Kiersten White

Paranormálové 01. Zlodějka duší

OCH, KOUSNI MĚ

„Moment ty jsi Ty jsi zrovna zívla!“

Upírovy paže zdvižené nad hlavou v klasické

drákulovské pozici mu klesly k bokům. Zatáhl své mimořádně velké bílé špičáky za rty. „Cože, bezprostředně hrozící smrt pro tebe není dost v zrušující?“

„Á, přestaň se špulit. Ale vážně, co ty vlasy vyrůstající do čela? Ta bledá kůže? Ta černá čapka? Kde jsi vlastně tuhle věc sehnal, v půjčovně kostýmů?“ Vztyčil se do plné výše a ledově na mě shlédl dolů.

„Vysaju ti život z toho tvého hezkého bílého krčku.“

Vzdychla jsem. Nesnáším, když mě pošlou zneškodnit upíry. Oni si totiž myslí, že jsou tak uhlazení. Ono jim nestačí, že vás vraždí a požírají jako

zombie. Ne, oni k tomu chtějí ještě být úžasně sexy. A věřte mi: upíři? Ne. Sexy. Chci jako říct, že ano, jejich krycí kouzlo může být hodně svůdné, ale co ta vysušená mrtvolná těla probleskující pod povrchem? Není na nich nic přitažlivého. I když uznávám, že to nevidí taky všichni ostatní.

Zasykl. Právě když se mi sápal po krku, žahla jsem ho paralyzérem. Byla jsem tam na to, abych ho lapila a označila jmenovkou, ne abych ho zabila. A kromě toho, kdybych měla nosit samostatné zbraně na každého zástupce paranormálna, kterého jsem zneškodnila, tahala bych s sebou spoustu zavazadel. Paralyzéry jsou variantou nakopnutí do zadku v paranormální verzi v provedení vhodném pro všechny velikosti. Ten můj je růžový a je posázený falešnými diamanty. Říkám mu Žah a už jsme si spolu mockrát krásně užili.

Upír sebou v bezvědomí škubal na zemi. Teď vypadal tak nějak dojemně: skoro jsem z něj měla špatný pocit. Představte si třeba svého dědečka, když si u něj odmyslíte pětadvacet kilo a připočtete dvě stě let. Takový byl ten, koho jsem zrovna omráčila.

Když jsem vyřídila práci se Žahem, dala jsem si ho znovu do pouzdra a vytáhla jsem kotníkový náramek indikující upíry. Přiložila jsem ukazováček do prostředka hladkého černého povrchu. Po několika vteřinách hmota zezelenala. Popadla jsem upíra za kotník a vytáhla jsem mu nohavici, abych se mu dostala na kůži. Nesnášela jsem, když jsem se musela dívat na tyhle tvory a vidět jejich čistě bílou, hladkou kůži současně se smrsknutými mrtvolnými těly. Přicvakla jsem indikátor a přizpůsobila ho obvodu kotníku. Senzory se aktivovaly s dvojím zasyčením a zaryly se mu do masa. Prudce otevřel oči.

„Au!“ Popadl se za kotník a já jsem o několik kroků couvla. „Co je to?“

„Jste zatčen podle ustanovení tři celé sedm Mezinárodní dohody o potlačování paranormálních jevů, protokol o upírech. Žádá se od vás, abyste se hlásil na nejbližší pobočce v Bukurešti, která se bude vaším případem zabývat. Pokud se neohlásíte během příštích dvanácti hodin, budete ?“

Vystartoval po mně. Uskočila jsem stranou a nechala jsem ho zakopnout o nízký náhrobek. „Zabiju tě!“ sykl a snažil se sebrat ze země.

„Jasně, ale ty to vlastně nechceš udělat. Co ten lesklý nový šperk, který jsem ti dala? Má dva malé senzory ty je budeš považovat za jehly zaražené do tvého kotníku. A kdyby se tvá tělesná teplota měla nějak náhle zvýšit, dejme tomu přídatkem lidské krve, senzory by do tebe vstříkly svěcenou vodu.“

Vytřeštil oči hrůzou a snažil se náramek servat škrábáním do jeho stran. „Tohle taky nedělej, jestli porušíš pečeť, svěcená voda vycákne. Chápeš? A já jsem aktivovala časový spínač a signální světlo. Takže oni nejen vědí, kde přesně jsi, ale znají také časový limit, za který se máš dostavit do Bukurešti. Zkus ho nedodržet a nemusím ti snad ani říkat, co pak bude?“ Svěsil ramena. „Mohl jsem ti jednoduše zlomit vaz,“ řekl, ale já jsem na něm viděla, že to nemyslel d

oopravdy.

„Mohl ses pokusit. A já bych tě mohla žahnout znovu tak silně, že by ses neprobral šest hodin, takže bys pak měl ještě míň času stihnout to do Rumunska. Tak, mám ti dál číst tvá práva?“ Neřekl nic, a já jsem navázala tam, kde jsem předtím přestala. „Pokud se neohlásíš během příštích dvanácti hodin, budeš zlikvidován. Jestliže zaútočíš na nějakého člověka, budeš zlikvidovaný, pokusíš-li se odstranit stopovací zařízení, budeš zlikvidovaný. Těšíme se na spolupráci s tebou.“

Vždycky jsem si myslela, že ta poslední věta je

taková hezká tečka.

Upír vypadal sklíčeně, seděl na zemi a díval se na konec své svobody. Natáhla jsem ruku. „Potřebuješ pomoct vstát?“ Po chvilce natáhl svou. Zdvihla jsem ho; upíři jsou překvapivě lehcí. Je to tím, že nemají žádné tělní tekutiny. „Já jsem Evie.“

„Steve.“ Díky Bohu, že to nebyl další Vlad. Vypadal nesvůj. „Ehm. Takže Bukurešť? Neměla bys náhodou peníze na jízdenku na vlak?“

Paranormálové, no jasně. Sáhla jsem do tašky a podala jsem mu svazek euro bankovek. Dostat se do Rumunska z Itálie nebude snadné, a on si potřeboval zabukovat spojení. „Nechceš mapu a instrukce?“ zvolala jsem, když začal mizet mezi hroby. Chudák. Bylo mu vážně trapně. Podala jsem mu arch s pokyny, jak se dostat do budovy bukurešťského úřadu pro zpra cování a umístěnky. „Nevadí, když použiješ triky na ovládání mysli, aby ses dostal přes hranice.“ Povzbudivě jsem se usmála.

Přikývl, dosud podmračeně, a odešel.

Najít Stevea netrvalo tak dlouho, jak jsem se původně obávala. Výtečné. Byla tma, byla mi zima a moje lákadlo na upíry, bílá halenka s širokým výstřihem, nijak zvlášť nezabíralo. Navíc jsem v románských zemích se svými platinově plavými vlasy a copem do půli zad vyčnívala jako bolavý palec. Chtěla jsem odsud pryč. Vyťukala jsem na komunikátoru číslo Centra. (Jen si to představte: mobil bez kamery. A jsou jenom v bílém provedení. Hloupé.)

„Hotovo. Potřebuju dopravit domů.“

„Zpracováváme vaši žádost,“ oznámil monotónní hlas na druhém konci. Čekala jsem a seděla u nejbližšího náhrobku. Za pět minut komunikátor zablikal. „Vysíláme dopravu.“

Kmen velkého, pokrouceného stromu vysokého asi čtyři a půl metru přede mnou začal pableskovat a

objevil se obrys dveří. Z nich vyšel vysoký štíhlý muž. No, muž vlastně ne. Postavu měl jednoznačně mužskou, i když se zdála poněkud protáhlá trochu moc úzká. Jeho obličej s jemnými rysy a mandlovýma očima přímo jako z animovaného filmu byl jednoduše řečeno krásný. Člověka při pohledu na něj bolelo srdce touhou nedělat nic a jen na něj po zbytek života zírat. Usmál se na mě.

„Zmlkni,“ nařídila jsem a zavrtěla hlavou. To museli posílat Retha! Jistě. Vílí stezky byly nejrychlejší cestou odtud tam, jenže to znamenalo jít odtud tam s ním. A na rozdíl od šťastných fantazií o vílách jako jemných stvořeních s mrňavými křidélky, kteří milují přírodu no, ono to tak úplně není. Víly jsou mnohem komplikovanější. Komplikované a nebezpečné. Rychle jsem k němu popošla, natáhla jsem ruku a zaťala zuby.

„Evelyn,“ zavrněl. „Už je to tak dávno.“

„Řekla jsem, abys byl zticha, ne? Jdeme.“

Zasmál se, stříbrně jako zvonky, jedním dlouhým, štíhlým prstem mi přejel po zápěstí a pak mě vzal za ruku. Snažila jsem se netřásl. Znovu se zasmál a vešli jsme dubovými dveřmi dovnitř.

Zavřela jsem oči; tahle část mě vždycky rozrušila. Věděla jsem, co bych viděla, kdybych se podívala nic. Absolutně nic. Nic pod svýma nohama, nic nad sebou, nic kolem sebe. Předsunula jsem jednu nohu před druhou a držela jsem se Retha za ruku, jako by na tom závisel můj život. Protože to taky tak bylo. Žádný živý člověk nemohl kráčet po Vílí stezce sám, aniž byl provždy ztracen.

A pak to bylo za námi. Vystoupili jsme do jedné z chladných chodeb Střediska osvětlené fluorescenčním světlem. Odtáhla jsem hlavu od Retha; jeho speciální druh tepla se mi už rozšířil do paže a postupoval ještě dál.

„To ani nepoděkuješ?“ zavolal za mnou, když jsem

zamířila chodbou ke své buňce. Neohlédla jsem se. Náhle se ocitl těsně vedle mě. „Tak dlouho už jsme nevtančili dovnitř.“ Melodický hlas byl tichý a důvěrný. Znovu mi sáhl po ruce a já jsem uskočila a vytáhla jsem Žaha.

„Odprejskni!“ sykla jsem. „A jestli ještě někdy přijdeš bez mimikry, nahlásím tě.“ Jeho krycí kouzlo nebylo o nic méně krásné než jeho skutečná tvář, ale pro víly prostě platil takovýto předpis.

„K čemu to je? Nikdy bych před tvýma očima nic neskrýval.“ Postoupil blíž.

Zahnala jsem pocity, které ve mně začaly klíčit. Už ne. Už nikdy ne. Naštěstí nás přerušil ječivý poplach. Něco uteklo. Chlupatý malý skřítek s ústy dokořán a kyselými slinami odkapávajícími z ostrých zoubků se hnal po všech čtyřech k nám.

Sledovala jsem ho jako ve zpomaleném filmu. Skřítek se řítil rovnou na mě, v očích mu zuřivě blýskalo. Vyskočil do vzduchu a já jsem ho prudce nabrala nohou, takže odplachtil po chodbě dolů přímo do náručí vazebního pracovníka, který ho honil. „Gól!“ vykřikla jsem. Sakra, jsem fakt dobrá.

„Díky,“ ozval se pracovník hlasem tlumeným maskou.

„To tedy máš za co.“ Rethova ruka mě vzala za bedra. Chtěla jsem se o něj opřít, nechat mu ruce ovinout kolem sebe, nechat se odvést… Pak jsem si na tu dobu vzpomněla. „Blbost!“ Rozběhla jsem se dolů chodbou kolem pracovníka a dosud vrčícího skřítka. Po několika zatáčkách jsem popadla do rukou otevírací mechanismus svých dveří a netrpělivě jsem jím cloumala, dokud se dveře neotevřely. Reth za mnou nešel. Byla jsem ráda. Dobře, možná jsem byla trochu zklamaná. A současně jsem na sebe měla vztek kvůli tomu, že jsem zklamaná.

Vběhla jsem dovnitř, vděčná za to, že jsem si

nastavila teplotu tak, aby v pokoji bylo stabilně třicet stupňů. Vrhla jsem se na purpurový gauč. Pustila jsem si televizi s plochou obrazovkou, která zabírala téměř celou jednu růžovou stěnu, a úlevou jsem vydechla. Můj oblíbený seriál ze střední školy, Easton Heights, právě začínal. Dnešní epizoda slibovala velkolepou podívanou maškarní ples, na němž mrňavé masky jaksi skryly identitu všem natolik, aby si to rozdávali s nesprávnou osobou. Kam na takovéhle nápady chodí?

POPULACE NOČNÍCH MŮR

Videoobrazovka u mého gauče znovu zabzučela. Takhle už bzučela a zase umlkala

posledních třicet minut. Konečně, když film skončil, jsem ťukla na tlačítko pro spojení. Dívala jsem se do dvou zelených očí přímo uprostřed obličeje se zeleným nádechem. Obraz se jako vždycky rozvlnil, protože Alisha byla pod vodou.

„Proč ses ještě nepřihlásila?“ zeptal se monotónní hlas. Vždycky jsem si říkala, jaký je asi její skutečný hlas. Všechno, co jsme od ní slyšeli, byl počítačový překlad toho, co namluvila do něčeho, co jsme neslyšeli.

