsounské dělnice naplnily volata alkoholem a šťávou z květů, vytvořily dlouhý řetěz, který se pak uzavřel do kruhu, a ochutnávaly si navzájem ze zadečků.

Dost hlučně vrazilo dovnitř pět lovkyň přidělených sem na předsunuté postavení. Táhly s sebou housenku.

Tohle jsme našly. Nejzvláštnější ale je, že to vyrábí med!

Ta, která zprávu vyslala, poklepala zajatkyni konečky tykadel. Potom jí dala kus listu, a jakmile ho housenka začala žrát, skočila jí na záda. Housenka se kroutila, ale nebylo jí to nic platné. Lovkyně jí zaťala drápky do boků, důkladně se uchytila, otočila se a začala jí olizovat poslední článek, dokud z něj nezačala prýštit tekutina.

Všichni jí blahopřáli. Předávali si tu dosud neznámou medovatku od kusadel ke kusadlům. Chutí se od mšičí lišila. Byla tučnější a měla výraznější příchuť mízy. Zatímco 103 683 ochutnávala exotický nápoj, její lebky se dotklo tykadlo.

Prý sháníš informace o termitech.

Lovkyně, která ten feromon vyslala, vypadala nesmírně stará.

Celý krunýř měla pokrytý ranami od kusadel. 103 683 sklonila tykadla dozadu na znamení, že to souhlasí.

Pojď se mnou!

Bojovnice se jmenovala 4000. Hlavu měla plochou jako list a oči maličké. Když vysílala, v obláčcích jejích zpráv bylo velmi málo alkoholu. Snad právě proto chtěla, aby spolu mluvily v malé, téměř uzavřené jeskyňce.

Neboj se, tady můžeme mluvit, tohle je moje komora.

103 683 se jí zeptala, co ví o východním termitišti. 4000 roztáhla tykadla.

Proč se o to zajímáš? Přišly jste lovit ještěrku, ne?

103 683 se rozhodla, že bude se starou nepohlavní bojovnicí hrát otevřenou hru. Vylíčila jí, že proti vojsku La-chola-kanu byla použita tajná a nepochopitelná zbraň. Nejdřív si mysleli, že útok pochází od trpaslic, ale nebylo to tak. Proto se jejich podezření zcela přirozeně obrátilo proti druhým největším nepřátelům – termitům na východě…

Stará lovkyně překvapeně složila tykadla. O té záležitosti jaktěživa neslyšela. Prohlížela si 103 683 a pak se zeptala:

To tajná zbraň ti utrhla pátou nohu?

Mladá bojovnice odpověděla záporně. Nohu ztratila v bitvě o Vlčí máky a za osvobození La-chola-kanu. 4000 to okamžitě nadchlo. Tam byla taky!

Která legie?

Patnáctá. A ty?

Třetí!

Při poslední srážce bojovaly jedna na levém a druhá na pravém křídle. Vyměnily si pár vzpomínek. Na bitevním poli se vždycky odehrává spousta věcí, ze kterých se druzí mohou poučit. 4000 si například ještě před počátkem boje všimla, že trpaslice používají k posílání zpráv mušky. Podle ní byla tahle metoda dálkové komunikace mnohem účinnější než tradiční pěší poslové.

Belokanská bojovnice, která si ničeho podobného nevšimla, s ní z celého srdce souhlasila. Potom se ale vrátila k původnímu námětu.

Proč se mnou nikdo nechce mluvit o termitech?

Stará bojovnice se ještě víc přiblížila. Dotkly se hlavami.

Dějí se tu moc divné věci…

Znělo to dost záhadně. Moc divné, moc divné… věta se odrážela jako pachová ozvěna od stěn.

Potom jí 4000 vysvětlila, že už nějakou dobu neviděli ani jediného termita z východního města. Přitom předtím vysílali přes přechod přes řeku v Satei na západ výzkumnice, mravenci to věděli a vždycky se s nimi jakž takž vypořádali. Teď? Dokonce už ani jednotlivé průzkumnice. Vůbec nic.

Útočící nepřítel, to je znepokojivé, ale nepřítel, který někam zmizel, to je ještě znepokojivější. A protože nedocházelo k žádným šarvátkám s termitími průzkumníky, rozhodli se mravenci z Guayei-Tolotu vydat se na průzkum sami.

Vyrazila první skupina průzkumnic. Nikdy o ní neslyšely. Po ní šla druhá – a dopadla naprosto stejně. Myslely si tedy, jestli v tom není nějaký zvlášť mlsný ježek nebo ještěrka. Ale to ne, když jde o útok nějakého predátora, vždycky přežije aspoň jeden, třeba zraněný. Ale tentokrát jako by se bojovnice vypařily. Jako kouzlem…

To mi něco připomíná… začala 103 683.

Ale stará nechtěla, aby přerušovala její vyprávění. A pokračovala:

Po neúspěchu prvních dvou výprav vsadily bojovnice z Guayei-Tolotu všechno na jednu kartu. Vyslaly minilegii o pěti stech dobře vyzbrojených bojovnic. Tentokrát se vrátila jedna, která přežila. Vlekla se tisíce hlav a zemřela ve strašných křečích hned poté, co dorazila do hnízda. Zkoumaly její mrtvolu, ale nenašly jediné zranění. Na tykadlech nebyla zmínka o žádném boji. Vypadalo to, jako by se na ni smrt snesla bez důvodu a upozornění.

Teď už chápeš, proč s tebou nikdo nechce mluvit o východním termitišti?

103 683 to chápala. A hlavně byla spokojená a věděla, že našla tu pravou stopu. Jestli záhada tajné zbraně vůbec má nějaké řešení, určitě se skrývá ve východním termitišti.

HOLOGRAFIE:

Holografie by mohla být symbolem podobnosti lidského mozku a mraveniště.

Co je holografie? Nakupení vyrytých vrstev, které, když je složíme a osvětlíme pod jistým úhlem, na nás působí dojmem reliéfního zobrazení.

To ale ve skutečnosti existuje naráz všude a nikde. Ze souboru vyrytých vrstev vzniklo cosi jiného, třetí rozměr: reliéfní iluze.

Každý neuron našeho mozku a každý jedinec v mraveništi je nositelem celistvosti informace. Aby vzniklo vědomí, „reliéfní myšlení“, k tomu je ale zapotřebí kolektivita.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění

Když se samička 56, odnedávna už královna, probrala, zjistila, že leží na rozlehlém štěrkovém břehu. Jistě unikla žábám jen díky nějakému rychlému proudu. Pokusila se vzletět, ale křídla byla ještě zvlhlá. Musela čekat…

Metodicky si očistila tykadla a potom ochutnala okolní vzduch. Kde vlastně je? Snad nedopadla na špatný břeh řeky!

Rozvířila tykadla rychlostí osmi tisíc vibrací ve vteřině. Zachytila známé pachy. Naštěstí byla na západním břehu řeky. Jenže tu nebyl jediný stopovací feromon. Měla by se trochu přiblížit k ústřednímu městu, aby se její budoucí město snáze spojilo s Federací.

Konečně vzlétla. Na západ. Zatím by nebylo dobré snažit se dostat daleko. Svaly pohybující křídly měla zesláblé, letěla nízko nad travou.

Vrátily se do hlavního sálu Guayei-Tolotu. Od chvíle, kdy se začala vyptávat na východní termity, se 103 683 všichni vyhýbali, jako by byla napadená alternarií. Neodradilo ji to, rozhodla se pokračovat ve svém poslání.

Belokanské bojovnice si vyměňovaly trofalaxie s lovkyněmi z Guayei-Tolotu, dávaly jim ochutnat z nové sklizně hub a samy ochutnávaly medovatku získanou od divokých housenek.

A potom, když se rozptýlil pach zmatené konverzace, se hovor zase stočil k lovu na ještěrku. Guayeitolotské vyprávěly, že před nedávnem zpozorovaly tři ještěrky, které ničily stáda mšic ze Zubi-zubi-kanu. Zlikvidovaly dvě stáda po tisíci mšic – i se všemi pastýřkami, které je provázely…

Vyvolaly tím paniku. Pastýřky teď vodily svůj dobytek jen stezkami vydolovanými ve větvích. Díky kyselinovému dělostřelectvu se jim podařilo tři draky odehnat. Dva zmizeli někam daleko. Třetí, zraněný, se usídlil pod kamenem padesát tisíc hlav odsud. Zubizubikanské legie ho už připravily o ocas. Je třeba toho využít a dorazit zvíře, než se mu síly vrátí.

Je to pravda, že ještěrům dorůstají ocasy? zeptala se jedna z průzkumnic. Dostala souhlasnou odpověď.

To, co doroste, ale není tentýž ocas. Jak říká Matka: nikdo nenajde přesně to, co ztratil. Druhý ocas nemá obratle, je mnohem měkčí.

Jedna z Guayeitolotských jim podala ještě další informace. Ještěři jsou velice citliví na změny počasí, ještě víc než mravenci. Když nashromáždí hodně sluneční energie, rychlost jejich reakcí je fantastická. Naproti tomu když je chladno, všechny jejich pohyby se zpomalují. Pro zítřejší akci by tedy bylo dobře založit plán útoku právě na tomhle jevu. Ideální by bylo napadnout ještěra hned po úsvitu. Po chladné noci bude letargický.

My ale taky budeme podchlazené! namítla jedna z Belokanských.

Když použijeme techniku trpaslic proti chladu, tak ne, odpověděla jedna z lovkyň. Nacpeme se cukrem a alkoholem, abychom měly dost energie, a natřeme si krunýře slizem, aby nám kalorie neunikaly z těla příliš rychle.

103 683 poslouchala celý rozhovor jen na půl tykadla. Myslela na záhadu termitiště, na nevysvětlená zmizení, která jí líčila stará bojovnice.

První obyvatelka Guayei-Tolotu, ta, která jí ukazovala trofeje a pak odmítla se s ní bavit o termitech, se k ní vrátila.

Mluvila jsi s 4000?

103 683 to připustila.

Tak raději zapomeň na to, co ti říkala. Ber to, jako bys mluvila s mrtvolou. Před několika dny ji píchnul lumek…

Lumek! 103 683 se otřásla hrůzou. Lumek je vosička vybavená dlouhým bodcem, která jím v noci probodává mravenčí hnízda, až najde teplé tělo. Probodne je a naklade do něj vajíčka.

Je to jedna z nejhorších nočních můr mravenčích larev: jehla, která pronikne stropem, tápe a hledá měkké maso, do kterého by mohla naklást své potomstvo. Malí lumci nějakou dobu klidně rostou v hostitelském organismu, pak se ale promění v nenasytné larvy, které hostitele sežerou zaživa a zevnitř.

To souhlasí: dnes v noci se 103 683 zdálo o strašném sosáku, který ji pronásledoval a snažil se do ní vpustit své masožravé děti!

Vstupní kód se nezměnil. Nicolas si nechal klíče, takže stačilo rozlomit policejní pečeti – a byl v bytě. Od té doby, co zmizeli hasiči, tu nikdo na nic nesáhl. Dokonce i vchod do sklepa zůstal otevřený dokořán.

Protože neměl baterku, bez váhání se pustil do výroby pochodně. Ulomil jednu nohu od stolu, ovázal kolem ní velikou korunu ze zmuchlaných papírů a všechno to zapálil. Dřevo bez obtíží chytlo a začalo hořet plamínkem – malým, ale dost vytrvalým, aby odolal průvanu.

Bez meškání se pustil po točitém schodišti, v jedné ruce držel pochodeň a ve druhé nožík. Tvářil se odhodlaně, tiskl zuby a cítil se jako hrdina.

Sestupoval, pořád sestupoval… sestup a otáčení nebraly konce. Trvalo to dlouho, připadalo mu, že to jsou už celé hodiny, měl hlad, byla mu zima, ale zuřivě si přál to dokázat.

Přidal ještě do kroku, naštvaně začal vyhrožovat hrubé klenbě, střídavě volal otce a matku a vydával válečný pokřik. Kráčel teď s nezvyklou jistotou, nohy přeskakovaly ze schodu na schod beze stopy vědomé kontroly.

A najednou stál přede dveřmi. Strčil do nich. Za nimi se praly dvě hordy potkanů, ale při pohledu na to ječící dítě s hořící fanglí se rozprchli.

Nejstarší potkani se už začínali znepokojovat. Poslední dobou sem ‚velcí‘ chodí stále častěji. Co to má znamenat? Hlavně aby nechali na pokoji skrýše s březími samicemi!

Nicolas sestupoval dál, mašíroval, jako by potkany ani nezahlédl… Pořád schody, pořád podivné nápisy, které si tentokrát asi nepřečte. Najednou uslyšel nějaký pleskavý zvuk a něco se ho dotklo. Netopýr se mu zachytil ve vlasech. Hrůza. Snažil se ho zbavit, ale zvíře jako by bylo přilepené. Pokusil se ho zahnat pochodní, ale nepodařilo se mu nic víc než si přiškvařit pár pramínků vlasů. Zavyl a pustil se do běhu. Netopýr byl pořád rozložený na jeho hlavě jako klobouk. Opustil ho, teprve když si trochu cucl krve.

Nicolas únavou necítil svaly. Chrčivě dýchal, srdce a cévy tepaly k prasknutí. Najednou narazil do zdi. Upadl a hned zase vstal. Pochodeň to vydržela. Přejel prostor před sebou světlem plamene.

Ano, byla to zeď. A co lepšího: Nicolas poznal betonové desky, které sem dovlekl jeho otec. Cementové spoje byly ještě vlhké.

„Tati, mami, jestli jste tam, ozvěte se!“

Nic, jen zneklidňující ozvěna. A přece musel být blízko u cíle. Tahle zeď se určitě otáčí kolem své osy… tak je to přece vždycky ve filmech, když tam nejsou žádné dveře.

Co je vlastně za těmi dveřmi? Nicolas si konečně všiml nápisu na nich:

Jak složit ze šesti zápalek čtyři rovnostranné trojúhelníky?

A hned pod tím maličká tlačítková deska. Ne s čísly, s písmeny. Čtyřiadvacet písmen, z nichž se zřejmě dá složit slovo nebo věta, která je odpovědí na otázku.

„Je potřeba myslet jinak,“ řekl nahlas. Ohromilo ho to, protože ta věta jako by přišla sama. Dlouho přemýšlel a neodvažoval se dotknout desky. Potom uvnitř něj zavládlo zvláštní ticho, nesmírné ticho, které jako by z něj vymetlo všechny myšlenky. Ale které ho také nevysvětlitelně vedlo, až nakonec vyťukal sled osmi písmen. Ozvalo se tlumené hučení mechanismu a… zeď se pohnula! Nicolas byl nadšený a odhodlaný ke všemu. Vykročil. Ale po chvilce se zeď vrátila na své místo. Závan, který tím vznikl, uhasil zbyteček jeho pochodně.

Znepokojený Nicolas, který se ocitl v naprosté tmě, se pokusil vrátit zpátky. Ale na téhle straně zdi nebyla žádná tlačítka s kódem. Jít zpátky se prostě nedalo. Lámal si nehty o beton a ocel. Jeho otec odvedl dobrou práci, nakonec – byl přece zámečník.

ČISTOTA:

Co je čistšího než moucha? Neustále se myje, to pro ni ostatně není povinnost, ale potřeba. Kdyby všechna tykadla a všechny fasety nebyly dokonale čisté, nikdy by na dálku nerozeznala potravu a nikdy by neuviděla ruku, která se k ní blíží a chce ji rozdrtit. Čistota je u hmyzu jednou z hlavních podmínek přežití.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění

Den nato bulvární tisk křičel z prvních stran: „Zakletý sklep opět udeřil! Nové zmizení: jediný syn manželů Wellsových. Co dělá policie?“

Pavouk se zadíval z vršku své kapradiny dolů. Byl hodně vysoko. Vytlačil kapku tekutého hedvábí, přilepil ji k listu, dolezl k okraji a skočil do prázdna. Pád trval dlouho. Vlákno se natahovalo, natahovalo a usychalo, tvrdlo, až ho zadrželo, těsně předtím, než by se dotkl země. Ještě chvilku a rozplácl by se jako zralá bobule. Hodně jiných si už zpřelámalo krunýře jen proto, že náhlé ochlazení zpomalilo tvrdnutí hedvábí.

Pavouk rozpohyboval všech osm nohou, rozkýval se, až se mu podařilo zachytit se listu. To bude druhé ukotvení jeho sítě. Přilepil konec vlákna. Ale s jedním napjatým lanem by se daleko nedostal. Nalevo zpozoroval kmen a rozběhl se k němu. Ještě několik větví, několik skoků, a bylo to – natáhl podpůrná lana. Právě ta budou snášet nápory větru a kořistí. Celé dílo mělo tvar osmiúhelníku.

Pavoučí hedvábí tvoří vláknitý protein, fibroin, jehož pevnost a nepromokavost by bylo zbytečné dokazovat. Někteří pavouci, když se dobře nakrmí, dovedou vyprodukovat sedm set metrů hedvábí s průměrem dva mikrony, s pevností proporcionálně rovnou nylonu a s trojnásobnou pružností.

A víc než to: mají sedm žláz, z nichž každá vytváří jiný typ vlákna: jedna hedvábí pro podpůrná lana sítě, jiná hedvábí signálního lana, jedna hedvábí pro střed sítě, jiná vlákna napuštěná lepem pro rychlé zachycení kořisti, další hedvábí chránící vajíčka, ještě jiná vlákna pro stavbu hnízda, poslední hedvábí k zabalení kořisti…

Hedvábí je ve skutečnosti vláknitým prodloužením pavoučích hormonů, stejně jako vznášející se feromony jsou prodloužením mravenčích hormonů.

Pavouk vyrobil signální lano a připoutal si ho k tělu. Při sebemenším nebezpečí by se napnulo a dovolilo by mu bez obtíží utéct. Kolikrát si už takhle zachránil život?

Potom ve středu osmiúhelníku zkřížil čtyři lana. Stále tatáž gesta… už sto milionů let. To už dá jistou zručnost. Dnes se rozhodl natáhnout pavučinu ze suchého hedvábí. Vlákna s lepem jsou sice mnohem účinnější, ale také daleko křehčí. A zachytí se v nich kdejaké smítko a kousek suchého listí. Suché hedvábí toho tolik neudrží, ale zase by mu mohlo vydržet až do večera.

Pavouk přidal k nosným vláknům ještě další paprsky a pustil se do dokončení díla: středové spirály. Tohle už bylo příjemnější. Vyrazil z větvičky, k níž přilepil začátek suchého vlákna, skákal z paprsku na paprsek a co nejpomaleji se přibližoval k srdci pavučiny, stále ve směru zemské rotace.

Dělal to po svém. Na celém světě nejsou dvě stejné pavoučí sítě. Je to něco jako u lidí otisky prstů.

Teď ještě pletivo přezkoušet. Přelezl do středu a přejel pohledem síť vláken. Odhadoval její pevnost. Potom se chytil postupně každého paprsku a všemi osmi nohama jím zacloumal. Držely.

Většina pavouků v okolí stavěla sítě 75 na 12. Sedmdesát pět spirálových kruhů na dvanácti paprscích. On dával přednost jemnější krajce – 95 na 10.

Možná je to tak zpozorovatelnější, ale líp to drží. A protože stavěl ze suchého vlákna, nesměl šetřit na hedvábí. Jinak by hmyz jen prošel jako nepříjemná návštěva…

Přesto mu ta dlouhá námaha vzala spoustu energie. Musel se nutně najíst. Byl to začarovaný kruh. Stavba pavučiny ho vyhladověla, a přitom právě tahle pavučina by mu měla opatřit potravu.

Schoval se pod list, položil čtyřiadvacet drápků na hlavní nosníky. A čekal. Ani nemusel používat svých osm očí, a přesto vnímal prostor a do nohou mu přicházely signály o těch nejmenších pohybech vzduchu. Pavučina reagovala s citlivostí mikrofonové membrány.

Tahle droboučká vibrace, to je včela kroužící v osmičkách dvě stě hlav odsud a líčící tak jiným včelám ze svého úlu, kde je rozkvetlé pole.

Tohle jemné chvění, to je vážka. Vážka, to je pochoutka. Jenže tahle letí jiným směrem, takže ji asi k obědu mít nebude.

Větší dotyk. Někdo vskočil do sítě. Byl to jiný pavouk, který by se rád přiživil na cizí práci. Zloděj! Majitel sítě ho zahnal – rychle, než se objeví nějaká kořist.

A bylo to tady, na zadní levé noze ucítil, že se blíží něco jako moucha. Přilétalo to z východu – a ne zrovna rychle. Jestli to nezmění směr, mělo by to vletět přímo do jeho pasti.

Plof! Zásah.

Byl to okřídlený mravenec.

Pavouk (který neměl jméno, protože samotářští tvorové nemají nejmenší potřebu rozlišovat sobě podobné) klidně čekal. Když ještě býval mladší, nechával se často unést a přišel tak o nejednu kořist. Věřil, že každý hmyz polapený v jeho síti to má spočítané. A přitom dotyk pavučiny znamená jen polovinu úspěchu. Rozhoduje čas.

Jen trpělivost, vyděšená kořist se spoutá pěkně sama. To je nejjemnější finesa pavoučí filozofie: Není lepší bojové umění než čekat, až se protivník zničí sám.

Po několika minutách se přiblížil ke kořisti a prohlédl si ji. Byla to královna. Královna rezavých ze západní říše. Z Bel-o-kanu.

Pavouk už o tom rafinovaně složitém impériu slyšel. Říkalo se, že miliony jeho obyvatel se staly natolik vzájemně závislými, že se ani nedovedou sami živit! K čemu to – a kde je tu jaký pokrok?

Jedna z jejich královen… měl v drápech celý jeden kus budoucnosti těch nelítostných útočníků. Neměl mravence v lásce. Jeho vlastní matku vyhnala z jejího loviště horda červených mravenců – tkalců.

Prohlížel si dál svou oběť, která sebou ještě pořád házela. Hloupý hmyz, nikdy nepochopí, že jejich nejhorším nepřítelem je jejich vlastní zděšení. Čím víc se mravenčí královna pokoušela uniknout, tím víc se zamotávala do hedvábí… a ostatně tím napáchala škody, které pavouka rozhořčily.

56 mezitím přešla od zděšení ke vzteku. Nemohla se už prakticky pohnout. Tělo měla omotané jemným hedvábím a každý další pohyb jen přidával další vrstvu. Přece neskončí takhle hloupě, když překonala tolik protivenství.

V bílém zámotku se narodila. V bílém zámotku taky zemře. Pavouk přilezl ještě blíž a po cestě zkoušel poškozená vlákna. 56 si zblízka prohlížela to nádherné oranžovočerné stvoření s korunou osmi zelených očí na vrcholku hlavy. Podobné už jedla. Každý se zkrátka může jednou stát něčím obědem… a pavouk po ní teď začal plivat hedvábí!

Kořist není svázaná nikdy dost, říkal si pavouk. Potom tasil dva znepokojivě vypadající jedové háčky. Pavouci jimi ale ve skutečnosti nezabíjejí, aspoň ne hned. Když uloví živou kořist, než by ji dorazili, raději ji uspí sedativním jedem a probouzejí ji, jen když chtějí kousek ochutnat. Taková degustace může trvat i celý týden. 56 už o tom zvyku slyšela. Zachvěla se. To je horší než smrt. Nechat si postupně odtrhávat končetiny jednu po druhé… Při každém probuzení vám něco utrhne a pak vás zase uspí. Pořád se zmenšujete a zmenšujete, dokud nepřijde konec, dokud vás nezbaví i životně důležitých orgánů a konečně vám nedopřeje osvobozující spánek.

To se raději zničí sama! Uhýbala před strašnými a příliš se blížícími háčky a začala se pokoušet zpomalit tep vlastního srdce.

V té chvíli do sítě vrazila jepice – s takovým rozmachem, že ji hedvábná lana okamžitě spoutala a znehybnila. Narodila se před pár minutami a za několik hodin měla zemřít sešlostí věkem. Život jepice je… jepičí. Musela jednat rychle a neztrácet ani vteřinku. Čím byste naplnili svou existenci, kdybyste věděli, že jste se ráno narodili jen proto, abyste večer zemřeli?

Sotva se samec jepice po dvou letech larválního života stane dospělcem, vydává se hledat samičku, aby se rozmnožil. Marné pídění se po nesmrtelnosti skrze vlastní potomstvo. Jepice jím stráví celý svůj jediný den. Nemyslí na jídlo, na odpočinek ani na to, že by někomu dělaly problémy.

Jejich hlavním predátorem je Čas. Každá vteřina je jejich nepřítelem. A z tohoto hlediska dokonce ani strašlivý pavouk není nic jiného než faktor, který vás zdrží, a ne prostě jen nepřítel.

Jepice cítila, jak se jejího těla zmocňuje rychlými kroky stáří. Za pár hodin bude senilní. Je vyřízená. Narodila se k ničemu. Taková nesnesitelná porážka…

Jepice se zmítala. Jenže problém s pavoučími sítěmi je v tom, že když sebou házíte, dostanou vás, ale když se ani nehnete, ven se z nich nedostanete…

Pavouk k ní přilezl a přidal několik provazů navíc. Měl dva pěkné zdroje proteinů, díky nimž bude moci zítra postavit novou síť. Když se ale znovu chystal oběť uspat, zachytil docela jinou vibraci. Takovou… inteligentní. Tip tip tiptiptip tip tip tiptip. Samička! Přibližovala se po jednom z vláken, ťukala na něj a tím mu signalizovala:

Jsem tvoje. Nepřišla jsem ti ukrást potravu.

Pavouk ještě nikdy nepocítil něco tak vzrušujícího jako tyhle vibrace. Tip tip tiptiptip. To se nedalo vydržet! Rozběhl se ke své vyvolené (byla mladičká, jen po čtyřech svlékáních kůže, zatímco on už jich zažil dvanáct). Byla třikrát větší než on sám, přesně jak to měl rád. Ukázal jí dvě kořisti, ze kterých budou za chvíli moct znovu načerpat síly. Potom se umístili do kopulační polohy. To je u pavouků dost složitá záležitost. Samec nemá penis, ale něco jako dvouhlavňový genitál. Postaví si cíl, maličkou síť, do níž vystříkne gamety. Ty pak nabere do jedné z končetin a teprve tu vnoří do samičky. Vzrušeně to několikrát opakoval. Mladá kráska se zatím dostala do takového stupně vzrušení, že si náhle nedokázala odepřít potěšení chytit samcovu hlavu a zmáčknout.

Potom by už bylo hloupé ho nedojíst celého. Jenže když to udělala, měla ještě pořád hlad. Vrhla se na jepici a ještě víc zkrátila její život. Potom se otočila k mravenčí královně, která viděla, že se konec opět blíží, ztratila rozvahu a začala mrskat nohama.

56 byla určitě dcerou Štěstěny, protože v té chvíli všechno změnila nová postava, která se vřítila hlučně na scénu odkudsi zpoza obzoru. Bylo to jedno z těch jižních zvířat, která se poslední dobou stěhovala na sever. Ostatně dost veliké zvíře – brouk nosorožík. Vrazil přímo do středu pavučiny, natáhl ji jako sliz – a prorazil ji. 95 na 10, to je dost odolná konstrukce, ale nic se nesmí přehánět. Hedvábná krajka vybuchla a rozletěla se na kousíčky.

Pavoučí samička stačila skočit stranou a zachytit se za signální lano.

Mravenčí královna, vysvobozená z bílých pout, se nenápadně vlekla po zemi. Nebyla s to vzletět.

Ale pavoučice měla jiné myšlenky. Šplhala už po větvi a hledala místo, kde postaví hedvábnou kolíbku, do které naklade. Až se desítky malých pavouků vyklubou, jejich první starostí bude sežrat matku. U pavouků to už tak prostě chodí: nikdy není čas říct děkuji.

„Bilsheime!“

Rychle odtáhl sluchátko, jako by z něj měl vylézt nějaký bodavý hmyz. Byla to jeho šéfka… Solange Doumengová.

„Haló?“

„Dala jsem vám rozkaz, a vy jste neudělal nic! Co tam vyrábíte? Čekáte, až v tom sklepě zmizí celé město? Já vás znám, Bilsheime, vy nemyslíte na nic než jak si válet šunky! Ale já si s flákačema umím poradit!

Žádám vás, abyste ten případ ukončil do osmačtyřiceti hodin!“

„Ale paní…“

„Žádné alepaní! Vaši chlapi ode mě dostali svolení, stačí se sebrat a zítra ráno s nimi slézt dolů. Všechen materiál bude na místě. Tak trochu pohněte zadkem, krucifix!“

Zmocnila se ho deprese. Ruce se mu třásly. Nebyl svobodný člověk. Proč vlastně poslouchá? Aby unikl nezaměstnanosti, aby se nedostal mimo společnost. V téhle chvíli jediným způsobem, jak si uchovat svobodu, bylo udělat ze sebe bezdomovce. A na takovou zkoušku rozhodně nebyl připraven. Jeho potřeba pořádku a sounáležitosti se společností se střetávaly s jeho touhou nepodléhat vůli druhých. A přímo uprostřed bitevního pole, tedy v žaludku, se z toho zrodil vřed. Úcta k pořádku zase jednou zvítězila nad svobodomyslností. Začal se chystat.

Lovecká výprava se skryla za kamenem a pozorovala ještěrku. Měřila dobrých šedesát hlav na délku (osmnáct centimetrů). Drsné žlutozelené brnění poseté černými skvrnami mravence děsilo a znechucovalo. 103 683 měla dojem, jako by ty skvrny byly stopami krve všech ještěrčiných obětí.

Jak předpokládali, zvíře bylo ztuhlé zimou. Kráčelo, ale pomalu. Jako by váhalo, než vůbec někam položí nohu.

Jakmile se nad obzorem objevilo slunce, vznesl se feromonový povel:

Na obludu!

Ještěrka pozorovala, jak se na ni řítí armáda černých agresivních věciček. Pomalu se vztyčila a otevřela růžovou tlamu, v níž tančil rychlý jazyk. Švihla jím po nejbližších mravencích, nalepila je a polkla. Potom si odkrkla a rychlostí blesku zmizela.