„Skončila jsem brzy a dávali můj oblíbený pořad.“ Kolem očí jí naskočily vrásky úsměvu. Bylo fajn, že

měla takhle výmluvné oči, protože ústa se jí téměř nehýbala. „Jaké to bylo?“

„Ani bys tomu nevěřila. Byl to maškarní ples. Nejdřív Landon: úžasně si to rozdal s Katrinou. S tou, co chodí s Brettem, jasné? Ale pak si Brett myslel, že je s Katrinou, ale ve skutečnosti to byla její sestra Cheyenne, která věděla, že si Brett myslí, že je Katrina, a přiměla ho, aby ji líbal, a pak si sundala masku a on byl jako, no, jako u vidění. A pak Halleryn nafilmoval, jak Landon líbá tu couru Carys.“

Alisha zvolna zamrkala svými průsvitnými víčky.

„Páni, střední škola musí být úžasná.“ Přistihla jsem se při přání, že bych pro jednou chtěla být součástí nějakého normálního dramatu. V paranormálním dramatu se nikdo ani zdaleka tolik nelibá.

„Musíš se nahlásit u Raquel,“ připomněla mi Alisha a oči se jí stále usmívaly.

„Fajn, fajn.“ Zbožňovala jsem Lish. Byla to moje nejlepší kamarádka. Jakmile člověk překousl nenormálnost jejího robotického hlasu, měla na paranormální bytost velký smysl pro humor. Samozřejmě, na rozdíl od většiny z nich byla vděčná za to, že tu je. Její laguna byla tak znečištěná, že ji to zabíjelo. Teď byla nejen v bezpečí, ale měla i co na práci. Být mořskou vílou je zjevně k smrti nudné. Jednou jsem se s ní před pár lety dívala na Malou mořskou vílu ona si myslela, že to je šíleně legrační. Nemohla se přestat smát té jakoby podprsence z mušlí

– vzhledem k tomu, že mořské víly nejsou savci. A navíc, jak se vyjádřila, byl princ Eric na její vkus příliš chlupatý a „broskvový“. Vždycky jsem si myslívala, že je dost hezký, ale zase si uvědomme, že já jsem savec.

Vyšla jsem z buňky a sešla jsem chladnými, sterilními chodbami do Raqueliny kanceláře. Mohli jsme rekapitulaci jednoduše provést přes obrazovku, ale ona mě vždycky chce po nějaké práci vidět osobně,

aby se ujistila, že jsem v pořádku. Svým způsobem mi to bylo sympatické.

Jednou jsem zaklepala a dveře se otevřely. Místnost byla bílá bílé stěny, bílá podlaha, bílý nábytek. Dá se říct nudná? Raquel tvořila hezký kontrast. Oči měla tak hnědé, že přecházely téměř do černa. A tmavé vlasy spoutané do strohého uzlu byly protkány přesně tak velkým množstvím šedin, aby působila distinguovaně, ale ne staře. Posadila jsem se a ona vzhlédla od hraničky papírů na psacím stole.

„Jdeš pozdě.“ Její hlas měl lehký španělský přízvuk, který jsem milovala.

„Vlastně jdu moc brzo. Říkala jsem, že potřebuju čtyři hodiny; zabralo mi to jenom dvě.“

„Ano, ale vrátila ses už skoro před hodinou.“

„Myslela jsem, že si dopřeju trochu osobního volna jako odměnu za dobře vykonanou práci.“

Raquel vzdychla. Byla to profesionální vzdychačka ta žena vyjádřila jediným výdechem víc emocí, než dokáže většina lidí celým obličejem. „Víš přece, jak důležitá je rekapitulace.“

„Jasně. Jo, já vím. Promiň. Dávali můj oblíbený pořad.“ Nepatrně povytáhla obočí. „Nechceš to převyprávět?“ Většina paranormálů se nezajímala o mé pořady, ale Raquel byla člověk. Nikdy by to nepřiznala, ale já jsem si byla jistá jistá že se jí televizní dramata líbila zrovna tolik jako mně.

„Ne. Chci od tebe rekonstrukci.“

„Fajn. Šla jsem přes hřbitov. Uviděla jsem toho upíra. Upír se na mě pokusil zaútočit. Přečetla upírovi jeho práva. Poslala upíra sem. Jmenoval se Steve, mimochodem.“

„Nějaké problémy?“

„Ne. Á, moment, ano. Kolikrát jsem tě žádala, abys přestala spolupracovat s Rethem? To to s ním musíme dotáhnout až na rovnou stovku?“

„Byl jedinou možností vílí dopravy, která byla k dispozici. A kdybychom neposlali jeho, zmeškala bys svůj pořad.“ Na rtech jí zahrál drobný úsměv.

„No dobře, jak myslíš.“ Koneckonců měla do jisté míry pravdu. „Já jenom, jestli bys mohla příště poslat raději jednu z dívek?“

Přikývla. „Díky za zprávu. Můžeš se vrátit do svého pokoje.“ Obrátila pozornost zpátky k papírům. Já jsem se otočila k odchodu, ale pak jsem se zarazila. Vzhlédla. „Máš ještě něco?“

Váhala jsem, ale co jsem mohla ztratit? Už je to několik let. Můžu se klidně znovu zeptat. „Říkala jsem si, víš, že bych třeba ráda bych chodila do školy. Normální školy.“

Raquel znovu vzdychla. Tento povzdech byl spíše soucitný, cosi jako Já vím, jaké to je být člověk a muset být obklopený všemi těmihle nesmysly, ale kdybychom to nedělali my, tak kdo by to pak dělal? „Evie, zlato. Vždyť víš, že to nejde.“

„Proč? Nebylo by to tak těžké. Mohla bys pro mě jednoduše poslat pokaždé, kdybys mě potřebovala. Není to přece tak, že tu musím být dvacet čtyři hodin sedm dní v týdnu.“ Pravda byla, že ono tu bylo jakési nikde. Celé Středisko bylo v podzemí, což vcelku nebyl problém, pokud jste měli přístup k Vílím stezkám. Nelze ovšem popřít, že to tu svádělo k občasným velmi silným záchvatům klaustrofobie.

Raquel se opřela na židli. „O to tady nejde.

Pamatuješ si, jaké to bylo, než jsi přišla sem?“ Tentokráte jsem vzdychla já. Pamatovala jsem si to.

Celý život jsem se protloukala systémem náhradní pěstounské péče, až do onoho osudného dne, kdy mi bylo osm. Už se mi nechtělo čekat na svou nejnovější pěstounku, aby mě vzala do knihovny, a tak jsem se rozhodla, že tam půjdu sama. Vzala jsem to zkratkou přes hřbitov, když mě oslovil vlídně vypadající muž.

Zeptal se, jestli nepotřebuju pomoct, a mně připadalo, jako by byl dvě osoby v jedné ten vlídně vypadající pán a vyschlá mrtvola, oba na stejném místě, ve stejném těle. Ječela jsem jako pominutá. Naštěstí pro mě mu byla na stopě AAZP (Americká agentura pro zadržování paranormálů) a zakročila právě v okamžiku, než muž stačil cokoliv udělat. Když jsem začala blábolit něco o tom, jak vypadal, ujali se mě.

Ukázalo se, že moje schopnost viděl přes krycí kouzlo paranormálů a sledovat, jací jsou pod ním, je jedinečná. V tomto ohledu nedovede žádný jiný člověk na Zemi to, co já. Ovšem právě v tom se to celé začalo opravdu komplikovat. Když ostatní země začaly tušit, co AAZP má, ztratily nervy. Zvláště Británie nevěřila bych, s jak velkým množstvím paranormální aktivity se tu potýkají. Vydupali si novou smlouvu, podle níž vytvořili MAZP (Mezinárodní agentura pro zadržování paranormálů), přičemž klíčovými body v té smlouvě byla spolupráce při mezinárodní kontrole paranormálů a, ano prosím, moje maličkost.

A tak jsem musela přiznat, že Raquel má nejspíš pravdu. Můj život vyplněný lapáním paranormálů byl někdy vyčerpávající, ale alespoň jsem měla domov. Takový, kde o mě stáli.

Pokrčila jsem rameny a předstírala jsem, že už mě ta škola stejně nezajímá. „Jo, jasně, jak myslíš. Nashle pak.“

Cítila jsem na sobě její oči, když jsem vycházela. Nejde o to, že bych snad nebyla MAZP vděčná. Jsou tou jedinou rodinou, kterou mám, a je to tu lepší, než to bylo v pěstounském systému, ale pracuju na plný úvazek už od osmi let, a někdy mě to unavuje. Někdy mě to nudí. A někdy chci jediné, a chci to víc než všechno ostatní na světě jít na nějaké rande.

Vrátila jsem se do své buňky. Mám ji docela hezky řešenou. Malá kuchyňka, ložnice, koupelna a obývací

pokoj s obrovskou televizí. Kdysi bílé stěny v mé ložnici už jsou dávno zakryty. Jedna byla věnována plakátům skupin a filmům, které jsem měla ráda. Přes další jsem si pověsila monumentální ostře růžový závěs s černými levharty. Třetí zeď tvoří mé plátno. Neoznačila bych se za malířku, ale baví mě malovat všechno, co mě napadne někdy nic víc než cákance barvy a měnit to, když mě to začne nudit. Malba byla teď možná o pět centimetrů tlustší, než když jsem se sem nastěhovala.

Natáhla jsem si oblíbené pyžamo a rozpustila tlustý cop. Večeře ohřátá v mikrovlnce a sledování filmu jaksi zvítězilo nad prací na domácích úkolech. Nejspíš mě v některé chvíli přemohl spánek nebo jsem už napůl spala, nevím, ale zcela jistě se mi něco zdálo, protože jsem pořád slyšela nějaký divný hlas, který skoro zpíval. „Oči jak bystřiny, v nichž roztál sníh, ledová tím, co nezví z nich.“ Ten verš se mi vracel pořád dokolečka, skoro strašidelně. Bylo to, jako by mě ten hlas někam tahal, volal mě. Chtěla jsem odpovědět. Zrovna když jsem už už zavolala, prudce mě vzbudil další poplach.

Vymnula jsem si spánek z očí a natáhla jsem se k obrazovce videotelefonu, abych si poslechla oznámení, co se děje. Zapnula jsem obrazovku, ale ukázalo se na ní jediné blikající červené VAROVÁNÍ. To je tedy platné. Natáhla jsem si župan, popadla jsem Žaha a vystrčila jsem hlavu z pokoje. Věděla jsem, že podle předpisů pro případ poplachu mám zůstat uvnitř, ale já jsem chtěla zjistit, co se děje, a hned.

Sbíhala jsem prázdnými chodbami: stroboskopická světla zhasínala, aby upozornila všechny paranormály, kteří poplašné hlášení neslyšeli, i když se ten poplašný zvuk dal vycítit, jak byl hlasitý. Doběhla jsem k Raqueliným dveřím a strčila jsem do nich. To je to příjemné na tom, že já jsem já kdykoliv mám přístup

kamkoliv.

„Raquel,“ zasupěla jsem. „Co se děje?“

„Á, s tím si nedělej starosti.“ Vzhlédla ke mně a usmála se. Nebo spíš ta věc, co měla Raquelin obličej, ke mně vzhlédla a usmála se. Raquelin obličej prokmitával skrz co? Nedokázala jsem to popsat, jaksi to nemělo žádné rysy, oči to mělo barvy vody. Kdyby to nemělo Raquelin obličej, bylo by to, jako by to tam vůbec nebylo.

Vynutila jsem úsměv, abych zakryla svou hrůzu.

„Vzbudilo mě to ze strašně divného snu.“

„To mě mrzí. Mám ještě nějakou práci, co kdybys zase vypadla?“ Vrátilo se to ke spisům.

„Jasně, jestli už mě nepotřebuješ.“ Otočila jsem se ke dveřím. A pak jsem jakoby mimochodem popošla blíž ke stolu. „Á, Raquel?“

„Hmmm?“

Nastavila jsem Žaha na nejvyšší výkon. „Upadlo ti tohle.“ Věc, která měla Raquelin obličej, vzhlédla. Já jsem v tom okamžiku vystartovala a ďobla jsem ji do prsou Žahem. Vodnaté oči se na chvilku vytřeštily v šoku a pak se to celé zhroutilo na zem.

Vyděšeně jsem oběhla psací stůl. Slýchala jsem o věcech, které dokážou sníst nějakého člověka zaživa a pak si obléct jeho kůži. Z toho pomyšlení jsem někdy mívala i noční můry. A můj život byl plný strašných snů. „Prosím. Raquel ne,“ zašeptala jsem nevěřícně a potlačovala jsem nutkání zvracet. Raquel se rozplynula a nechala po sobě to nejpodivnější, co jsem kdy viděla, což je vzhledem k mému zaměstnání hodně výmluvné.

JÁ A NEJÁ

Připadalo mi, že moje oči nejsou schopné se na toho tvora zaměřit. Neustále mu klouzaly po

bocích, neschopné nalézt cokoliv, čeho by se mohly držet. Ten tvor nebyl úplně neviditelný, ale blížil se k tomu tolik, jak jen se fyzická bytost neviditelnosti blížit může. Představte si, že se pokoušíte jít do pětačtyřicetistupňového svahu pokrytého patnácti centimetry ledu. Takové bylo dívat se na toho chlapa.

Byla jsem si dost jistá alespoň tím, že to je chlap. Neměl na sobě v podstatě žádné šaty, a já jsem byla vděčná, že se zhroutil tak, že se zakryl. Nevěděla jsem, co mám dělat dál, když se rozjely dveře a dovnitř vtrhla skutečná Raquel s dvěma členy ochranky v závěsu.

„Tak on tě nesnědl!“ Objala jsem ji a měla jsem slzy na krajíčku.

Strážní kolem nás proběhli a Raquel mě toporně pohladila po zádech. „Ne, nesnědla mě. Jen mě strašně tvrdě praštila do obličeje.“

„Je to chlap,“ namítla jsem.

„Cože to je?“ zeptala se. Popošly jsme se na něj podívat. Strážní se dívali dolů a vypadali zmateně. Jeden se drbal na hlavě. Byl to urostlý, obrovitý francouzský vlkodlak jménem Jacques. Vlkodlaci nejsou vidět tak snadno jako upíři, když není úplněk. Prozradí se mi jedině očima: ať už ostatním lidem připadá barva jejich očí jakákoliv, já vždycky vidím ty žluté vlčí oči vespodu. Většina vlkodlaků jsou docela slušní lidé. A protože jsou neustále mimořádně silní, bereme si jich spoustu do ochranky. Za úplňku jsou pochopitelně dokonale pod zámkem.

Jacques pokrčil rameny. „Nikdy jsem nic takového neviděl.“ I on se snažil ze všech sil soustředit na tu nehybnou postavu.

Druhý strážný, normální člověk, zavrtěl hlavou.

„Jak se dostal dovnitř?“ zeptala jsem se Raquel.

„Ona on ono to mělo na sobě Denise.“

„Denise, co slouží na zombie?“ Denise byla vlkodlak, jejíž hlavní pracovní náplní bylo odklízení zombie. Já se nikdy neúčastním výprav na zombie ti nemají žádné krycí kouzlo, takže to může dělat kdokoliv. A navíc nebylo nikdy těžké zombie vytipovat, třebaže agenti se vždycky pořádně zapotili s tím, aby to nějak zamaskovali u vyděšených místních. Prostě další služba MAZP: udržovat svět v blažené nevědomosti o tom, že většina nadpřirozených bytostí z mýtů je fakticky skutečná.

„Ano. On tedy to v Denisině podobě volalo o dopravu. To s tím zombie byl falešný poplach. Viděla jsem je, když vycházeli z vílích dveří. Denise se otočila

a prohodila jimi zpátky vílu Fehl. Já jsem zmačkla poplašné tlačítko a chtěla jsem se jí postavit, jenže ona mě uhodila a sebrala mi komunikátor.“

„Jak věděl, kde máš kancelář?“

„On on potkal Jacquese a dělal, že má závrať a požádal ho, aby mu pomohl se sem dostat.“

Jacques rozpačitě přešlápl. „Jak jsme to měli vykastrovat?“

Nemluvil o tom, že bychom to doslova vykastrovali, kdepak. „Vykastrovat“ je jenom takové naše pracovní označení pro zneškodnění paranormálů. Vlkodlaci dostanou stopovací náramky s obrovskými dávkami sedativ, jež se automaticky uvolňují při úplňku. Upíři zase dostávají náramky se svěcenou vodou. S vílami je to snadné, jakmile se zjistí jejich skutečné jméno, protože musí udělat všechno, co jim řeknete, když to jméno použijete na začátku příkazu. No, přesně řečeno vcelku snadné, protože ony jako by si vždycky našly nějaké cestičky, jak obejít svá striktní omezení. Nikdy nepodceňujte vynalézavost víl při záměrné chybné interpretaci příkazů.

Raquel se zamračila. „Já nevím. Prostě použij standardní kombinace voltů a sedativ, a až budeme vědět víc o tom, co to vlastně je, najdeme něco rafinovanějšího.“

Jacques vytáhl stopovač na kotník. Vypadal, jako by se mu nechtělo se té věci dotknout, a zavrtěl hlavou.

„Skoro to nevidím, kde to má nohu?“

Raquel a oba strážní se zamračili, když jejich zrak nedokázal tu postavu na podlaze pořádně zachytit. Vzdychla jsem si. „Vidím tomu nohu. Udělám to.“ Natáhla jsem ruku a Jacques mi s úlevou podal stopovač. Klekla jsem si a nervózně jsem se zarazila. Projdou mi snad ruce přímo skrz toho tvora, jako kdybych je ponořila do studené vody? Ale on musí mít nějaké tělo, protože jinak by mi paralyzér nefungoval.

Potlačovaně jsem se otřásla a přiložila jsem mu ruku ke kotníku.

Byl z něčeho pevného. Kůži měl teplou a hladkou jako sklo ale žádné sklo nebylo nikdy takhle měkké.

„Divné,“ zamumlala jsem, prstem jsem zaktivovala stopovač, pak jsem ho upevnila. Samonastavovacímu mechanismu se podařilo uzavřít se mu kolem kotníků až na několikátý pokus. Tvor sebou cukl, když ho bodly senzory, ale neprobudil se.

Stála jsem a na ruce jsem stále ještě cítila jeho teplo.

„No, tak to bychom měli. A já ho na vazební celu neponesu, jestli mě teď chcete požádat o tohle. Pokud ho nevidíte, budete s to ho cítit. A mimochodem, ten chlap je nahý já už na něj nesáhnu.“

Potlačila jsem smích, když jsem viděla ty výrazy na tvářích strážných. Natáhli ruce, jako by se měli spálit, popadli Vodouše a vynesli ho z místnosti.

„Radši půjdu zjistit, co se stalo s Denise. A s Fehl taky.“ Raquel ze sebe vypravila svou nejlepší ukázku vzdechu Proč musím tyhle věci řešit pořád jenom já (vzdech, s nímž jsem byla v tomto bodě dobře obeznámená). Pak mě pohladila po rameni. „Dobrá práce. Evie. Nevím, co by se stalo, kdybys to nenašla.“

„Jenom průběžně mě o tomhle exempláři informuj, ano? Je to to nejdivnější, co jsem kdy viděla. Chci vědět, co se bude dít.“

Usmála se; byl to upjatý, nic neříkající úsměv, který, jak jsem věděla, znamenal ani náhodou, pak zvedla z psacího stolu svůj komunikátor. Vyšla jsem ven a byla jsem docela otrávená. MAZP měla tendenci neříkat mi toho o moc víc, než kde potřebují, abych byla, a co mám udělat. Do háje s tím. Nešla jsem do svého pokoje, zamířila jsem rovnou k vazebním celám. Jestli nemá v úmyslu mě průběžně informovat, musím se prostě informovat sama. Přiložila jsem dlaň ke dveřím a vešla jsem do dlouhé zářivě osvětlené chodby

lemované vazebními celami.

Můj skřetí kamarád z dřívějška vrčel a vyskakoval na elektrické pole uvnitř patnácticentimetrového plexiskla, jímž byla izolována jeho cela. Pokaždé, když narazil na pole, vykvikl a odletěl dozadu, a vzápětí začal s tím vším nanovo. Skřeti? Ti nejsou zrovna chytří.

Jacques byl na chodbě jen o kousek dál. Objala jsem si pažemi ramena a chvatně jsem k němu zamířila. Ve Středisku mi byla zima vždycky, ale oddělení vazebních cel bylo přímo mrazivé. Jacques tam stál a se znepokojeným výrazem zíral do jedné z cel. Otočila jsem se a čelist mi ohromením poklesla. Tam byl další Jacques, který se ležérně opíral o zeď cely a vyhlížel ven. Když mě uviděl, výraz se mu změnil. Pak se tento Jacques podrážděně přiblížil tak blízko ke mně, jak jen mu elektrické pole dovolovalo.

Žádný Jacques. Popošla jsem rovněž až těsně ke sklu a zúžila jsem oči soustředěním. Tam to bylo za Jacquesovým hranatým obličejem.

„Vzbudilo se to hned, jak jsem zapečetil celu, a od té doby dělá pořád tohle,“ šeptal Jacques, který si stoupl vedle mě.

„Prosím,“ ozval se Nejacques naprosto stejným hlasem. „Tahle příšera mě přemohla a vhodila mě sem! Pusť mě, ať ti můžu pomoct!“

„Jo, jasně,“ ujistila jsem ho mile, „protože já jsem úplně pitomá.“

Prosebný výraz na Nejacquesově obličeji zmizel a vystřídal ho záhadný úsměv. Pokrčil rameny a vrazil si ruce do kapes kalhot.

„Jak si děláš ty šaty?“ Byla jsem upřímně zvědavá. Všechna krycí kouzla, která jsem kdy viděla, byla vždycky jenom druhá kůže. Pouze několik druhů (například víly) si dokázalo oblékat a svlékat šaty, jak chtělo, ale žádný si neuměl změnit skutečné krycí

kouzlo.

„Jak jsi to poznala?“ Za podobou Jacquesových očí se na mě intenzivně upíraly ty jeho průsvitné.

Většina paranormálů nemá ponětí, co dovedu. Mileráda je při tom nechávám. „Raquel by nikdy neřekla, abych zase ‚vypadla‘.“

Nejacques zavrtěl hlavou. Naklonil se ještě blíž; zkoumala jsem jeho obličej a snažila jsem se v něm nalézt skutečné rysy. To jediné, na co jsem se dokázala zaměřit, byly jeho oči. Šokovaně se postavil zpříma. Jedno mu musím nechat: dokázal napodobit Jacquesovu tvář výrazněji, než se to kdy povedlo Jacquesovi.

„Ty mě vidíš!“ zašeptal.

„Ehm, hm? Jsi přímo přede mnou. Na sobě máš Jacquese. Sluší ti líp než Raquel.“

Znovu se usmál. Pak se mu kůže zkrabatila jako voda čeřená větrem, a Jacques se rozplynul. Teď byl téměř neznatelný, s výjimkou náramku kolem kotníku. Přešel na druhý konec cely a bez varování se rozplácl na podlaze.

Našla jsem jeho oči, které se upíraly přímo na mě, a až příliš pozdě jsem si uvědomila, že mě zkoumá, dívá se, zda dokážu sledovat jeho pohyby, když se přehodil do neviditelného modu. Z rysů mu začala prorážet barva a v náhlém posunu světla jsem se najednou dívala na sebe svou přesnou podobu se vším všudy až po jasně růžový chlupatý župan. „Ty mě vidíš,“ ozval se z jeho úst můj hlas promísený údivem.

„Evie!“ Raquel se hnala k nám ve svých rozumných (čti: ošklivých) teniskách, mezi svraštěným obočím měla hlubokou zamračenou rýhu. Sakra. „Neměla bys tady být.“

„No, jestli ti to nějak vylepší náladu, tak já jsem i tam.“ Ukázala jsem do cely. Raquel se prudce zastavila, úžas jí vymazal překvapené vrásky z tváře, když

upřela oči na Nemě za sklem.

„Pozoruhodné,“ zašeptala.

„Nic moc.“ Nejá zívlo, natáhlo ruku a začalo si pohrávat se svými mými platinovými vlasy.

„Kdo jsi?“ Raquel byla najednou strašně věcná.

Nejá se na ni uličnicky zazubilo. Sledovat sebe, jak dělám tohle všechno, bylo fakt divné. Dívala jsem se na úhly svého obličeje, které jsem nikdy předtím neviděla bylo to úplně jiné než se dívat do zrcadla. Nejá na mě znovu pohlédlo, pak zavrtělo hlavou.

„Nějak se mi nedaří trefit barvu tvých očí.“ Vstal a popošel přímo k elektrickému poli a zadíval se mi do tváře. Proti své vůli jsem se prohlídla. Byla jsem hezká. Moc hubená, ale já jsem vždycky byla spíš taková tyčka. A opravdu plochá, ksakru.

To mě popudilo. Zamračila jsem se. „Sundej to ze sebe.“

Jenom na mě civěl z mého vlastního obličeje. Soustřeďovala jsem se na jeho skutečné oči, když jsem si uvědomila, že probírá barvy. „Není to to pravé,“ mumlal. „Moc stříbřité. Teď moc tmavé. Jsou tak bledé.“

To byla pravda. Moje oči mají tak světle šedou barvu, jako by skoro neměly vůbec žádný pigment.

„Jakou barvu?“ uvažovalo nahlas Nejá. Teď mu oči pableskovaly a měnily barvy, jako by se divoce rozběhl. „Mrak se strašně slabým náznakem deště.“

„Bystřiny, v nichž roztál sníh,“ odpověděla jsem bez přemýšlení.

Okamžitě se postavil a zacouval do nejzazšího kouta své cely. Viděla jsem, jak se mými rysy šiří vyraz strachu a nedůvěry. „Ano, to je ono,“ zašeptalo Nejá.

PŮJČTE MI SVÉ UŠI… KROMĚ JINÉHO

Kde je Denise?“ naléhala Raquel a mračila se na Vodouše v jeho cele.

Vydechla jsem úlevou, když se můj obličej oddělil od jeho a nahradila ho Denisina tvář. „Přímo tam, kde jsem ji nechal,“ odpověděl Nedenise. Pořád se díval na mě.

„A kde to bylo?“

„Na hřbitově. Měli byste být schopní ji najít.“

„Najít Denise nebo najít její mrtvolu?“ Raquelin hlas zněl tvrdě.