Lovkyně, kterých najednou bylo o třicet méně, lapaly po dechu a byly ohromené. Na někoho, kdo měl být zmrtvený chladem, se tedy nečinila zrovna špatně!

103 683, kterou by nikdo neobvinil ze zbabělosti, byla jednou z prvních, kdo řekl, že útočit čelně na takové zvíře je sebevražda. Pevnost vypadala nedobytně. Ještěří kůže je zbroj, na kterou kusadla ani kyselina nestačí. A rozměry a rychlost zvířeti dokonce i za nízké teploty dávají těžko vyrovnatelnou výhodu.

Přesto se lovkyně nevzdaly. Vydaly se po stopách příšery jako smečka maličkých vlků. Upalovaly pod kapradím a vysílaly hrozebné feromony. Pachy smrti. Nevyděsily tím v té chvíli nikoho než slimáky, ale pomohlo jim to dodat si pocit obávanosti a nezranitelnosti. Ještěrku našly o několik tisíc hlav dál. Byla přitisknutá ke kůře smrku a určitě trávila snídani.

Teď bylo potřeba jednat. Čím déle by čekaly, tím více energie zvíře získá! Jestli je takhle pohyblivé v chladnu, co by jim asi předvedlo, až se nacpe kaloriemi ze slunce. Tykadlová konference. Bylo potřeba vymyslet plán útoku. Za chvíli už věděly, jakou taktiku zvolí.

Bojovnice se vrhly ještěrce na hlavu z větve nad ní. Snažily se prokousat jí víčka a oslepit ji, začaly kutat v nosních otvorech. Ale první komando dopadlo špatně. Ještěrka si otráveně promnula tvář nohou a útočnice zhltla.

Už se blížila druhá vlna. Vyhnuly se jazyku a udělaly překvapivý obrat… zuřivě se vrhly na pahýl ocasu. Jak říká Matka: Každý nepřítel má slabé místo. Najdi je a útoč jen proti němu.

Pálivou kyselinou otevřely jizvu a dostaly se do ještěrčiných vnitřností, zaplavily její vnitřní potrubí. Ještěrka se začala válet po zádech, mrskala zadníma nohama a předníma se tloukla po břiše. Vevnitř ji pálilo tisíc ran.

V té chvíli se další skupině konečně podařilo proniknout do nosních otvorů, které začala rychle hloubit kyselinou.

Hned nad nimi jiné zaútočily na oči. Roztrhaly měkké bulvy, ale z očních důlků se vyklubaly slepé uličky. Díry pro oční nervy byly příliš úzké, nedalo se tudy prolézt do mozku. Připojily se tedy raději ke skupině, která se už prokutala hluboko do nosních otvorů…

Ještěrka se svíjela, vstrčila si přední nohu do krku a snažila se rozdrtit mravence v hrdle. Bylo ale pozdě.

4000 se v plicích ještěrky setkala s mladou bojovnicí 103 683. Vevnitř byla tma, a protože nepohlavní nemají infračervená očka, neviděly nic. Spojily konce tykadel.

Využijme toho, že naše sestry jsou zaměstnané, a vydejme se na průzkum východního termitiště. Budou si myslet, že jsme zahynuly v boji.

Vyšly ven stejnou cestou, kterou se sem dostaly – pahýlem ocasu, který teď hojně krvácel.

Zítra bude ještěrka rozřezána na tisíce jedlých proužků. Některé přikryjí pískem a nechají odtáhnout do Zubi-zubi-kanu. Jiné se dostanou až do samotného Bel-o-kanu, kde se bude vyprávět dlouhý epický příběh o jejich lovu. Mravenčí civilizace se potřebuje ujišťovat o své síle. A vítězství nad ještěrkou zcela jistě je něco, co dokáže dodat sebevědomí.

KŘÍŽENÍ:

Bylo by chybou myslet si, že hnízda jsou nepřístupná pro jiné druhy. Jistě, každý hmyz nese pachovou vlajku vlastního města, ale přesto není „xenofobní“ v lidském smyslu toho slova.

Když například smícháte v akváriu se zeminou stovku mravenců Formica rufa a stovku Lasius niger, přičemž oba druhy budou mít svou plodnou královnu, zjistíte, že po pár šarvátkách bez obětí na životech a po dlouhých tykadlových diskusích začaly oba druhy stavět mraveniště společně. Některé chodby budou přizpůsobené výšce rezavých, jiné výšce černých mravenců. Budou se ale křížit a míjet, z čehož jasně plyne, že ani jeden druh nezískal převahu, neodsunul ten druhý a nepřinutil jej žít v nějaké vymezené oblasti – v městském ghettu.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění

Cesta vedoucí k východním územím nebyla ještě vyčištěná. Války s termity v té oblasti zastavily veškerou pacifikaci.

4000 a 103 683 klusaly po stopě, která už zažila spoustu šarvátek. Nádherní jedovatí motýli po nich znepokojeně otáčeli tykadla.

O něco dál ucítila 103 683, jak se jí pod nohama něco hemží. Nakonec poznala roztoče, maličké tvorečky celé zježené bodci, tykadly, brvami a háčky, kteří se stěhují v celých hejnech a hledají hodně prašná místa. 103 683 ten pohled pobavil. Jak můžou na stejné planetě být bytosti tak malé jako roztoči a tak velké jako mravenci.

4000 se zastavila před jednou květinou. Najednou se jí udělalo zle. Ve starém těle, které zažilo tolik těžkých dní, se konečně probudily larvy lumka. Určitě se krmily, cpaly se vnitřnostmi nebohého mravence.

103 683, aby jí pomohla, začala ve svém voleti hledat pár zbylých molekul šťávy Lomechusy. Ke konci honičky po spodních chodbách Bel-o-kanu si jich maličko vzala jako analgetikum. Zacházela s nimi nesmírně opatrně, aby se tím lákavým jedem nenakazila.

4000 spolkla tekutinu a její bolesti se hned utišily. Jenže zase chtěla víc. 103 683 ji chtěla uklidnit, ale 4000 naléhala, byla by s to se prát, aby z vnitřností své společnice vyrvala vzácnou drogu. Ucouvla, chystala se na ni vrhnout, ale v té chvíli sklouzla do nějakého písečného kráteru. Mravkolví past!

Mravkolev, tedy jeho larva, má hlavu podobnou lžíci rypadla, s níž hloubí své proslulé krátery. Potom se zahrabe u dna a nezbývá jí než čekat na návštěvy.

4000 pochopila, co se s ní stalo, jenže trochu pozdě. V zásadě každý mravenec je dost lehký, aby se z téhle léčky dostal. Než ale mohla začít stoupat zpět, ze dna nálevky se vynořila dvě dlouhá hrotitá kusadla a začala po ní házet písek.

Pomoc!

Zapomněla na bolesti způsobované nevítanými hosty, i na touhu vyvolanou dávkou drogy. Měla strach, takhle se jí zemřít nechtělo.

Lezla nahoru ze všech sil. Ale mravkolví past je trochu podobná pavoučí síti tím, že s panikou obětí počítá. Čím víc se 4000 snažila vyšplhat z kráteru, tím víc se svah pod ní hroutil a táhl ji ke dnu… odkud ji mravkolev neustále bombardoval sprškami jemného písku.

103 683 rychle pochopila, že nahnout se a podat pomocnou nohu by znamenalo velké riziko, že do pasti spadne také. Odběhla hledat stéblo – dost dlouhé a pevné.

Staré bojovnici připadalo, že to moc dlouho trvá. Vydávala pachový křik a šlapala co se dalo v téměř tekoucím písku. Její padání se tím jen urychlilo. Už byla jen asi pět hlav od čelistí. Takhle zblízka byly opravdu děsivé. Každé z kusadel se ježilo malými ostrými zoubky, mezi nimiž se sem tam tyčily o něco výš zahnuté bodce. A jejich konce tvořily hroty schopné bez problémů prorazit jakýkoli mravenčí krunýř.

Konečně se na kraji nálevky objevila 103 683 a podávala své společnici sedmikrásku. Rychle! 4000 se po stonku natáhla. Ale mravkolev se nehodlal kořisti vzdát tak lehko. Zběsile zasypával oba mravence pískem. Nic neviděly a neslyšely. Mravkolev přidal k bombardování i kamínky, které zlověstně rachotily o jejich chitin. Napůl pohřbená 4000 sklouzla ještě níž.

103 683 se prohnula se stonkem sevřeným mezi kusadly. Právě ve chvíli, kdy se už chtěla vzdát, se z vířícího písku vynořila noha… Zachráněna! 4000 konečně vyskočila ze smrtícího kráteru.

Hladové čelisti dole pod nimi zacvakaly zlostí a zklamáním. Mravkolev potřebuje spoustu proteinů, když se chce proměnit v dospělce. Jak dlouho to potrvá, než jiná kořist sklouzne až k němu?

4000 a 103 683 se omyly a pustily se do řady trofalaxií. Tentokrát šťávu z Lomechusy vyškrtly z jídelníčku.

„Dobrý den, Bilsheime!“

Napřáhla k němu měkkou ruku.

„Já vím, jste překvapený, že mě tu vidíte. Ale tenhle případ je pořád zdlouhavější a závažnější, takže se o jeho řádné uzavření zajímá osobně dneska prefekt, zítra možná ministr… prostě jsem se rozhodla se na to mrknout sama… Ale no tak, nekřeňte se tolik, Bilsheime, já to tak nemyslela. Kam se poděl váš smysl pro humor?“

Starý policajt nevěděl co odpovědět. A to trvalo už patnáct let. Na ni prostě jeho „jistě“ nezabírala. Chtěl se jí podívat do očí, ale byly schované dlouhou padající kadeří. Zrzka, ale obarvená. Bylo to v módě. Na policii se říkalo, že se vydává za zrzavou, aby zdůvodnila silnou vůni, která se z ní line…

Solange Doumengová. Od přechodu dost vážně zatrpkla. Vlastně by měla brát ženské hormony, aby to vyrovnala, jenže měla příliš strach, že ztloustne, znáte to, hormony zadržují vodu, a tak zatnula zuby a její okolí si muselo vytrpět všechny problémy plynoucí z její proměny ve starou babu.

„Proč jste sem přišla? Chcete s námi sestoupit tam dolů?“ zeptal se policista.

„Děláte si legraci, starouši? Nene, to vy tam slezete. Já zůstanu tady s výbavou – s vysílačkou a s termoskou čaje.“

„A když se dostaneme do průšvihu?“

„Že byste byl sralbotka a myslel hned na to nejhorší? Budeme ve spojení, vždyť vám to říkám. Jakmile uvidíte sebemenší nebezpečí, ohlásíte mi to a já provedu příslušná opatření. A navíc vás vybavili jak kosmonauta, starouši, sestoupíte tam s tím nejmodernějším vybavením pro zvláštní úkoly. Podívejte – alpinistická lana, zbraně… nemluvě o těchhle šesti hrdinech.“

Ukázala na opodál stojící četníky. Bilsheim zahuhlal:

„Galin tam šel s osmi hasiči, ale moc mu to nepomohlo…“

„Ale ti neměli ani zbraně, ani rádiové spojení! No tak, Bilsheime, netvařte se jak na funuse.“

Nechtělo se mu bojovat s ní. Hry s mocí a se zastrašováním ho vysilovaly. Bojovat se Solange Doumengovou znamenalo proměnit se v Doumengovou sám. Byla jako plevel v zahradě.

Otrávený komisař Bilsheim se navlékl do speleologické vesty, omotal si kolem těla alpinistické lano a zavěsil si křížem na prsa vysílačku.

„Jestli se nevrátím, chci, abyste veškerý můj majetek předala sirotkům po policistech.“

„Bilsheime, holoubku, nechte si těch pitomostí. Však vy se vrátíte – a pak to půjdeme oslavit do restaurace.“

„Kdybych se přece jen nevrátil, chtěl jsem vám něco říct…“

Naježila obočí.

„Tak už dost, nebuďte dětina, Bilsheime!“

„Chtěl jsem vám říct, že… každý jednou musí zaplatit za své špatné skutky.“

„Co najednou taková mystika! Kdepak, Bilsheime, pletete se, za špatné skutky se neplatí! Možná je nějaký ‚dobrotivý Bůh‘, jak vy říkáte, ale v tom případě na nás úplně kašle! Jestli jste z existence nevytloukl nic zaživa, po smrti už to nedoženete!“

Krátce se zasmála, potom se přiblížila ke svému podřízenému, až se ho dotýkala. Zadržel dech. Smradu si užije dost tam dole ve sklepě…

„Jenže vy tak brzy neumřete. Musíte rozlousknout tenhle případ. Smrt by k ničemu nebyla.“

Rozčilení proměnilo komisaře v dítě, kterému někdo ukradl hrabičky a které ví, že je už neuvidí, tak se aspoň pokouší všechny kolem sebe nešikovně urážet.

„Nojo, a kromě toho by to byl neúspěch vaší ‚osobní‘ intervence. Vidělo by se, k čemu to vede, když se na něco ‚mrknete sama‘, jak jste říkala.“

Popošla ještě blíž, až to vypadalo, jako by ho chtěla políbit na ústa. Místo toho ale vyprskla:

„Vy mě moc v lásce nemáte, že ne, Bilsheime. Nikdo mě nemá rád, ale já na to kašlu, já vás totiž taky nemám ráda. A nemám vůbec zapotřebí, aby mě někdo rád měl. Všechno, co chci, je, aby se mě báli. Ale přesto byste měl vědět jednu věc: jestli tam dole chcípnete, ani mě to nevyvede z míry. Pošlu tam třetí tým. Jestli mi chcete vážně ublížit, vraťte se jako vítěz a s úsměvem, jako někdo, komu jsem zavázaná.“

Neodpověděl jí nic. Pozoroval bílé kořínky jejích namóděných vlasů. Uklidňovalo ho to.

„Jsme nachystaný,“ řekl jeden z četníků a zvedl pušku.

Všichni se spojili lanem.

„Tak jo, jdeme na to.“

Zamávali třem policistům, kteří s nimi odsud z povrchu měli udržovat spojení, a pak se ponořili do sklepa.

Solange Doumengová se usadila ke stolu, na nějž si předtím položila vysílačku.

„Hodně štěstí! A vraťte se brzy!“

3. TŘI ODYSEJE

56 konečně našla ideální místo ke stavbě svého města. Byl to okrouhlý pahorek. Vylezla na něj. Z vrcholku viděla dvě nejvýchodnější města: Zubi-zubi-kan a Glubi-diu-kan. Za normálních okolností by spojení se zbytkem Federace nemělo být mimořádně obtížné.

Prohlédla si okolí. Země byla tvrdá a měla šedou barvu. Nová královna hledala místo, kde by byl povrch trošku měkčí, ale všude hlína odolávala. Když pak do ní zabodla kusadlo s úmyslem postavit si svou první svatební komoru, ucítila podivný otřes. Jako malé zemětřesení, ale příliš místně omezené, než aby to mohlo být ono. Znovu bodla. Začalo to znovu, a co horšího: pahorek se zvedl a klouzal někam nalevo…

Mravenčí paměť obsahuje spoustu zvláštních věcí, ale živý pahorek, to tedy ne! Tenhle se ale pohyboval vcelku zčerstva, kácel vysokou trávu a drtil nižší porost.

56 se ještě nevzpamatovala z překvapení, když spatřila, jak se blíží druhý pahorek. Co je to za kouzlo? Neměla čas sestoupit, a už začalo rodeo: vážně, úplný milostný tanec pahorků. Které se ostatně začaly beze studu třít o sebe… a navíc pahorek s 56 byl samička. A ten druhý na něj pomalu lezl. Pomalu se vynořovala kamenná hlava podobná úděsnému chrliči. Tlama se otevřela.

To už bylo moc. Mladá královna se vzdala myšlenky; že tu založí své město. Skutálela se z temene kopce a teprve pak si uvědomila, jakému nebezpečí unikla. Pahorky neměly jen hlavy, ale i čtyři drápaté nohy a krátké trojúhelníkové ocasy.

56 se poprvé setkala s želvami.

ČAS INTRIKÁNŮ:

Nejrozšířenější organizační systém je mezi lidmi tento: složitá hierarchie „administrátorů“, mužů a žen u moci, obklopuje nebo spíš řídí omezenější skupinu „tvůrců“ a o distribuci výsledků jejich práce se stará další skupina – „obchodníků“. Administrátoři, tvůrci, obchodníci. To jsou tři kasty, které odpovídají dělnicím, bojovnicím a pohlavním jedincům u mravenců. Boj mezi dvěma ruskými vůdci z počátku dvacátého století, Stalinem a Trockým, báječně dokládá přechod od systému zvýhodňujícího tvůrčí osobnosti k systému vyhovujícímu více administrátorům. Trocký, matematik a vynálezce Rudé armády, byl nakonec odstraněn Stalinem, mistrem intrik. Stránka se převrátila. Kdo umí přesvědčit a shromáždit zabíječe, a také dezinformovat, postupuje lépe a mnohem rychleji skrze vrstvy společnosti než ten, kdo dokáže produkovat nové myšlenky nebo předměty.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění

4000 a 103 683 se znovu vydaly po pachové stezce vedoucí k východnímu termitišti. Potkávaly chrobáky tlačící upachtěně své koule humusu, průzkumnice tak malých druhů mravenců, že si jich sotva všimly, ale i tak velkých, že si zase ony sotva všimly jich…

Existuje přes dvanáct tisíc druhů mravenců a každý má svou vlastní morfologii. Ti nejmenší jsou velcí sotva několik stovek mikronů, ti největší mohou dosahovat až sedmi centimetrů. Rezaví jsou tak někde kolem průměru.

4000 se konečně zorientovala. Ještě bude třeba překonat tuhle pláň zeleného mechu, projít akátovým lesíkem, pod narcisy – a tam to je, za tím mrtvým kmenem.

A opravdu, jakmile kmen obešly, uviděly v dálce, za lánem slanorožců a rakytníků, východní řeku a přístav v Satei.

„Haló, haló, Bilsheime, slyšíte mě?“

„Pět na pět.“

„Všechno v pořádku?“

„Bez problémů.“

„Podle měřiče na bubnu s lanem jste ušli čtyři sta osmdesát metrů.“

„Fajn.“

„Viděli jste něco?“

„Nic zvláštního. Jen pár nápisů vytesaných do kamene.“

„Jakého druhu?“

„Esoterické formule. Mám vám jednu přečíst?“

„Ale ne, věřím vám na slovo…“

V břiše 56 to zběsile vřelo. Uvnitř něco strkalo, tlačilo se, mlelo sebou. Obyvatelé budoucího města byli netrpěliví.

Nechtěla jim dělat potíže, a tak si vybrala prohlubeň s okrovou a černou zemí a rozhodla se tam založit své město.

To místo nebylo špatně položené. Nikde v okolí žádné pachy trpaslic, termitů nebo vos. A dokonce pár stopovacích feromonů naznačujících, že Belokanské sem už zabrousily.

Ochutnala hlínu. Byla bohatá na stopové prvky, vlhkost byla dostačující, ale ne přehnaná. A dokonce úžlabinu chránil nízký keř.

Vyčistila okrouhlé prostranství asi o třech stech hlavách v průměru, které mělo naznačovat optimální tvar jejího města.

Byla už na pokraji sil. Snažila se vyvrhnout něco ze svých zásob, ale její vole bylo dávno prázdné. Už neměla žádné zásoby energie. Utrhala si tedy se suchým zaprasknutím obě křídla a hladově zhltla jejich osvalené klouby.

S touhle zásobou kalorií by mohla vydržet ještě několik dní.

Potom se zahrabala až po tykadla. Během celé doby, kdy se stane bezbrannou kořistí, si jí nikdo nesmí ani všimnout.

A čekala. Město skryté v jejím těle se začalo zlehounka probouzet. Jak ho vlastně nazve?

Nejdřív je potřeba najít jméno královně. Mít jméno znamená u mravenců totéž co existovat jako samostatná entita. Dělnice, bojovnice a panny jsou označovány pouze číslem podle narození. Jen oplodněné samičky si mohou vybrat jméno.

Hmmm! Odešla v patách s bojovnicemi s pachem kamene, měla by se tedy jmenovat „pronásledovaná královna“. Ale ne, pronásledovaly ji přece proto, že se snažila rozluštit záhadu tajné zbraně. Na to nesmí zapomenout. Je tedy „královna vzešlá z tajemství“.

A město se tedy bude jmenovat „město královny vzešlé z tajemství“. V pachové řeči mravenců:

CHLI-PU-KAN.

O dvě hodiny později zavolala znovu.

„V pořádku, Bilsheime?“

„Jsme přede dveřmi. Obyčejnými dveřmi. Je nad nimi velký nápis. Starobylými písmeny.“

„A co se tam píše?“

„Tentokrát chcete, abych vám to přečetl?“

„Ano.“

Komisař zamířil svítilnou a začal číst – hlasem, který byl pomalý a slavnostní, i když pravděpodobně proto, že text spíš po kouskách luštil:

Duše v okamžení smrti pociťuje totéž co ti, kteří byli zasvěceni do velkých Tajemství.

Nejprve je to náhodné a žalostné pobíhání a vyhýbání, neklidné cesty bez cíle, vprostřed stínů.

Posléze, ke konci, zděšení vrcholí. Zavládne chvění, třas, chladný pot, hrůza.

Tato fáze je téměř okamžitě následována stoupáním ku světlu, k náhlému osvícení.

Zázračné světlo se nabízí očím, míjíme čistá místa a louky znějící hlasy a kroky tance.

Svatá slova vnukají zbožný respekt. Člověk, bezchybný a zasvěcený, se stává svobodným a slaví Tajemství.

Jeden z četníků se otřásl.

„A co je za dveřmi?“ zeptala se vysílačka.

„Tak jo, já to otevřu… pojďte, chlapi.“

Dlouhé ticho.

„Haló, Bilsheime! Haló, Bilsheime! Tak propána odpovězte, co vidíte?“

Uslyšeli výstřel. Potom bylo zase ticho.

„Haló, Bilsheime, odpovězte, starouši!“

„Tady je Bilsheim.“

„Tak mluvte, co se děje?“

„Potkani. Tisíce potkanů. Vrhli se na nás, ale zahnali jsme je pryč.“

„To byla ta rána z pušky?“

„Ano. Teď někam zalezli.“

„Popište mi, co vidíte.“

„Je to tu celé červené. Na zdech jsou stopy nějaké rezavějící horniny a… na zemi je krev! Pokračujeme dál…“

„Udržujte kontakt! Proč to vypínáte?“

„Raději jednám podle svého, než abych se řídil tím, co mi odněkud z tepla radíte, když dovolíte, madam.“

„Ale Bilsheime…“

Klik. Přerušil komunikaci.

Satei nebyl tak docela přístav, nebylo to ani předsunuté postavení. Ale bylo to místo, ke kterému mířily všechny belokanské výpravy na protější břeh řeky.

Kdysi, když se před tímhle pásem vody ocitli první mravenci z dynastie Ni, hned pochopili, že nebude jednoduché ho překročit. Jenže mravenci se nikdy nevzdávají. Když je potřeba, natlučou si patnácttisíckrát a patnácti tisíci různými způsoby hlavu o překážku, dokud nezahynou nebo dokud překážka nepovolí.

Takové jednání se zdá být nelogické. Jistě stálo mravenčí civilizaci mnoho životů a mnoho času, ale ukázalo se, že funguje. Nakonec, po všem tom přehnaném úsilí, se mravencům vždycky podaří obtíže překonat.

V Satei se průzkumnice nejdříve pokusily prostě přejít. Povrch vody byl sice dost kompaktní, aby unesl jejich váhu, ale bohužel neposkytoval žádnou oporu pro drápky. Mravenci se potáceli po kraji řeky jako na bruslích a… srk! Nakonec je sežraly žáby.

Po asi stovce neplodných pokusů a po obětování několika tisíc průzkumnic se mravenci pokusili o něco jiného. Dělnice vytvořily řetěz – držely se za nohy a tykadla a snažily se dosáhnout až na druhý břeh. Pokus by se možná mohl zdařit, kdyby řeka nebyla tak široká a kdyby v ní nebylo tolik proudů. Dvě stě čtyřicet tisíc mrtvých. Mravenci se ale nevzdali. Podněcovaní tehdejší královnou Biu-pa-ni se pustili do stavby mostů: mostu z listí, potom mostu z jehličí, potom mostu z chroustích mrtvol, potom mostu z kamínků… tyhle čtyři pokusy si vyžádaly životy asi šesti set sedmdesáti tisíc dělnic. Biu-pa-ni pobila víc svých vlastních poddaných při stavbě utopického mostu, než kolik jich zahynulo při územních válkách za celé její vlády!

Ani ji ale nenapadlo toho nechat. Musela se dostat do východních území. Po mostech dostala nápad obejít řeku – dostat se na severu k jejímu prameni. Ani jedna z výprav se nevrátila. Osm tisíc mrtvých. Potom ji napadlo, že mravenci by se měli naučit plavat. Patnáct tisíc mrtvých. Pak si řekla, že mravenci by se mohli pokusit ochočit si žáby. Osmašedesát tisíc mrtvých. Skočit z velkého stromu a přeplachtit řeku na listech? Padesát dvě mrtvé. Kráčet po dně a držet se na něm tak, že si namažou nohy medem? Dvacet sedm mrtvých. Legenda říkala, že když jí oznámili, že v celém městě zbylo jen pár desítek živých a zdravých dělnic, takže projekt se musí na čas odložit, vyslala tohle:

Škoda, mám ještě spoustu nápadů…

Přesto nakonec mravenci z Federace našli uspokojivé řešení. O tři sta tisíc let později navrhla královna Lifug-ryuni svým dcerám, aby se pokusily vydolovat pod řekou tunel. Bylo to tak jednoduché, že to předtím nikoho ani nenapadlo.

A od té doby se v Satei dala řeka podejít bez nejmenších problémů. 103 683 a 4000 slavným tunelem putovaly už několik stupňů. Bylo tam vlhko, ale voda neprosakovala. Termití město bylo postaveno na druhém břehu. Termiti ostatně používali ke svým výpravám na území Federace stejnou cestu. Až dosud panovala dohoda, že v tunelu se nebojuje a kdokoli, termit nebo mravenec, jím může volně projít. Bylo ale jasné, že jakmile by jedna ze stran začala jasně získávat převahu, druhá by se pokusila průchod zavalit nebo zaplavit.

Pochod dlouhou chodbou nebral konce. Potíž byla v tom, že masa tekutiny nad nimi byla ledová, a v podzemí to bylo znát. Chlad je ochromoval. Každý krok byl těžší než ten předchozí. Kdyby tady dole usnuly, hibernace by trvala navždycky. Věděly to. Přidaly do kroku, aby už byly u východu. Uchýlily se k posledním zásobám proteinů a cukru. Svaly je bolely. Konečně – východ! Když se 103 683 a 4000 vypotácely na vzduch, byly tak podchlazené, že se zhroutily přímo uprostřed stezky.

Nekonečný pochod v temné chodbě ho otupoval. Nebylo o čem přemýšlet, prostě museli jít až do konce. Pokud ovšem byl nějaký konec…

Za ním už utichly veškeré diskuse. Bilsheim poslouchal sípavý dech šesti četníků a říkal si, že je k němu život vážně nespravedlivý.

Už měl být dávno hlavním komisařem a v klidu pobírat tučný plat. Dělal svou práci dobře, odpracované hodiny měl nad průměrem, vyřešil už dobrou desítku případů. Jenže ta Doumengová pořád blokovala jeho postup.

Najednou mu jeho situace začala připadat k nevydržení.

„Do prdele!“

Všichni se zastavili.

„Co je, komisaři?“

„Ale nic, nic, pokračujeme!“

Myslet nahlas. To už je vrchol ostudy. Kousl se do rtů a sliboval si, že se bude držet trochu líp. Za pět minut už byl ale zase ponořený do sebelitování.

Neměl nic proti ženám, ale o to víc proti neschopným lidem. ‚Ta stará coura sotva umí číst a psát, jaktěživa nevedla sama případ, a oni ji udělají šéfkou sto osmdesáti poldů! A bere čtyřikrát tolik co já! Vstupte do našich řad, staňte se policistou! To teda jo! To ona to vymyslela líp. Na to místo ji navrhl její předchůdce. Určitě s ním chrápala. A navíc pořád opruzuje, úplná štěnice. Štve lidi proti sobě a sabotuje práci vlastní jednotky, jen aby vypadala nepostradatelná…

Jak tak Bilsheim přežvykoval ty trpké úvahy, vzpomněl si na dokumentární film o ropuchách. Ty prý v době páření hopsnou na všechno, co uvidí: na samičku, na samce, na kus kamene. Když zmáčknou samičku, dobře to dopadlo. Když zaútočí na samčí břicho, nic z toho není, tak si jdou hledat štěstí jinde. A když je to kámen, pochroumají si přední nohy a jdou od toho.

Ale existuje jeden zvláštní případ: když skočí na hroudu hlíny. Hlína je stejně měkká jako břicho ropušice. Tak v tom pokračují. A můžou tak zůstat celé dny a oplodňovat tu neplodnou hroudu. A myslet si, jak se báječně zhostili svého poslání…

Komisař se usmál. Možná by stačilo milé Solange vysvětlit, že se to dá dělat i jinak než stresovat podřízené a ve všem jim bránit. Ale ne, ta by tomu nevěřila. Říkal si, jestli nakonec spíš on není v téhle zatracené službě na špatném místě.

I muži za jeho zády byli ponoření do temných myšlenek. To tiché věčné klesání jim brnkalo na nervy. Už pět hodin klesali bez jediné přestávky. Většinou mysleli na prémie, kterých by se po takovémhle dobrodružství měli dožadovat, jiní vzpomínali na své ženy, děti, auta nebo na karton piva…

NIC:

Co může být radostnějšího než přestat přemýšlet? Zarazit konečně tu překypující záplavu více nebo méně užitečných a více nebo méně důležitých myšlenek. Přestat myslet! Jako bychom byli mrtví a přitom se mohli vrátit k životu. Být prázdný. Vrátit se k těm nejpočátečnějším počátkům. Nebýt už ani někým, kdo nemyslí na nic. Být samotným nic. Tomu říkám vznešený cíl.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění

Těla dvou bojovnic ležela celou noc netečně na bahnitém břehu a probudily je teprve první paprsky slunce.