Nedenise protočil panenky. „Bude ji bolet hlava. Vážně. Vypadá to, jako byste si mysleli, že jsem nějaká

zrůda.“

Ústa se mu zkroutila v ironickém úšklebku.

„Co jsi zač?“

„To je strašně hrubé. Ještě jsme se nepředstavili.“

Raquel se z hrdla vydral povzdech typu Tak můžu ho teď vyšokovat tak, aby se podvolil. Zasáhla jsem, než si to něco stačí přivodit další problémy. „Já se jmenuju Evie. Raquel už znáš tu jsi praštil a pak jsi jí ukradl obličej, vzpomínáš si? a tamhle Jacques je tvůj nový nejlepší kamarád, protože on má na starosti rozpis krmení tady. Za předpokladu, že jíš. A ty jsi?“

„Lease.“

„Lease?“ opakovala Raquel.

„Ano, jako podle přenechte mi své já.“ Znovu přepableskoval v Raquel.

„Proč zrovna Lease? Vždyť ty si pořád bereš něčí jiné,“ podivila jsem se. „Proč ne rovnou Tříprsťák? Nebo třeba Poberta?“

„Zeptám se znovu,“ vyštěkla Raquel. „Co jsi zač?“ Vzhledem k tomu, co tenhle tvor provedl, jsem jí neměla za zlé, že je netrpělivá.

„Dobrá otázka. Možná bys mi to mohla říct ty?“

„Proč jsi tady?“

„Mám moc rád pěknou dávku elektřiny v těle.“

„Co hledáš?“

„Odpovědi.“

„No,“ usmála se na něj Raquel sevřenými rty. „To já taky.“ Komunikátor se jí rozbzučel. Obličejem jí přelétla úleva, když si pročítala zprávu. Vzhlédla a pokývla svému zrcadlovému obrazu. „Takže zítra.“ Otočila se a odcházela dolů po chodbě s Jacquesem. Já jsem pořád ještě upírala pohled na Lease coby Raquel a sledovala jsem jeho skutečný obličej pod Raqueliným. Teď už jsem skoro dokázala rozpoznat rysy. Vyplázl na mě jazyk, a než jsem se stačila zarazit, rozhihňala jsem se. Z Raquelina obličeje působil ten

vyplazený jazyk strašně směšně.

„Evie!“ vyštěkla Raquel zdola z chodby. „Honem!“ Naposled jsem se na Lease-coby-Raquel zamračila a rozběhla jsem se za nimi. „Našli Denise. Je v pořádku. A Fehl taky přišla k sobě. Nechci, abys s tou věcí mluvila, dokud nebudeme vědět, co to je a proč je tady.“

Na to zapomeň, pomyslela jsem si. „Dobře,“ přisvědčila jsem.

„Co vidíš, když se na to díváš?“

„Nevím. Nejdřív jsem vlastně neviděla nic. Poznala jsem jenom, že pod tvým obličejem někdo je, ale když na sobě nikoho nemá, je to jako nemám se čeho chytit, ale zlepšovala jsem se, když jsem se tam na něj dívala. Jeho oči jsou to jediné, na co se můžu doopravdy soustředit. Jinak je to něco jako silueta nebo jasný stín nebo… já nevím osoba z vody a náznaku světla.“

„Přivolám sem nějaké lidi z výzkumu. Nejdřív zjistíme, co je zač, a pak přijdeme na to, co chce.“

Pokrčila jsem rameny a zatvářila jsem se lhostejně.

„Fajn, takhle to bude nejlepší.“

„Měla bys být v posteli.“ Hlas měla přísný. Člověk by si myslel, že celá ta historie s tím, jak nemám mámu, nebo to, že mi je něco přes šestnáct, mi zajistí, že si budu moct dělat, co budu chtít, alespoň v době určené ke spaní, ale ne. „A nezapomeň na svou zítřejší hodinu.“

„Dobře, ale jestli budou ještě nějaké poplašné sirény, budu je ignorovat a nebudu zachraňovat situaci.“

Vyrazila povzdech typu radši upíry a skřety než mrzuté teenagery, zamávala mi a zabočila do další chodby.

Ohřála jsem si trochu mléka na čokoládu a stočila jsem se s dekou na gauči. Hlavou se mi toho honilo příliš na to, abych dokázala usnout. Dnešek byl divný.

A jestli je něco v mém dnu divné, tak je to přímo praštěné. Shlédla jsem další film a nechala jsem myšlenky volně plynout. Světlo obrazovky hypnoticky blikalo. Nevšimla jsem si světla, které se rozzářilo za mnou.

„Pojď si se mnou zatančit, lásko.“ Jeho hlas byl jako barevné zlato jasný a jiskřící příslibem tepla. Tak nádherného tepla. Usmála jsem se, zavřela jsem oči a nechala jsem se zdvihnout z gauče do jeho objetí. Přiložil si tvář k mé a to teplo se začalo šířit, mým obličejem a pak dolů na krk a směřovalo mi k srdci. „K mému srdíčku,“ zašeptal. Přikývla jsem mu do tváře. K jeho srdci.

Videoobrazovka se rozpípala a vytrhla mě z tranzu. Odskočila jsem a odstrčila jsem Retha. Žár z mého srdce zvolna unikal. Bylo to o fous, možná o míň než o fous.

Reth vypadal zklamaně. Napřáhl paže. Zaklela jsem.

„Co máš sakra za problém? Vypadni! Hned!“

„Evelyn.“ Hlas měl jako magnet s tím svým teplem dosud ve mně. Proti vlastní vůli jsem se k němu naklonila.

„Ne!“ Vytrhla jsem se z jeho přitažlivosti a rozběhla jsem se k zástěně oddělující televizní místnost od kuchyňky a popadla jsem komunikátor. „Vypadni,“ zamračila jsem se na něj a ruku jsem měla nad nouzovým tlačítkem. Jeho krásný obličej zesmutněl. Chtěla jsem ho utěšit. Zavřela jsem oči a natáhla jsem ukazovaček. „Ven. Hned.“

Zpod očních víček jsem viděla světlo dveří a čekala jsem, dokud nezhaslo. Teprve pak jsem oči otevřela. Reth byl pryč.

Přešla jsem k videoobrazovce a zapnula jsem ji. „K čemu jsou ty pitomé dveře na dlaňový kód, když si víly můžou udělat vlastní dveře, kdykoliv se jim zachce!“ zakřičela jsem na Lish. Ta zděšením a překvapením

vytřeštila zelené oči. Zhluboka jsem se nadechla. Ona za to nemohla. „Díky za vyrušení,“ dodala jsem.

„Reth?“

„Ano. Můžeš za mě sepsat hlášení?“

„Ano, samozřejmě. Pokusíme se dát mu jednoznačnější instrukce.“

Zavrtěla jsem hlavou. On je vždycky dokázal obejít. Usoudila jsem, že když mu dneska řekli, aby mě přivezl, aplikoval to jako trvalý příkaz a ne jako prostý jednorázový povel. „Co jsi potřebovala?“

Vypadala rozpačitě. „Chtěla jsem se zeptat na to dnešní vyrušení. Promluvíme si o tom zítra.“

„Jo, já jsem docela vyčerpaná. Zajdu za tebou a všechno ti povím, ano?“

„Chceš strávit noc tady?“ Když jsem poprvé přišla do Střediska a měla jsem ošklivé sny, přetáhla jsem si vždycky deku a polštář vedle a spala jsem na zemi vedle Lishina akvária. Ona mi vykládala pohádky, dokud jsem neusnula. Byla jsem v pokušení, ale připadalo by mi moc hloupé, kdybych nedokázala strávit noc sama kvůli nějaké hloupé víle.

„Budu v pohodě.“ Vynutila jsem úsměv. „Ale i tak díky. Dobrou noc, Lish.“

Oči mořské víly se usmály a videobrazovka ztemněla. Praštila jsem sebou zpátky na gauč. Reth byl tak blízko. Už zase. A což bylo to nejhorší část mé osoby si přála, abychom nebyli vyrušeni, ale nezískala jsem s vílami dobré zkušenosti. Celé je to o vlastnění a využívání a na rozdíl od lidských chlapců v televizních pořadech to oni nedělají kvůli sexu. Ten je jim úplně volný. Oni chtějí srdce, duši. Já nikdy nedám to své zpátky Rethovi.

To rozhodnutí však nezastavilo bolestný stesk po něm.

Zbytek noci jsem strávila beze spánku, zabalená ve třech dekách, a třásla jsem se zimou. Když byly na

hodinách čtyři ráno, vzdala jsem to. Oblékla jsem se do svých nejteplejších šatů a šla jsem do vazebních cel. Lease ležel schoulený na podlaze a spal. Sedla jsem si ke zdi a fascinovaně jsem sledovala, jak jeho tělo přeskakuje identitami stejně, jako já přepínám kanály v televizi. Možná za hodinu přešel do svého podivného stadia vody a světla. Byla jsem tak unavená, že jsem skoro vůbec nedokázala zaostřit a najednou jsem ho uviděla. Bylo to, jako by se mi prostě ocitl před očima ve chvíli, kdy já jsem se o to přestala tak usilovně snažit. Opravdu měl vlasy a normální rysy dokonce hezké, kdyby měl pigment. Ještě překvapivější bylo, že nevypadal o moc starší než já.

Po chvíli otevřel oči a podíval se na mne. Projela jím barva už zase měl na sobě mě. Oči mu pořád ještě pableskovaly a snažily se najít ten správný odstín.

„Co jsi zač?“ šeptla jsem.

„A co jsi ty?“

Uraženě jsem se zamračila. „Člověk.“

„Divné. Já taky.“

„Ne, ty nejsi člověk.“

„Divné, ty taky ne.“

Zaťala jsem zuby a zamračila se. To je tedy cvok.

„Proč jsi sem přišel?“

Můj hlas vycházel z jeho úst, což mě vyvádělo z míry. „Já bych se tě mohl zeptat na totéž. Zabiješ mě?“

DEN SAMÁ PÍP PÍP

Já ne, tohle MAZP nedělá,“ namítla jsem.

„Oni nezabíjejí paranormály, oni ?“

Lease zvedl ruku, aby mě zarazil, posadil se zpříma a zúžil oči. „A ty mě zabiješ?“

„Proč bych tě zabíjela?“

Po chvíli zhluboka vydechl. „Myslím, že to nejsi ty.“

Vstal a protáhl se. Zmínila jsem se, jak divné bylo pozorovat vlastní tělo, jak dělá tyhle věci? Měl dokonce i správně udělané vlasy dneska ráno trochu rozcuchané, protože jsem se ještě neobtěžovala si je vykartáčovat.

„Můžeš se prosím vrátit zpátky k normálu?“ Chtěla

jsem se na něj teď, když jsem ho viděla líp, podívat důkladněji.

Usmál se a blýskl na mě svými dokonalými zuby. Kvůli tomuhle úsměvu jsem musela projít třemi roky rovnátek; není fér, že on to dokázal napodobit během vteřiny. „K normálu? Co je to?“

„K tomu, jak vypadáš doopravdy.“

„Můžeš si ty svléct všechny své šaty?“

Dobře, to je vůbec to nejpraštěnější právě jsem požádala samu sebe, abych se dočista svlékla. O moc bizarnější už to nebude. „Proč bych to proboha dělala?“

„Ty jsi mě požádala, abych byl nahý; myslel jsem, že tak to bude jedině fér.“

„Já jsem jenom myslela, abys přestal mít na sobě mě. Buď sám sebou, ale sám sebou se šaty.“

„Tohle jsou moje šaty, ale jestli ti to vadí…“ Odtála jsem z něj a on o několik centimetrů poporostl. Na mém místě stál nedospělý chlapec. Černé vlasy, tmavě hnědé oči, olivová pleť, a aha, ano, absolutně nádherný. Nádherný tak, jako by patřil do jednoho z těch pořadů, které jsem tak milovala. „Je to lepší?“ Hlas se mu změnil, byl hlubší, a já jsem zatoužila, abych mluvila s opravdovým nedospělým chlapcem.

„Rozhodně.“ Podívala jsem se pozorněji. Vespod byl pořád ještě Lease. Dokonce ani ty tmavé oči nezakryly jeho vodnaté; viděla jsem, jak probleskují.

„Tahle podoba je zjevně populární.“

„Jasně, to si dovedu představit.“ Pak jsem se zamračila a přemohla mě zvědavost. „Jak zní tvůj opravdový hlas?“

„Proč si myslíš, že to není tenhle?“

„Myslím, že by zněl jinak. Měkčeji, jako voda.“ Uvědomila jsem si, jak to zní hloupě, ale jeho úsměv pohasl a on se na mě zamyšleně podíval.

„Když jsi mě sem nepřišla zabít, tak proč jsi tady,

Evie?“

Trapné. Byla jsem tady, nenamalovaná, rozcuchané vlasy, tváří v tvář nejúžasnějšímu klukovi, jakého jsem kdy viděla, ať už je falešný nebo ne. Proč jsem tady?

„Je to moje práce.“

Úsměv se mu vrátil na tvář, tentokrát s oním obvyklým ironickým povytažením rtů. „Aha. Tvoje práce. To je tedy slušná kariéra na někoho v tvém věku.“

„Nejsi o moc starší než já.“ Teď, když jsem ho už měla možnost vidět líp, jsem si tím byla jistá. U zkažených smrtelníků, jako jsou upíři, se stáří jejich skutečného těla starého a ošklivého projevuje vespod. Skutečně nesmrtelní, jako víly, mají věčné mládí, ale v jejich tvářích je cosi jiného. Všechna ta léta jim nepřidávají vrásky; tváře jim zůstávají hladké, jako kus skla, které se věčně brousí o dno oceánu. Žádný smrtelník nemá tenhle dokonalý povrch. Ale jeho tvář nebyla ani stará, ani bezvěká.

Změna v jeho výrazu to potvrdila. „Haha!“ Blazeovaně jsem se usmála. „Tipuju tak… patnáct.“ Schválně jsem mu hádala míň.

Vypadal popuzeně. „Sedmnáct.“

„Vidíš? Řekl jsi pravdu. Vždyť to nebylo tak hrozné.

Nebo ano?“

Lease zavrtěl hlavou, pak si vzdychl. „Problém.“

„To si piš, že já jsem problém,“ reagovala jsem úsměvem. Jistě, je možné, že jsem flirtovala, trochu. Můžete mi to mít za zlé? Jediní kluci, s kterými jsem se tady setkala, byli moc staří, napůl zrůdy, žijící mrtvoly nebo nesmrtelné příšery. Lease byl aspoň víceméně v mém věku, ať už byl jinak cokoliv.

„Ne, ty máš problém.“ Vzhlédl a já jsem sledovala směr jeho pohledu přímo k Raquel, která nebyla ani trochu nadšená. Přešla chodbu a upřela na mě ocelový pohled.

Už už jsem se chtěla začít omlouvat, ale pak jsem protočila panenky. „Co uděláš? Dáš mi domácí vězení?“ Možná jsem nemusela být tak kousavá, ale vážně, po noci, kterou jsem měla za sebou, byla výchovná přednáška to poslední, o co bych stála.

„Ven. Hned.“

Prošla jsem kolem ní a v chůzi jsem se ohlédla zpátky na Lease. Ten na mě mrkl a já jsem se prostě musela usmát.

Nešla jsem do svého pokoje, ale místo toho jsem zamířila k centrálnímu zpracování dat. Bylo ještě brzy, ale tohle je ta další skvělá věc na Lish: ona nespí. Milovala jsem centrální zpracování dat. Na rozdíl od zbytku Střediska to tam nevypadalo sterilně. Celá místnost byla kruhovitá, u stěny stály psací stoly a všechno bylo soustředěno kolem Lishina nádherného akvária. To mělo průměr asi patnáct metrů, bylo skoro pět metrů vysoké a mělo dokonale kruhovitý tvar. Dokonce se jim podařilo přenést tam živé korálové útesy, včetně tropických rybiček v křišťálově modré vodě. Daleko lepší než moje buňka.

Lish civěla na sérii obrazovek, které lemovaly přední stranu nádrže. Byla něco jako dokonalá osobní asistentka. Žádné dny na nemocenské, žádné dovolené, žádný spánek, a ještě ke všemu tu chtěla být. Spoustě paranormálů se to nedalo tak docela věřit. I když jsou vykastrovaní, ve většině z nich přetrvává trochu nevůle vůči MAZP, protože kvůli ní ztratili svobodu, ale Lish svou práci milovala. Měla na starosti sestavování harmonogramů, monitorování, dopravu, prostě všechno. Ta holka věděla všechno.

Dneska ale evidentně ne. Vykulila své zelené oči a ožila zájmem, když jsem přišla k nádrži. Usmála jsem se. „Co se děje, Lish?“

„Jak se cítíš? Jsi po včerejší noci v pohodě?“

Lish mě znala líp než kdokoliv jiný ve Středisku.

Raquel mě měla na starosti, ale s ní se dalo jen těžko mluvit o citech. Koneckonců když někdo komunikuje především vzdechy, je pak těžké navázat vztah s dorůstajícími. Lish chápala, jak nepěkně mě rozhodil nový střet s Rethem. S ní jsem mohla mluvit v podstatě o všem (a taky jsem to dělala).

„Nic moc. Vůbec jsem nespala.“

Lish se pokusila zaklít což je vždycky směšné, protože počítač to nepřeloží. Vyšlo z toho něco na způsob „Píp hloupé píp píp víly a ty jejich píp píp posedlosti. Měl by s tím přestat píp píp píp ta píp píp pravidla nebo já píp píp píp tu malou pííííííp.“ To vše naprosto monotónní robotickou řečí. Hrozné. Lish se někdy fakt uměla dostat do ráže. Zbožňovala jsem ji za to; byla jako jakási starší sestra, kterou jsem nikdy neměla. Starší sestra, která náhodou byla leskle zelená a pokrytá šupinami a měla dlouhý ocas s ploutvemi a ruce s plovacími blánami, ale svým způsobem byla krásná.

Rozesmála jsem se. Tirády robotického hlasu mě vždycky rozveselily. „Dobře, tak to píp píp udělej.“ Zavrtěla hlavou, pořád ještě rozčilená na Retha, pak ji zaujalo cosi na jedné z obrazovek a ona před ní několik minut mávala svýma rukama s plovacími blánami. Nebyla jsem si jistá, jak všechna ta technika tam uvnitř funguje, ale vždycky to vypadalo hrozně pěkně.

Jakmile skončila, otočila se zpátky ke mně. „Tak, a teď mi pověz, co se stalo včera s tím vloupáním.“

„Co všechno nevíš?“ Lish byla obvykle studnice všech informací. Je fakt, že většina z těch informací byla tajná, ale my jsme byly nejlepší kamarádky. Říkaly jsem si tajemství, a taky jsme si je nechávaly pro sebe, jako tenkrát, když mi bylo dvanáct a Středisko zpracovávalo spoustu elfů. Lish věděla, jak strašně jsem je chtěla vidět, a tak mi prozradila informace

ohledně toho, kde a kdy bych mohla i když mi Raquel dala domácí vězení za to, že jsem odešla na misi se zatčením a označkováním. Smůla byla, že z těch elfů se nakonec vyklubaly špinavé, ošklivé věci, které měly dokonce i křídla pokrytá slizem. Rozmetalo mi to další sen z kreslených seriálů.

„Nepouštějí moc informací, co je to?“ Vypadala ustaraně.

„Nevím. Nikdy jsem nic takového neviděla. Raquel taky ne.“

„Proč tady byl?“

„To taky nevím. Chytila jsem ho v Raquelině kanceláři, ale on neřekl, proč tam byl.“

„A on na sebe může vzít vzezření kohokoliv?“

„Jo. Je to dost příšerné, když tam tak stojíš a mluvíš sama se sebou.“

Ozvalo se krátké, sípavé zasmání. Ohlédla jsem se a všimla jsem si, že kousek od nás stojí jeden z kancelářských upírů a poslouchá. „Je tu něco k smíchu, Dalve?“ zamračila jsem se na něj.

Oplatil mi zamračení. „Jsem Vlad a ty to víš.“

„Jasně, ty a ještě půl ostatních upírů tam venku.“ Vlad nebo Dalv, jak jsem mu s oblibou říkala, jen abych ho naštvala byl jedním z mých nejméně oblíbených obyvatel Střediska. Když MAZP paranormály vykastrovala, vždycky je posílala nahoru s nějakým povinným zaměstnáním. Největší pracovní flexibilitu měli vlkodlaci, podle toho, čím byli předtím. Upíři většinou pracovali v satelitních budovách nebo dělali zeď při lokalizaci a využívali při tom svých přesvědčovacích schopností. Vlad byl ovšem vcelku nepoužitelný. Myslím, že mu nemůžu mít za zlé, že se cítil zatrpkle, když je nejdřív někdo postrach bulharských nocí a pak skončí jako vrátný. Musí ho to otrávit. A protože já jsem byla ta, kdo provedl jeho zatčení a označkování, obzvláště nenáviděl mě.

Pokrčil rameny a dál zametal podlahu, která byla už tak bez poskvrny. Jeho krycí kouzlo bylo nenápadnější než u většiny ostatních; vypadal na čtyřicátníka, nebyl ani hezký, ani ošklivý, jenom hubený a lehce připlešlý. Vespod měli všichni upíři stejné vzezření. Uch. „Mohlo by to být něčí druhé já,“ řekl a tváří se mu mihl náznak úšklebku.

„Co je to druhé já?“ Okamžitě jsem zalitovala, že jsem mu tu otázku položila: jeho úšklebek se rozšířil.

„Dobrá zpráva pro zbytek z nás je, že vzal na sebe tvoji podobu.“ S dalším sípavým zasmáním odešel.

Obrátila jsem se k Lish; ta už si to hledala na jedné ze svých obrazovek. Zúžila oči. „Cože?“ Výraz v její tváři mě znervózňoval. „Co je to to druhé já?“

„Dvojníci se zjevují lidem jako zvěstovatelé ?“ zarazila se „? jejich vlastní smrti. Pověst tvrdí, že pokud někdo uvidí sebe samého, znamená to, že umře. Byli to taky zlí duchové, kteří na sebe brali podobu určitého člověka a ničili mu život, což zase vedlo ke smrti toho dotyčného.“

Zamračila jsem se. To není moc povzbudivé.

„Počkej, duchové?“ Přikývla. „Ne. Ten kluk má skutečné tělo.“ Svého času jsem přišla do styku s několika duchy a poltergeisty. Skvělé na nich je, že se vás nemůžou dotknout. Jejich jedinou silou je schopnost nahánět strach. A se strachem se toho dá dělat spousta přimět lidi vidět, slyšet a dokonce cítit věci, které tam vůbec nejsou ale když člověk ví, do čeho jde, je mnohem snazší je prohlédnout.

„Mimochodem, pokud bych umřela já, tak Raquel, Denise a Jacques odejdou všichni se mnou.“

Zamyšleně zamrkala. „A proč by se chtěl přízračný dvojník šťourat v Raqueliných záznamech?“

„Přesně tak. A navíc je mu teprve sedmnáct.“ Lish naklonila hlavu. „Není snad nesmrtelný?“

„Ne. Á. Jejda, nejspíš jsem to měla Raquel říct.“

Zamračila jsem se. Povím jí to, až se rozhodne mě do toho zapojit. „Poslyš, nikomu nic neříkej, ano? Já u tohohle chci být, a informace jsou jediná páka, kterou mám.“

Lish přivřela jedno ze svých průsvitných očních víček a předvedla mi tak jednu ze svých nejlepších imitací mrknutí. „Oni mi stejně nedají povolení k výzkumu. Nemám důvod to říkat.“

„Ty jsi ta nejlepší ze všech, ty moje zlatá rybí kamarádko.“

Lishiny oči se na mě usmály. I když jsme byly obě tak odlišné, byly jsme přesně tím, co ta druhá potřebovala kamarádkami. Jak jsem měla ve zvyku, který jsem si osvojila už v deseti letech, kdy jsem Lish uvidělala poprvé, bouchla jsem obličejem do skla a vyfoukla jsem na ni tváře.

MRTVÉ MASO

V JAKÉMKOLIV JAZYCE

Později to dopoledne jsem konečně usnula, když se rozeznělo zvonění. Vyskočila jsem z postele,

zmatená, protože jsem si myslela, že došlo k dalšímu vloupání nebo nastala nějaká nouzová situace. Pak jsem si uvědomila, že to není signál Střediska, ale že to je můj osobní budík. Ten budík znamenal, že moje školitelka Charlotte tady bude přesně za deset minut.

„Jejda, píp.“ Neudělala jsem vůbec žádný domácí úkol.

Posledních několik let jsem se snažila přesvědčit Raquel, že se opravdu nepotřebuji učit matematiku, angličtinu, přírodní vědy, dějiny světa a čtyři ano,

čtyři cizí jazyky. Neznamenalo to, že bych snad měla jít na univerzitu nebo tak. Jistě, chtěla jsem chodit na skutečnou střední školu, ale to souviselo spíš s tím, že jsem chtěla být ve společnosti opravdových teenagerů, než že bych se chtěla něco učit. A kromě toho jsem pochybovala, že by se MAZP starala o to, jestli mám všeobecné vzdělání. Dokud jsem byla schopná prohlédnout krycí kouzla, měla jsem doživotní jistotu zaměstnání, ale pokaždé, když jsem s tímhle tématem přišla, se na mě Raquel podívala svýma skoro černýma očima a vydala ze sebe ten svůj specifický povzdech typu vím, že tobě se nezdá důležité znát tyhle věci, ale jednou oceníš, že jsem z tebe udělala uceleného dospělého jedince.

Vytáhla jsem učebnici španělštiny; byla jsem si vcelku jistá, že tu máme dneska dopoledne mít. Spěšně jsem vyplnila tabulku nepravidelných tvarů u slovesa morir a vypsala jsem příklady užití ve větách. Tú eres muerta carne. Přeškrtala jsem to přídavné jméno má být za podstatným. Tu eres carne muerta. No, koho to chci oblbnout. Vždyť já ani neužívám morir ve slovesné formě. Y soy carne muerta. Překlad: Jsem mrtvé maso.