Fasety očí 103 683 se jedna po druhé reaktivovaly, vysílaly do mozku obraz nové dekorace ležící před nimi. Dekorace tvořené jedním jediným obrovským okem, které se nad oběma mravenci pozorně a vyčkávavě naklánělo.

Mladá nepohlavní bojovnice vyslala zděšený feromon, div jí nepopálil tykadla. Oko se také polekalo a rychle ucouvlo. S ním vycouval i dlouhý chobot, na kterém bylo nasazené. Obě bojovnice se schovaly pod kulatý kámen. Hlemýžď!

Bylo jich kolem nich víc. Celkem pět. Schovávali se pod ulity. Obě se k jednomu z nich přiblížily a obešly ho dokola. Pokoušely se do něj kousnout, ale nebylo kde se zachytit. Jeho přenosné hnízdo bylo pro ně nedobytnou pevností.

103 683 přišel na mysl jeden z matčiných výroků: Bezpečí je mým nejhorším nepřítelem. Uspává mé reflexy a tlumí mou iniciativu.

Řekla si, že tihle tvorečci schovaní za silnou skořápkou vedou snadný život. Chroustají si nehybné rostliny, nikdy nemuseli bojovat, přesvědčovat druhé, lovit, utíkat. Nemuseli se prát se životem. A proto se nikdy nevyvinuli.

Napadla ji zlomyslná myšlenka: přinutit je, aby z ulity vylezli, dokázat jim, že nejsou nezranitelní. A vida, dva z pěti hlemýžďů už usoudili, že nebezpečí je pryč. Vysunovali těla ven z úkrytu a uklidňovali se.

Dolezli k sobě a přilepili se břichem na břicho. Sliz proti slizu, stiskli se v lepkavém polibku, který otřásl celými jejich těly. Jejich pohlaví se o sebe otřela.

Něco se mezi nimi dělo.

Něco velmi pomalého.

Hlemýžď víc napravo ponořil penis podobný vápnitému bodci do vagíny toho druhého, naplněné vajíčky. Ten druhý ani nepočkal na vyvrcholení a už odhalil svůj vlastní erigovaný penis a zasunul ho do svého partnera.

Oba dva cítili naráz rozkoš z toho pronikat a nechat se pronikat. Byli vybaveni vagínou, na jejímž kraji se skrýval penis, a znali pocity obou pohlaví.

Hlemýžď vpravo ucítil první samčí orgasmus. Začal se svíjet a napnul se jako po elektrickém výboji. Čtyři okaté růžky obou hermafroditů se propletly. Sliz se měnil v pěnu, potom ve velké bubliny. Lepkavý tanec, smyslnost vydrážděná pomalostí pohybů.

Hlemýžď vlevo vztyčil růžky. Teď zase on ucítil samčí orgasmus. Sotva ale přestal ejakulovat, tělem proběhla druhá vlna rozkoše, tentokrát vaginální. A i hlemýžď vpravo za chvilku poznal samičí rozkoš. Potom se jejich růžky sklonily, pohlavní údy se smrskly, vagíny uzavřely… jakmile bylo po aktu, milenci se změnili v magnety se stejnou polaritou. Odpuzovali se. Jev starý jako svět. Dva stroje na dávání a přijímání rozkoše se pomalu vzdalovaly se zásobou vajíček oplodněných spermatozoidy partnera.

103 683 ještě chvíli zůstávala bez hnutí, ohromená krásou podívané, zato 4000 se po jednom z hlemýžďů okamžitě vrhla. Chtěla využít toho, že jsou po kopulaci unavení, a toho většího rozpárat. Bylo už ale pozdě, znovu si zalezli do ulit.

Stará průzkumnice se nevzdávala, věděla, že jednou vylézt musí. Obléhání trvalo dlouho. Nakonec se zpod ulity nesměle vynořilo oko, potom celý růžek. Měkkýš se rozhodl vylézt a podívat se, jak se věci v jeho malém světě vyvinuly.

Jakmile se objevil i druhý růžek, 4000 skočila a vší silou kusadel se zahryzla do oka. Chtěla ho oddělit. Jenže měkkýš se stáhl a tím pohybem průzkumnici zavlekl do záhybů své ulity.

Plof!

Jak ji zachránit?

103 683 zapřemýšlela a v jednom z jejích tří mozků se brzy zrodil nápad. Chytila do kusadel kámen a ze všech sil začala bušit do ulity. Vynalezla sice kladivo, ale hlemýždí ulita není žádná balza. Nedokázala nic než vyloudit trochu hudby. Musela přijít na něco jiného.

Byl to vážně Šťastný den, protože 103 683 teď zase přišla na to, jak použít páku. Našla si pevnou jehličku, přeložila ji přes kus kamene a zhoupla se celým tělem, aby těžké zvíře převrátila. Musela to zkoušet několikrát. Konečně se ulita začala houpat tam a zpátky, a pak se převrátila. Vstupní otvor se ocitl nahoře. Bylo vyhráno!

103 683 vylezla po závitech, podívala se dolů do jamky ulity a skočila tam. Pád zadržela hnědá, želatinovitá tkáň. Všechna ta slizovitá kaše, ve které se plácala, ji rozčílila, a tak začala párat měkké maso. Kyselinu použít nemohla, protože by nejspíš rozpustila i sama sebe.

Ke slizu se brzy přidala i jiná tekutina: hlemýžďova průhledná krev. Zvíře se ve zběsilé křeči, která oba mravence vyhodila ven, převrátilo zpátky. Nebyly dokonce ani zraněné. Dlouho si navzájem třely tykadla.

Umírající hlemýžď se snažil utéct, ale po cestě ztrácel vnitřnosti. Bojovnice ho doběhly a snadno ho dorazily. Čtyři ostatní měkkýši, kteří vysunuli oči a sledovali scénu, se vyděšeně zatáhli do hloubi svých ulit a nevylezli už celý den.

103 683 a 4000 se to ráno dosytosti nacpaly hlemýždího masa. Nařezaly si plátky a snědly je jako teplý steak zalitý slizem. Našly dokonce vaginální kapsu plnou vajíček. Hlemýždí kaviár! Jedno z nejoblíbenějších jídel rezavých, vzácný zdroj vitaminů, tuků, cukrů a proteinů…

S volaty a žaludky plnými až po okraj a se zásobami sluneční energie pak zase srdnatě vyrazily po cestě na jihovýchod.

ANALÝZA FEROMONŮ:

(Pokus číslo 34). Pomocí spektrometru a chromatografu se mi podařilo identifikovat některé mravenčí komunikační molekuly. Díky tomu jsem mohl začít chemicky analyzovat komunikaci mezi samcem a dělnicí, zachycenou v deset hodin večer. Zde je to, co samec vyslal:

– metyl-6

– metyl-4 hexan-3 (2 emise)

– keton

– oktan-3

A potom znovu:

– keton

– oktan-3 (2 emise)

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění

Cestou potkali i další hlemýždě. Všichni se schovávali, jako kdyby jim došla zpráva: tito mravenci jsou nebezpeční. A přece – byl tu jeden, který se vůbec neskrýval. Dokonce vystavoval celé tělo.

Obě se k němu znepokojeně přiblížily. Zvíře bylo dočista rozdrcené. Ulita byla na kousky. Tělo puklo a doširoka se rozplizlo.

103 683 ihned pomyslela na tajnou zbraň termitů. Musely být blízko nepřátelského města. Prohlédla si mrtvolu pečlivěji. Úder byl vedený zeširoka, rázně, s obrovskou silou. Není divu, že s takovou zbraní dokázali rozervat bránu La-chola-kanu!

103 683 se rozhodla. Je třeba proniknout do termitího města a pochopit, nebo ještě raději ukrást zbraň. Jinak hrozí celé Federaci, že bude rozdrcena!

Najednou se ale zvedl silný vítr. Neměli čas zachytit se drápky země. Vítr je zdvihl k nebi. 103 683 a 4000 neměly křídla… teď ale přesto letěly.

Po pár hodinách, když tým na povrchu málem usínal, vysílačka znovu zaharašila.

„Haló, paní Doumengová? Je to, došli jsme až dolů.“

„No a? Co vidíte?“

„Je to slepá ulička. Docela nedávno tu někdo postavil železobetonovou zeď. To je tak snad všechno… ještě je tam nápis.“

„Čtěte!“

„Jak složit ze šesti zápalek čtyři rovnostranné trojúhelníky?“

„To je všechno?“

„Ne, ještě jsou tam klávesy s písmeny, určitě se tu má vyťukat odpověď.“

„Žádná chodba po straně?“

„Žádná.“

„A mrtvoly těch druhých… taky je nevidíte?“

„Ne, nic… hmmm… ale jsou tu stopy. Jako kdyby před tou zdí přešlapovala spousta bot.“

„Tak co bude,“ zašeptal jeden z četníků, „jde se nahoru?“

Bilsheim si překážku pozorně prohlížel. Za těmi znaky a deskami ze železobetonu se musel skrývat mechanismus. Ostatně co všichni ti před nimi, přece se nevypařili?

Četníci za jeho zády si posedali po schodech. Soustředil se na tlačítka. Určitě je potřeba je mačkat v přesně stanoveném pořadí. Jonathan Wells je zámečník, určitě kopíroval bezpečnostní systémy domovních dveří. Hlavně najít klíčové slovo.

Otočil se ke svým lidem.

„Nemáte sirky, chlapi?“

Vysílačka netrpělivě zachrochtala.

„Haló, Bilsheime, co děláte?“

„Jestli nám vážně chcete pomoct, pokuste se složit čtyři trojúhelníky ze šesti sirek. Až najdete řešení, zavolejte.“

„Děláte si ze mě legraci, Bilsheime?“

Nakonec se vítr utišil. Za pár vteřin začali být zase listy, prach i hmyz poslušní zákonů přitažlivosti a padali dolů porůznu podle váhy.

103 683 a 4000 přistály jen pár desítek hlav od sebe. Nezranily se, našly jedna druhou a prohlédly si okolí. Kamenitá oblast, vůbec se nepodobající krajině, kterou opustily. Nebyl tu ani jediný strom, jen pár divokých rostlin rozesetých sem rozmary větru. Nevěděly, kde jsou…

Zatímco sbíraly síly k odchodu z toho pochmurného místa, nebe se znovu rozhodlo předvést svou sílu. Mraky ztěžkly a zčernaly. Hrom zaburácel a osvobodil všechno elektrické napětí zakleté ve vzduchu.

Všechna zvířata pochopila, co jim příroda naznačuje. Žáby se ponořily, mouchy se schovaly pod kameny, ptáci začali létat nízko.

Začalo pršet. Oba mravenci potřebovali nutně najít úkryt. Každá kapka jim hrozila smrtí. Spěchaly ke vzdálenému vysokému obrysu… strom? Nebo skála?

Jak procházeli mezi kapkami a stoupající parou, obrys byl stále zřetelnější. Žádný kámen – a ani keř. Byla to opravdová katedrála z hlíny, špičky jejích početných věží se ztrácely v mracích. Šok.

Termitiště! Bylo to východní termitiště!

103 683 a 4000 byly sevřené v kleštích mezi hrozným bouřkovým deštěm a nepřátelským městem. Chystaly se ho sice navštívit, ale ne za takových podmínek! Miliony let nenávisti a rivality jim bránily jít dál.

Ne ale nadlouho. Koneckonců sem přišly právě proto, aby se vloudily do termitiště. Celé rozechvělé se tedy vnořily do temného vchodu u paty budovy. Měly vztyčená tykadla, rozevřená kusadla, napnuté nohy – a byly připravené prodat život draho. U vchodu do termitiště ale proti všemu očekávání nebyla žádná hlídka.

To bylo naprosto nenormální. Co se to děje?

Bojovnice pronikly do obrovského města. Zvědavost už bojovala s tou nejzákladnější opatrností. Místa, kudy šly, se tedy rozhodně nepodobala mraveništi. Stěny byly postaveny z materiálu mnohem méně sypkého, než je hlína, z cementu tvrdého jako dřevo. Chodby byly celé vlhké. Nikde ani to nejmenší proudění vzduchu. A v ovzduší bylo nenormální množství kysličníku uhličitého.

Už postupovaly kupředu po tři stupně a pořád nenarazily na jednu jedinou hlídku! Naprosto nezvyklé… Obě bojovnice znehybněly a pátravě se domlouvaly tykadly. Rozhodnutí padlo rychle: pokračovat.

Ale čím dál postupovaly, tím zmatenější byly. Tohle cizí město bylo ještě mnohem horším bludištěm než jejich rodné město. Dokonce ani značkovací pachy vydávané jejich Dufourovou žlázou se nedokázaly na zdech uchytit. Zakrátko nevěděly ani jestli jsou nad nebo pod úrovní země!

Pokusily se vrátit stejnou cestou, ale to jejich potíže nevyřešilo. Neustále objevovaly nové chodby cizích tvarů. Zkrátka a dobře se ztratily.

Vtom 103 683 zaznamenala podivuhodný jev: světlo! Obě bojovnice se tomu nemohly vynadivit. Tahle záře uprostřed opuštěného termitího města, to bylo něco dokonale nesmyslného. Vydaly se ke zdroji paprsků.

Byla to žlutooranžová záře, občas se měnící v zelenou nebo modrou. Po silnějším záblesku světelný zdroj pohasl. Potom zase ožil, začal blikat a odrážet se na lesknoucím se chitinu mravenců.

103 683 a 4000 se jako hypnotizované řítily k tomu podzemnímu majáku.

Bilsheim nadskočil vzrušením: už na to přišel! Ukázal četníkům, jak se musí zápalky rozložit, aby z toho byly čtyři trojúhelníky. Nejdřív vyjeveně zírali, potom začali nadšeně hulákat.

Solange Doumengová, která na nic nepřišla, vyprskla:

„Vy jste to rozluštil? Máte to? Povídejte!“

Ale on ji neposlechl, zaslechla jen změť hlasů a mechanických zvuků. A zase bylo ticho.

„Co se děje, Bilsheime? Mluvte!“

Ve vysílačce to začalo zběsile praskat.

„Haló! Haló!“

„Ano (praskání), otevřeli jsme průchod. Za ním je (praskání) chodba. Míří po (praskání) doleva. Jdeme tam!“

„Počkejte! Jak jste to provedli s těmi čtyřmi trojúhelníky?“

Jenže Bilsheim a jeho muži už neslyšeli žádné zprávy shora. Reproduktor na jejich přístroji nefungoval. Určitě krátké spojení. Nic už neslyšeli, ale mohli ještě vysílat.

„No ne, to je k nevíře, čím dál jdeme, tím je víc prostoru. Je tu klenba, a v dálce světlo. Jdeme tam.“

„Počkejte, řekli jste světlo, vy tam dole?“ hulákala zbytečně Solange Doumengová.

„Jsou tam!“

„Kdo je tam? Proboha! Mrtvoly? Odpovězte!“

„Pozor…“

Slyšeli celou řádku ran, křik a potom bylo spojení přerušeno.

Lano se už neodvíjelo – přesto zůstávalo napnuté. Policisté nahoře ho chytili a táhli, protože předpokládali, že se zaseklo. Dali se do toho tři… potom pět. Najednou povolilo.

Dlouho vytahovali a namotávali lano, ne už v kuchyni, ale v jídelně – tak obrovskou cívku vytvořilo. Konečně dospěli na konec – přetržený, rozervaný, jako by ho něco přehryzalo.

„Co budeme dělat, paní?“ zeptal se jeden z policistů.

„Nic. Hlavně nedělat nic. Teď už nic. A ani jediné slovo novinám, ani slovo komukoli, a pak mi ten sklep co nejrychleji zazdíte. Případ je uzavřen. Zabouchnu složku a ať už mi o tom zatraceném sklepě nikdo nemluví! Tak dělejte rychle, běžte koupit cihly a cement. A nějak to zařiďte s vdovami po četnících.“

Začátkem odpoledne, když se policisté chystali položit poslední cihly, uslyšeli nějaký tlumený hluk. Někdo lezl nahoru! Uvolnili mu průchod. Ze tmy se vynořila hlava a potom celé uprchlíkovo tělo. Jeden z četníků. Konečně se dozvědí, co se tam dole stalo. Na četníkově tváři se zračil naprostý děs. Některé ze svalů v obličeji ztuhly v křeči jako po záchvatu. Úplný zombie. Měl urvanou špičku nosu a rána hojně krvácela. Třásl se a obracel oči v sloup.

„Gebegegééééébebe,“ řekl potom.

Z ochablých úst vytékal čůrek slin. Otřel si obličej rukou plnou ran, které jeho kolegům připomněly bodnutí nožem.

„Co se stalo? Někdo vás napadl?“

„Geúúúúbegegu!“

„Přežil tam dole ještě někdo?“

„Beúúgeúúgebegebéeééé!“

Protože nic víc z něj nedostali, ošetřili mu rány, odvezli ho do psychiatrické léčebny a zazdili dveře do sklepa.

I to nejmenší zaškrábání nohama o podlahu vyvolalo změnu intenzity světla. Zachvělo se, jako by vidělo, jak přicházejí, jako by bylo živé.

Mravenci strnuli, snažili se pochopit, na čem vlastně jsou. Světlo hned zesílilo, až ozářilo i ty nejmenší trhlinky ve zdech. Obě průzkumnice se rychle schovaly, aby je podivný projektor nezachytil. Potom využily poklesu intenzity světla a znovu se vrhly ke zdroji paprsků.

A tak, byl to fosforeskující brouk. Sameček světlušky v období páření. Jakmile vetřelce spatřil, pohasl docela… ale když se nedělo nic, začal znovu vydávat zelené světlo, i když jen tlumeně.

103 683 vyslala mírové pachy. I když téhle řeči všichni brouci rozumějí, světluška neodpověděla. Zelená záře potemněla, zežloutla a nakonec přešla trochu do zelena. Mravenci to vzali jako otázku.

Ztratily jsme se tady v termitišti, vyslala stará průzkumnice.

Nejdřív světluška neodpověděla. Po chvilce začala blikat, ale to mohlo znamenat zrovna tak dobře radost jako rozčilení. Oba mravenci váhavě čekali. Světluška se najednou vydala příčnou chodbou a při tom stále rychleji poblikávala. Jako by jim chtěla něco ukázat. Šly za ní.

Ocitly se v ještě chladnějším a vlhčím sektoru. Bůhvíodkud se ozvalo pochmurné vrzání. Jako úzkostné výkřiky vysílané pachem i zvukem.

Dvě průzkumnice se dohadovaly. Svítící hmyz sice nemluvil, ale rozuměl dobře. A jako by světluška chtěla odpovědět na jejich otázku, začala rozsvěcet a pohasínat v dlouhých sériích, jako by chtěla říct: Nemějte strach a pojďte hned za mnou! Všechny tři pronikaly stále hlouběji do podzemí cizího města a nakonec došly do velmi chladné oblasti s mnohem širšími chodbami.

Vrzání se ozvalo znovu – a mnohem hlasitěji.

Pozor! vyslala najednou 4000.

103 683 se otočila. Světluška ozářila nějakou blížící se obludu se zvrásněnou stařeckou tváří a s tělem zamotaným do bledého, skoro průhledného rubáše. Bojovnice vyslala silný pach strachu, který obě její společnice vylekal. Mumie šla pořád k nim, dokonce to vypadalo, jako by se k nim nakláněla a chtěla něco říct. Ve skutečnosti padla dopředu. Hlučně sebou praštila na podlahu jak široká tak dlouhá. Rubáš se otevřel. A obludný stařec se proměnil v novorozence…

Termití larva!

Měla by se v klidu držet někde v koutě. Rozpáraná mumie se místo toho dál svíjela a vydávala žalostné vrzání. Tak tohle byl zdroj toho křiku.

A nebyla tu sama. Všichni tři se totiž ocitli v jeslích. Podél zdí stály stovky vertikálně opřených termitích larev. 4000 je prohlédla a zjistila, že mnohé už zahynuly nedostatkem péče. A ty zbylé vydávaly poplašný křik a snažily se přivolat chůvy. Už aspoň po dva stupně je nikdo neolízl, takže pomalu umíraly vysílením.

To bylo zrůdné. Žádný společenský hmyz by ani na stupeň času neopustil své potomstvo. Jedině… myslemi obou mravenců proběhla stejná myšlenka. Jedině… pokud by byly všechny dělnice mrtvé a zbývaly jen larvy!

Světluška znovu zablikala a naznačila jim, aby ji následovaly do další chodby. Ve vzduchu se vznášel nějaký divný pach. Bojovnice šlapaly po něčem tvrdém. Neměly infračervené oči a nedokázaly vidět ve tmě. Živé světlo se přiblížilo a posvítilo 103 683 pod nohy. Mrtvola termitího vojáka! Dost se podobal mravenci, jen byl celý bílý a neměl oddělený zadeček…

A těchhle bílých mrtvol byly na zemi stovky. Takový masakr! Nejdivnější ale bylo, že těla byla nedotčená. Nedošlo k žádnému boji! Smrt musela přijít s rychlostí blesku. Obyvatelé ještě byli v polohách patřících ke každodenním pracem. Někteří vypadali jako uprostřed rozhovoru nebo jako když kusadly řežou dřevo. Co mohlo způsobit takovou katastrofu?

4000 si ty morbidní sochy prohlížela. Byly nasáklé ostrým pachem. Obě bojovnice se otřásly. Byl to jedovatý plyn. Tak tohle vysvětlovalo všechno: zmizení první výpravy k termitišti, posledního přeživšího mravence ze druhé výpravy a to, že zemřel bez jediného zranění.

A ony dvě nic necítily proto, že toxický plyn se už rozptýlil. Ale v tom případě – proč přežily larvy? Stará průzkumnice vyslala hypotézu: mají nějaké zvláštní imunitní vybavení, možná je zachránil prostě kokon… Teď by měly být očkovány proti jedu. Zase ta slavná mithridatizace, která hmyzu umožňuje odolávat všem insekticidům tím, že rodí zmutované další generace.

Ale kdo sem mohl smrtící plyn vpustit? To byl skutečný hlavolam. Zase jednou při pátrání po tajné zbrani narazila 103 683 na „jiné věci“, snad ještě nepochopitelnější.

4000 chtěla odejít. Světluška souhlasně zablikala. Mravenci dali několika larvám, které se ještě daly zachránit, kousky celulózy, a potom se vydali hledat východ. Světluška šla za nimi. Čím se dostávali dál, tím víc mizely mrtvoly vojáků a místo nich se objevovaly mrtvoly dělnic pečujících o královnu. Některé ještě držely v kusadlech vajíčka!

Architektura byla čím dál tím složitější. Chodby měly trojúhelníkový průřez a byly pokryté znaky. Světluška změnila barvu a začala zářit namodrale. Musela si něčeho všimnout. A opravdu, z konce chodby se ozývalo nějaké supění.

Trojice došla k jakési svatyni střežené pěti obřími vojáky. Všichni byli mrtví. A vchod byl zahrazen nehybnými těly dvacítky malých dělnic. Mravenci je odstranili – podávali si je od nohy k noze.

Odhalily jeskyni téměř dokonale kulovitého tvaru. Termití královská komora. To odsud vycházel ten zvuk.

Světluška zazářila jasným bílým světlem, které odhalilo ve středu místnosti podivné stvoření. Byla to termití královna – karikatura mravenčí královny. Na maličkou hlavičku a rachitickou hruď navazoval neuvěřitelný zadeček dlouhý aspoň padesát hlav. Hypertrofovaný orgán se pravidelně křečovitě otřásal.

Hlavička se kroutila bolestí a vydávala pachový i zvukový křik. Mrtvoly dělnic zacpaly otvor tak dobře, že plyn sem nedokázal proniknout. Královna umírala proto, že o ni nikdo nepečoval.

Podívej se na ten zadeček! Mladí se mačkají zevnitř a ona je nedokáže naklást sama.

Světluška vyšplhala po stropě a zalila celou scénu nevinným naoranžovělým světlem, v jakém tonou obrazy Georgese de La Toura.

Obě bojovnice spojily síly a z obrovského kladecího vaku začala prýštit vajíčka. Úplná koupelnová baterie na nový život. Královně se zřejmě ulevilo. Přestala křičet.

Zeptala se primární, všeobecnou pachovou řečí, kdo ji zachránil. Když poznala pach mravenců, překvapilo ji to. Patří k maskovaným?

Maskovaní mravenci jsou druh s velkým nadáním pro organickou chemii. Jsou velcí, černí a žijí na severovýchodě. Dovedou uměle vytvořit jakýkoli feromon: vstupní, stopovací, komunikační… prostě tím, že dovedně míchají šťávy, pyl a sliny.

Když si vyrobí pachovou kamufláž, podaří se jim proniknout například i do termitích měst, aniž by je někdo odhalil. Potom tam loupí a zabíjejí, a žádná z jejich obětí nepochopí, co se děje.

Ne, nejsme maskovaní mravenci.

Královna se zeptala, jestli ve městě někdo přežil, a mravenci jí odpověděli, že ne. Vyslala přání, aby ji zabili a ukončili její trápení. Ale ještě předtím by jim chtěla něco prozradit.

Ano, ona ví, proč bylo její město zničeno. Termiti přednedávnem objevili východní okraj světa. Konec planety. Je to černá, plochá země, kde je všechno živé hned zničeno.

Žijí tam podivná zvířata, velmi rychlá a velmi krutá. To ona jsou strážci konce světa. Jsou vyzbrojena černými plochami, které jsou s to rozdrtit kohokoli. A teď používají také jedovaté plyny!

To jim připomnělo dávné přání královny Bi-stin-ga. Dojít na jeden z konců světa. Že by to tedy bylo možné? Obě bojovnice byly ohromené.

Až doteď věřily, že Země je natolik rozlehlá, že k okraji se není možné dostat. A tahle termití královna jim tvrdí, že okraj světa je blízko! A že ho hlídají obludy… Že by byl sen královny Bi-stin-ga uskutečnitelný?

Celý ten příběh jim připadal tak neskutečný, že nevěděly, jakou otázkou začít.

Ale proč ti „strážci kraje světa“ přišli až sem? To chtějí zaútočit na západní města?

Tlustá královna nic víc nevěděla. Teď chtěla jen zemřít. Naléhala na ně. Nedovedla zastavit vlastní srdce. Musely ji zabít.

Bojovnice tedy královnu zbavily hlavy, jen co jim popsala cestu k východu. Potom snědly několik vajíček a opustily impozantní město, ze kterého teď bylo město přízraků. U vchodu zanechaly feromon s vylíčením dramatu, které se tu odehrálo. Jako průzkumnice Federace teď musely splnit svou povinnost.

Světluška je pozdravila. Taky jistě zabloudila do termitiště na útěku před deštěm. Už bylo zase pěkně, takže může pokračovat ve svém obvyklém poflakování: jíst, vysílat světlo a lákat samičky, rozmnožovat se, jíst, vysílat světlo a lákat samičky, rozmnožovat se…

Nasměrovaly oči i tykadla na východ. Odtud nebylo nic moc vidět. Přesto věděly, že okraj světa není daleko. Leží tímhle směrem.

CIVILIZAČNÍ ŠOK:

Kontakt mezi dvěma civilizacemi je vždycky choulostivou záležitostí. Mezi těmi nejhoršími ve světě lidí lze uvést případ afrických černochů unášených v osmnáctém století do otroctví.

Většina kmenů uvržených do otroctví žila předtím ve vnitrozemí, na pláních a v lesích. Nikdy neviděli moře. Najednou s nimi začal sousední král bez zřejmého důvodu válčit, a místo aby je pobil, zajal je, spoutal a přinutil je pochodovat k pobřeží.

Na konci putování objevili dvě nepochopitelné věci: 1) nesmírně velké moře, 2) Evropany s bílou kůží. Moře sice nikdy neviděli, ale znali ho z vyprávění jako zemi mrtvých. Co se týkalo Bílých, byli pro ně něco jako mimozemšťané, měli divný pach, měli divnou barvu kůže, nosili divné šaty.

Spousta jich zemřela strachem, jiní v šílenství skákali z lodí a dali se sežrat žraloky. Ti, kteří přežili, šli od překvapení k překvapení. Co viděli? Například Bílé, jak pijí víno. A byli si jistí, že je to krev, krev jejich bratří.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění

Samička 56 byla vyhladovělá. A nejen jedno tělo, celá populace si žádala svůj příděl kalorií. Jak měla uživit Společenství skrývající se v jejích útrobách? Nakonec se rozhodla vylézt z kladecí jámy, odvlekla se několik set hlav a našla tři borové jehličky, které začala hltavě olizovat a žvýkat.

Nestačilo to. Měla by něco ulovit, ale nezbývaly jí síly. To spíš ona sama by posloužila jako potrava některému z tisíců predátorů skrytých kolem. Znovu se zahrabala do své jámy a čekala na smrt.

Místo ní se objevilo vajíčko. První obyvatel jejího Chli-pu-kanu! Sotva cítila, jak přichází. Potřásla bezvládnýma nohama a soustředila všechnu pozornost na snůšku. Musí to fungovat, jinak je se vším konec. Vajíčko se vykulilo ven. Bylo malé a šedé, nebo spíš černé.

Kdyby ho nechala vyklubat se, byl by z toho jen mrtvý mravenec. A kromě toho… nemohla by ho přece živit až do vyklubání. Proto svého prvního potomka snědla.

To jí okamžitě dodalo dostatek energie. O jedno vajíčko míň v jejím zadečku, o jedno víc v žaludku. Z té oběti načerpala sílu naklást druhé vajíčko, stejně tmavé a malé jako to první.

Ochutnala ho. Cítila se o moc líp. Třetí vajíčko bylo už o něco světlejší, ale snědla ho i tak.

Teprve u desátého královna změnila strategii. Vajíčka teď byla našedlá a velká jako její oči. Chli-pu-ni nakladla tři taková, jedno snědla, dvě nechala žít a zahřívala je pod tělem.

Zatímco kladla dál, ti dva šťastlivci metamorfovali v dlouhé larvy, jejichž hlavy byly zkroucené jako v podivné grimase. A začaly naříkat a dožadovat se jídla. Aritmetika se tím zkomplikovala. Ze tří nakladených vajíček teď bylo jedno pro ni a ostatní dvě jako potrava pro larvy.