Přesně na čas to u dveří mé buňky píplo a já jsem vpustila Charlottu. Byla to hezká žena, vypadala na necelých třicet. Byla o několik centimetrů menší než já, měla lesklé hnědé vlasy, které si poutala dozadu do ohonu a na modrých očích, které byly přes její jasně žluté vlčí oči, měla nádherné hranaté brýle.

Charlotte se vždycky tak sladce usmívala. Učení bylo její životní vášní, dokud se nenakazila. Když si uvědomila, co je a co udělala zaútočila na člena rodiny pokusila se o sebevraždu. Naštěstí jsme ji našli dřív, než dokázala přijít na těch pár věcí, jimiž se dá zdolat vlkodlak. Nikdy jsem nedokázala určit, jestli je to, že vypadá smutně, i když se usmívá, způsobeno

mou nedostatečnou studijní motivací, nebo její bolestí a lítostí nad minulostí.

Posadily jsme se na gauč a přitáhly si stůl. Prohlédla si můj pracovní arch a potlačila úsměv. „Ty jsi mrtvé maso?“

Nasadila jsem svůj nejlepší úsměv typu nezlob se, nejsem snad chytrá? a pokrčila jsem rameny.

„Tohle je americký výraz nepřekládá se to doslova. A ty jsi nedokončila tu tabulku se slovesnými tvary ani tu povídku, kterou jsi měla uloženou.“ Vzhlédla na mě těma smutnýma, přesmutnýma očima. Ty oči mě zabíjely.

„Mrzí mě to.“ Svěsila jsem hlavu. „Včerejšek byl šílený. Nejdřív jsem vyřizovala jednoho upíra. A pak tu bylo to vloupání, a pak mě pozdě v noci navštívil Reth, a potom jsem nemohla usnout.“

„Vypadá to, že jsi měla těžký den. Jenže ten úkol máš už týden. Takže příště, jestli to ovšem zase nenecháš na poslední večer?“

„Hele, Char, přestaň si ze mě laskavě střílet.“ Tím jsem si alespoň vysloužila míň smutný úsměv.

Zbytek dopoledne jsme strávily konjugacemi (to slovo zní jako něco vulgárního, ale ve skutečnosti je to jenom příšerně nudné časování sloves) a konverzováním ve staré dobré espa?ol. Zůstala u mě na oběd a pak nadešla doba k mému odpolednímu výcviku.

Bud, můj učitel sebeobrany a bojových umění, se pořád ještě snažil naučit mě bojovat s nožem.

„Stříbrné nože! Bolestivé a někdy smrtící pro téměř všechny paranormály!“

„Žah!“ kontrovala jsem. „Horce růžový a jiskřivý!“

„Nemůžeš pokaždé spoléhat na techniku.“ Bud byl člověk, ale působil tak, jako by vyrůstal ve středověku, pokud by vás napadlo položit si otázku, jestli je chytrý, no, tak to možná byl tak před třiceti lety. Teď už tolik

ne. „A protože jsme tenhle spor vedli už předtím, něco jsem pro tebe udělal.“

Zpozorněla jsem. „Nějaký dárek?“

Přikývl, a na tváři se mu objevil otrávený výraz. Vytáhl uzlík zabalený v kusu látky a z něj vyňal štíhlou dýku s jasně růžovou perleťově třpytivou rukojetí. „No to snad ne!“ zaječela jsem a vzala jsem si ji.

„Nemůžu uvěřit, že jsem vyrobil růžovou dýku.“

„Je tak hezká! Moc se mi líbi. Konečně mám důstojného společníka pro Žaha.“ Kvapně jsem ho objala. Objetí chudáka Buda pokaždé vyděsila, ale ulevilo se mu, že jsem konečně přistoupila na to, že si vezmu nějaký nůž. „Hm, hele, jak bych ji měla pojmenovat?“

„Pojmenuj ji, jak chceš, ale hlavně mi to prosím tě neříkej. Prostě ji nos v pochvě a na opasku.“

Vzala jsem si pochvu v černé barvě. „Můžeš mi udělat ještě jednu hnědou? A růžovou?“ Dalo by se klidně soudit, že Bud je vlkodlak, aspoň podle toho, jak zařval, když mě vykopl z tělocvičny.

Protože jsem měla zbytek odpoledne volno, upjala jsem se k naději, že Raquel bude schůzovat. Byla dost vysoko ve vedení MAZP. Myslívala jsem si, že je přidělená jenom mně, ale ukázalo se, že řídí celé Středisko a má na starosti všechny zatýkací a značkovací mise. Myslím, že já jsem jenom byla její oblíbenkyně, nebo jsem byla nejužitečnější.

Myslela jsem na Lease s přestávkami celý den. Byl tím nejzajímavějším, co tu momentálně bylo, a tak jsem šla do vazebních cel. Zastavila jsem před Leaseovou celou, ale pak jsem se prudce zarazila. Nebyl tam. A ne tím svým téměř neviditelným způsobem, on v té cele nebyl doopravdy. Otravné.

Jacques byl až úplně na konci dlouhé chodby.

„Jacquesi!“

Došel ke mně. „Ty tady vůbec nemáš být, Evie.“

„Jasně, jasně, kde je Lease?“ Co když ho pustili? To nebylo pravděpodobné, když jsem se nad tím blíž zamyslela. Vloupal se do Střediska. Nevzpomínala jsem si, že by se něco takového někdy stalo vůbec někdy ale co když ma větší problémy, než jsem si původně myslela, a oni mu ubližují? To pomyšlení mi nešlo z hlavy. Pak tu racionálnější část mé hlavy napadlo, že byl možná nebezpečný a oni ho vzali do vazby se zvýšenou ostrahou.

Jacques pokrčil rameny. „Raquel chtěla, abychom ho přemístili.“

„Proč?“

„Nejsme tady vybavení na dlouhodobé pobyty.

Nejsou tu postele ani koupelny.“

„Aha.“ To dávalo smysl. „Kde je?“

Vlkodlak zavrtěl hlavou. „Promiň. Nemáš prověrku na to, abys to mohla vědět.“ Dneska mi jeho normálně příjemný francouzský přízvuk šel příšerně na nervy.

„Nemám prověrku?“

„Ne. Raquel mi nařídila, abych ti to neříkal.“

Našpulila jsem obličej. To nebylo fér. Otočila jsem se na podpatku a vydala jsem se k Raquelině kanceláři. Zrovna jsem přikládala dlaň ke dveřím a chtěla jsem vejít, když se dveře otevřely.

„Á! Dobře,“ řekla Raquel.

„Co je s tím ?“

„Mám pro tebe práci. Musíš vyrazit ihned. Čeká na tebe doprava.“

Zamračila jsem se. „O co jde?“

„Aktivita upírů v Istanbulu. Lokalizovali jsme výskyt, ale musíš si pospíšit.“

„Já dobře.“ Rozběhly jsme se do mého pokoje a já jsem popadla tašku s kotníkovými čidly. Žaha mám u sebe vždycky, a teď se k němu přidala i moje dýka.

„Nejsem vlastně oblečená na hon upírů.“ Měla jsem na sobě uzounké džínsy a triko s dlouhým rukávem do

véčka, vlasy sčesané do ohonu dozadu.

„Vypadáš dobře,“ ujistila mě nedbale. „Krk vidět máš a na ničem jiném nezáleží.“

Už jsme byly skoro u dopravy, když jsem si vzpomněla. „Hele, proč nemůžu vědět, kde je Lease?“

Raquel protočila panenky a vyrazila povzdech typu je tohle fakt vhodná doba?. „To nemusíš vědět.“ Dveře do místnosti s přepravou se před námi otevřely a za nimi se objevila čekající víla. Neviděla jsem ji už léta. Žaludek se mi okamžitě sevřel pocitem viny a nervozity. Od všech lidských zaměstnanců se požadovalo, aby si zapamatovali dvě vílí jména. Víly se přidělovaly namátkově, aby na žádnou vílu nebylo vázáno příliš mnoho lidí. Tahle víla byla jedna z těch mých, a já jsem si za nic na světě nemohla vzpomenout, jak se jmenuje.

Její jméno bylo to první, které mi řekli; bylo mi tenkrát deset. Taky mi řekli, že to jméno nemám nikdy, ale vůbec nikdy používat, pokud nebudu opravdu nezbytně muset, pak mi vysvětlili všechny ty způsoby, jimiž bych mohla přijít o život, kdybych selhala. Může mi někdo zazlívat, že jsem to jméno zapomněla? Věděla jsem, že se mám zeptat znovu, ale bylo mi příliš trapné, že jsem to vůbec zapomněla. Raquel by vyletěla.

Víla se na mě ani nepodívala. „Máš lokaci?“ zeptala se jí Raquel. Víla přikývla. Pleť měla smetanově bílou a její rubínové vlasy s ní ostře kontrastovaly. Jako všechny víly byla krásná způsobem, jakým žádný člověk krásný být nemůže. Natáhla ruku a rozplizla se, když její kouzelné krytí zapadlo na místo. Od všech víl se požadovalo, aby ztlumily své vzezření během transportu pro případ, že by je někdo mohl zahlédnout. Na obličej víly se nezapomíná. Víliny vlasy se změkčily do kaštanova a její tvář nabyla normálnějších proporcí, oči se jí zmenšily a posunuly

blíže k sobě. Pořád ještě byla krásná, ale teď byla normální, pokud jste ovšem nebyli já a neviděli jste skrz toto maskování.

Popošla jsem dopředu a chopila jsem se její napřažené ruky. Byla teplá, ale ne tak jako Rethova. Na čisté stěně před námi se vytvořil obvyklý obrys zářivého světla a my jsme společně vykročily do tmy. Vynaložila jsem veškerou pozornost na pocit její ruky ve své a jen jsem se pohybovala vpřed. Překvapilo mě, když promluvila víly se obvykle neobtěžují mluvit se smrtelníky. Samozřejmě pokud se vás nepokoušejí unést.

„Á, ty jsi ta Rethova,“ konstatovala, když mě poznala. Hlas měla pronikavý, ale podivně roztomilý, jako když se sklo sype na beton.

Zarazila jsem se uprostřed kroku a skoro jsem zakopla. Její sevření nepovolilo. „Ne, nejsem.“ Jako kdyby Vílí stezky nebyly už samy o sobě dost strašidelné. Odkud se tohle vzalo?

Jenom se zasmála další sklo padající o něco rychleji. Pak jsem ucítila na tváři chladný noční vzduch a otevřela jsem oči. Byly jsme v jakési špinavé uličce mezi dvěma starými kamennými budovami. Pustila jsem jí ruku a otřela jsem si dlaň o kalhoty. Usmála se na mě, vílí oči jí pod krytím žhnuly. V úsměvu měla jakýsi krutý rys, který ve mně vyvolával chvění. Ukázala k ústí uličky. „Měla bys toho tvora najít na tomhle tržišti.“

„Mockrát děkuju,“ zamumlala jsem, otočila jsem se a vyšla jsem z uličky. Doufala jsem, že pro mě na zpáteční cestu pošlou nějakou jinou vílu. Sakra, doufala jsem, že pošlou tryskáč. Už jsem měla plné zuby cestování s vílami. Byly čím dál dotěrnější.

Tržiště bylo jedno z těch rozlezlých otevřených prostranství a bylo strašně přecpané. Vzduch příchozí vítal vábivým kořením, z nichž žádné nikdy

neochutnám, ale i tak. Easton Heights dneska večer nedávali, takže jsem nijak nespěchala. Naštěstí pro mě se zdálo, že to je velká turistická atrakce a já jsem nijak zvlášť nevybočovala.

Procházela jsem se po tržišti, předstírala jsem, že si obhlížím stánky, ale ve skutečnosti jsem sledovala lidi. Tahle práce se mi líbila mnohem víc než ty zátahy na tržišti. Upíři ve skutečnosti vlastně neměli důvod zdržovat se na hřbitovech. Dělají to prostě proto, že jich většina z nich přejala obecně rozšířené přesvědčení, jak by se měli chovat. A kromě toho jsou hřbitovy nudné a osamělé. O večerech, jako byl tenhle, jsem se mohla jen tak procházet a okukovat lidi. Lidé normální lidé mě fascinovali. Turisté a místní se tu střetávali v nádherné směsici džínsů a hedvábí, baseballových čapek a černých vlasů.

Bylo bervadné, že jsem se dostala ven sama. Předtím se mnou vždycky posílali další osobu (obvykle vlkodlaka), ale poslední dva roky mě na základní zátahy posílali sólo. Teď, když už jsem věděla, co dělám, nebyli upíři hrozbou; pokud se vyskytlo něco vážnějšího a dostala jsem se do úzkých, vždycky jsem měla posilu.

Od stánku s bižuterií na mě lámanou angličtinou zavolal jakýsi mladík. Byl to Turek, a takovým vytáhlým, jaksi pubertálním způsobem byl i hezký. Chtěla jsem se zastavit a předstírat, že chci opravdu něco koupit, když jsem zahlédla, jak kolem cosi jde, cosi, co nebyl člověk. Omluvně jsem se na mladíka u stánku usmála, otočila jsem se a chvatně jsem se vydala za tou osobou. Stačil jediný pohled, abych se přesvědčila pod pokrývkou mužových hustých tmavých vlasů jsem uviděla poslední provázkovité pozůstatky skutečných vlasů ulpívajících na jeho svraštělé skvrnité lebce.

Nevypadalo to, jako by někoho sledoval; procházel

tržištěm cíleně. Musela jsem přidat do kroku, abych mu stačila, dokud nevešel do omšelé budovy těsně u samého konce tržiště. Počkala jsem asi třicet vteřin a vyrazila jsem za ním. Krátká chodba vedla k jediným dveřím. Vytáhla jsem Žaha a popošla vpřed. Dveře jsem rozkopla a vešla do místnosti.

Upír, jehož jsem sledovala, se otočil a podíval se na mě; totéž udělalo dvacet ostatních upírů v místnosti.

„No nazdar,“ šeptla jsem.

NENÍ NAD DOMOV

Jednoho upíra jsem dokázala zvládnout. Sakra, možná bych si poradila i s pěti najednou vždyť

jsou to jen scvrklé mrtvolné svaly a tak, ale dvacet upírů? Moje vyhlídky se mi nelíbily, co se to tu dělo? Upíři jsou od přírody samotářští. Tohle bylo divné. A velmi, velmi špatné.

Pokusila jsem se o co nejpřesvědčivější rozpačitý úsměv. Oni nebudou vědět, že já vím, co jsou zač. „Uch. Hledám divadlo. Nesprávná budova.“

Možná kdybych stihla dostatečně rychle vycouvat ze dveří, a pak cvak. Za mnou vešli dovnitř další čtyři upíři a zamkli dveře. Sáhla jsem si k opasku a stiskla poplašné tlačítko na komunikátoru. Pak jsem vytáhla Žaha. Zhluboka jsem se nadechla a nasadila jsem co

nejkamennější obličej. „Jste všichni zatčeni podle odstavce tři bod sedm Mezinárodní dohody o zadržování paranormálů, protokol o upírech. Žádá se od vás, abyste se ohlásili na nejbližším zpracování ?“

„Ty jsi z MAZP?“ zeptal se jeden z upírů. Ostatní nervózně přešlápli z nohy na nohu.

„Ano. Budu vás muset požádat, abyste se seřadili kvůli označkování.“ Čekala jsem, že se rozesmějí.

„Ty nás nezabiješ?“ zeptal se mluvčí a podezíravě se na mě podíval.

„Proč se mě na to každý ptá?“ Vážně, copak jsem vypadala jako nějaký psychotický zabiják? Možná to bylo těmi růžovými teniskami. Nebo těmi srdíčkovými náušnicemi?

Upíři se obrátili k sobě a šeptem se mezi sebou domlouvali. Posunula jsem se o kousek ke dveřím, Žaha po boku, a dokolečka jsem mačkala poplašné tlačítko. Lish to uvidí. Pošle mi pomoc. Nikdy předtím mě nezklamala, ale jestli mi neodpoví na mé tísňové volání co nejdřív, budu muset udělat něco, co jsem vážně nechtěla udělat.

Od svobody mě dělilo několik desítek centimetrů, když se obrátili zpátky ke mně. Ten, který předtím mluvil, vysoký upír s hezkou kudrnatou maskou, zavrtěl hlavou. „Mrzí nás to.“ Obnažil tesáky v omluvném úsměvu. „Jsme rádi, že nejsi tím, kdo nás honí, ale MAZP nemáme v lásce. A všichni máme strašnou, strašnou žízeň.“

„Copak? Flirtování se konat nebude?“ zeptala jsem se ve snaze získat čas. „To se snad ani nepokusíte být sexy? Jen si vzpomeňte na všechny ty fanoušky upírů tam venku budou tak strašně zklamaní.“ Vytáhla jsem svůj stříbrný nůž. Nejspíš jsem měla dávat větší pozor při výcviku v zacházení s nožem. „Něco vám povím. Nechte mě jít a já slibuju, že nikomu neprozradím, že nejste zlatíčka.“

„Litujeme, kotě.“

„Dobře.“ Zdvihla jsem jednou rukou dýku a druhou Žaha. „Tak si myslete, že jsem tady, abych vás zabila.“ Kdybych jich dokázala vyřídit dost potřebovala jsem se jenom dostat z místnosti utekla bych jim.

Tři na mě skočili a divoce kolem sebe mávali rukama. Dvěma z nich jsem zasadila elektrošok a oni se zhroutili. Třetí se mě pokoušel popadnout za ruku, ale já jsem se po něm ohnala dýkou a on ucouvl a skučel bolestí. Rozběhla jsem se ke dveřím, ale nemohla jsem je otevřít. Otočila jsem se zapřela jsem se do nich zadkem.

„Všichni najednou!“ zvolal vůdce. A pak se to změnilo ve změť rukou hezkého, normálního lidského masa přes rozpadající se vespod které se po mně všechny sápaly. Rvala jsem se, ale i upíři jsou dostatečně silní, když jsou v přesile dvacet ku jedné. Trvalo jim jen několik vteřin, než mě přitiskli ke zdi; pořád ještě jsem držela Žaha a dýku, ale nemohla jsem se pohnout a použít je. Vůdce mi stál přímo před obličejem. Snažila jsem se dívat na jeho kouzelné krytí, jenom jeho krytí, ale čisté bílé oči, které na mě zíraly ze zapadlých důlků, byly to jediné, na co jsem se dokázala soustředit. Usmál se. Chtělo se mi brečet.

Moje záchrana přijde příliš pozdě.

„Ty nebudeš křičet?“ zašeptal, předklonil se a rty mi zkoumal krk. Svými mrtvými, práchnivými rty. Cítila jsem, jak otevírá ústa, a zavřela jsem oči. Rázem se ve mně znovu vzedmula všechna ta hrůza z mého prvního dětského střetu s upírem. Nikdo mě nezachrání. Došly mi možnosti. Po tváři se mi koulela jediná slza.

„Lorethane!“ zvolala jsem. Upír zaváhal; tohle zjevně neočekával. „Potřebuju tě! Hned!“

Ta přestávka mi stačila zachránit krk. V místnosti se prudce rozzářila bílá světla a upíři instinktivně

odskočili. Kolem pasu se mi zezadu ovinuly dvě paže a zatáhly mě do tmy.

„Volala jsi,“ zamumlal mi do ucha Reth a držel mě v prázdnotě. „Věděl jsem, že to uděláš.“ Slyšela jsem úsměv v jeho hlase, ten triumf. Přísahala jsem, že už nikdy nepoužiju jeho skutečné jméno, nikdy ho nezavolám. Místo toho jsem prostě negovala všechny příkazy, aby se ke mně nepřibližoval. A ta formulace proč jsem řekla, že ho potřebuju? Mohl si to překroutit, jak se mu zachce, ale při vzpomínce na upírovy rty na svém krku jsem se otřásla. Dneska večer na tom nezáleželo.

„Jenom mě doprav domů, ano?“

Sevřel mi paže kolem pasu pevněji a přitiskl mi trup k zádům. Cítila jsem přes tričko jeho srdce: jeho tlukot byl silný, ale příliš pomalý. „Takže domů.“ Zasmál se svým stříbrným smíchem.

To mě mělo varovat.

Měla jsem oči pevně zavřené a snažila jsem se ignorovat jeho tělo tisknoucí se k mému. Vílám jsou sex a fyzično úplně jedno, ale důležitá je pro ně manipulace, a Reth věděl, jak nesmírně toužím po kontaktu jakémkoliv kontaktu. Vzhledem k tomu, jak jsem vyrůstala, jsem se nikdy nemohla nabažit příchylnosti, pozornosti. Víc než Raquel, víc než Lish, víc než kdokoliv jiný věděl, jak hluboce jsem osamělá. Nenáviděla jsem ho za to.

Čekala jsem, že mě vezme za ruku a půjdeme pěšky; místo toho jsem cítila jen lehký vánek, pak bylo všude jasno a teplo. Otevřela jsem oči v místnosti. Ne v té své. Světlo bylo měkké, vycházelo z jakéhosi neidentifikovatelného zdroje, elegantní nábytek byl rozmístěn namátkově, a stěny jako by byly z pevného, světlého kamene. Tkaniny byly všechny hedvábné nebo sametové; odstíny tmavě rudé a královského purpuru se zlatými lesky. Nebyly tu žádné dveře.

„Říkala jsem domů.“

Znovu se zasmál. „Neřekla jsi, čí doma to má být.“ Byla jsem rozzuřená a příliš unavená na to, abych unesla ještě další vílí bláboly, a tak jsem otevřela ústa a chtěla jsem mu přesně vysvětlit, kam mě má vzít a kam má zmizet potom. Nevěděla jsem sice jistě, jestli víla může poslechnout příkaz, aby šla k čertu, ale rozhodně bych na to přišla, než jsem ovšem stačila říct jediné slovo, zdvihl Reth svou jemnou ruku a pohladil mě po hrdle.

„Pšššt,“ zašeptal.

Ztratila jsem hlas. Nejenom že jsem nemohla ani sípat. Ztratila jsem hlas úplně. Nemohla jsem křičet. Nemohla jsem dokonce ani šeptat. Měla jsem sto chutí najít toho génia, který si myslel, že dokážeme ovládat víly, a nakopat ho tam, kde by ho to hodně bolelo. Vykroutila jsem se z jeho náručí a prudce jsem přeběhla na druhou stranu, aby mezi námi stál jeden z těch starožitně vyhlížejících gaučů. „Sprav to,“ zamumlala jsem.

Usmál se na mě. Oči měl zlatavé jako zralá pšenice a vlasy mu zářily téměř stejnou barvou. Všechno na něm bylo zlatavé, kromě jeho smíchu. Ten byl vždycky stříbrný. Nemohla už jsem se dívat na jeho tvář bez rizika, že se mi už nikdy nebude chtít odvrátit pohled, ale nechtěla jsem z něj spustit oči a přestat se mít na pozoru. Byla jsem úplně paralyzovaná.

„Evelyn.“ Mé jméno znělo v jeho ústech jako polaskání. „Proč proti mně bojuješ? Ty se mnou chceš být. A já už navěky nechci nikoho jiného.“

Naskočila mi husí kůže. Reth pravděpodobně odvedl do Vílích říší nespočet smrtelných dívek. Věděl, že nežijeme věčně. Buďto mnou zase manipuloval, což bylo pravděpodobné, nebo měl v plánu něco vážně děsivého. „Proč?“ artikulovala jsem rty. Věděla jsem, že mluví pravdu chtěl mě. A o to bylo všechno jedině

těžší; mě v mém životě nechtělo příliš mnoho lidí. Mí vlastní rodiče mě opustili, když jsem byla ještě batole.

Půvabně se posadil. Na malém stolku s nožkami ve tvaru pracek u jeho židle stála křišťálová láhev a dvě číše. Nalil do obou čirou tekutinu, pak jednu zdvihl ke mně. „Napiješ se?“

Zavrtěla jsem hlavou. Nejsem včerejší. Nikdy, nikdy nesmíš přijmout jídlo ani pití od víly, nikde, natož pak na jejich vlastní půdě. Nikdy se už odtud nedostaneš.

Rozpačitě se napil sám. Týrala jsem si mozek otázkou, co mám dělat se svým hlasem. Pak, protože jsem idiotka, jsem si uvědomila, že mám pořád ještě Žaha a dýku. Obě jsem svírala tak tvrdě, až mě rozbolely ruce. S pocitem vděčnosti za to, že mé činy kryje gauč, jsem odložila Žaha ten je ve styku s vílami dobrý tak na prvních pár sekund. Uvolněnou rukou jsem znovu stiskla poplašné tlačítko. Neměla jsem ponětí, kde jsem, ale opravdu, opravdu jsem doufala, že to je někde, odkud mě Lish dokáže vyzvednout.

„Nemáš už dost toho, jak ti je zima?“ zeptal se a snažil se mě přitáhnout k sobě. „Jak ti je zima a jak jsi sama. Nemusí to tak být. Čas se nám krátí.“ Oči měl jako jezírka jantaru, hluboká a věčná. Jezírka, v nichž by se dalo utopit. „Zatanči si se mnou zase.“

Křečovitě jsem zavřela oči. Měl pravdu. Byla jsem unavená. Byla jsem sama celý svůj život. Pěstounské domy, Středisko v čem se to lišilo? Proč jsem se mu vzpírala? Ucítila jsem jeho ruku na své; byl tak teplý. Ten žár mi začal stoupat nahoru po paži, zvolna a vytrvale. Proč mu nedat své srdce, svou duši? Nikdo jiný je nechtěl.

Vycítil mou kapitulaci a přitáhl mě k sobě blíž.

„Nikdo jiný tady pro tebe není, má lásko. Nech mě, ať tě vyplním.“ Nikdo jiný tu pro mě nebyl. Otevřela jsem oči a zadívala jsem se do Rethových zlatavých a v

paměti mi vytanula podoba jiných očí, očí čirých jako voda. Proč jsem zrovna v té chvíli pomyslela na Lease, jsem netušila, ale stačilo to k tomu, aby mě to vrátilo zpátky. Zdvihla jsem stříbrnou dýku a držela jsem ji mezi námi jako talisman.