Tak takhle vzniká v uzavřeném okruhu něco z ničeho. Až bude jedna z larev dost velká, dá jí sežrat druhou larvu… To je jediný způsob, jak jí opatřit proteiny nutné k proměně ve skutečného mravence.

Jenže zbylá larva byla pořád hladová. Svíjela se a naříkala. Hostina skládající se z jejích vlastních sester jí nestačila. Chli-pu-ni nakonec ten první pokus o potomka snědla.

Musím to dokázat, musím to dokázat… opakovala si. Vzpomněla si na samce 327 a nakladla naráz pět mnohem světlejších vajíček. Dvě pohltila a tři ostatní nechala růst.

Tak, od porodu k potomkovraždě, život postupoval. Tři kroky vpřed, dva zpátky. Krutá gymnastika, která ale nakonec přece jen vedla k prvnímu prototypu úplného mravence.

Byl malý a slabý, protože podvyživený. Ale podařilo se jí vytvořit prvního občana Chli-pu-kanu! Kanibalské dostihy za existenci jejího města byly už napůl vyhrány. I takhle degenerovaná dělnice se mohla hýbat a přinést z vnějšího světa potravu: hmyzí mrtvoly, zrní, listí, houby… což také udělala.

Konečně slušně živená Chli-pu-ni nakladla dvě mnohem světlejší a pevnější vajíčka. Silné stěny je chránily před chladem. Larvy měly slušné rozměry. Děti vzešlé z této nové generace byly velké a silné. Budou tvořit základ populace Chli-pu-kanu.

Co se týkalo první nepovedené dělnice, která ji vyživila, tu rychle její sestry odsoudily k smrti a zhltly. A potom byly všechny vraždy a všechna bolest, které byly předehrou ke vzniku Města, zapomenuty.

Chli-pu-kan se právě narodil.

KOMÁR:

Ze všeho hmyzu se nejraději pouští do křížku s člověkem komár. Každý z nás se někdy v noci ocitl stoje na posteli v pyžamu, s pantoflem v ruce, a hledal na stropě černé tečky.

Nechápeme, že to, co vyvolává svědění, jsou dezinfikující sliny z jeho sosáku. Bez nich by každé píchnutí hrozilo infekcí. A to si ještě komár dává pozor, aby pokaždé vbodl mezi dva receptory bolesti!

Tváří tvář člověku se komáří strategie vylepšila. Komáři se naučili být rychlejší, nenápadnější, pohotovější při startu. Jsou stále hůře rozpoznatelní. Někteří udatové z posledních generací se neváhají skrývat pod polštářem své oběti. Objevili princip z Odcizeného dopisu od Edgara Allana Poea: nejlepší skrýš je ta, která nejvíce bije do očí, protože vždycky hledáme daleko to, co je docela blízko.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění

Babička Augusta pozorovala nachystaná zavazadla. Zítra se přestěhuje do ulice des Sybarites. Zdálo se to být neuvěřitelné, ale Edmond počítal s možností, že Jonathan zmizí, a napsal do poslední vůle: „Pokud Jonathan zemře nebo zmizí, aniž by sám zanechal poslední vůli, přeji si, aby můj byt připadl mé matce Augustě Wellsové. Pokud by i ona zmizela, nebo pokud by dědictví odmítla, přeji si, aby byt zdědil Pierre Rosenfeld. A kdyby i on odmítl nebo zmizel, mohl by se majitelem bytu stát Jason Bragel…“

Bylo třeba uznat, že ve světle posledních událostí už nebylo nijak přehnané, že Edmond předvídal nejméně čtyři dědice. Jenže Augusta nebyla pověrčivá, a také si myslela, že Edmond, i když byl misantrop, neměl žádný důvod prahnout po smrti svého synovce a své matky. A Jason Bragel byl jeho nejlepší přítel! Hlavou se jí mihl podivný nápad. Člověk by řekl, že se Edmond snažil zorganizovat budoucnost jako kdyby… jako kdyby všechno mělo začít po jeho smrti.

Už několik dnů pochodovaly za vycházejícím sluncem. Zdraví 4000 se neustále zhoršovalo, ale stará bojovnice si nestěžovala a šla dál. Měla v sobě opravdu nevídanou odvahu a zvídavost.

Jednou, koncem odpoledne, když šplhaly po kmeni lísky, je obklíčili červení mravenci. Zase ty Jižanky, které se občas v kraji objevovaly. Jejich podlouhlé tělo bylo vybaveno jedovým ostnem. Každý věděl, že jeho nejmenší dotyk způsobuje okamžitou smrt. Obě rezavé by nejraději byly někde daleko.

Kromě několika degenerovaných žoldnéřek 103 683 ještě nikdy červené venku neviděla. Opravdu, tyhle východní kraje stojí za prozkoumání…

Tykadla se dala do pohybu. Červení mravenci dovedli mluvit stejným jazykem jako Belokanské.

Nemáte správné feromony. Pryč! Tohle je naše území.

Rezavé odpověděly, že jen procházejí, že by chtěly dojít k východnímu okraji světa. Červené se začaly domlouvat.

Poznaly, že ty dvě jsou z Federace rezavých. Ta sice byla daleko, ale byla mocná – čtyřiašedesát měst před posledním rojením – a věhlas jejích vojsk překročil západní řeku. Asi by bylo lepší nedávat jim záminku ke konfliktu. Stejně se jednoho dne osudově červené, které jsou kočovným druhem, ocitnou před nutností projít federálními územími.

Pohyby tykadel postupně ustávaly. Zavládla všeobecná shoda. Jedna z červených vyslala názor celé skupiny.

Můžete tu strávit jednu noc. Jsme ochotné vám ukázat cestu k okraji světa, dokonce vás tam i doprovodit. Výměnou nám necháte některé ze svých identifikačních feromonů.

Obchod vypadal rozumně. 103 683 a 4000 věděly, že když dají červeným své feromony, vydají jim důležitý klíč ke vstupu do rozlehlých území Federace. Ale dojít na okraj světa a vrátit se zpátky, to stojí za leccos…

Jejich hostitelky je zavedly k tábořišti o několik větviček výš. Nepodobalo se ničemu, co znaly. Červení mravenci, kteří si libují v tkaní a šití, postavili své provizorní hnízdo tak, že sešili tři velké listy lísky. Jeden jako podlaha, ostatní jako boční zdi.

103 683 a 4000 pozorovaly skupinu tkalkyň, které to celé doplňovaly stropem na noc. Vybraly si vhodný list lísky. Aby dokázaly připojit list k ostatním třem, vytvořily živý žebřík. Desítky dělnic se vyšplhaly jedna na druhou, dokud nesahaly dost vysoko, aby na strop dosáhly.

Několikrát se sloupec zhroutil. Bylo to moc vysoko. Tkalkyně tedy změnily metodu. Skupina dělnic se pověsila na špičku listu, který měl tvořit střechu, a vytvořila řetěz, který visel z keře dolů. Řetěz klesal, klesal, ale k živému žebříku pod sebou stále nedosáhl. Bylo to pořád moc daleko, a tak se na konec řetězu musel pověsit ještě celý hrozen červených.

Už to skoro bylo, stonek listu se prohnul. Chybělo jen pár centimetrů na pravé straně. Mravenci v řetězu se rozhoupali jako kyvadlo, aby mezeru zmenšili. Při každém zhoupnutí se řetěz natáhl, jako by měl už už prasknout, ale držel dobře. Cvak! Konečně se kusadla akrobatů nahoře i dole spojila.

Druhý manévr: řetěz se zkracoval. Dělnice v jeho středu se nesmírně opatrně vypojovaly, stoupaly po zádech svých kolegyň a všichni táhli a přibližovali dva listy k sobě. Strop kousek po kousku klesal nad vesničku a po podlaze se šířil jeho stín.

Krabice už teď měla víko, ale ještě bylo potřeba ho připevnit. Jedna stará tkalkyně zalezla dovnitř, a když se vynořila, držela tučnou larvu. Tak tohle byl ten šicí nástroj.

Přidržely okraje listů tak, aby byly rovně a dotýkaly se. Potom k nim přitiskly larvu. Nešťastnice zrovna dokončovala kokon, ve kterém se chtěla v klidu proměnit, ale nenechaly ji na pokoji. Jedna z dělnic vytáhla z klubka vlákno a začala ho tahat ven. Přidala trochu slin, přilepila vlákno na kraj listu a podala kokon sousedce.

Když larva ucítila, že jí berou vlákno, začala vyrábět další, aby je nahradila. Čím víc ji obnažovaly, tím víc jí byla zima a tím víc hedvábí plivala. Dělnice toho využívaly. Podávaly si ten živý člunek od kusadel ke kusadlům a nešetřily vláknem. Když jejich potomek vysílením zemřel, vzaly si dalšího. Při téhle jediné stavbě jich takhle obětovaly dvanáct.

Uzavřely i druhý kraj stropu. Vesnice teď vypadala jako zelená krabička s bílými hranami. 103 683, která se mezi nimi procházela jako doma, si několikrát v davu červených všimla černých mravenců. Nemohla si odpustit otázku:

To jsou žoldnéřky?

Ne, to jsou otroci.

Červení ale přece nejsou známi sklonem k otrokářství… Jedna z červených jí nakonec vysvětlila, že nedávno potkaly hordu mravenců otrokářů putujících k východu a ti s nimi vyměnili vajíčka černých za přenosné tkané hnízdo.

103 683 ji nehodlala propustit jen tak a honem se ještě vyptala, jestli setkání neskončilo nakonec bitkou. Její společnice jí odpověděla, že ne, že ti obávaní mravenci byli spokojeni, protože už měli otroků až příliš, a že se navíc obávali smrtících bodců červených.

Černí mravenci narození z uloupených vajíček získali vstupní pachy svých hostitelů a sloužili jim, jako by to byli jejich příbuzní. Jak by také mohli vědět, že z nich jejich genetické dědictví dělá predátory a ne otroky? Nevěděly o světě nic kromě toho, co jim červené uznaly za vhodné vyprávět.

Nemáte strach, že se vzbouří?

Ano, už došlo k nějakým incidentům. Červené jim ale předcházely tím, že eliminovaly vzpurné jedince předem. A dokud černí nevěděli, že byli ukradeni z hnízda, že patří k jinému druhu, chyběla jim ke vzpouře reálná motivace…

Na lísku se snesly chlad a tma. Oběma průzkumnicím vykázali kout, kde mohly přečkat noční minihibernaci.

Chli-pu-kan pomaličku rostl. Nejdřív zařídili Zakázané město. Nebylo postaveno v pařezu, ale v podivné věci zakopané pod zemí – v rezavé plechovce, která kdysi obsahovala tři kila kompotu a pocházela z nedalekého sirotčince.

V tomhle novém paláci Chli-pu-ni zběsile kladla a dávala se nacpávat cukry, tuky a vitaminy.

Její první dcery postavily hned pod Zakázaným městem jesle vytápěné rozkládajícím se humusem. To bylo nejpraktičtější – dokud nebudou práce na kupě z větviček dokončené a nebude k dispozici solárium.

Chli-pu-ni chtěla, aby její město těžilo ze všech známých technologií: pěstování hub, chovu mšic, podpůrných lišejníků, sálů pro fermentaci medovatky, sálů pro výrobu obilné mouky, sálů žoldnéřek, sálů vyzvědaček, sálů organické chemie a tak dále.

Všude panoval čilý ruch. Mladá královna dovedla předávat své nadšení a velké naděje. Nesmířila by se s tím, že Chli-pu-kan bude prostě jedním z federálních měst. Toužila udělat z něj nositele avantgardních myšlenek, hrot vývoje mravenčí civilizace. A překypovala nápady.

Například blízko minus dvanáctého patra objevili podzemní pramen. Podle ní byla voda jednou z věcí, které nebyly dostatečně prostudovány. Musel se najít nějaký způsob, jak ji překonávat.

Pro začátek vytvořila skupinu pověřenou studiem hmyzu žijícího ve sladké vodě: potápníků, buchanek, dafnií… jsou jedlí? A dokázali by je jednou chovat v ohrazených jezírkách?

Její první známý proslov byl na téma chovu mšic:

Blížíme se době válečných zmatků. Zbraně jsou čím dál tím rafinovanější. Nedokážeme je vždycky zachytit. Může se stát, že jednoho dne se lov venku stane riskantním. Musíme počítat s tím nejhorším. Naše město se musí co nejvíce rozrůst do hloubky. A chovu mšic musíme dát přednost před jakoukoli jinou formou získávání životně důležitých cukrů. Zvířata budou umístěna ve stájích v těch nejnižších poschodích…

Třicet jejích dcer vyrazilo na lov a přivedly dvě mšice těsně před kladením. Za pár hodin měly stovku mšičí drobotiny. Zastříhaly jim křídla. Umístily základní stádo do minus třiadvacátého patra, pěkně mimo dosah slunéček, a zahrnuly je čerstvým listím a stonky plnými mízy.

Chli-pu-ni vyslala průzkumnice do všech stran. Některé přinesly výtrusy lupenitých hub, které pak zasadily v podzemních plantážích. Královna žíznící po objevech se dokonce rozhodla uskutečnit sen své matky: na východních hranicích dala zasadit řadu semen masožravých rostlin. Doufala, že případný útok termitů s jejich tajnou zbraní by se tak zpomalil.

Vůbec totiž nezapomněla na záhadu tajné zbraně, vraždu prince 327 a zásobu potravy ukrytou pod žulou.

Vyslala do Bel-o-kanu poselstvo. Oficiálně mělo za úkol oznámit královně matce založení pětašedesátého města a jeho napojení na Federaci. Ale vyslankyně měly ještě další úkol – pokračovat v pátrání v minus padesátém patře Bel-o-kanu.

Zvonek zadrnčel, když Augusta zrovna rozvěšovala po šedivých stěnách své vzácné sépiové kresby. Zkontrolovala, jestli je nasazený bezpečnostní řetěz, a pootevřela dveře.

Stál tam pán středního věku, vymydlený a čisťoučký: neměl dokonce ani lupy na límci saka.

„Dobrý den, paní Wellsová. Dovolte, abych se představil: profesor Leduc, kolega vašeho syna Edmonda. Nebudu chodit kolem horké kaše. Vím, že jste už ve sklepě ztratila synovce a prasynovce. A že tam také zmizelo osm požárníků, šest četníků a dva policisté. Přesto, paní… bych tam rád sestoupil.“

Augusta si nebyla jistá, jestli slyšela dobře. Nastavila si naslouchátka na maximum.

„Vy jste profesor Rosenfeld?“

„Ne. Leduc. Profesor Leduc. Vidím, že jste slyšela o Rosenfeldovi. Rosenfeld, Edmond a já jsme všichni entomologové. Máme dokonce stejnou specializaci: výzkum mravenců. Jenomže Edmond nás oba značně předběhl. Byla by škoda, kdyby lidstvo o výsledky jeho výzkumu přišlo… Chtěl bych sestoupit do vašeho sklepa.“

Když špatně slyšíte, o to líp vás to přinutí se dívat. Prohlédla si Ledukovy uši. Lidská bytost má tu zvláštnost, že v detailech zachovává tvar vlastní nejvzdálenější minulosti. Z tohoto pohledu ucho představuje embryo. Lalůček je hlava, zvukovod je páteř a tak dál. Profesor Leduc musel být dost hubené embryo, a Augusta si hubených embryí do jisté míry vážila.

„Co si myslíte, že byste v tom sklepě mohl najít?“

„Knihu. Encyklopedii, do níž si systematicky zapisoval vše o své práci. Edmond byl tajnůstkář. Musel to všechno ukrýt tam dole a nastavět pasti, které zabijí nebo odeženou prosťáčky. Ale já, já se tam vydám předem varován, a takový člověk…“

„…se může nechat přizabít jako každý!“ dokončila Augusta.

„Nechte mě to zkusit.“

„Pojďte dál, pane…“

„Leduc, profesor Laurent Leduc z laboratoře NSW číslo 352.“

Zavedla ho ke sklepu. Na zdi postavené policisty byl nápis velkými červenými písmeny:

PŘÍSNÝ ZÁKAZ VSTUPU DO SKLEPA!

Ukázala mu na dveře kývnutím hlavy.

„Víte, co říkají lidé v tomhle domě, pane Leduku? Říkají, že je to tlama pekelná. Říkají, že tenhle dům je masožravá potvora a zhltne každého, kdo ho svědí v krku… někteří dokonce žádali, aby se to zalilo betonem.“

Dívala se na něj spatra.

„Vy nemáte strach ze smrti, pane Leduku?“

„Jistě,“ řekl a zasněně se usmál. „Jistě, mám strach, že umřu jako hlupák, který se nikdy nedozví, co v tom sklepě je.“

103 683 a 4000 opustily tábor červených tkalkyň už před několika dny. Provázely je dvě bojovnice s ostrými bodci. Společně dlouho pochodovaly po stezkách jen neznatelně vyznačených stopovacími feromony. Od hnízda utkaného z listů lísky už ušly tisíce hlav. Setkaly se se spoustou exotických zvířat, jejichž jména ani neznaly. Pro jistotu se všem vyhnuly.

Když přišla noc, vyhrabaly si co nejhlubší noru v hlíně a zavrtaly se tam, využívajíce tepla a ochrany, které jim poskytovala živitelka planeta.

Dnes je dvě červené zavedly na vrcholek jednoho pahorku.

Okraj světa je ještě daleko?

Už se blížíme.

Z výšky pozorovaly obě rezavé do nedohledna se táhnoucí křoviny na východě. Červené jim řekly, že tady jejich poslání končí, dál je už nepovedou. Jsou místa, kde jejich pach není zrovna tím nejlepším doporučením.

Belokanským doporučily pokračovat až k polím obilnářek. Ty žijí v blízkosti „okraje světa“ už dlouho a jistě jim budou s to poradit.

Než jejich průvodkyně odešly, rezavé jim předaly vzácné identifikační feromony Federace: domluvenou cenu za tenhle výlet. Potom se vydaly dolů po svahu, po půdě, kterou obdělávaly proslulé obilnářky.

SKELET:

Je lepší mít skelet uvnitř těla, nebo na jeho povrchu? Vnější kostra tvoří ochranný krunýř. Tkáně jsou v bezpečí před vnějšími nebezpečími, ale stávají se rozměklými a téměř tekutými. A když už nějaké ostří skrz krunýř pronikne, škody jsou nenapravitelné.

Když je kostra jen tenkou a pevnou výztuží uvnitř hmoty těla, měkká tkáň je vystavena všem útokům. Zranění jsou četná a častá. Ale právě tato jasná slabost nutí svaly stávat se tvrdšími a vlákna odolnějšími. Tkáň se vyvíjí.

Znal jsem lidi, kteří si silou ducha vybudovali „intelektuální krunýř“ chránící je před všemi protivenstvími. Říkali „na to kašlu“ a všemu se smáli. Když se ale nějakému problému konečně podařilo krunýř prorazit, škody byly strašlivé.

Znal jsem lidi, kteří trpěli při sebemenším konfliktu, sebemenším střetu, ale jejich mysl se tím neuzavírala – zůstávali ke všemu citliví a z každého útoku se poučili.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění

Otrokářky útočí!

Ve Chli-pu-kanu zavládla panika. Uondané průzkumnice rozšiřovaly zprávu po celém mladém městě.

Otrokářky! Otrokářky!

Předcházela je strašná pověst. Stejně jako někteří mravenci si vybrali určitou cestu vývoje – chov, vytváření zásob, pěstování hub nebo chemii –, otrokářky se specializovaly na jedinou oblast: vedení války.

Nic jiného neuměly, ale provozovaly to jako nejvyšší umění. Celé jejich tělo se tomu přizpůsobilo. I to nejmenší kloubní spojení končilo zahnutým hrotem, jejich chitin byl dvakrát silnější než chitin rezavých. Úzká, dokonale trojúhelníková hlava neposkytovala drápům žádný úchyt. Jejich kusadla, podobná sloním klům neseným obráceně, byla jako dvě zahnuté šavle, a ony s nimi dokázaly zacházet s obávanou dovedností.

Co se jejich otrokářských sklonů týče, ty přirozeně vyplynuly z přehnané specializace. Dokonce moc nechybělo, aby celý druh vymřel na následky své touhy po moci. Pro samé válčení zapomněly, jak stavět hnízdo, jak pečovat o potomstvo, a dokonce i… jak přijímat potravu. Jejich šavlovitá kusadla, tolik účinná v boji, se ukázala velmi nepraktickými při obyčejném jídle. Jenže při vší své válkychtivosti nebyly hloupé. Když zjistily, že už nejsou s to vykonávat ty nejzákladnější práce potřebné pro každodenní přežití… musely se o to místo nich postarat jiné.

Otrokářky útočily především na malá a střední hnízda černých, bílých nebo žlutých mravenců – druhů, které neměly ani jedový bodec, ani kyselinu. Nejdřív vybrané hnízdo obklíčily. Když v obleženém městě zjistili, že všechny dělnice venku byly zabity, rozhodli se uzavřít všechny východy. V té chvíli se otrokářky poprvé vrhly do útoku. Snadno prorazily obranou, udělaly průlomy do města a způsobily paniku v chodbách

V tom okamžiku se vyděšené dělnice pokusily zorganizovat výpad, který by dostal vajíčka do bezpečí. Přesně to otrokářky předvídaly. Pronikly do všech vchodů a přinutily dělnice upustit vzácný náklad. Zabili jen ty, které nechtěly poslechnout. Mravenci nikdy nezabíjejí zbytečně.

Ke konci boje vždy otrokářky propátraly hnízdo a poručily přeživším dělnicím, aby odnesly vajíčka zase na místa a pečovaly o ně dál. Když se pak larvy vylíhly, byly vychovávány, aby sloužily útočníkovi, a protože nevěděly nic o minulosti, byly přesvědčené, že poslouchat ty velké mravence je zcela správné a normální.

Starší otroci během útoků zůstávali schovaní někde v porostu a čekali, až jejich vládkyně vyčistí bojiště. Jakmile byla bitva vyhraná, jako hodné hospodyňky se usadily vevnitř a přidaly starší kořist vajíček k těm novým, vychovávaly zajatkyně a jejich děti. Generace zajatkyň tak následovaly jedna po druhé, podle toho, jak pirátky migrovaly.

Většinou byly potřeba pro každou z nich tři otrokyně. Jedna, která ji krmila (nedokázaly jíst nic jiného než předtrávenou potravu podávanou přímo do úst), druhá, která ji myla (jejich slinné žlázy atrofovaly), a třetí, která odklízela výkaly, jinak by se hromadily kolem krunýře a rozleptaly ho.

Nejhorší, co se těm dokonalým vojačkám mohlo stát, ovšem bylo zůstat opuštěné služebnictvem. V takových případech urychleně opouštěly ukradené hnízdo a vydávaly se hledat jiné město, které by mohly dobýt. Pokud to nedokázaly před nocí, hrozilo jim, že zemřou hladem a zimou. Dost směšná smrt pro tak báječné bojovnice.

Chli-pu-ni už o otrokářkách slyšela spoustu legend. Tvrdilo se, že už u nich došlo ke vzpourám otroků, ale ti, ačkoli své pány dobře znali, neměli rozhodně navrch. Vyprávělo se také, že některé otrokářky si dělají sbírku mravenčích vajec, protože chtějí mít od všech velikostí a druhů.

Představila si sál plný všech těch vajíček všemožných velikostí a barev. A pod každým z bílých obalů… specifická mravenčí kultura, připravená probudit se pro službu těm primitivním hrubcům.

Vytrhla se z toho neplodného snění. Nejdřív bylo třeba myslet na obranu. Ohlásili jí, že tlupa otrokářek se blíží od východu. Chlipukanské průzkumnice a vyzvědačky ujišťovaly, že bojovnic je mezi čtyřmi a pěti sty tisíc. Překonaly řeku podkopem v Satei. Zřejmě byly dost nazlobené, protože kvůli průchodu tunelem se musely vzdát přenosného hnízda utkaného z listů. Neměly tedy útočiště, a jestli nedobudou Chli-pu-kan, budou muset strávit noc venku!

Mladá královna co nejklidněji přemýšlela: Pokud byly tak spokojené s přenosným tkaným hnízdem, proč cítily potřebu přejít řeku? Odpověď ale dobře znala.

Otrokářky nenávidí města: zběsile – a nepochopitelně. Každé město je pro ně hrozbou a výzvou. Věčná rivalita mezi venkovem a městem. A otrokářky dobře věděly, že na druhé straně řeky jsou stovky mravenčích měst, jedno bohatší a rafinovanější než druhé.

Chli-pu-kan nebyl naneštěstí připraven takový útok odrazit. Jistě, už před pár dny dosáhlo město milionu obyvatel, jistě, postavilo na svou ochranu na východní hranici zeď masožravých rostlin, jenže… to všechno nemohlo zdaleka stačit. Chli-pu-ni věděla, že její město je příliš mladé a nezvyklé boji. Kromě toho ještě pořád neměla žádné zprávy od poselstva, které vyrazilo do Bel-o-kanu potvrdit sounáležitost s Federací. Nemohla tedy počítat se solidaritou sousedních měst. Dokonce i Guayei-Tolot byl mnoho tisíc hlav daleko. Nestačily by varovat ani osazenstvo tohoto letního hnízda…

Co by udělala tváří v tvář takové situaci Matka? Chli-pu-ni se rozhodla svolat několik svých nejlepších lovkyň (dokázat, že jsou i bojovnicemi, ještě nedostaly příležitost) a zahájit absolutní komunikaci. Bylo nezbytně nutné zvolit strategii.

Ještě všechny byly společně v Zakázaném městě, když hlídky umístěné na keříku nad Chli-pu-kanem ohlásily, že už jsou znát feromony útočící armády. Všichni se připravili. Žádná strategie nebyla stanovena. Musely improvizovat. Byl vyslán bojový signál a legie se jakž takž shromáždily (nevěděly nic o formacích, o znalostech, které jejich sestry tak draze získaly v boji proti trpaslicím). Většina bojovnic vlastně vkládala naděje hlavně do zdi masožravých rostlin.

V MALI:

V Mali žije kmen Dogonů, který věří, že při prapůvodní svatbě Nebe a Země bylo pohlavím Země mraveniště.

Když byl svět vzešlý z tohoto spojení dotvořen, vulva se stala ústy a z těch vyšla slova znamenající materiální podporu: o technice tkaní, kterou mravenci předali lidem.

Ještě v naší době zůstávají jejich rituály plodnosti spojené s mravenci. Neplodné ženy si sednou na mraveniště a prosí boha Ammu, aby jim plodnost vrátil.

Ale mravenci neudělali pro člověka jen tohle, také mu ukázali, jak si má stavět domy. A nakonec mu i ukázali, jak nacházet prameny. Dogoni totiž pochopili, že chtějí-li najít vodu, musí kopat pod mraveništi.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění

Kobylky začaly uskakovat do všech stran. To bylo znamení. Za nimi už mravenci s nejlepším zrakem rozeznávali sloup prachu.

Slyšet o otrokářkách je jedna věc, vidět je útočit druhá. Nemají žádnou jízdu, jízda jsou ony samy. Celé jejich tělo je ohebné a pevné, nohy jsou silné a svalnaté, jemná a hrotitá hlava je protažena do pohyblivých rohů, což jsou vlastně jejich kusadla.

Jsou tak aerodynamické, že když rychlé nohy ženou tělo vpřed, hlava prorážející vzduch nevydává žádné svištění.

Při jejich úprku se tráva pokládá, země chvěje a písek se vlní. Jejich tykadla vystrčená dopředu vypouštějí feromony ostré jako urážky.

Měly se zakopat a odolávat obležení, nebo vyjít ven a bojovat? Chli-pu-ni váhala, měla strach, takže žádný rozkaz nevydala. Proto přirozeně rezavé bojovnice udělaly to, co udělat neměly. Rozdělily se. Polovina vyšla ven vstříc nepříteli, druhá zůstala uzavřena ve městě jako záloha a posádka pro případ obléhání.

Chli-pu-ni se pokoušela vzpomenout si na bitvu o Vlčí máky, jedinou, kterou znala. Zdálo se jí, že nejvíce škod v nepřátelských řadách natropilo dělostřelectvo. Proto přikázala, aby do prvních řad nastoupily tři vlny dělostřelkyň.

Otrokářské legie se právě blížily ke zdi masožravých rostlin. Rostlinní dravci se při jejich příchodu sehnuli, jak je přitáhla vůně teplého masa. Ale byly příliš pomalé – a všechny nepřátelské bojovnice jimi prošly, aniž by jediná z mucholapek dokázala aspoň po nich chňapnout.

Matka se zmýlila!

První vlna chlipukanských vyslala ne dost dobře mířenou salvu, která zabila sotva dvacítku útočnic. Druhá ani neměla čas je vystřídat a už byly všechny dělostřelkyně chyceny pod krky a otrokářky jim ustříhaly hlavy, ještě než mohly vypálit jedinou kapku kyseliny.

K bojovým zvyklostem otrokářek patří, že útočí vždy jen na hlavu. Dělají to velice dobře. Lebky mladých Chlipukanských jen odletovaly. Těla bez hlav někdy pokračovala v boji poslepu, nebo se motala a děsila ty, které přežily.

Po dvanácti minutách nezbývalo z vojska rezavých mnoho. Druhá polovina armády utěsňovala všechny otvory. Chli-pu-kan ještě nepostavil svou kupu, a tak na povrchu vypadal jako desítka malých kráterů obklopených kamennou drtí. Všechny byly vyděšené. Daly si tolik práce se stavbou moderního města, a teď bylo vydané na pospas tlupě barbarů natolik primitivních, že se ani nedovedou sami uživit!

Chli-pu-ni podnikala jednu AK za druhou, ale stejně nedokázala přijít na to, jak se bránit. Kameny posazené ve vchodech vydrží přinejlepším několik vteřin. A k boji v chodbách nebyly Chlipukanské o nic připravenější než k boji na povrchu. Poslední rezavé bojovnice venku se rvaly jako ďáblice. Některé se snažily ustoupit, ale většinou se jim vchody zavřely těsně za zády. Pro ně bylo všechno ztracené. Přesto se bránily – a o to účinněji, že čím víc útočníky zpomalí, tím víc času dají obráncům, aby zpevnili svá postavení.

Poslední Chlipukanské usekli hlavu a její tělo se odvleklo ke vchodu a chytilo se ho drápky. Směšný štít.

Uvnitř Chli-pu-kanu se čekalo.

Očekávaly příchod otrokářek s pochmurným odevzdáním se. Čistá fyzická síla byla nakonec tak účinná, že ji technologie nedokázala překonat…

Ale otrokářky neútočily. Zaváhaly před vítězstvím jako Hannibal před Římem. Připadalo jim to příliš snadné. Musela v tom být nějaká léčka. Stejně jako je provázela reputace zabíječů, i rezavé měly svou pověst. V táborech otrokářek se o nich říkalo, že jsou vychytralé a dovedou vymýšlet rafinované pasti. Tvrdilo se také, že se spojují s žoldnéřkami a ty se objeví ve chvíli, kdy se to nejmíň čeká. A také že dovedou zkrotit krutá zvířata a vyrábět tajné zbraně, které způsobují nesnesitelnou bolest. A navíc – čím lépe se otrokářky cítily ve svém živlu na vzduchu, tím více nesnášely, když je obklopovaly zdi.

Proto se nepokusily vyrazit barikády v ústích vchodů. Čekaly. Měly spoustu času. Noc měla koneckonců přijít až za dobrých patnáct hodin.

Obránkyně mraveniště se začaly divit. Proč neútočí?

Chli-pu-ni se to nelíbilo. Znepokojovalo ji, že nepřítel „jedná tak, aby se pro ni stal nepochopitelným“, když to přece vůbec nepotřebuje, protože je silnější. Některé z jejích dcer nesměle navrhly, jestli se je nepřítel nebude snažit vyhladovět. Taková možnost by rezavým dodala sebevědomí: díky podzemním stájím, houbovým plantážím, sýpkám s obilnou moukou a živým cisternám plným medovatky by dokázaly odolávat obklíčení alespoň dva měsíce.

Ale Chli-pu-ni na žádné obléhání nevěřila. Ty tam venku potřebovaly hnízdo na noc. Znovu si vzpomněla na slavný výrok Matky: Je-li nepřítel silnější, pokus se jednat tak, aby ses pro něj stala nepochopitelnou. Ano, proti těmhle hromotlukům nepomůže nic než špičková technologie.

Pět set tisíc Chlipukanských se pustilo do AK. Nakonec se objevilo něco zajímavého. Jedna malá dělnice vyslala:

Byla chyba, že jsme chtěly kopírovat zbraně nebo strategii používanou našimi staršími sestrami z Bel-o-kanu. Nesmíme je napodobovat, musíme vynalézt vlastní řešení hodící se na naši situaci.

Jakmile se tenhle feromon vznesl, mysli byly odblokovány a řešení bylo brzy na světě. Okamžitě se všichni dali do práce.

JANIČÁŘI:

Sultán Murad I. vytvořil ve čtrnáctém století poněkud zvláštní jednotku armády, které říkáme janičáři (podle tureckého jeni čeri, nové vojsko). Janičářská armáda měla jednu zvláštnost: byla složena výhradně ze sirotků. Turečtí vojáci, když drancovali arménskou nebo slovanskou vesnici, unášeli velmi malé chlapce a zavírali je do speciální vojenské školy, v níž se nedozvěděli zhola nic o světě. Byli vychováváni jen v bojových uměních, stali se z nich nejlepší vojáci celé otomanské říše a bez výčitek ničili vesnice, kde žily jejich skutečné rodiny. Janičáry nikdy ani nenapadlo bojovat s vlastním národem proti těm, kdo je unesli. Ale zato jejich síla stále rostla, až to sultána Mahmúda II. začalo zneklidňovat, takže je dal v roce 1826 vyvraždit a školu vypálit.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění

Profesor Leduc si přinesl dva velké kufry. Z jednoho vytáhl nějaký zvláštní model sbíječky na benzinový pohon. Hned začal rozbíjet zeď postavenou policisty, až v ní zel kruhový otvor, kterým se dalo prolézt.

Když údery ustaly, babička Augusta mu nabídla verbenový čaj, ale Leduc odmítl a mile vysvětlil, že by ho to nutilo k močení. A z druhého kufru vyndal kompletní speleologické vybavení.

„Myslíte, že je to tak hluboké?“

„Mám-li být upřímný, milá paní, než jsem vás přišel navštívit, trochu jsem pátral po informacích o téhle budově. Za renesance v ní bydleli protestantští učenci, kteří vybudovali tajný průchod. Jsem si téměř jistý, že ústí ve Fontainebleauském lese. Protestanti tudy unikali pronásledování.“

„Ale kdyby ti lidé, co tam dolů sešli, zase vylezli v lese, nechápu, proč by o sobě nedali vědět! Je tam můj vnuk a pravnuk… moje snacha, potom dobrý tucet hasičů a četníků, a ti všichni neměli žádný důvod se skrývat. Mají rodiny, přátele. Nejsou protestanti a války za víru už máme za sebou.“

„Jste si tím opravdu jistá, paní?“

S podivným výrazem se na ni zadíval.

„Víry se přejmenovaly, teď se honosí jmény filozofie nebo… vědy. Jsou ale stále stejně dogmatické.“

Odešel do vedlejší místnosti – nasoukat se do speleologického úboru. Když se zase objevil – na hlavě měl jasně červenou přilbu s lampou na čele a viditelně nebyl ve své kůži –, Augusta málem vyprskla.

Navázal, jako by si ničeho nevšiml.

„Po protestantech v tomhle bytě vegetovaly nejrůznější sekty. Některé se oddávaly starým pohanským kultům, jiné se klaněly cibuli nebo ředkvičkám, co já vím?“

„Cibule i ředkvička jsou dobré pro zdraví. Moc dobře chápu, že je někdo zbožňuje. Zdraví je to nejdůležitější… Podívejte, jsem hluchá, senilní, každý den trochu víc umírám.“

Zatvářil se konejšivě.

„Ale no tak, nebuďte pesimistka, náhodou vypadáte moc dobře.“

„Opravdu? Kolik byste mi hádal?“

„Co já vím… šedesát, sedmdesát?“

„Sto, pane! Bylo mi sto před týdnem, celé tělo je samá nemoc a život se mi den ode dne snáší hůř, hlavně od té doby, co jsem ztratila všechny, které jsem milovala.“

„Chápu vás, paní, stáří je těžká zkouška.“

„Máte v zásobě ještě hodně takových tuctových řečiček?“

„Ale paní…“

„Tak šup, mažte dolů. Jestli do zítřka nevylezete ven, zavolám na policii a ti mi určitě postaví silnější zeď, kterou nikdo nerozbije…“

4000, neustále trýzněná larvami lumka, už nedokázala usnout ani za těch nejledovějších nocí.

A tak čekala smířeně na smrt a zatím se oddávala vzrušujícím a nebezpečným věcem, k nimž by za jiných okolností jaktěživa nenašla odvahu. Objevit kraj světa – například.

Pořád ještě putovaly k polím obilnářek. 103 683 využívala cesty, aby si vzpomněla na něco z toho, co ji učily chůvy. Vysvětlily jí, že Země je kostka nesoucí život jen na horní straně.

Co uvidí, jestli konečně dosáhnou kraje světa? Vodu? Prázdnotu jiného nebe? Ona a její společnice pak toho budou vědět víc než všechny průzkumnice, víc než všechny rezavé od počátku času!

4000 se jen udiveně dívala, jak 103 683 najednou rázně a sebejistě přidala do kroku.

Když se v půli odpoledne otrokářky konečně odhodlaly zaútočit na vchody, s překvapením zjistily, že žádný odpor se nekoná. A přitom dobře věděly, že nezničily celou armádu rezavých, a to i když braly v úvahu malé rozměry jejich města. Takže opatrně…

Postupovaly o to opatrněji, že byly zvyklé žít na volném prostranství a na světle také měly vynikající zrak, jenže v podzemí byly naprosto slepé. Nepohlavní rezavé neviděly také, ale aspoň byly na pohyb v tomhle temném potrubí zvyklé.

Otrokářky vstoupily do Zakázaného města. Bylo celé prázdné. Na zemi se dokonce válely hromady nedotčené potravy! Sestoupily ještě víc: sýpky byly plné, bez nejmenších pochyb tu obyvatelé ještě přednedávnem byli.

V minus pátém patře našly docela čerstvé feromony. Snažily se rozšifrovat rozhovory, ke kterým tu došlo, ale rezavé tu rozházely kousky tymiánu, jehož pach přebil všechny ostatní.

Minus šesté. Tenhle pocit, být uvězněné pod zemí, neměly rády. V tomhle městě byla taková tma! Jak mohou zdejší mravenci snášet neustálý pobyt v tomhle prostoru, stísněném a tmavém jako smrt?

V minus osmém zachytily ještě čerstvější feromony. Zrychlily – rezavé už nemohly být daleko.

V minus desátém patře překvapily skupinku dělnic nesoucích vajíčka. Snažily se zmizet před vetřelci. Tak takhle to je! Konečně si myslely, že to chápou – celé město uteklo do nejhlubších pater v naději, že zachrání své vzácné potomstvo!

Protože jim všechno bylo jasné, otrokářky zapomněly na veškerou opatrnost, rozběhly se vpřed a v chodbách zazněl jejich proslulý feromonový bojový pokřik. Chlipukanské dělnice je nedokázaly setřást. Už byly v minus třináctém patře.

Nosičky vajíček najednou nevysvětlitelně zmizely. A chodba, po které se otrokářky řítily, vedla do obrovského sálu, jehož podlaha byla bohatě pokrytá loužemi medovatky. Otrokářky se instinktivně vrhly na vzácnou tekutinu – musely ji přece olízat, než se vsákne do země!

Dovnitř se tlačily další a další bojovnice, ale sál byl opravdu nesmírně veliký, bylo v něm místo i medovatkové louže pro všechny. Jak to bylo sladké a dobré! Musel to být určitě jeden z těch jejich sálů s živými cisternami, jedna z otrokářek o tom slyšela vyprávět: jedna z těch takzvaně moderních technik spočívá v tom, že přinutí ubohé dělnice, aby celý život strávily hlavou dolů a se zadečkem nataženým kam to jde.

Znovu se vysmály těm městským bláznům a dál se cpaly medovatkou. Pozornost jedné z nich ale upoutal jiný detail: je zvláštní, že tak důležitý sál má jen jeden vchod…

Nedostala čas o tom přemýšlet víc. Rezavé dokončily kutání. Ze stropu vytryskl proud vody. Otrokářky se pokusily utéct chodbou, ale ta teď byla zavalena velkým kamenem. A hladina vody stoupala. Ty, které padající proud neomráčil, se ze všech sil zmítaly.

Nápad pocházel od té rezavé bojovnice, která odtušila, že by neměly opisovat od svých starších sester. Hned nato položila otázku: V čem je zvláštnost našeho města? Na to existoval jediný feromon: Podzemní pramen v minus dvanáctém!

Odklonily tedy pramen do příkopu vystlaného nepromokavými listy, namazanými tukem. Zbytek se podobal technice cisteren. Postavily v jedné z komor velkou nádrž na vodu, potom její střed propíchly větvičkou. Nejsložitější bylo ovšem udržet ji vztyčenou nad vodou. Nakonec ten div dokázali mravenci zavěšení na stropě nádrže.

Otrokářky pod nimi se zmítaly a dusily se. Většina se jich už utopila, ale když se do dolního sálu přelilo tolik vody, že hladina sahala až skoro nahoru, některým bojovnicím se podařilo uniknout otvorem ve stropě. Rezavé je bez potíží postřílely kyselinou.

Hodinu nato už se dole v té polévce z otrokářek nic nehýbalo.

Královna Chli-pu-ni zvítězila. Potom vyslala svůj první historický výrok: Čím je překážka obtížnější, tím více nás nutí překonávat sebe sama.

Augustu přitáhly do kuchyně pravidelné a tupé údery, a sotva vešla, uviděla, jak se profesor Leduc kroutí a vylézá z otvoru. No tohle – po čtyřiadvaceti hodinách! Jednou tam vleze někdo nesympatický, jehož zmizení by jí bylo lhostejné, a on se zrovna musí vrátit!

Speleologická kombinéza byla potrhaná, ale on byl v pořádku. Byl celý roztřesený, to bylo vidět jako nos uprostřed tváře.

„Tak co?“

„Co tak co?“

„Našel jste je?“

„Ne…“

Augusta byla jako na trní. To bylo poprvé, kdy někdo vylezl z té díry živý a při smyslech. Bylo tedy možné to dobrodružství přežít!

Přinesla mu verbenový čaj, který opatrovala teplý v termosce.

„Mám vám říct, co je tam dole? Je tam točité schodiště, které prudce klesá mnoho set metrů. Jsou tam dveře. Je tam kus načervenalé chodby, plný potkanů, a úplně vzadu je zeď, kterou musel postavit váš vnuk Jonathan. Velmi pevná zeď, pokoušel jsem se ji prorazit sbíječkou, ale nešlo to. Určitě se otáčí, protože je tam soustava kódovaných tlačítek s písmeny.“

„Kódovaných tlačítek s písmeny?“

„Ano, určitě se na nich má vyťukat odpověď na tu otázku.“

„Na jakou otázku?“

„Jak složit ze šesti zápalek čtyři rovnostranné trojúhelníky?“

Augusta si nedokázala zabránit, aby nepropukla v smích. Vědce to hluboce urazilo.

„Vy znáte odpověď!“

Mezi dvěma škytnutími se jí podařilo říct:

„Ne, to ne… neznám odpověď! Ale zato dobře znám tu otázku!“

A smála se a smála. Profesor Leduc zamumlal:

„Trčel jsem tam celé hodiny a dumal. Došel jsem ovšem k určitému výsledku s trojúhelníky uvnitř tvaru písmene V, ale nebyly rovnostranné.“

Skládal si výbavu.

„Když dovolíte, půjdu se poradit s přítelem matematikem a vrátím se.“

„Ne!“

„Jak to – ne?“

„Dostal jste jeden pokus. Jediný. Nedokázal jste ho využít – a teď je už pozdě. Laskavě si odneste ty kufry. Sbohem, pane!“

Ani mu nezavolala taxík. Antipatie nabyla vrchu. Měl určitě nějaký pach, který ji dráždil.

Sedla si v kuchyni tváří k proražené stěně. Teď se to tedy pěkně vyvinulo. Rozhodla se zavolat Jasonu Bragelovi a tomu panu Rosenfeldovi. Měla v úmyslu se před smrtí ještě trochu pobavit.

LIDSKÝ FEROMON:

Stejně jako hmyz, který komunikuje pachy, i člověk má olfaktivní jazyk, kterým diskrétně rozmlouvá se svými bližními.

Protože nemáme tykadla, vysíláme feromony do vzduchu z podpaží, z bradavek, z kůže porostlé chlupy a z pohlavních orgánů.

Zprávy jsou přijímány podvědomě, ale nejsou o to méně účinné. Člověk má padesát milionů olfaktivních nervových zakončení. Padesát milionů buněk schopných identifikovat tisíce vůní, zatímco náš jazyk umí rozlišit jen čtyři chutě.

K čemu tento způsob komunikace používáme? Především k sexuálním výzvám. Lidský samec může být velmi snadno přitahován k lidské samičce prostě proto, že se mu zamlouvá její přirozená vůně (ostatně často překrytá vůní umělou). Zrovna tak dobře ho může odpuzovat jiná, jejíž feromony „k němu nemluví“.

Je to jemná mechanika. Obě bytosti ani netuší, že k nějakému olfaktivnímu rozhovoru došlo. Řekne se prostě: „slepá láska“.

Vliv lidských feromonů se může také projevit ve vztazích agrese. Stejně jako u psů – člověk, který od svého protivníka nasaje pachy nesoucí zprávu „bojím se tě“, má přirozeně tendenci zaútočit.

A konečně jedním z nejpozoruhodnějších účinků lidských feromonů je bezpochyby synchronizace menstruačních cyklů. Bylo zjištěno, že když žije více žen pohromadě, vysílají pachy regulující chod jejich organismu tak, aby měsíčky nakonec u všech přicházely současně.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění

První obilnářky zpozorovali až někde uprostřed žlutých polí. Jejich práce se ale víc než sklizni podobala dílu dřevorubců: jejich obilná zrna jsou větší než ony samy, a aby padla na zem, musí obilnářky podtít dole stonek.

Kromě sklízení spočívá jejich hlavní aktivita v tom, že odstraňují všechny jiné rostliny z blízkosti svých kultur. Používají k tomu herbicid vlastní výroby: indolooctovou kyselinu, kterou rozprašují ze žlázy na zadečku.

Obilnářky sotva věnovaly příchodu 103 683 a 4000 pozornost. Rezavé mravence nikdy neviděly, pro ně byly obě třeba uprchlí otroci nebo dva šílenci hledající výměšek Lomechusy. Zkrátka buď tuláci, nebo feťáci.

Nakonec ale jedna z nich zachytila molekulu s pachem červených. Opustila provázená ještě jednou práci a přišly k nim.

Potkaly jste červené? Kde jsou?

Belokanské se v rozhovoru dozvěděly, že tkalkyně zaútočily na hnízdo obilnářek před několika týdny. Jedovými bodci zabily přes stovku dělnic a pohlavních jedinců a potom ukradly zásobu obilné mouky. Když se armáda obilnářek vrátila z tažení na jih, kde hledala nová pole, nemohla už než spočítat škody.

Rezavé přiznaly, že se s červenými setkaly. Řekly, kudy se musí vydat, kdo je chce najít. Když se jich vyptávaly dál, vyprávěly celou svou odyseu.

Vy hledáte okraj světa?

Odpověděly kladně. Okamžitě se vznesly pichlavé feromony smíchu.

Proč to veselí? Copak okraj světa neexistuje?

Ale ano, existuje, dokonce jste u něj! Kromě sklizně se zabýváme také pokusy o jeho překročení.

Obilnářky navrhly, že zítra ráno obě „turistky“ zavedou k tomu metafyzickému místu. Večer strávily rozhovory v malém hnízdě, které obilnářky vyhloubily v kůře buku.

A co strážci okraje světa?

Nebojte se, brzy je uvidíte.

Je pravda, že mají zbraň, která dokáže rozdrtit najednou celou armádu?

Obilnářky byly překvapené, že obě cizinky znají takové detaily.

Je to přesně tak.

103 683 konečně měla poznat záhadu tajné zbraně!

Tu noc měla zvláštní sen. Viděla Zemi, jak končí v pravém úhlu, vertikální stěnu z vody, které bylo plné nebe, a z té vodní stěny vystupovali modří mravenci držící ničivé akátové větve. Stačilo, aby se čehokoli dotkli koncem těch kouzelných větví – a ono se to rozpadlo v prach.

4. KONEC CESTY

Augusta strávila celý den se šesti zápalkami. To, co jí bránilo přijít na řešení, bylo spíše psychologické než reálné, to už pochopila. To slavné Edmondovo „je třeba myslet jinak“… Její syn něco objevil, to bylo jisté, a velmi chytře to ukryl. Vzpomněla si na jeho dětské skrýše, na jeho „bunkry“. Možná právě proto, že mu všechny zničili, se snažil vyrobit si jeden nedostupný, místo, kde by ho nikdo nemohl rušit… Něco jako vnitřní skrýš, ze které ven vyzařoval jeho klid… a neviditelnost.

Augusta ze sebe setřásla otupělost, která se jí začínala zmocňovat. Vynořila se jí vzpomínka na její vlastní dětství. Bylo to jedné zimní noci, když byla ještě docela malá, a pochopila, že můžou existovat čísla i pod nulou… 3, 2, 1, 0, a potom –1,-2, –3… Obrácená čísla! Jako kdyby se obrátila rukavice číselné řady. Nula tedy není koncem nebo začátkem všeho. Na druhé straně existuje jiný nekonečný svět. Bylo to, jako kdyby stěna jménem „nula“ najednou vybuchla…

Mohlo jí být tak sedm nebo osm let, ale tenhle objev ji tak zneklidnil, že celou noc nespala.

Obrácená čísla… otevírala cestu do jiného rozměru. Třetího rozměru. Prostoru!

Panebože!

Začala plakat, ruce se jí chvěly dojetím, ale našla sílu vzít do nich zápalky. Tři rozložila do trojúhelníku, potom v každém rohu umístila jednu další a vztyčila ji tak, že se všechny tři sbíhaly nahoře v jediném bodě.

Vznikla pyramida. Jedna pyramida, jejíž povrch tvoří čtyři rovnostranné trojúhelníky.

Tak tady byl okraj světa. Ohromující místo. Nebylo na něm nic přirozeného, nic pozemského. A nebylo takové, jak si ho 103 683 představovala. Okraj světa byl černý, nic tolik černého neviděla! Bylo to tvrdé, hladké, horké a páchlo to minerálními oleji.

A místo vertikálního oceánu tu byly vzdušné proudy nevídané síly.

Zůstaly tam dlouho a snažily se pochopit, co se děje. Čas od času ucítily chvění. Jeho intenzita exponenciálně rostla. Potom se náhle země otřásla, zvedl se silný vítr cloumající tykadly a pekelný hluk rozechvěl bubínky na jejich holeních. Podobalo se to silné bouři, ale sotva se ten jev přihnal, už byl zase pryč a zanechal jen prach snášející se ve spirálách k zemi. Mnoho průzkumných skupin obilnářek se pokoušelo tu hranici překonat, ale Strážci nespali. Ten hluk, vítr a chvění, to totiž byli oni: Strážci okraje světa, připravení udeřit na cokoli, co se pokusí vstoupit na černou zemi.

Viděly už Strážce? Než mohly rezavé dostat odpověď, vypuklo další běsnění, a potom ustalo. Jedna z obilnářek, které je doprovodily až sem, potvrdila, že se nikdy nikomu nepodařilo vydat se na „prokletou zemi“ a vrátit se živ. Strážci všechno rozdrtí.

Strážci… to oni museli zaútočit na La-chola-kan a na výpravu samce 327. Ale proč opustili okraj světa a vydali se na západ? Chtěli dobýt svět?

Obilnářky o tom nevěděly o nic víc než rezavé. Mohly by je aspoň popsat? Věděly jen tolik, že kdokoli se ke Strážcům přiblížil, zemřel rozdrcen. Nevěděly dokonce ani, do které kategorie živých bytostí je zařadit: jsou snad obří hmyz? ptáci? rostliny? Obilnářky věděly jen to, že jsou rychlí a silní. Síla, která je zdaleka přesahuje a nepodobá se ničemu známému…

V té chvíli 4000 udělala něco náhlého a nečekaného. Opustila skupinu a vydala se na zakázané území. Když zemřít, tak zemřít – chtěla se pokusit překonat okraj světa právě takhle: drze a hrdě. Ostatní ji vyděšeně pozorovaly.

Postupovala pomalu, hlídala sebemenší vibraci, sebemenší otřes na citlivých konečcích nohou, který by ohlašoval smrt. Vida… padesát hlav, sto hlav, dvě stě hlav, čtyři sta, šest set, už překonala osm set hlav. A nic. Byla živá a zdravá!

Ostatní ji nadšeně povzbuzovaly. Z místa, kde byla, viděla, že zleva doprava vedou přerušované bílé pruhy. Černá země byla mrtvá – ani nejmenší stopa po nějakém hmyzu nebo rostlině. A země byla černá… ostatně nebyla to žádná hlína.

Daleko vepředu ucítila přítomnost rostlin. Je možné, že by za okrajem světa existoval jiný svět? Vyslala ke svým společnicím, které zůstaly na okraji, několik feromonů a všechno se jim to pokusila vylíčit, ale na tak velkou vzdálenost se komunikuje špatně.

Otočila se k návratu, jenže v té chvíli se znovu spustilo chvění a hrozný hluk. Strážci se vracejí! Dala se ze všech sil do běhu a snažila se vrátit se k ostatním.

Ty zůstaly na krátkou chvilku jako zkamenělé, dokud obrovská masa neprořízla nebe s nesmírným zaburácením. Strážci prošli kolem a zanechali své pachy po minerálních olejích. A 4000 zmizela.

Mravenci se trochu přiblížili k okraji a pochopili. 4000 byla rozdrcena tak dokonale, že z jejího těla zbyla vrstvička silná tak desetinu hlavy a jako inkrustovaná do černé země!

Z belokanské průzkumnice nezbývalo nic. Dávka lumčích vajíček na to doplatila taky. Viděly ostatně, že jedné larvě se už podařilo provrtat jí záda – uprostřed rozpláclého rezavého těla to bylo vidět jako bílá tečka…

Tak takhle tedy bojují Strážci okraje světa. Slyšíte jen lomoz, cítíte proud vzduchu a ve chvilce je všechno zničeno, rozprášeno, rozdrceno. 103 683 ještě nedokončila rozbor jevu, když uslyšely dalšího Strážce. Smrt řádila, dokonce i když se nikdo nesnažil překonat její práh. Prach se zvolna snášel.

103 683 by se přesto ráda pokusila o přechod. Vzpomněla si na Satei. Tenhle problém byl podobný. Když to nejde horem, je potřeba to zkusit spodem. Musejí se na černou zemi dívat jako na řeku, a nejlepší způsob, jak překonat řeku, je prorazit pod ní tunel.

Vyložila to šesti obilnářkám a ty se pro to ihned nadchly. Bylo to tak evidentní, že teď nechápaly, proč je to nenapadlo dřív! A všechny se pustily plnými kusadly do hloubení.

Jason Bragel ani profesor Rosenfeld nebyli nikdy velkými příznivci verbenového čaje, ale teď k tomu byli na dobré cestě. Augusta jim při něm všechno vyložila. Vysvětlila jim, že její syn je určil, aby po ní zdědili byt. Pravděpodobně by oba jednoho dne podlehli nutkání prozkoumat podzemí, stejně to svádělo i ji. Dala tedy přednost tomu spojit síly a udeřit co nejúčinněji.

Jakmile jim Augusta poskytla ty nejnutnější základní údaje, všichni tři už toho moc nenamluvili. Nepotřebovali to, aby si porozuměli. Pohled, úsměv… Žádný z nich nikdy nezažil tak okamžitou intelektuální osmózu. Překonávalo to ostatně samotný intelekt – člověk by řekl, že se narodili, aby se vzájemně doplňovali, že jejich genetické programy se splétaly a splývaly. Bylo to magické. Augusta byla velmi stará, a přitom oba muži si mysleli, že je neobyčejně krásná…

Vzpomínali na Edmonda bez nejmenší postranní myšlenky – a vřelost jejich vztahu k zesnulému udivila i je samotné. Jason Bragel nemluvil o své rodině, Daniel Rosenfeld nemluvil o své práci, Augusta nemluvila o svých chorobách. Rozhodli se, že tam sestoupí ještě týž večer. Byla to jediná věc, která zbývala udělat, tady a teď. Věděli to.

DLOUHO SE MYSLELO:

Dlouho se myslelo, že informatika všeobecně a programy výzkumu umělé inteligence zvlášť smísí lidské myšlení a představí je pod zcela novým úhlem pohledu. Krátce řečeno, od elektroniky se čekala nová filozofie. Jenže surovina, i když jinak předložená, zůstávala stejná: myšlenky vytvořené lidskou představivostí. Byla to slepá ulička. Nejlepším způsobem, jak inovovat myšlení, je opustit cesty lidské představivosti.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění

Chli-pu-kan rostl co do velikosti i co do inteligence. Teď už to bylo „dospělé“ město. Pokročili v rozvoji vodní technologie a v minus dvanáctém patře instalovali celou síť kanálů. Proud vody zajišťoval rychlý transport potravin z jednoho konce města na druhý.

Chlipukanské se vyžívaly ve zdokonalování vodní dopravy. Posledním nec plus ultra byl plovoucí borůvkový list. Stačilo zvolit správný směr proudu a mohli jste cestovat po vodních drahách celé stovky hlav. Například od houbových plantáží na východě k západním stájím.

Mravenci doufali, že jednoho dne se jim podaří zkrotit potápníky. Tihle velcí vodní brouci, vybavení pod krovkami kapsami se vzduchem, dovedli opravdu velmi rychle plavat. Kdyby se dali přemluvit, aby tlačili borůvkové listy, prámy by získaly mnohem méně náhodný pohon, než jsou vodní proudy.

A Chli-pu-ni sama navrhla další futuristickou myšlenku. Vzpomněla si na brouka nosorožíka, který ji osvobodil z pavoučí sítě. To by byl dokonalý válečný stroj! Nejenže nosorožík má velký čelní roh, nejenže má i pevný krunýř, dovede také rychle létat. Matka si představovala celou legii těch zvířat – a na hlavě každého z nich sedí deset dělostřelkyň. Už viděla, jak se ty téměř nezranitelné posádky vrhají nad nepřátelské oddíly a zaplavují je kyselinou…

Bylo tu ale úskalí – ukázalo se, že nosorožíci (ostatně stejně jako potápníci) jsou těžko ochočitelní, hlavně proto, že se nedařilo porozumět jejich jazyku! Desítky dělnic tedy trávily plno času pokusy rozšifrovat jejich pachové emise a naučit je feromonové řeči mravenců.

Výsledky zatím byly slabé, ale aspoň se Chlipukanským podařilo je zdomácnět tak, že je cpaly medovatkou. Potrava je nakonec ta nejsdílenější hmyzí řeč.

Chli-pu-ni ale i přes ten kolektivní dynamismus trápily obavy. Vyslala už tři skupiny poslů se žádostí, aby je Federace uznala jako pětašedesáté město, a odpověď nikde. Že by Belo-kiu-kiuni odmítala spojenectví?

Čím více o tom přemýšlela, tím více si Chli-pu-ni říkala, že vyslankyně a vyzvědačky musely provést něco nešikovného, takže je odhalily bojovnice s vůní kamene. Pokud se jednoduše nenechaly okouzlit halucinogenním vábením Lomechusy v minus padesátém patře… Co to mohlo být jiného?

Chtěla si to vyjasnit. A nechtěla se vzdát ani své sounáležitosti s Federací, ani svého pátrání! Rozhodla se vyslat 801, nejlepší a nejobratnější ze svých bojovnic. Aby měla mladá bojovnice v rukou všechny trumfy, královna s ní uspořádala AK, po které věděla o záhadě to co ona. Stala se:

Vidícím okem

Cítícím tykadlem

Drápem Chli-pu-kanu, který udeří.