Reth vypadal překvapeně, pak vztekle. „Co to děláš, dítě?“ Nepustil mi druhou ruku, ale já jsem tomu teplu vzdorovala. Stačilo mi vystoupit tak tak k rameni, a teď se zpomalovalo. „Copak nevíš, co se ti snažím dát?“

Posunula jsem mu plochu dýky k hrudi a on mi pustil ruku a o krok ucouvl. Na víly je nejlepší železo, ale stříbro taky nemají moc rády. „Dost,“ naznačila jsem rty a ukázala jsem si na krk. Zamračil se, mávl rukou a mně se rozechvělo hrdlo.

„Proč proti tomu bojuješ?“

„Protože ty jsi šílenec! Já tohle nechci! Nechci ti patřit! Nikdy nebudu!“

Dokonalý obličej mu zkroutil náznak úsměvu.

„Mýlíš se.“

„No, mám stříbrnou dýku, která je důkazem opaku.

Teď ?“

„Teď tě mám vzít domů?“ Přikývla jsem.

Nyní se mu v úsměvu roztáhl celý obličej. „To nebyl příkaz, a ty musíš taky někdy spát.“ Než jsem mu stačila nařídit, aby mě vzal domů, zmizel a jeho stříbrný smích tu zněl ještě v jeho nepřítomnosti.

Začalo se mi stýskat po upírech.

VÍLY A JINAK

Ječela jsem na něj, aby se vrátil, pak jsem se ztěžka posadila na jeden z gaučů. Měl pravdu.

Byla jsem vyčerpaná z toho, jak jsem včera v noci nespala, pak jsem měla hodně nabitý den a dost stresující večer. A když usnu, nebudu moct svírat dýku. A když nebudu moct svírat dýku…

To byl problém. Nevěděla jsem, co se se mnou snaží udělat, a nechtěla jsem to zjistit.

Nijak mě nepřekvapilo, že jsem na komunikátoru neměla žádný signál. Nevěděla jsem dokonce ani, jestli jsem po technické stránce stále ještě na planetě. Vílí říše koexistují s našimi, ale překračují čas a prostor a všechny možné další a nudné fyzikální záležitosti, o něž jsem se až do nynějška nikdy nestarala. Přiřadila

jsem si Vílí říše a boj s nožem na seznam věcí, jimž budu věnovat větší pozornost.

Mohla jsem ho přivolat tím, že bych znovu použila jeho skutečné jméno, a on by musel přijít. Jenže tohle předtím fungovalo až moc dobře. Formulace, jíž jsem užila, mě pořád ještě ničila. Potřebuju tě? Vysvětlovala jsem si to tak, že to vzal jako příkaz a teď bude plnit to, co považoval za mou potřebu, podle svého. Pokud bych ho přivolala zpátky a negovala jsem svůj příkaz, než by mě zase připravil o hlas, nedalo by se odhadnout, jak by si to interpretoval. Jestliže zadáte nějaké víle navzájem si odporující příkazy, nemůže je splnit a přijde proto s něčím úplně jiným (a pokaždé špatným). Byla jsem tak naštvaná.

Víly jsou ty nejúskočnější bytosti na světě. MAZP (než to byla MAZP a tehdy, když to byla AAZP a měla všemožné zkratky jednotlivých zemí) pracovala po desetiletí na tom, aby nalezla nějakou vílu, jakoukoliv vílu, a zjistila její skutečné jméno. Součástí jejich plánu bylo využívat hezkých mladých dívek jako návnady pro únosy. Desítky hezkých mladých děvčat, a žádnou z nich už nikdy nikdo neviděl. Až na jednu dívku, která objevila jedno velké tajemství.

Víly jsou imunní vůči alkoholu, ale k jejímu velkému překvapení jehož důsledkem pak bylo odhalení víl se velmi, velmi opijí nápoji sycenými kysličníkem uhličitým. Ta dívka použila hojného množství kokakoly a díky tomu se jí podařilo zjistit skutečné jméno jediné víly. S tím byla s to přinutit tuto vílu, aby jednala podle její vůle a prozradila jí jména několika jiných víl které pak byly zase přinuceny prozradit jména dalších víl. Důsledkem toho byl skvělý Vílí katalog a řídící operace roku ‘95.

Zní to mnohem působivěji, než to ve skutečnosti bylo. Celá řada pracovníků spolupůsobících na tomto projektu zahynula nebo zmizela, a víly úzkostlivě

střeží svá jména dokonce i jedna před druhou, takže MAZP jich zná pouze zlomek. V tom je právě to, v čem se MAZP měla poučit, dosud se to docela nenaučila a pravděpodobně se to nikdy ani nenaučí: víly nelze ovládat. Nelze. Nejednají logicky ani racionálně. Neřídí se stejnými zákony (fyzickými, společenskými, citovými, dopravními prostě jakýmikoliv) jako my. Vždycky mají svůj vlastní program a jsou jednoduše chytřejší než my. Navíc jsme se při hledání a nalézání jejich jmen zapletli s paranormálními kouzly, jež byla hlubší a silnější, než dokázal kdokoliv z nás pochopit.

Říkám nás. Myslím ovšem arogantní MAZP. Uvažovala jsem o tomhle všem, když jsem seděla na

Rethově gauči, polapená ve Vílích říších a uvažující o tom, jak dlouho vydržím, než budu muset spát, jíst nebo pít. Nebo si i odskočit, protože jsem nikde neviděla toaletu. Hloupí nesmrtelní. Stála ta vílí kouzla opravdu za všechny ty zmatky a rizika, jež jsme si přivodili tím, že s nimi pracujeme?

Musela přece existovat nějaká jiná možnost. Nemohla jsem přivolat Retha zpátky a neudělám to. Věděla jsem, že by mě nikdy nepropustil, a jiná cesta k úniku než po Vílích stezkách neexistovala.

Jiná víla! To bylo dokonalé. Vílí jména, jež mi byla přidělena, se měla používat jen v krajních případech. Tenhle případ byl pro mě dost krajní. Otevřela jsem ústa a zarazila jsem se.

Pořád ještě jsem si nemohla vzpomenout. Ta jména byla tak divná, a já jsem byla tak vyděšená, že jsem si je vytěsnila. Ležela jsem na zádech na gauči a civěla jsem do stropu; pableskoval krystaly. Pozorovala jsem je a mořila jsem si mozek snahou vybavit si jméno víly s rubínovými vlasy.

Krystaly odrážely jakýsi neidentifikovatelný zdroj světla. Zdálo se, jako by zde byl nějaký význam, nějaký vzor. A teď jsem už rozlišovala i jemné barvy. Ty mi

něco sdělovaly. Kdybych se prostě dívala dost dlouho, dost usilovně, nemyslela na nic jiného… a kdybych zavřela oči a nepřemýšlela, bylo by to ještě lepší a všechno by to začalo fungovat…

„Ne!“ Posadila jsem se a zamrkala, abych udržela oči otevřené. Už žádný strop.

Jak se jenom jmenovala? Věděla jsem, že to vím. A pak jsem si vzpomněla byla to ta víla, co si s ni Lease zařídil jízdu. Fehl! Fehl byla její přezdívka. A její celé jméno bylo…

„Denfehlath!“ vykřikla jsem vítězně. Po několika vteřinách se na stěně vytvořil obrys dveří a ona jimi vešla. Pořád ještě vypadala unuděně.

„Uch.“ Zamračila se.

Nadskočila jsem radostnou úlevou, ale zarazila jsem se, než jsem stačila říct něco hloupého. Tentokrát budu opatrná. Konkrétní. „Prosím, vezmi mě zpátky do střediska MAZP, kde bydlím.“

Natáhla ruku a já jsem se jí chopila.

„Stát!“ nařídil Reth za námi. Otočila jsem se a podívala se na něj, ale nepustila jsem se přitom Fehliny ruky. „Ona je moje.“

Fehl se na něj ostře usmála. „Říká se tomu příkaz. Já nemám jinou možnost.“

Rethovy zlatavé oči překypovaly hněvem. To je další věc u víl. Mají hrozně vznětlivou povahu. Viděla jsem už jednou předtím, jak mu povolily nervy a tenkrát jsem se definitivně vzepjala k rozhodnutí ho nechat.

„Pojďme, hned.“ Zatáhla jsem ji za ruku. Všudypřítomné světlo v místnosti se posunulo; teď všechno jakoby žhnulo narudlým, hrozivým odstínem. Vrhly jsme se do dveří na Vílí stezky. Protože jsem byla víc vystrašená tím, co bylo za mnou, než tím, co jsem měla kolem sebe, nechala jsem oči pro jednou otevřené. Fehl mi tiskla ruku tak tvrdě, že mě to až bolelo; ve tváři měla výraz čiré zuřivosti promísený

náznakem arogance. Napadlo mě, jestli se snad něco děje. Tihle dva měli jakousi podivnou dynamiku. To je jedno. Bylo mi to fuk, pokud se dostanu domů.

Ale pak jsem dostala vynikající nápad. „Můžeš mi otevřít dveře do Leaseovy místnosti?“

Sjela mě pohledem tak řezavým, až mě překvapilo, že jsem nezačala krvácet. Několik dalších kroků a před námi se otevřely bílé obrysy. Vystrčila mě ven a zmizela v temnotě.

Místnost byla vyvedená v zrovna tak nudných barvách jako zbytek Střediska. Dveře do malé koupelny byly otevřené; jinak tvořil celou místnost prostý čtverec s šedivou postelí u zdi. Na ní seděl Lease, který měl na sobě jako z udělání mě. Podíval se na protější stranu a jeho/mými rysy přeléd záblesk překvapení. Pak odvrátil pohled a já jsem si uvědomila, že tu mluví Raquel.

Opřela jsem se o zeď. Musela stát na chodbě, protože já jsem ji neviděla a podle toho, že nijak nereagovala, jsem si byla vcelku jista, že mě neviděla. Nic se neprovalilo. Zatím. A teď jsem věděla, kde Lease je. Někdy se koneckonců můžou víly hodit.

„… by bylo všechno mnohem snazší, kdybys nám prostě poskyd nějaké jednoduché informace. Nechám tě o tom popřemýšlet.“ Raquel skončila a já jsem slyšela její tenisky ťapkat po chodbě pryč.

Lease-já se na mě podíval a tázavě pozvedl jedno obočí.

„Hele, to není fér!“ zašeptala jsem. Mně se nikdy nepodařilo zdvihnout jen jedno obočí. A nebylo to tím, že bych se dost nesnažila. Vypadal zmateně, a tak jsem ukázala na své obočí a zavrtěla hlavou. Lehce se pousmál a já jsem zmizela a vystřídal mě tmavovlasý tmavooký hezounek.

„Co tady děláš?“

Pokrčila jsem rameny, sklouzla jsem po zdi dolů a

posadila se k ní. „Jen mě napadlo, že tě zaběhnu navštívit.“

„Vážně?“

„Jasně, nudila jsem se.“

„Já taky.“ Následovalo dlouhé, rozpačité ticho. „Máš v úmyslu se tu chvilku zdržet?“

„To nevím jistě. Myslím, že mě pohřešují.“

„Raquel vypadala hrozně vytočeně.“

Vzdychla jsem si. „Jo. Nejspíš bych jí měla dát vědět, že nejsem mrtvá.“ Nevstávala jsem.

„Vypadáš unaveně.“ Krátce se přeměnil zpátky do mé podoby a ukázal mi má ztěžklá víčka a tmavé kruhy pod očima.

„Páni, díky, to teda ráda slyším. Proč mi jednoduše neřekneš, že vypadám hrozně?“

Zasmál se a přeměnil se zpátky na toho hezkého chlapce. „Pořád ještě nemůžu trefit tvoje oči.“

„Já jsem originál,“ ujistila jsem ho zvesela.

„Podle mě víc, než vůbec tušíš.“

„Co to má jako znamenat?“

Pokrčil rameny. „Jen to, že jsem nikdy nepotkal člověka, kterého jsem nedovedl přesně zkopírovat.“

Zamračeně jsem vstala. „Koukej, Vodouši, jediný paranormál v téhle místnosti jsi ty.“

„Když to říkáš ty.“

Byla jsem příliš unavená na Leaseovy nesmysly. Dveře byly širší než normální dveře a byly dokořán otevřené. „Jaké je zabezpečení téhle místnosti?“

Zdvihl nohu s kotníkovým čidlem. „Pokud překročím práh téhle místnosti, spustí se poplach a ta věc na mém kotníku se zacvakne.“

Takže pro mě tu nebyl žádný problém. „Výborně.

Uvidíme se pak.“

Bez jediného slova jsem vyšla.

Netrávila jsem mnoho času v zabezpečených sekcích Střediska. Když se tam dostali paranormálové,

moje práce skončila. Jen podle odhadu jsem zabočila vlevo a došla jsem chodbou do oblasti, kterou jsem znala. Byla jsem dost blízko od centrálního zpracování, takže jsem vešla a našla jsem Raquel, jak hystericky mluví s Lish. „To je nepřípustné! Vlkodlaci musí být schopni najít aspoň něco!“

Lish vzhlédla, přes Raquelino rameno uviděla mě a vzápětí se rozplakala. Přinejmenším já jsem to za něco takového považovala. Nikdy předtím jsem ji