Stará paní nachystala plný ruksak jídla a pití (včetně tří termosek teplého verbenového čaje). Hlavně aby nedopadli jako ten protivný Leduc, který nakonec musel rychle vylézt, protože podcenil důležitost potravy… Ale i tak, dovedl by kdy najít klíčové slovo? Augusta si dovolovala o tom pochybovat. Kromě jiné výbavy se Jason Bragel vyzbrojil velkou bombou se slzotvorným plynem a třemi maskami. Daniel Rosenfeld si zase vzal fotoaparát s bleskem, poslední model.

Teď chodili dokola po té klesající kamenné manéži. Stejně jako u těch před nimi vyvolávalo klesání nejrůznější vzpomínky a zasuté myšlenky. Dětství, rodiče, první útrapy, chyby, nevyslyšené lásky, sobectví, pýcha, výčitky…

Pohybovali se strojově, jako by se ani nemohli unavit. Vnikali do těla planety, procházeli jejím minulým životem. Jak dlouhý to byl život, a o co víc dokázal ničit než tvořit… Nakonec došli ke dveřím. Nad nimi byl nápis.

Duše v okamžení smrti pociťuje totéž co ti, kteří byli zasvěceni do velkých Tajemství.

Nejprve je to náhodné a žalostné pobíhání a vyhýbání, neklidné cesty bez cíle, vprostřed stínů.

Posléze, ke konci, zděšení vrcholí. Zavládne chvění, třas, chladný pot, hrůza.

Tato fáze je téměř okamžitě následována stoupáním ku světlu, k náhlému osvícení.

Zázračné světlo se nabízí očím, míjíme čistá místa a louky znějící hlasy a kroky tance.

Svatá slova vnukají zbožný respekt. Člověk, bezchybný a zasvěcený, se stává svobodným a slaví Tajemství.

Daniel si ho vyfotografoval.

„Tenhle text znám,“ tvrdil Jason. „To je Plútarchos.“

„Moc pěkný text, opravdu.“

„Vy z toho nemáte strach?“

„Jistě, ale právě proto to sem dali. A nakonec se tam přímo říká, že po zděšení přijde osvícení. Tak si pěkně projděme oběma fázemi. Jestli je potřeba trocha děsu, tak se nechme vyděsit.“

„Právě… co potkani…“

Jako by to stačilo říct. Byli tady. Tři průzkumníci cítili jejich hemžení a dotyky dole kolem bot. Daniel znovu zmáčkl spoušť. Blesk odhalil odpuzující scénu plnou šedivých kuliček a černých uší. Jason jim rychle rozdal masky a potom štědře rozprášil po okolí slzotvorný plyn. Hlodavci si nenechali říkat dvakrát…

Klesali dál – a trvalo to ještě dlouho.

„Co takhle malý piknik, pánové?“ navrhla Augusta.

Tak se tedy usadili. Na potkaní epizodu jako by už zapomněli, všichni tři měli báječnou náladu. Protože bylo trochu chladno, zakončili hostinu stopkou alkoholu a dobrou horkou kávou. Verbenový čaj ovšem ne, ten se hodí až k odpolední svačině.

Hloubily dlouho, než zase vystoupily v oblasti, kde byla na povrchu sypká země. Konečně se vynořil pár tykadel jako periskop, který zaplavily neznámé pachy.

Byly na čerstvém vzduchu – a na druhé straně okraje světa. Pořád žádná vodní stěna. Zato svět, který se skutečně nepodobal ničemu, co znaly. Když nepočítaly pár stromů a míst porostlých trávou, hned za nimi se rozprostírala šedá, tvrdá a plochá pustina. A nikde v dohledu ani jediné termitiště nebo mraveniště.

Popošly o pár kroků. Ale kolem nich padaly na zemi obrovské černé věci. Trochu jako Strážci, ale tyhle dopadaly nazdařbůh.

A to nebylo všechno. Daleko před nimi se tyčil obří monolit, tak vysoký, že jejich tykadla nedokázala zachytit jeho okraje. Zatemňoval nebe, drtil zemi.

To musí být zeď okraje světa, a za ní bude voda, pomyslela si 103 683.

Ještě o něco postoupily a narazily na skupinku švábů namačkaných kolem kousku… něčeho, co nedovedly určit. Švábi měli průhledné krunýře, skrz něž byly vidět všechny vnitřnosti, všechny orgány a dokonce i krev tepající v arteriích! Ohavné! Daly se na ústup – a tři obilnářky rozdrtila jedna z padajících mas.

103 683 a tři její zbývající společnice se přesto rozhodly pokračovat. Přelézaly porézní zídky a blížily se k nesmírně velkému monolitu.

Najednou se ocitly v ještě znepokojivější oblasti. Země tam byla červená a zrnitá jako jahoda. Uviděly nějakou jamku a chtěly si do ní vlézt, aby našly trochu stínu, když se najednou z nebe snesla velká bílá koule aspoň deset hlav v průměru, odskočila od země a pronásledovala je. Vrhly se do jámy… a měly právě tak čas se uchytit na jejích stěnách, když koule dopadla na dno.

Vyděšeně vylezly ven a daly se do běhu. Země kolem nich byla chvíli modrá, pak zase zelená nebo žlutá, a všude byly ty jámy a bílé koule, které je honily. Tentokrát toho bylo na ně moc. Každá odvaha má své meze. Tenhle svět byl trochu moc odlišný, než aby se v něm dalo vydržet.

Tak tedy upalovaly co se dalo, vrhly se zase do tunelu a rychle se vrátily do normálního světa.

CIVLILIZACE (pokračování):

Jiný velký civilizační šok: setkání Západu a Východu.

Kronikáři čínské říše zaznamenali, že kolem roku 115 našeho letopočtu se objevila v jejich zemi loď, pravděpodobně římského původu, kterou bouře hnaly mnoho dní, až ztroskotala u pobřeží.

Na téhle lodi se plavili akrobati a žongléři – a jakmile se ocitli na souši, chtěli si naklonit obyvatele neznámé země, a tak jim uspořádali představení. Číňané s otevřenými ústy sledovali, jak ti cizinci z velkými nosy chrlí oheň, dávají si nohy za krk, proměňují žáby v hady a tak dále. Po právu z toho usoudili, že Západ je obydlen klauny a polykači ohně. Přešlo mnoho set let, než dostali příležitost poznat svůj omyl.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění

Konečně se dostali před Jonathanovu zeď. Jak sestavit ze šesti zápalek tři trojúhelníky? Daniel si zeď ještě vyfotografoval. Augusta vyťukala slovo „pyramida“ a zeď se měkce protočila. Byla na svého vnuka hrdá.

Prošli dovnitř a netrvalo dlouho, než uslyšeli, jak se zeď vrací na místo. Jason posvítil na stěny. Všude samá skála, ale už ne tatáž jako před chvílí. Předtím byly stěny červené, teď žluté, protkané sirnými žilkami.

Přesto zůstával vzduch dýchatelný. Dokonce jako by cítili lehounké proudění. Že by měl profesor Leduc pravdu? Že by tunel ústil do Fontainebleauského lesa?

Náhle narazili na další tlupu potkanů, tentokrát mnohem agresivnějších, než byli ti předchozí. Jason pochopil, co se asi děje, ale neměl čas to vysvětlit ostatním: museli si znovu nasadit masky a rozprášit plyn. Pokaždé, když se zeď pohnula (což se jistě nestávalo často), se potkani dostali při hledání potravy z „červené zóny“ do „žluté zóny“. Jenže v ní se zřejmě nic na zub najít nedalo, a tak se museli potkaní průzkumníci požírat navzájem.

A Jason a jeho přátelé narazili na ty, kteří přežili – to jest na ty nejdivočejší. Nevypadalo to, že na ně bude mít slzotvorný plyn vůbec nějaké účinky. Útočili! Skákali, snažili se zachytit za ruce…

Napůl hysterický Daniel na ně „pálil“ fotobleskem, ale ty potvory ze zlého snu vážily kila a neměly strach z lidí. Objevila se první zranění. Jason vytáhl svůj zavírací nůž, dva potkany zařízl a hodil je jako potravu ostatním. Augusta párkrát vystřelila ze svého mrňavého revolveru… nakonec jim dokázali uniknout. Bylo načase!

KDYŽ JSEM BYL:

Když jsem byl malý, lehával jsem celé hodiny na zemi a pozoroval mraveniště. Připadalo mi to „reálnější“ než televize.

Mezi mnoha záhadami, které mi mraveniště nabízela, vybírám tuhle: proč po neštěstích některé zraněné odnášeli a jiné tam nechávali zemřít? Všichni byli stejně velcí… Podle jakých kritérií určili, že jeden jedinec je zajímavý a jiný pominutelný?

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění

Běželi žlutě pruhovaným tunelem.

Nakonec se dostali před ocelovou mříž. Otvor v jejím středu dodával celku vzhled rybářské vrše. Tvořil zužující se kužel, kterým se mohlo lidské tělo protáhnout, ale bez možnosti vrátit se, protože volné konce byly zašpičatělé.

„To tu někdo vyrobil docela nedávno…“

„Hmmm… člověk by řekl, že ten, kdo postavil dveře a tuhle vrš, si nepřál, aby se někdo vrátil zpátky…“

Augusta opět poznala práci Jonathana, který byl vždycky mistr přes dveře a práci s kovem.

„Podívejte se!“

Daniel posvítil na nápis:

Tady končí vědomí.

Chcete vstoupit do nevědomí?

Zírali na to s otevřenými ústy.

„Co budeme dělat?“

Všichni v té chvíli mysleli na totéž.

„Když už jsme tady, byla by škoda to vzdát. Já navrhuju pokračovat!“

„Jdu první,“ utrousil Daniel a zastrčil si copánek pod límec, aby se mu někde nezachytil.

Prolezli postupně všichni skrz ocelovou vrš.

„To je legrační,“ řekla Augusta, „pořád mám pocit, že podobnou zkušenost jsem už zažila.“

„Že jste už byla ve vrši, která se zužovala a bránila vám vrátit se zpátky?“

„Přesně tak. Ale je to už dávno.“

„Co zrovna teď myslíte tím ‚dávno‘?“

„Když jsem byla docela mlaďoučká, musely mi být tak… dvě tři vteřiny.“

Obilnářky doma ve městě vyprávěly o svých dobrodružstvích za okrajem světa, v zemi oblud a nepochopitelných jevů. Švábi, černé plochy, obří monolit, jámy, bílé koule… Bylo toho až příliš. V natolik groteskním světě opravdu asi nepůjde založit jedinou vesnici.

103 683 se uchýlila do kouta a sbírala síly. Přemítala. Až si její sestry vyslechnou tohle vyprávění, budou muset předělat všechny mapy a přehodnotit veškeré základy planetologie. Řekla si, že je na čase vrátit se do Federace.

Od vrše už museli ujít aspoň desítku kilometrů… ostatně podle čeho to zjistit. A únava už začínala být znát.

Došli k maličkému čůrku vody křižujícímu tunel. Voda byla neobvykle teplá a s velkým obsahem síry.

Daniel se zarazil. Zdálo se mu, jako by uviděl na vodě mravence plavící se na prámu z lístku! Rychle se vzpamatoval: jistě za to můžou sirné výpary, má z nich vidiny…

O několik set metrů dál Jason na něco šlápl, až to zapraskalo. Posvítil si. Hrudník kostry! Tlumeně vykřikl. Daniel a Augusta přejeli svítilnami celé okolí a objevili další dvě kostry, z nichž jedna měla dětské rozměry. Bylo by možné, že to je Jonathan a jeho rodina?

Znovu se vydali na cestu, a brzy museli běžet: hlasité šustění oznamovalo, že potkani se blíží. Žlutá barva stěn se pomalu měnila v bílou. Vápenec. Zcela vysílení nakonec dorazili ke konci tunelu. Stoupalo z něj točité schodiště!

Augusta vystřelila proti potkanům poslední dvě rány a potom se pustili nahoru po schodech. Jason si ještě zachoval tolik duchapřítomnosti, aby si všiml, že schody se točí obráceně než ty první, což znamenalo, že jak sestup, tak výstup museli absolvovat ve směru hodinových ručiček.

Novinka způsobila senzaci. Ve městě se objevila bojovnice z Bel-o-kanu! Ukvapeně se mluvilo o tom, že to musí být vyslankyně Federace a že jim přišla ohlásit oficiální přijetí Chli-pu-kanu jako pětašedesátého města.

Chli-pu-ni byla méně optimistická než její děti. Té příchozí se spíš obávala. Co když to je jedna z bojovnic s pachem kamene a má za úkol infiltrovat do města nepohodlné královny?

Jak vypadá?

Hlavně je strašně unavená! Musela běžet až z Bel-o-kanu a urazit celou vzdálenost za pár hodin.

Našly ji pastýřky, jak celá nahrbená bloudí po okolí. Zatím nic nevyslala, zavedly ji přímo do sálu s cisternami, aby se zotavila.

Přiveďte ji sem, chci s ní mluvit o samotě, ale ať stráže zůstanou u vchodu do královské místnosti a jsou připravené na znamení zasáhnout.

Chli-pu-ni tolik toužila po zprávách ze svého rodného města – ale teď, když se jedna jeho zástupkyně objevila, její první myšlenkou bylo, že to může být vyzvědačka a že by ji měla dát zabít. Čekala na ni a rozhodla se, že jakmile ucítí sebemenší molekulu pachu kamene, bez váhání ji dá popravit.

Přivedli Belokanskou. Jakmile se obě poznaly, skočily po sobě s rozevřenými kusadly a… a pustily se do té nejbohatší trofalaxie, jaké byly schopné. Emoce byly tak silné, že zpočátku ani nedokázaly komunikovat.

První feromon vyslala Chli-pu-ni.

Co je s pátráním? Byli to termiti?

103 683 jí vylíčila, jak překonala východní řeku a navštívila termití město, že bylo zničené a nikdo v něm nepřežil.

Tak kdo je za tím vším?

Podle bojovnice měli všechny ty nepochopitelné jevy na svědomí Strážci východního okraje světa. Zvířata tak podivná, že nejsou vidět ani cítit. Rázem se vynořují z nebe a všichni zemřou!

Chli-pu-ni pozorně naslouchala. Ale přesto, dodala 103 683, zbývá vysvětlit jedno: jak by mohli Strážci okraje světa používat bojovnice s pachem kamene?

Chli-pu-ni na to měla vlastní názor. Vysvětlila jí, že bojovnice s pachem kamene nejsou ani vyzvědačky ani žoldnéřky, ale tajná složka pověřená bdít nad úrovní stresu v organismu Města. Zardousí všechny informace, které by v něm mohly vyvolat úzkost… Vyprávěla, jak zabíječky zavraždily 327 a jak se pokusily odstranit i ji samotnou.

A zásoby potravy pod kamennou podlahou? A chodby v žule?

Na tohle neměla Chli-pu-ni odpověď. Právě vyslala posly, aby se pokusili to dvojí tajemství objasnit.

Mladá královna nabídla své přítelkyni prohlídku Města. Po cestě jí vysvětlila, jaké úžasné možnosti poskytuje voda. Například východní řeka byla vždycky považována za smrtící, ale není to nic než voda, ona sama do ní padla a je naživu. Možná že jednoho dne ji dokáží sjet na prámech a objeví severní okraj světa… Chli-pu-ni hořela nadšením: jistě existují i strážci severního okraje, mohli by je tedy s těmi východními poštvat proti sobě navzájem.

103 683 si brzy všimla, že Chli-pu-ni přetéká odvážnými projekty. Všechny nebyly uskutečnitelné, ale to, co už dokázala, bylo působivé: bojovnice nikdy neviděla tak rozsáhlá houbová pole nebo stáje, natož prámy plavící se po podzemních kanálech…

Nejvíc ze všeho ji ale překvapil poslední královnin feromon. Tvrdila, že jestli se poselstvo nevrátí do čtrnácti dní, vyhlásí válku Bel-o-kanu. Podle ní jejich rodnému městu ujel vlak. Prostý fakt existence bojovnic s pachem kamene dokazoval, že Město už nedokáže čelit realitě. Je to město zalezlé do ulity jako hlemýžď. Kdysi bylo revoluční, teď je překonané. Potřebuje vystřídat. Tady, ve Chli-pu-kanu, dělají mravenci rychlejší pokroky. V čele pětašedesáti federálních měst by se jejich úspěchy zesteronásobily. Doufala, že brzy ovládne vodní proudy a že sebere létající armádu používající brouky nosorožíky.

103 683 váhala. Měla v úmyslu vrátit se do Bel-o-kanu a vyprávět tam svou odyseu, ale Chli-pu-ni ji požádala, aby se toho vzdala.

Bel-o-kan vytvořil „protivědomostní“ armádu, tak proč ho nutit znát to, co zřejmě znát nechce.

Vrchol točitého schodiště pokračoval hliníkovými schody. Tak tohle tedy rozhodně nepocházelo z doby renesance! Schody vedly k bílým dveřím. Další nápis:

A došel jsem do sousedství zdi zbudované z křišťálů a jazyků ohně. A začal jsem pociťovat strach.

Potom jsem pronikl jazyky ohně až do sousedství velkého stavení vybudovaného z křišťálů.

A zdi domu byly jako proud křišťálů a jeho základy byly z křišťálu.

Jeho střecha byla jako hvězdná cesta.

A mezi nimi se nacházely symboly ohně.

A jejich nebe bylo jasné jako voda.

(Kniha Henochova, I)

Otevřeli dveře a šli po ostře stoupající chodbě. Najednou se s nimi celá podlaha převážila – byla to houpačka! Padali dlouho… tak dlouho, že už přestali mít strach a měli pocit, že letí. Že letí!

Jejich pád zadržela obrovská provazolezecká síť s úzkými oky. Po čtyřech šátrali ve tmě. Jason Bragel nahmatal další dveře… tentokrát bez kódu, zato s obyčejnou klikou. Zavolal polohlasem na své společníky. Potom otevřel.

STAŘEC:

V Africe oplakávají smrt starce víc než smrt novorozence. Stařec představoval hmotu zkušeností, ze kterých mohl zbytek kmene těžit, zatímco novorozenec ještě nežil a tak si ani nemohl uvědomovat vlastní smrt.

V Evropě se oplakává novorozenec, protože si všichni říkají, jaké všechny zázračné věci by třeba mohl udělat, kdyby žil. Naproti tomu smrti starce se věnuje jen malá pozornost. Svoje si už odžil, tak co.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění

Uvnitř se všechno koupalo v modrém světle.

Chrám bez obrazů a bez soch.

Augusta si vzpomněla na výklad profesora Leduka. Sem se jistě kdysi utíkali protestanti, když perzekuce příliš nabyly na síle.

Sál s klenbou z kamenných kvádrů byl rozlehlý, čtvercový a velmi krásný. Jedinou ozdobou byly staré varhany v jeho středu. Před varhanami stál zpěvácký pultík a na něm ležela tlustá složka s papíry.

Zdi byly pokryté nápisy, z nichž mnohé i pro nezasvěcený pohled patřily spíš do černé než bílé magie. Leduc měl pravdu, v tomhle podzemním útočišti se musely střídat sekty jedna po druhé. A kdysi tu nebyla otočná zeď, ocelová vrš a past se sítí.

Slyšeli něco jako zurčení tekoucí vody. Jeho původ zpočátku nemohli najít. Modravé světlo prýštilo z pravé strany. Tam bylo něco jako laboratoř plná počítačů a zkumavek. Všechny stroje ještě svítily – a právě obrazovky počítačů vytvářely odlesky, které osvěcovaly chrám.

„Divíte se, co?“

Podívali se na sebe. Nikdo z nich tří nepromluvil. U stropu se rozsvítila lampa.

Otočili se. Kráčel k nim Jonathan Wells v bílém županu. Vešel dveřmi vzadu v chrámu, na opačné straně, než byla laboratoř.

„Dobrý den, babičko Augusto! Dobrý den, pane Bragele! Dobrý den, pane profesore Rosenfelde!“

Tři oslovení zírali s otevřenými ústy a nebyli s to odpovědět. Tak on není mrtvý! Žije tady! Jak tu ale může žít? Nevěděli, jakou otázkou začít…

„Vítejte v naší malé komunitě.“

„Kde to jsme?“

„Jste v protestantském chrámu, který postavil na počátku sedmnáctého století Jean Androuet Du Cerceau. Androuet se proslavil tím, že postavil palác Sully v Paříži v ulici Svatého Antonína, ale já si myslím, že jeho mistrovským dílem je tenhle podzemní chrám. Kilometry tunelů a kamenných bloků. Sami jste viděli, že všude po cestě je dost vzduchu. Musel buď postavit komíny, nebo nějak využít přirozených vzduchových kapes. Dokonce ani teď si nedovedu představit, jak to udělal. A to není všechno, kromě vzduchu je tu i voda. Určitě jste si všimli pramínků, které v některých místech kříží tunel. Podívejte se, jeden ústí i tady.“

Ukázal jim zdroj neustálého zurčení, zdobenou fontánu skrytou za varhanami.

„Po řadu let se sem utíkalo mnoho lidí hledajících mír a klid a pouštěli se tu do věcí, které vyžadují řekněme zvýšenou pozornost. Strýc Edmond odhalil existenci téhle skrýše v jedné staré knize kouzel a chodil sem pracovat.“

Jonathan k nim přišel ještě blíž. Vyzařoval z něj neobyčejný klid a uvolněnost. Augusta se nemohla vynadivit.

„Ale jste určitě unavení. Pojďte se mnou.“

Otevřel dveře, kterými před chvilkou vstoupil, a zavedl je do místnosti s několika pohovkami rozmístěnými do kruhu.

„Lucie,“ zavolal, „máme návštěvu!“

„Lucie? Je tu s tebou?“ vykřikla spokojeně Augusta.

„Hmmm… kolik vás tu je?“ zeptal se Daniel.

„Zatím nás bylo osmnáct: Lucie, Nicolas, osm hasičů, inspektor, šest četníků, komisař a já. Krátce řečeno, všichni, komu stálo za to sem sestoupit. Brzy je uvidíte. Je mi líto, ale v naší komunitě jsou teď zrovna čtyři ráno a všichni spí. Jenom mě probudil váš příchod. Vy jste tedy nadělali v chodbách randál, to vám řeknu…“

Objevila se Lucie – taky v županu.

„Dobrý den!“

Usměvavě se k nim vydala a všechny tři políbila. Za ní se už do dveří tlačily další siluety v pyžamech, dychtivé prohlédnout si „přírůstky“.

Jonathan přinesl od fontány velkou karafu vody a vyndal sklenice.

„Na chvilku vás opustíme, jen co se oblečeme a nachystáme. Pro všechny nové pořádáme menší oslavu, ale nemohli jsme čekat, že sem vpadnete uprostřed noci… Brzy na shledanou!“

Augusta, Jason a Daniel se ani nepohnuli. Celé to dobrodružství bylo na ně moc. Daniel se štípl do ruky. Augusta a Jason uznali, že je to vynikající nápad, a napodobili ho. Ale ne, zdálo se, že realita zase jednou bude divočejší než sen. Ještě zlehka vyvedení z míry po sobě pokukovali a začali se usmívat.

Pár minut nato se všichni sešli a rozesadili se po pohovkách. Augusta, Jason a Daniel se už vzpamatovali a žíznili teď po informacích.

„Před chvílí jste mluvil o komínech… jsme hluboko pod povrchem?“

„Ne, nejvýš tři nebo čtyři metry.“

„Takže se můžeme dostat ven na vzduch?“

„Ne, ne. Jean Androuet Du Cerceau chrám umístil a postavil pod obrovským plochým žulovým blokem, který odolá všemu.“

„Ale přece jen je proražený – otvorem širokým jako ruka,“ doplnila ho Lucie. „Kdysi sloužil jako větrací komín.“

„Kdysi sloužil?“

„Ano, teď má tenhle průchod zcela jiný účel. Nevadí to, jsou tu jiné, boční větrací šachty. Jak vidíte, nedusíme se tu.“

„Pryč odtud tedy nemůžeme?“

„Ne. Aspoň tedy ne horem.“

Jason vypadal znepokojeně.

„Ale Jonathane, proč jsi vlastně postavil tu otočnou zeď, tu vrš, tu houpačku a tu síť? Vždyť jsme tu uvěznění!“

„To je přesně to, o co jsem usiloval. Stálo mě to hodně prostředků a úsilí. Ale bylo to nutné. Když jsem poprvé vešel do chrámu, podíval jsem se na pultík. A kromě Encyklopedie relativního a absolutního vědění jsem tam našel dopis od strýce, adresovaný mně osobně. Tady je.“

Četli:

Můj milý Jonathane,

rozhodl ses sestoupit i přes mé varování. Jsi tedy odvážnější, než jsem si myslel. Bravo. Dával jsem ti tak jednu šanci ze sta na úspěch. Tvoje matka mi vyprávěla o tvé fobii ze tmy. To, že jsi sem došel, mimo jiné znamená, že tvoje vůle se zpevnila. Budeme to potřebovat.

V těchhle deskách najdeš Encyklopedii relativního a absolutního vědění, která dnes, kdy píši tyto řádky, obsahuje 288 kapitol pojednávajících o mých pracech. Přeji si, abys v nich pokračoval, stojí za to.

Hlavní část těchto výzkumů se týká mravenčí civilizace. Nakonec – přečteš, pochopíš. Ale nejprve tě musím požádat o velmi důležitou věc. Do chvíle, kdy jsi sem došel, jsem neměl čas vybudovat pro své tajemství ochranný systém (kdyby se mi to podařilo, nenašel bys tenhle dopis, ale jiný).

Žádám tě, abys jej postavil. Udělal jsem už několik náčrtků, ale myslím si, že moje návrhy dokážeš vzhledem ke svým znalostem zdokonalit. Účel všech těch mechanismů je prostý. Lidé nesmějí mít možnost proniknout snadno do mé skrýše, a ti, kdo při tom uspějí, nesmějí dostat možnost vrátit se a vyprávět, co tu našli.

Doufám, že se ti to podaří a že ti tohle místo přinese tolik „bohatství“, jako přineslo mně.

Edmond.

„Jonathan ta pravidla přijal,“ vysvětlila Lucie. „Vybudoval všechny plánované pasti, a jak jste se mohli přesvědčit, fungují dobře.“

„A ty mrtvoly? To jsou lidé, které dostali potkani?“

„Ne. (Jonathan se usmál.) Ujišťuji vás, že od té doby, co se tady v podzemí usídlil Edmond, tu nikdo o život nepřišel. Mrtvoly, které jste našli, jsou staré aspoň padesát let. Kdo ví, jaké drama se tu tehdy odehrálo. Nějaká sekta…“

„Tak se tedy nemůžeme nikdy dostat nahoru?“

„Nikdy.“

„Museli bychom se dostat k otvoru nad sítí (a to je osm metrů vysoko!), překonat vrš v opačném směru, což je zhola nemožné, a na její roztavení nemáme žádné nástroje, a ještě k tomu překonat zeď (jenže Jonathan z téhle strany nenamontoval žádný otevírací mechanismus) …“

„Nemluvě o potkanech…“

„Jak jsi sem dokázal dostat potkany?“ zeptal se Daniel.

„To byl Edmondův nápad. Vysadil pár obzvlášť tlustých a agresivních jedinců druhu Rattus norvegicus do jedné štěrbiny ve skále a dal jim velkou zásobu potravy. Věděl, že to je časovaná bomba. Potkani se rozmnožují závratnou rychlostí, když jsou dobře živení. Měsíčně šest mladých, kteří jsou sami schopni rozmnožování za dva týdny… K ochraně před nimi používal sprej s feromony agrese, který ty potvory nesnášejí.“

„To oni tedy zabili Pikulíka?“ zeptala se Augusta.

„Bohužel ano. A Jonathan taky nepředvídal, že ti potkani, kteří se dostanou na druhou stranu ‚pyramidové zdi‘, se stanou ještě divočejšími.“

„Jeden z našich, který měl odjakživa hrůzu z potkanů, se úplně rozsypal, když mu jedna z těch tlustejch potvor skočila přímo do tváře a ukousla mu špičku nosu. Okamžitě utekl, ještě než se pyramidová zeď stačila dovřít. Víte, co je s ním?“ zeptal se jeden z četníků.

„Slyšela jsem, že se zbláznil a museli ho zavřít do ústavu,“ odpověděla Augusta, „ale je to jenom takové to ‚jedna paní povídala‘.“

Odešla ke stolu vzít si svou sklenici s vodou, ale všimla si, že deska je plná mravenců. Vykřikla a instinktivně je smetla hřbetem ruky. Jonathan vyskočil a chytil ji za zápěstí. Jeho tvrdý pohled kontrastoval s krajním klidem, který dosud vládl v celé skupině – dokonce se znovu objevil jeho starý tik.

„Tohle… už… nikdy… nedělej!“

Belo-kiu-kiuni byla sama ve svém sále. Roztržitě zhltla celou dávku vlastních vajec – ostatně to byla její oblíbená potrava.

Říkala si, že ta samozvaná 801 není jen vyslankyně nového města. 56, nebo tedy královna Chli-pu-ni, když si tak chce říkat, ji vyslala, aby pokračovala v pátrání.

Nemusela si ale dělat starosti, protože její bojovnice s pachem kamene ten problém vyřeší bez potíží. Hlavně ta kulhavá, ta je nadmíru nadaná dovednostmi, jak odnímat bližním tíhu života – úplná umělkyně!

A přece – Chli-pu-ni jí poslala trochu příliš zvědavé vyslankyně už počtvrté. Ty první zabily, ještě než se dostaly k místnosti s Lomechusou. Druhé a třetí podlehly halucinogenním výměškům jedovatého brouka.

Co se téhle 801 týče, zřejmě se tam vydala, sotva ukončila rozhovor s Matkou. Řítí se vážně čím dál tím netrpělivěji do náruče smrti! Ale zároveň se pokaždé dostanou hlouběji do útrob Města. Co kdyby se jedné navzdory všemu podařilo najít vchod? A co kdyby odhalila tajemství? A začala ho roztrubovat?

Společenství by to nepochopilo. Protistresové komando by nestačilo tu informaci zardousit. Jak by její dcery zareagovaly?

Spěšně vstoupila jedna z bojovnic s pachem kamene.

Vyzvědačka porazila Lomechusu! Teď je tam dole!

Jednou se to stát muselo…

666:

Zvíře má jméno 666. (Apokalypsa podle svatého Jana)

Jenže: kdo je zvíře, a pro koho?

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění

Jonathan pustil zápěstí své babičky. Než se stačila rozčilit, Daniel do toho vstoupil s otázkou:

„A co ta laboratoř u vchodu, ta slouží k čemu?“

„To je naše Rosettská deska! Všechno naše úsilí směřuje k jedinému cíli: komunikovat s nimi!“

„S nimi… ale s kým vlastně?“

„S mravenci. Pojďte se mnou.“

Odešli ze salonu do laboratoře. Jonathan, který si viditelně v roli Edmondova pokračovatele náramně hověl, vzal z držáku zkumavku plnou mravenců a zdvihl ji do výšky očí.

„Podívejte se, to jsou živé bytosti. Celé živé bytosti. Rozhodně nejen malý hmyz a nic víc, to strýc hned pochopil… mravenci jsou druhou velkou pozemskou civilizací. Edmond byl vlastně něco jako Kryštof Kolumbus, který objevil nový svět přímo pod našima nohama. První pochopil, že místo hledání mimozemšťanů po koutech vesmíru by bylo záhodno se nejdřív spojit s… vnitrozemšťany.“

Nikdo neřekl ani slovo. Augusta si vzpomněla, jak se před pár dny procházela po Fontainebleauském lese a najednou ucítila, jak jí pod nohou něco křuplo. Šlápla na skupinu mravenců. Sklonila se k nim. Všichni byli mrtví, ale zbývala jedna záhada: byli seřazení tak, že tvořili něco jako šipku s obráceným hrotem…

Jonathan zkumavku zase položil. A pokračoval ve výkladu.

„Když se Edmond vrátil z Afriky, našel tenhle byt, potom jeho podzemí a nakonec i chrám. Bylo to ideální místo, a tak v něm instaloval svou laboratoř… První etapou jeho výzkumů bylo rozluštění feromonů mravenčích rozhovorů. Tenhle přístroj je spektrometr hmoty. Jak říká jeho jméno, dokáže určit spektrum hmoty, to jest rozložit je a spočítat atomy, které je tvoří… Četl jsem strýcovy poznámky. Na počátku umísťoval pokusné mravence pod skleněný zvon spojený se spektrometrem sací trubicí. Předložil mravenci kousek jablka, takže mravenec, když potkal jiného, musel fatálně vyslat zprávu, že ‚v tom a tom směru je jablko‘. Aspoň taková byla výchozí teorie. On nasál vyslané feromony, analyzoval je a dospěl k chemickému vzorci. Například právě ‚na sever odsud je jablko‘ se řekne: metyl-4 metylpyrol-2 karboxyl. Množství jsou ovšem nepatrná, řádově asi dva až tři pikogramy (deset na minus dvanáctou gramu) na větu… Ale stačilo to. Věděl tedy už, jak se řekne ‚jablko‘ a ‚na sever‘. Pokračoval ve výzkumu s množstvím předmětů, potravin a situací. Získal tak skutečný francouzsko-mravenčí slovník. Když se naučil znát jména asi desítky ovoce, třicítky květin a desítky směrů, pokročil k feromonům poplachu, feromonům radosti, návrhů, popisů… dokonce se setkal s pohlavními jedinci a ti ho naučili, že ze sedmého tykadlového segmentu vysílají ‚abstraktní emoce‘… Jenže jen poslouchat mu nestačilo. Chtěl s nimi mluvit, navázat skutečný dialog.“

„To jsou divy!“ neudržel se profesor Rosenfeld.

„Začal s tím, že každému chemickému vzorci přiřadil hlásku a slabiku. Například metyl-4 metylpyrol-2 karboxyl se řeklo MT4MTP2KX, potom Mititetmitipiducixu. A nakonec do paměti počítače zanesl, že ‚Mititetmitipidu‘ je ‚jablko‘ a ‚cixu‘ je ‚na sever‘. Počítač dokázal překládat v obou směrech. Když zachytil ‚cixu‘, přeložil ‚na sever‘. A když jste vyťukali ‚na sever‘, přeložil to jako ‚cixu‘ a vydal povely, aby byla vyslána tomu odpovídající sloučenina…“

„Vyslána?“

„Ano, z tohoto přístroje.“

Ukázal jim něco, co se podobalo knihovně složené z tisíců maličkých fiól, které byly všechny napojeny na rourky a ty zase ústily do elektrické pumpičky. „Pumpa nasává atomy z fiól a potom je vyvrhne do tohoto přístroje, který je třídí a kalibruje, dokud nedosáhnou přesného nadávkování podle slovníku.“

„Podivuhodné,“ vzpamatoval se Daniel Rosenfeld, „prostě podivuhodné. A opravdu se mu podařilo s nimi rozmlouvat?“

„Hmmm… v tomhle stadiu vyprávění bude asi nejlepší, když vám přečtu zápisky z Encyklopedie.

VÝŇATKY Z KONVERZACE:

Výňatek z prvního rozhovoru s Formica rufa typu bojovnice.

ČLOVĚK: Vnímáš mě?

MRAVENEC: crrrrrrr

ČLOVĚK: Vysílám, vnímáš mě?

MRAVENEC: crrrrrrrrrrrrrrrr. Pomoc!

(N.B.: je třeba změnit řadu nastavení. Především bylo vysílání příliš silné a přijímajícího dusilo. Regulátor síly emise je třeba dát do polohy 1. Ovladač příjmu naopak musí být až na 10, aby neztratil ani molekulu.)

ČLOVĚK: Vnímáš mě?

MRAVENEC: Bugu.

ČLOVĚK: Vysílám, vnímáš mně?

MRAVENEC: Zgugnu. Pomoc! Jsem tu zavřený.

Výňatek ze třetího rozhovoru.

(N.B.: Slovník byl tentokrát rozšířen o osmdesát slov. Vysílání bylo stále příliš silné. Regulace nastavena téměř k nule.)

MRAVENEC: Cože?

ČLOVĚK: Co říkáš?

MRAVENEC: Ničemu nerozumím. Pomoc!

ČLOVĚK: Mluvme trochu pomaleji.

MRAVENEC: Vysíláš příliš silně! Zahlcuje mi to tykadla. Pomoc! Jsem tu zavřený.

ČLOVĚK: Takhle je to lepší?

MRAVENEC: Ty umíš mluvit?

ČLOVĚK: Jak to říct…

MRAVENEC: Kdo jste?

ČLOVĚK: Jsem velký živočich. Jmenuji se ED-MOND. Jsem ČLO-VĚK.

MRAVENEC: Co to říkáš? Ničemu nerozumím. Pomoc! Pomozte mi! Jsem tu zavřený!…

(N.B.: Subjekt zemřel pět vteřin po tomto rozhovoru. Že by byly emise ještě stále příliš toxické? Nebo měl takový strach?)

Jonathan přestal číst.

„Jak vidíte, nebylo to jednoduché! Nestačí jen pořád rozšiřovat slovník, aby s nimi mohl člověk rozmlouvat. Kromě toho nefunguje mravenčí jazyk stejně jako náš. Nejde tu jen o dialogové emise samotné, jsou tu také emise vyslané z jedenácti ostatních článků tykadel. Ty identifikují jedince, jeho problémy, jeho náladu… něco jako globální stav mysli, který je nezbytný k dobrému interpersonálnímu porozumění. Proto to Edmond musel vzdát. Přečtu vám z jeho zápisků:

KDYBYCH NEBYL TAKOVÝ HLUPÁK:

Kdybych nebyl takový hlupák!

I kdyby mimozemšťané existovali, nebyli bychom jim schopní porozumět. Naše reference by zcela jistě nemohly být identické. Přišli bychom k nim a podávali jim ruku – a u nich by to třeba bylo výhružné gesto.

Nedaří se nám chápat dokonce ani Japonce s jejich rituální sebevraždou nebo Indy s jejich kastami. Nedaří se nám chápat ani jeden druhého… Jak jsem mohl být tak pyšný a myslet si, že porozumím mravencům?“

801 zbýval ze zadečku už jen pahýl. Dokázala sice včas zabít Lomechusu, ale střet s bojovnicemi s pachem kamene v houbových plantážích jí dal co proto. Tím hůř – nebo tím líp. Bez zadečku byla aspoň lehčí. Vydala se širokým průchodem proraženým v žule. Jak mohla mravenčí kusadla vybudovat takový tunel?

Dole narazila na to, o čem jí vyprávěla Chli-pu-ni: na sál plný množství potravy. Obešla místnost a rychle našla jiný východ. Vnikla do něj a ocitla se v jiném městě, v celém městě s pachem kamene! Město pod Městem!

„Tak se tedy vzdal?“

„Dlouho ovšem tváří v tvář tomu neúspěchu přešlapoval. Myslel si, že nedokáže najít žádnou cestu dál, že ho oslepuje jeho etnocentrismus. Potom ho ale vzkřísily jeho vlastní problémy. Roznětkou se stala jeho dávná misantropie.“

„Co se mu stalo?“

„Vzpomínáte si, profesore, jak jste mi říkal, že pracoval pro firmu jménem Sweetmilk Corporation a že byl na štíru s kolegy, dokud neodešel?“

„Jistě!“

„Jeden z jeho nadřízených se mu hrabal v kanceláři. A tím nadřízeným nebyl nikdo jiný než Marc Leduc, takto bratr profesora Laurenta Leduka!“

„Toho entomologa?“

„Osobně.“

„To je neuvěřitelné… byl u mně, tvrdil, že je Edmondův přítel, a sestoupil sem dolů.“

„On sestoupil do sklepa?“

„No tak, zachovej klid, daleko se nedostal. Nedokázal projít pyramidovou zdí, tak se vrátil.“

„Hmmm… byl tu už dřív a snažil se dostat se přes Nicolase k Encyklopedii. Nuže… Marc Leduc si tedy všiml, že Edmond zuřivě pracuje na skicách nějakého přístroje (ve skutečnosti to byly první náčrty Rosettské desky). Podařilo se mu otevřít zásuvku Edmondova pracovního stolu a našel složku s Encyklopedií relativního a absolutního vědění. Našel tam všechny plány prvního stroje na komunikaci s mravenci. Když pochopil účel toho stroje (a bylo tam dost poznámek, aby pochopit mohl), vyzvonil to bratrovi. Toho to přirozeně náramně zajímalo a hned ho požádal, aby dokumenty ukradl… Jenže Edmond přišel na to, že se mu někdo hrabe ve věcech, a jako ochranu před novou návštěvou zavřel do zásuvky čtyři drobné vosičky – lumky. Když se vrátil Marc Leduc dokončit, co začal, tenhle hmyz, proslulý tím, že klade své žravé larvy do těla hostitele, ho popíchal. Druhého dne nebylo pro Edmonda těžké najít zranění na pachatelových rukou a veřejně ho demaskovat. Dál to znáte: nakonec vyhodili jeho.“

„A bratří Ledukové?“

„Marc Leduc byl potrestán – až moc! Larvy lumka ho požíraly zevnitř. Trvalo to velmi dlouho, podle všeho celé roky. Protože se larvy pořád nemohly z toho obrovského těla prokousat ven a proměnit se v lumky, kutaly nazdařbůh do všech směrů a hledaly východ. Nakonec byla bolest tak nesnesitelná, že skočil pod metro. Četl jsem to náhodou v novinách.“

„A Laurent Leduc?“

„Pokoušel se všemi prostředky najít znovu stroj…“

„Chcete říct, že tohle všechno dalo znovu Edmondovi chuť vrátit se k práci? Jaký mohl být mezi těmihle dost dávnými událostmi a jeho výzkumem vztah?“

„Laurent Leduc nakonec kontaktoval Edmonda přímo. Přiznal se mu, že ví o jeho ‚mravenčím tlumočníkovi‘. Tvrdil, že ho to zajímá a že by chtěl pracovat s ním. Edmonda ten návrh ovšem tak docela nenadchnul, ale váhal a říkal si, jestli by vnější pomoc nebyla přínosná. Přijde chvíle, kdy už člověk nemůže pokračovat sám. Edmond se odhodlal zavést Leduka do své jeskyně, ale nejdřív ho chtěl lépe poznat. Hodně spolu diskutovali. Jakmile začal Laurent Leduc vynášet do nebes pořádek a disciplínu mezi mravenci a zdůrazňovat skutečnost, že komunikace s nimi jistě umožní lidem napodobit je v tom, Edmond začal vidět rudě. Dostal záchvat vzteku a požádal Leduka, aby se u něj laskavě už nikdy neukazoval.“

„Pffff… to mě neudivuje,“ vzdychl si Daniel. „Leduc patří k etologické klice, k nejhoršímu jádru německé školy, které by rádo předělalo lidstvo tím, že v určitém smyslu napodobí mravy živočichů. Teritoriální cítění, disciplína jako v mraveništi… moc pěkné ideály.“

„Nicméně tím Edmond získal důvod pokračovat v díle. Chtěl rozmlouvat s mravenci s cílem… politickým, řekl bych. Myslel si, že žijí vlastně v anarchickém systému, a doufal, že mu to sami potvrdí.“

„To určitě!“ zahuhlal Bilsheim.

„Byla to obrovská výzva. Strýc dlouho přemýšlel a řekl si, že nejlepší způsob, jak s nimi komunikovat, bude vyrobit ‚mravenčího robota‘.“

Jonathan zdvihl listy plné nákresů.

„A tady jsou plány. Edmond ho pokřtil ‚Doktor Livingstone‘. Je z plastiku. Nechtějte vidět tu hodinářskou práci, která byla k výrobě toho malého zázraku potřeba! Nejen že jsou všechny klouby rekonstruovány a vybaveny mikroskopickými elektromotorky napájenými baterií v zadečku, i tykadla mají opravdu jedenáct segmentů schopných vysílat simultánně jedenáct různých feromonů!… Jediný rozdíl mezi Doktorem Livingstonem a skutečným mravencem je ten, že Doktor Livingstone je napojen na jedenáct rourek silných jako vlas, a ty jsou zase napojené na něco jako pupeční šňůru o rozměrech niti.“

„To je zázrak! Úplný zázrak!“ vykřikl nadšeně Jason.

„Dobře, ale kde tedy je Doktor Livingstone?“ optala se Augusta.

Bojovnice s pachem kamene ji pronásledovaly. 801 na útěku náhle zpozorovala velmi širokou chodbu a vrhla se do ní. Dostala se tak do nesmírně velikého sálu, v jehož středu byl podivný mravenec, o poznání větší, než je obvyklé.

801 se k němu opatrně přiblížila. Pachy podivného osamělého mravence byly správné jen tak napůl. Oči se mu neleskly, tělo vypadalo jako pokryté černou barvou… Mladá vyslankyně Chli-pu-kanu by moc ráda věděla, co je zač. Jak může být tak málo mravencem?

Bojovnice ji už ale vypátraly. Kulhavá předstoupila vpřed a nabídla jí souboj. Skočila jí po tykadlech a snažila se je ukousnout. Válely se obě po zemi.

801 si vzpomněla na radu své Matky: Všimni si, kam tvůj protivník s oblibou útočí. Často právě to je jeho slabé místo… a opravdu, sotva chytila kulhavou za tykadla, začala se zuřivě kroutit. Musela je mít chorobně citlivá, nešťastnice! 801 jí je čistě ustřihla a chystala se utéct. Jenže smečka více než padesáti zabíječek se ihned vrhla za ní.

„Chcete vědět, kde je Doktor Livingstone? Sledujte, kam vedou trubice vycházející ze spektrometru…“

Opravdu si už všimli, že ze stojanu se průhledná trubice vine podél zdi, stoupá až ke stropu a nakonec mizí v nějaké velké dřevěné krabici zavěšené nad středem chrámu, kolmo nad varhanami. Krabice byla pravděpodobně naplněná hlínou. Nově příchozí zaklonili hlavy a prohlíželi si to vše důkladněji.

„Říkali jste ale, že nad námi je neproniknutelná skála,“ poznamenala Augusta.

„Ano, ale zároveň jsme taky říkali, že v ní je ventilační šachta, kterou už nepoužíváme…“

„A nepoužíváme ji ne snad proto,“ pokračoval inspektor Galin, „že bychom ji ucpali!“

„Když tedy ne vy…“

„Tak oni!“

„Mravenci?“

„Přesně tak. Nad tím žulovým blokem vyrostlo gigantické město rezavých mravenců. Víte přece, že si v lesích stavějí veliké kupy, úplné dómy z větviček…“

„Podle Edmondových odhadů jich tam je přes deset milionů!“

„Deset milionů? Ale to by nás mohli všechny pobít!“

„Ale ne, žádnou paniku, není se čeho bát. Především proto, že s námi mluví a vědí o nás. A taky proto, že všichni mravenci ve Městě o naší existenci nevědí.“

Sotva Jonathan domluvil, z bedny u stropu spadl mravenec a přistál Lucii na čele. Pokusila se ho sebrat, ale 801 zpanikařila a snažila se schovat v její zrzavé hřívě, uklouzla po lalůčku ucha, potom slezla po šíji, zmizela v košili, motala se kolem ňader a pupku, upalovala po jemné kůži stehen, spadla až ke kotníkům a odtud vypadla na zem. Chvíli hledala směr… a potom se vrhla do jednoho z bočních větracích otvorů.

„Co ji to bere?“

„Kdo ví. V každém případě našla směr podle proudu čerstvého vzduchu a nebude pro ni těžké vylézt ven.“

„Jistě, ale nedojde do svého Města, ven vyleze hodně na východě Federace, ne?“

Vyzvědačce se podařilo utéct! Jestli to takhle půjde dál, budeme muset na to samozvané pětašedesáté město zaútočit…

Bojovnice s pachem kamene podaly hlášení se sklopenými tykadly. Když odešly, Belo-kiu-kiuni chvíli zvažovala tenhle vážný neúspěch své politiky utajování. Potom si unaveně přehrála vzpomínky na to, jak všechno začalo.

Když byla docela mladá, i ona se setkala s jedním z těch děsivých jevů, které naznačují existenci obrovských bytostí. Bylo to hned po rojení – viděla, jak černá plocha rozdrtila několik plodných královen, aniž by je pak snědla. Později, když měla své vlastní město, si usmyslela uspořádat setkání, jehož se účastnila většina královen nebo princezen a na němž se jednalo právě o tomhle.

Dobře si vzpomínala.

První promluvila Zubi-zubi-ni. Vyprávěla, že mnoho jejích výprav muselo čelit dešti růžových koulí, které jich stovky pobily.

Ostatní se přidaly. Každá rozšiřovala seznam mrtvých a zmrzačených na kontě růžových koulí a černých ploch.

Cholb-gahi-ni, hodně stará královna, poznamenala, že podle svědectví se zřejmě růžové koule vyskytují výhradně ve smečkách po pěti.

Jiná sestra, Rubg-fayli-ni, našla jednu nehybnou růžovou kouli asi tři sta hlav pod zemí. Jejím prodloužením byla měkká substance s dost silným zápachem. Prorazily ji tehdy kusadly a nakonec se prokutaly až k tvrdým bílým tyčím… jako kdyby ta zvířata měla kostru uvnitř těla místo na povrchu.

Na konci setkání se všechny královny shodly, že takové jevy jsou nad jejich možnosti pochopení, a rozhodly se bdít nad jejich uchováním v naprostém utajení, aby uchránily mraveniště před panikou.

Co se Belo-kiu-kiuni týče, brzy ji napadlo založit vlastní „tajnou policii“, pracovní skupinu, tehdy tvořenou stovkou bojovnic. Jejich úkolem bylo odstraňovat svědky projevů růžových koulí nebo černých ploch a tak se vyhnout jakékoli panice ve Městě.

Jednoho dne se ale stalo něco nepochopitelného. Její bojovnice s pachem kamene zajaly dělnici z neznámého města. Matka ji ušetřila, protože to, co vyprávěla, bylo ještě daleko bizarnější než všechno, co kdy slyšela.

Dělnice tvrdila, že byla unesena růžovými koulemi! Hodily ji do průhledného vězení spolu s několika stovkami jiných mravenců. Provozovaly tam s nimi nejrůznější pokusy. Nejčastěji je umístily pod zvonem a vysílaly na ně velmi koncentrované pachy. Nejdřív to bylo velmi bolestivé, ale potom pachy postupně slábly a… proměňovaly se ve slova!

Nakonec k nim prostřednictvím těch pachů a toho zvonu růžové koule promluvily, představily se jako obrovští živočichové a sami si říkaly „člověk“. Prohlásily (nebo prohlásil?), že pod Městem je průchod vydolovaný v žule a že by chtěly mluvit s královnou. Ta si byla jistá, že jí to nemůže uškodit.

Potom šlo všechno velmi rychle. Belo-kiu-kiuni se setkala s jejich vyslancem, který se jmenoval Dok-tor Li-ving-stone. Byl to podivný mravenec, ze kterého vystupovala průhledná střeva. Ale dalo se s ním mluvit.

Rozmlouvali spolu dlouho. Zpočátku si vůbec nerozuměli. Ale oba měli pro věc evidentně stejné nadšení. Zdálo se, že je tolik věcí, které si mohou říct…

Člověk potom postavil u východu ze šachty velkou nádobu plnou hlíny. A Matka v tom novém Městě nakladla vajíčka. Skrytě, bez vědomí svých dětí.

Ale Bel-o-kan 2 byl víc než jen město bojovnic s pachem kamene. Stal se spojovacím uzlem mezi světem mravenců a světem lidí. Právě tady stále sídlil Dok-tor Li-ving-stone (naprosto směšné jméno).

VÝŇATKY Z KONVERZACE:

Výňatek z osmnáctého rozhovoru s královnou Belo-kiu-kiuni:

MRAVENEC: Kolo? To je neuvěřitelné, že nás nenapadlo použít kolo. Když si vzpomenu na všechny ty brouky válející kuličku… jak to, že podle nich žádná z nás nepřišla na kolo?

ČLOVĚK: Jak hodláš využít tuto informaci?

MRAVENEC: Teď ještě nevím.

Výňatek z šestapadesátého rozhovoru s královnou Belo-kiu-kiuni:

MRAVENEC: Mluvíš smutně.

ČLOVĚK: To bude určitě tím, že moje pachové varhany jsou špatně nařízené. Od té doby, co jsem přidal emotivní řeč, mám dojem, že stroj má vady.

MRAVENEC: Mluvíš smutně.

ČLOVĚK:…

MRAVENEC: Už nechceš vysílat?

ČLOVĚK: Myslím, že to bude asi náhoda. Ale opravdu jsem smutný.

MRAVENEC: Z čeho?

ČLOVĚK: Měl jsem samičku. U nás samci žijí dlouho, takže žijeme v párech, jeden samec a jedna samička. Měl jsem samičku a před několika lety jsem ji ztratil. Měl jsem ji rád a nedokážu na ni zapomenout.

MRAVENEC: Co to má být – měl jsem ji rád?

ČLOVĚK: Možná jsme měli stejné pachy, co já vím?

Matka si vzpomněla na konec člo-vě-ka Ed-mon-da. Stalo se to za první války proti trpaslicím. Edmond jim chtěl pomoct. Vylezl z podzemí. Ale protože dlouho zacházel s feromony, byl jimi nasáklý. Takže aniž to věděl, celý les ho vnímal jako… rezavého mravence z Federace. A když vosy z borovice, se kterými zrovna byly také ve válečném stavu, zachytily jeho vstupní pachy, všechny se na něj vrhly.

Zabily ho, protože ho měly za vojáka Bel-o-kanu. Musel určitě zemřít šťastný.

Později obnovil kontakt ten Jonathan a jeho skupina…

Nalil třem nováčkům do sklenic ještě trochu medoviny, ale proud otázek tím nezadržel.

„Takže Doktor Livingstone dokáže tam nahoře předat, co tady dole říkáme?“

„Ano, a předat zase nám odpovědi. Objevují se na téhle obrazovce. Edmondovi se to prostě podařilo!“

„Ale o čem s nimi mluvil? O čem s nimi mluvíš ty?“

„Hmmm… po tomhle úspěchu začínají být Edmondovy zápisky trochu nesouvislé. Jako by mu už nezáleželo na tom, aby všechno zaznamenal. Řekněme, že zpočátku se jeden druhému popisovali, líčili si navzájem svůj svět. Tak jsme se dozvěděli, že jejich město se jmenuje Bel-o-kan a že je středem Federace, v níž žije mnoho stovek milionů mravenců.“

„Neuvěřitelné!“

„Potom se obě strany shodly, že je příliš brzy, než aby se ta informace rozšířila mezi jejich populacemi. Dospěly ke smlouvě zaručující naprosté utajení jejich kontaktu.“

„To proto Edmond tolik naléhal, aby Jonathan postavil všechny ty udělátka,“ vstoupil do toho jeden z požárníků. „Nechtěl hlavně, aby se to lidé dozvěděli příliš brzy. S hrůzou si představoval, jakou paseku by z takové novinky nadělaly televize, rozhlas a noviny. Mravenčí móda! Už viděl všechny ty reklamní spoty, klíčenky, trička a šou s rockovými hvězdami… všechny ty sračky, které by se kolem takového objevu navršily.“

„A královna Belo-kiu-kiuni si zase myslela, že její dcery by chtěly proti tak nebezpečným cizincům bojovat,“ dodala Lucie.

„Ne, obě civilizace ještě nejsou dost zralé, aby se poznaly a nebo snad i – to už je úplné blouznění – pochopily… Mravenci nejsou ani fašisté, ani anarchisté, ani royalisté… jsou mravenci – a všechno v jejich světě je jiné než v našem. To je ostatně to, co tvoří jeho hodnotu.“

Autorem tohoto zapáleného prohlášení byl komisař Bilsheim, který se rozhodně dost změnil od té doby, co opustil povrch země – a svou šéfku Solange Doumengovou.

„Německá i italská škola se mýlí,“ řekl Jonathan, „protože se pokoušejí operovat v rámci lidského systému chápání. Jejich analýza je tedy nutně dost hrubá. Je to jako kdyby se oni pokoušeli pochopit náš život pomocí srovnávání s jejich vlastním, tedy jakéhosi myrmekomorfismu… A přitom ta nejmenší z jejich zvláštností je tolik fascinující. Nechápeme Japonce, Tibeťany nebo hinduisty, ale jejich kultura, jejich hudba a jejich filozofie jsou vzrušující, dokonce i když je přijímáme deformované naším západním myšlením! Budoucnost naší Země je v prolínání kultur, to je nad slunce jasné.“

„Jenže co by nám vlastně mohli dát mravenci ze své kultury,“ podivila se Augusta.

Jonathan neodpověděl a jen pokývl na Lucii. Ta se na chviličku ztratila a vrátila se s něčím, co vypadalo jako sklenice zavařeniny.

„Podívejte se. Už jen tohle je zázrak! Mšičí medovatka. Tak do toho, ochutnejte!“

Augusta do toho nesměle rýpla ukazováčkem.

„Hmmm… je to hodně sladké… ale náramně to chutná! Má to úplně jinou chuť než včelí med.“

„Tak vidíš! Mimochodem – nikoho z vás nenapadlo divit se, jak se tu vlastně celé ty dny živíme, když jsme tu uvězněni z obou stran?“

„No ovšem, to je pravda…“

„Živí nás mravenci – medovatkou a moukou. Dělají tam nahoře zásoby speciálně pro nás. Ale to není všechno, také jsme napodobili jejich zemědělskou techniku a pěstujeme si tu houby.“

Nadzdvihl kryt velké dřevěné přihrádky. Pod ním uviděli bílé houby rostoucí na lůžku z fermentovaného listí.

„Náš největší specialista na pěstování hub je Galin.“

Inspektor se skromně usmál.

„Ještě se toho musím spoustu naučit.“

„Dobře, houby, med… netrpíte nedostatkem proteinů?“

„Přes proteiny je Max.“

Jeden z požárníků ukázal prstem na strop.

„Já sbírám všechen hmyz, který mravenci ukládají do malé skříňky napravo v bedně. Dáme to vařit, aby se odpojily kutikuly, a to, co zbyde, je něco jako maličké krevety, ostatně to tak vypadá i chutná.“

„Jak vidíte, vypořádáváme se tu se vším dobře, a máme veškerý komfort,“ dodal jeden z četníků. „Elektřinu vyrábí jaderný miničlánek, který by měl vydržet pět set let. Edmond ho sem instaloval hned v prvních dnech po svém příchodu… Vzduch přichází větracími komíny, potravu nám dodávají mravenci, máme vlastní zdroj čerstvé vody a navíc vzrušující práci. Cítíme, že jsme průkopníci něčeho moc důležitého.“

„Ve skutečnosti jsme kosmonauti žijící nastálo na základně a občas komunikujeme se sousedními mimozemšťany.“

Zasmáli se. Výboj dobré nálady jako by jim proběhl po páteřích. Jonathan navrhl, aby se vrátili do salonu.

„Víte, dlouho jsem hledal způsob, jak žít uprostřed přátel. Zkoušel jsem komunity, squatty, falanstéry… Nic se mi nedařilo. Nakonec jsem si začal myslet, že jsem jenom potrefený utopista, pokud ne rovnou pitomec. Ale tady… tady se dějí věci. Prostě jsme nuceni spolu žít, doplňovat se, myslet společně.

Nemáme na výběr: pokud se neshodneme, zemřeme. A nedá se od toho utéct. Sám nevím, jestli to způsobil objev mého strýce nebo to, co nás učí mravenci prostě tím, že žijí nad našimi hlavami, ale prozatím naše komunita funguje jako namydlený blesk!“

„Funguje to, dokonce i když se tomu bráníme…“

„Někdy máme pocit, jako bychom vytvářeli nějakou společnou energii, ze které může každý po libosti načerpat. Je to zvláštní.“

„Už jsem slyšel o něčem podobném, v souvislosti s rosekruciány a s některými skupinami svobodných zednářů,“ řekl Jason. „Říkali tomu egregor: spirituální kapitál společenství. Nádrž, do které každý odvádí svou sílu, aby z toho vznikla zásoba užitečná pro všechny… Ale všeobecně vzato se vždycky najde jeden zloděj, který používá energii druhých ke svým osobním cílům.“

„Tady podobné problémy nemáme. Jaké chcete mít osobní ambice, když žijete v malé skupince uvězněné pod zemí…“

Ztichli.

„A čím méně mluvíme, tím méně taky mluvit potřebujeme, abychom si rozuměli.“

„Ano, dějí se tu věci. Jenže my jim ještě nerozumíme a neovládáme je. Ještě nejsme daleko, možná ani ne v polovině cesty.“

Znovu zavládlo ticho.

„No… zkrátka doufám, že se vám v naší malé komunitě bude líbit…“

Vysílená 801 se vrátila do rodného města. Podařilo se jí to! Podařilo!

Chli-pu-ni okamžitě zahájila AK, aby se dozvěděla, co se stalo. To, co uslyšela, potvrdilo její nejchmurnější předtuchy o tajemství skrytém pod žulovou deskou.

Rozhodla se ihned vojensky udeřit na Bel-o-kan. Armáda se připravovala celou noc. K dispozici byla konečně i zbrusu nová vzdušná legie na nosorožících.

103 683 vyslala návrh plánu. Zatímco část armády podnikne čelný útok, dvanáct legií obejde potichu město a pokusí se zaútočit na pařezovou pevnost královny.

VESMÍR SMĚŘUJE:

Vesmír směřuje ke komplexnosti. Od vodíku k héliu, od hélia k uhlíku. Stále komplexněji, stále sofistikovaněji – to je směr vývoje věcí.

Země je ze všech nám známých planet nejkomplexnější. Nachází se v oblasti, která umožňuje variace teploty. Je pokrytá oceány i horami. Její roh hojnosti životních forem je prakticky nevyčerpatelný, ale přesto jsou dvě, které ční nad ostatními svou inteligencí. Mravenci a lidé.

Málem by se řeklo, že Bůh si vybral planetu Zemi pro pokus. Vyslal dva druhy s dokonale antinomickými filozofiemi do dostihů o vědění, aby zjistil, který bude rychlejší. Účelem je pravděpodobně dospět ke kolektivnímu planetárnímu vědomí: k fúzi všech mozků druhu. To je podle mne příští etapa dobrodružné honičky o vědění. Příští úroveň komplexnosti.

A přece se oba vedoucí druhy vydaly po paralelních cestách vývoje:

– Člověk, aby se stal inteligentním, nafoukl svůj mozek až do monstrózních rozměrů. Obrovský narůžovělý květák.

– Mravenec dospěl ke stejnému výsledku tím, že spojil mnoho tisíc maličkých mozků do velmi subtilních komunikačních systémů.

Vyjádřeno v absolutních hodnotách je stejně mnoho myslící hmoty nebo intelektu v mravenčích myslících drobcích jako v tom lidském cerebrálním květáku. Souboj je vyrovnaný.

Co by se ale stalo, kdyby oba druhy, místo aby se hnaly po paralelních drahách, spolupracovaly?

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění

Jean a Philippe neměli rádi nic než televizi a do jisté míry ještě i hrací automaty. Dokonce ani zcela nový minigolf, postavený za hříšné peníze, je nezajímal. A co se procházek po lese týkalo… pro ně nebyl horší trest, než když je pečovatel donutil jít na vzduch.

Minulý týden se bavili propichováním ropuch, ale dlouho jim to nevydrželo.

Dneska ale Jean nejspíš přišel na zábavu, která bude stát za to. Odtáhl svého kamaráda stranou od skupinky sirotků, kteří museli sbírat pitomé listí, ze kterého pak budou muset vyrábět přiblble roztomilé obrázky, a ukázal mu něco jako cementový kužel. Termitiště.

Okamžitě ho začali rozbíjet kopanci, ale nic z něj nevylezlo, bylo prázdné. Philippe se sklonil a začmuchal.

„Cestáři ho vyplynovali. Koukej, ještě to tu smrdí insekticidama. Vevnitř to všechno natáhlo brka.“

Zklamaně se už chystali, že se připojí k ostatním, když Jean zpozoroval na druhé straně říčky pyramidu napůl schovanou pod keříkem.

To bylo to pravé! Působivé mraveniště, s kupou nejméně metr vysokou! Dlouhé zástupy mravenců vcházely a vycházely, stovky, tisíce dělnic, bojovnic, průzkumnic. Až k nim se s DDT nedostali.

Jean nadskočil vzrušením.

„Hele, vidíš to co já?“

„Snad nechceš zase žrát brabence… ty poslední měli chuť tak akorát na blití.“

„Kdo mluví vo žrádle? Ukazuju ti celý město, jenom to, co je vidět navrchu, je jako New York nebo Mexico. Pamatuješ, co říkali v telce? Vevnitř je jich děsná spousta. Dívej se na ty všechny sráče, jak běhaj jak posraný!“

„Nojo… Nicolas se zajímal vo brabence – a viděls jak dopad? Je mi úplně jasný, že v tom sklepě byli brabenci a zežrali ho. Říkám ti, že se mi dělá na nic jenom z toho, že sme u nich blízko. Nelíběj se mi! Zasraný brabenci, včera sem dokonce viděl, jak vylejzali z jamek na minigolfu, asi si tam dole chtěli udělat hnízdo… Brabenci zkurvený, zasraný!“ Jean mu zacloumal ramenem.

„To je vono! Ty nemáš rád brabence, já taky ne. Tak je pobijem! Pomstíme našeho kámoše Nicolase!“

Návrh probudil Philippův zájem.

„Chceš je pobít?“

„No jasně! A proč ne? Zapálíme jim to zasraný město! Představ si, kdybys moh zapálit celý Mexico jenom proto, že se ti to líbí!“

„Dobrý, tak jim to podpálíme. Nojo. Za Nicolase…“

„Počkej, mám lepší nápad: nacpeme jim tam ňákej sajrajt proti plevelu. To bude úplnej vohňostroj!“

„Geniální nápad, vole…“

„Hele, teď je jedenáct. Sejdem se tu za dvě hodiny. Péča nás nebude moct vopruzovat a všichni budou v jídelně. Já seženu ty vodplevelovací sračky. Ty přineseš krabičku sirek, to je lepší než zapalovač.“

„Dem na to!“

Legie pěchoty postupovaly rychlým krokem. Když se jich z jiných měst ptali, kam jdou, Chlipukanské odpovídaly, že na západě se usadila ještěrka a že je z ústředního města požádali o pomoc.

Nad hlavami jim bzučeli nosorožíci, které váha dělostřelkyň držících se na jejich hlavách ani nezpomalila v letu.

Jedna hodina odpoledne. Bel-o-kan byl uprostřed horečné činnosti. Využívali horka a soustřeďovali vajíčka, kukly a mšice v soláriu.

„Přines sem taky líh, aby to líp chytlo,“ ohlásil Philippe.

„Bezva,“ řekl Jean, „já sem koupil ten herbicid. Dvacet franků piksla, zloději mizerný!“

Matka si hrála s masožravými rostlinami. Měla je tu už dlouho a ani sama nevěděla, proč z nich nikdy neudělala ochrannou zeď, jak si to na počátku přála.

Potom si vzpomněla na kolo. Jak použít ten geniální nápad? Mohly by třeba vyrobit velké cementové koule a ty by strkaly před sebou a drtily nepřátele. Bude muset zahájit nový projekt.

„Hotovka, dal sem tam všecko, líh i herbicid.“

Zatímco Jean mluvil, vlezla na něj jedna mravenčí průzkumnice. Dotýkala se konečky tykadel jeho kalhot.

Vypadáš jako obrovská živá struktura. Můžeš se identifikovat?

Chytil ji a rozmáčkl mezi palcem a ukazovákem. Plof! Na prsty mu vytekla žlutá a černá šťáva.

„Jedna už to má spočítaný,“ oznámil. „Hele, teď dávej bacha, bude vohňostroj!“

„To bude božský, vole,“ ocenil to Philippe.

„Apokalypsa podle Jeana!“ ušklíbl se jeho kamarád. „Kolik jich tam vevnitř může bejt?“

„Určitě miliony. Slyšel sem, že loni tady někde ve vokolí mravenci zaútočili na lidi ve vile.“

„Tak ty pomstíme taky,“ řekl Jean. „Schovej se támhle za ten strom.“

Matka myslela na lidi. Příště jim položí víc otázek. K čemu vlastně to kolo používají oni?

Jean škrtl sirkou a hodil ji na kupu z větviček a jehličí. Potom se rozběhl – bál se, aby ho to neožehlo.

Blížící se Chlipukanská armáda už viděla ústřední město. Bylo tak veliké…

Letící zápalka klesala dolů.

Matka se rozhodla promluvit si s nimi hned. Taky jim chtěla říct, že může bez problémů zvýšit dodávky medovatky. Letos jí vydojily spoustu.

Zápalka dopadla na větvičky na kupě.

Chlipukanská armáda už byla docela blízko. Začala se připravovat k útoku.

Jean skočil za velkou borovici, kde na něj čekal v bezpečí Philippe.

Zápalka dopadla na místo, které nebylo nacucané ani lihem, ani herbicidem. A uhasla.

Chlapci vstali.

„A do prdele!“

„Já vim, co uděláme. Hodíme tam kus papíru, z toho bude dost velkej plamen, aby to určitě ten líh zapálilo.“

„Máš sebou nějakej papír?“

„No… hele, lístek z metra.“

„Naval.“

Hlídka na kupě si všimla něčeho záhadného: nejen že už chvilku některé oblasti byly cítit alkoholem, ale navíc se objevil kousek žlutého dřeva a zůstal ležet na vrcholku. Hned se spojila s pracovní skupinou, pustily se do omývání větviček od alkoholu a chtěly odnést tu žlutou tyčku.

K bráně číslo pět se přiřítila jiná hlídka.

Poplach! Útočí na nás armáda rezavých mravenců!

Karton vzplanul. Oba chlapci se znovu schovali za stromem.

Třetí hlídka zpozorovala, jak se odněkud vynořil velký plamen.

Chlipukanské upalovaly ze všech sil, jak to viděly u otrokářek.

První výbuch.

Celá kupa vzplanula naráz.

Jean a Philippe se pokoušeli udržet otevřené oči i přes vlnu horka. Podívaná je rozhodně nezklamala. Suché dřevo rychle chytlo. A jakmile se plamen dostal ke skvrnám herbicidu, došlo k výbuchu. Z „Města královny, která zabloudila“ se ozývaly detonace a vyšlehly zelené, rudé a nafialovělé plameny.

Chlipukanská armáda se zarazila. První vybuchlo solárium i se všemi vajíčky a dobytkem, potom se požár zmocnil i celé kupy.

Pařez Zakázaného města byl zasažen hned od prvních okamžiků katastrofy. Vrátní vybuchli. Bojovnice se sem hrnuly, aby se pokusily vyvléct jedinou ploditelku ven. Bylo ale pozdě, už ji zadusily toxické plyny.

Stupně poplachu šly jeden po druhém. Fáze jedna: vznesly se feromony poplachu. Fáze dvě: ve všech chodbách se ozývalo chmurné bubnování. Fáze tři: „šílenci“ probíhali městem a rozsévali paniku. Fáze čtyři: dělnice přenášely všechno cenné (vajíčka, dobytek, potrava…) do těch nejhlubších pater, zatímco v opačném směru se řítily bojovnice postavit se nebezpečí.

Uvnitř mraveniště všichni hledali řešení. Legiím dělostřelkyň se podařilo uhasit některá místa tím, že je pokropily kyselinou mravenčí, koncentrovanou na méně než deset procent. Když se ti improvizovaní hasiči přesvědčili, že to působí, vydali se k Zakázanému městu. Když pokropí kyselinou je, snad se podaří pařez zachránit.

Ale oheň vítězil.

Uvězněné obyvatele města dusil jedovatý dým. Oblouky rozžhavených dřevěných výztuží padaly do vyděšených davů. Krunýře se roztékaly a kroutily jako umělá hmota. Tomu nesmírnému žáru nemohlo nic odolat.

EPIZODA:

Zmýlil jsem se. Nejsme si rovní, nesoutěžíme. Přítomnost člověka je jen krátkou epizodou v jejich výlučné vládě nad Zemí.

Je jich víc, nekonečně víc než nás. Mají víc měst, žijí ve více ekologických zónách. Osídlují suché oblasti, ledové oblasti, horké i vlhké oblasti, ve kterých by nedokázal přežít žádný člověk. Kam se podíváte, tam jsou mravenci. Byli tady sto milionů let před námi – a soudě podle toho, že jsou jedním z mála organismů schopných odolat jaderným zbraním, budou tady jistě i sto milionů let po nás. Jsme jen tři miliony let trvající příhoda v jejich dějinách. Ostatně, kdyby se jednoho dne na naší planetě objevili mimozemšťané, určitě by se nespletli. Chtěli by bezpochyby mluvit s nimi. S nimi: se skutečnými pány Země.

Edmond Wells

Encyklopedie relativního a absolutního vědění

Druhý den ráno byla celá kupa pryč. Ve středu města trčel obnažený zčernalý pařez.

Zahynulo pět milionů obyvatel. Vlastně všichni, kdo byli v kupě a v jejím nejbližším okolí.

Všichni, koho napadlo sestoupit pod zem, se zachránili.

Lidé žijící pod Městem si ničeho nevšimli. Obrovský blok žuly jim v tom zabránil. A navíc se vše událo za jedné z jejich umělých nocí.

Nejhrozivější skutečností byla smrt Belo-kiu-kiuni. Bez své ploditelky bylo Město opravdu ohroženo. Chlipukanská armáda se účastnila boje proti ohni. Jakmile se její bojovnice dozvěděly o smrti Belo-kiu-kiuni, vyslaly poselstvo do svého vlastního Města. O několik hodin později se přiletěla na hřbetě nosorožíka podívat na zkázu osobně i Chli-pu-ni.

Když dorazila do Zakázaného města, mravenčí hasiči ještě postřikovali popel. Nebylo už s čím bojovat. Vyptávala se – a oni jí vyprávěli o nepochopitelné zkáze.

Protože nepřežily žádné plodné královny, stala se přirozeně novou Belo-kiu-kiuni – a prohlédla si královskou komoru Zakázaného města.

Jonathan se probudil jako první a překvapilo ho, že slyší rachtat tiskárnu počítače.

Na obrazovce bylo jediné slovo.

Proč?

Takže tedy přes noc vysílaly. Chtěly si popovídat. Vyťukal rituální větu, předcházející každému dialogu.

ČLOVĚK: Zdravím tě. Jsem Jonathan.

MRAVENEC: Jsem nová Belo-kiu-kiuni. Proč?

ČLOVĚK: Nová Belo-kiu-kiuni? Co se stalo s tou starou?

MRAVENEC: Zabili jste ji. Jsem nová Belo-kiu-kiuni. Proč?

ČLOVĚK: Co se stalo?

MRAVENEC: Proč?

Potom bylo spojení přerušeno.

Teď tedy věděla všechno.

To oni, lidé, to udělali.

Matka je znala.

Znala je odjakživa.

Nechala si tu informaci pro sebe.

Nařídila popravit všechny, kdo by mohli odhalit sebemenší náznak. Dokonce je podporovala proti svým vlastním buňkám.

Nová Belo-kiu-kiuni pozorovala svou nehybnou matku. Když přišly stráže a chtěly mrtvolu odnést a hodit mezi odpadky, trhlo to s ní.

Ne, tuhle mrtvolu vyhazovat nebudeme. Pátravě si prohlížela bývalou Belo-kiu-kiuni, nad níž už stoupaly pachy smrti.

Navrhla, aby jí přilepili polámané končetiny pryskyřicí. Aby vyprázdnili z jejího těla veškerou měkkou tkáň a naplnily je pískem.

Chtěla si je nechat ve vlastní komnatě. Chli-pu-ni, nová Belo-kiu-kiuni, shromáždila několik bojovnic. Navrhla, aby zrekonstruovali Město poněkud modernějším způsobem. Podle ní byly kupa i pařez příliš zranitelné. A také se budou muset věnovat hledání podzemních řek, protože chtěla prorazit kanály, které by spojovaly všechna města Federace. Pro ni byla budoucnost právě v tomhle – ve zkrocení vody. Budou se moci lépe bránit proti požárům, ale také rychle a bez nebezpečí cestovat.

A co s lidmi?

Vyslala vyhýbavou odpověď.

Nevidím na nich nic zajímavého.

Jedna z bojovnic naléhala dál:

A jestli na nás znovu zaútočíš tím jejich ohněm?

Čím je překážka obtížnější, tím více nás nutí překonávat sama sebe.

A ti, co žijí pod velkou skálou?

Belo-kiu-kiuni neodpověděla. Požádala je, aby ji nechaly o samotě, potom se otočila k mrtvole bývalé Belo-kiu-kiuni.

Nová královna sklonila něžně hlavu a opřela tykadla o čelo své Matky. Zůstala tak bez hnutí velmi dlouho, jako ponořená do absolutní komunikace s věčností.

GLOSÁŘ

Absolutní komunikace (AK): naprostá výměna myšlenek pomocí dotyku tykadel.

Alkohol: mravenci dovedou vyvolávat fermentaci mšičí šťávy (medovatky) a šťávy z obilnin.

Bastion: opevněná věž, sekundární vrcholek postavený na kupě. Nacházíme je spíše na termitištích než na mraveništích.

Bitva o Jahodovníky: střetnutí mezi rezavými a žlutými, k němuž došlo v roce 99999886.

Bitva o Vlčí máky: v roce 100000666 se udála první bitva Federace, v níž byly použity tanky a bakteriologická zbraň.

Bel-o-kan: ústřední město Federace rezavých mravenců.

Belo-kiu-kiuni: královna Bel-o-kanu.

Cisterna: živý zásobník tekutiny.

Délka: rezaví mravenci měří obvykle dvě hlavy.

Déšť: počasí hrozící smrtí.

Dodekadecimální soustava: mravenčí početní systém. Mravenci počítají po dvanácti, protože mají dvanáct drápů (dva na každé noze).

Dogma královen: soubor cenných informací, které královny předávají svým dcerám z tykadel na tykadla.

Dufourova žláza: žláza obsahující trasovací feromony.

Dynastie: následnost královen na jednom a tomtéž teritoriu.

Exkrement: mravenčí exkrement váží tisíckrát méně než celé tělo.

Federace: seskupení měst téhož druhu. Federace rezavých mravenců se v průměru skládá z devadesáti hnízd asi na šesti hektarech, spojených sedmi a půl kilometry stálých cest a čtyřiceti kilometry pachových stezek.

Feromon: tekutá věta nebo slovo.

Guayei-Tolot: malé jarní hnízdo.

Had: nebezpečí.

Herbicid: myrmikacin, kyselina indolooctová.

Hibernace: velký spánek trvající od listopadu do března.

Hlava: mravenčí délková jednotka. Rovná se třem milimetrům.

Hlemýžď: zásobárna proteinů. Jedlý.

Hudba: zvuky nebo ultrazvuky, které vydávají cvrčci a cikády tím, že třou krovky o sebe. Mravenčí pěstitelé hub dovedou také vyluzovat hudbu pomocí kloubního spojení zadečku.

Hustota osídlení: v Evropě žije průměrně osmdesát tisíc mravenců na jeden čtvereční metr (počítáme-li všechny druhy mravenců dohromady).

Chitin: hmota, ze které se skládá mravenčí vnější kostra – krunýř.

Chladno: univerzální sedativum hmyzího světa.

Chléb: kuličky rozsekaných a rozmělněných obilnin.

Chli-pu-ni: dcera Belo-kiu-kiuni.

Chli-pu-kan: ultramoderní město založené Chli-pu-ni.

Chov: dovednost vyvinutá některými druhy, jejímž cílem je ochočit si mšice nebo červce a získávat z jejich análních výměšků medovatku. V létě vyprodukuje jedna mšice asi třicet kapek medovatky za hodinu.

Chrobák: brouk valící kuličku. Jedlý.

Infračervená očka: tři maličká očka rozmístěná do trojúhelníku na čelech pohlavních jedinců. Umožňují jim vidět i v naprosté tmě.

Jedovaté rostliny: ocún, glycínie, oleandr, lišejník. Nebezpečí.

Jedová žláza: zásobárna kyseliny mravenčí. Zvláštní svaly umožňují vymršťovat ji odsud pod velmi vysokým tlakem.

Jepice: hmyz podobný malé vážce, s rozdvojeným ocasem. Larva žije tři roky, dospělec se vylíhne a žije něco mezi třemi a osmačtyřiceti hodinami. Jedlá.

Ještěrka: drak mravenčí civilizace. Nebezpečí.

Kasta: v obecném smyslu jsou kasty tři – pohlavní, bojovnice a dělnice. Ty se pak ale dělí na podkasty – dělnice zemědělkyně, bojovnice dělostřelkyně a podobně.

Klimatizace: regulace teploty ve velkých městech pomocí solárií, exkrementů a uzávěrů vpouštějících do kupy chladný vzduch.

Komáři: samci sají rostlinnou mízu. Čím se živí samičky, není známo. Jedlí.

Královská komůrka: místnost, kde královna klade.

Kudlanka nábožná: hmyz nemírně holdující rozmnožování a jídlu. Nebezpečí.

Kusadlový zápas: mravenčí sport.

Kyselina indolooctová: herbicid.

Kyselina mravenčí: střelná zbraň. Nejleptavější je kyselina koncentrovaná na čtyřicet procent.

Kyselina olejová: opar stoupající z mravenčích mrtvol.

La-chola-kan: nejzápadnější město Federace.

Larva mravkolva: pohyblivý a věčně nenažraný písek. Nebezpečí.

Legie: masa bojovnic schopných jednat zároveň.

Létající poslové: jejich pomocí si trpasličí mravenci předávají zprávy. Jde o drobné mušky. Jedlé.

Lidé: obří obludy, o nichž mluví některé novější legendy. Známe především jejich ochočená růžová zvířata: Prsty. Nebezpečí.

Lomechusa: drabčíkovitý brouk vyměšující smrtící drogu. Nebezpečí.

Lumek (Ichneumon): Hmyz kladoucí svá hladová vajíčka přímo do vašeho těla. Nebezpečí.

Mandelinka: brouk s oranžovými krovkami ozdobenými pěti podélnými černými pruhy. Mandelinky se živí hlavně brambory. Jejich šťáva je smrtícím jedem.

Maskovaný mravenec: druh s nadáním pro organickou chemii.

Masožravé rostliny: tučnice, špirlice, mucholapky, rosnatky. Nebezpečí.

Metamorfóza: přechod z jedné formy života do druhé. U většiny hmyzu běžné.

Mithridatismus: schopnost společenských druhů přizpůsobovat se smrtícím jedům tak, že nově nakladená vajíčka jsou geneticky imunizována.

Mlok: nebezpečí.

Mrtvola: prázdná kutikula.

Mšice: dobytek. Jedlé.

Mucholapka: rostlinný dravec, masožravá rostlina Dionea běžně se vyskytující v okolí Bel-o-kanu. Nebezpečí.

Nemoci: nejběžnějšími nemocemi rezavých mravenců jsou konidie (způsobovaná parazitní houbou), hnilobný rozklad chitinu, parazitičtí červi zasahující ganglia pod jícnem, hypertrofie labiálních žláz (jakési nenormální nadutí hrudi, projevující se už od larválního stadia) a alternaria (vražedné spory).

Netopýr: létající obluda žijící v jeskyních. Nebezpečí.

Ni: dynastie belokanských královen.

Nosorožík: brouk s velkým čelním rohem.

Obilnářky: východní mravenci zaměření na zemědělství.

Oči: soubor faset na povrchu oční bulvy. Každá faseta má dvě čočky, velkou vnější a malou vnitřní. Každá buňka je spojena přímo s mozkem. Mravenci vidí jen blízké objekty, ale na velkou vzdálenost jsou zase schopni vnímat sebemenší pohyb.

Oheň: zakázaná zbraň.

Olfaktické (čichové) schopnosti: nepohlavní jedinci mají na tykadlech šest tisíc pět set smyslových buněk. Pohlavní tři sta tisíc.

Orientace Města: rezaví mravenci staví města tak, že nejširší strana je směrována k jihovýchodu, aby ráno zachytila co nejvíce slunečního světla.

Otrokářky: bojovný druh neschopný přežít bez služeb otroků.

Pavouk: obluda požírající oběti po malých kouskách a uspávající je mezi každým jídlem. Nebezpečí.

Potápník (Dytiscus): brouk žijící ve vodě a pod vodou. Jedlý.

Ptáci: létající obludy. Nebezpečí.

Půst: mravenec může přežít v hibernaci bez potravy šest měsíců.

Rychlost chůze: rezavý mravenec se při teplotě deset stupňů přemisťuje rychlostí osmnáct metrů v hodině. Při patnácti stupních rychlost stoupá na čtyřiapadesát metrů. Při dvaceti může dosáhnout až sto dvaceti šesti metrů za hodinu.

Samci: jedinci zrození z neoplodněných vajíček.

Síla: rezavý mravenec může vléct šedesátinásobek své váhy. Vyvine tedy sílu rovnající se 3,2 x 10-6 koňských sil.

Slunéčko: predátor mšic. Jedlé.

Smetiště: pahorek poblíž vchodu do mraveniště, kam mravenci odhazují odpadky a mrtvoly.

Srdce: skupina několika navazujících kapes seskupených do tvaru hrušky. Srdce je umístěno na zádech.

Stupeň: jednotka teplotočasu a chronočasu. Čím je tepleji, tím se stupně času zkracují, čím je chladněji, tím se prodlužují.

Svátek Znovuzrození: let pohlavních jedinců. Koná se většinou při prvním horku.

Světluška: brouk vydávající fosforeskující světlo. Jedlý.

Ši-gae-pu: město trpasličích mravenců na severozápadě.

Šváb: předek termitů. První suchozemský hmyz.

Tank: bojová technika, při níž je dělnice s velkými kusadly nesena šesti pohyblivými malými dělnicemi.

Teplota: rezaví mravenci se dokáží pohybovat teprve při teplotě nad 8 stupňů. Pohlavní se probouzejí někdy dříve, už při šesti stupních.

Teplota v hnízdě: město rezavých je termoregulováno tak, aby v něm – podle pater – panovala teplota od dvaceti do třiceti stupňů.

Termiti: druh soupeřící s mravenci.

Tkalci: mravenci migrující z jihu. Používají vlastní larvy jako člunek ke tkaní.

Tkaní: činnost vykonávaná za pomoci larvy.

Transport: když chce mravenec přemístit jiného, uchopí ho za kusadla. Přenášený se schoulí, aby co nejvíce zmenšil tření o zem.

Trofalaxie: dar potravy mezi dvěma mravenci.

Tma: prostředí, ve kterém si libují obyvatelé Města.

Trpaslice: hlavní nepřítel rezavých.

Váha: váha mravence kolísá mezi jedním a sto padesáti miligramy.

Vajíčko: velmi mladý mravenec.

Věk královny: Královna rezavých mravenců žije v průměru 15 let.

Věk nepohlavních: rezavá dělnice nebo bojovnice žije většinou 3 roky.

Vítr: síla, která vás odtrhne od země a položí zpátky neznámo kde.

Vlny: nejmenší společný jmenovatel vysílaný – ať takovou či jinou formou – všemi pohybujícími se bytostmi nebo i předměty.

Vole: orgán k darování potravy.

Vosy: primitivní sestřenky mravenců, vybavené jedem. Nebezpečí.

Vrátní: podkasta s plochou kulatou hlavou, pověřená zahrazováním strategických chodeb.

Vstupní pach: vůně hnízda, buď je od narození, nebo ji lze získat v cizím žoldu.

Výška: čím je hnízdo vyšší, tím větší může využívat plochu osvětlenou sluncem. V teplých krajích bývají mraveniště celá pod zemí.

Výživa: obvyklá denní strava rezavého mravence – 43 % mšičí medovatky, 41 % hmyzího masa, 7 % stromové mízy, 5 % hub, 4 % drcených zrn.

Zakázané město: pevnost chránící obydlí královny. Existují Zakázaná města ze dřeva, z cementu, dokonce i z kamene.

Zbraně mravenců: kusadla ve tvaru šavlí, jedový bodec, rozprašovač lepu, žláza pro střelbu kyselinou mravenčí, drápy.

Země: čtvercová planeta.

Zrak: mravenci vidí jakoby přes rastr. Pohlavní mají barevné vidění, ale všechny barvy jsou posunuté k ultrafialové.

Zrní: mravenci mají ze zrn nejraději oleosom, malý kousek nejbohatší na olej. Průměrné hnízdo sklidí asi 70 000 zrn za sezonu.

Zubi-zubi-kan: město na východě, známé velkými stády mšic.

Žoldnéřky: mravenci bojující za jiné hnízdo, než ve kterém se narodily. Výměnou dostávají potravu a místní identifikaci.

56: panenské jméno Chli-pu-ni.

327: mladý belokanský samec.

4000: rezavá lovkyně žijící v Guayei-Tolotu.

103 683: belokanská bojovnice

801: dcera, kterou Chli-pu-ni použila jako vyzvědačku.

SKUTEČNÁ VĚDECKÁ JMÉNA „JEDNAJÍCÍCH POSTAV“ (podle abecedy):

Afričtí mravenci („Marabunta“)

Černé pastýřky

Drtiči zrn

Maskovaní mravenci

Obilnářky

Otrokářky

Pěstitelky hub

Rezaví (federální) mravenci

Tkalci (červení mravenci)

Trpaslice

Živé cisterny

Doryline annoma

Lasius niger

Messor barbarus

Anergates attalatus

Pogonomyrmex molefaciens

Polyergus rufescens

Atta sexdens

Formica rufa

Oecophylla longinoda

Iridomyrmex humilis

Myrmecocystus melliger

BERNARD WERBER

Mravenci

Z francouzského originálu Les Fourmis,

vydaného nakladatelstvím Albin Michel,

Paris 1991, přeložil Richard Podaný.

Ilustrace na obálce Marta Hadincová.

Typografie Luboš Šedivý.

Vydání první. Praha 1998.

Vydalo NS Svoboda jako svou

24. publikaci.

Odpovědná redaktorka Miluše Krejčová.

Technická redaktorka Bohumila Neubertová.

Vytiskl BBS Vimperk s. r. o.

Tematická skupina 13/34.

ISBN 80-205-0458-3

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai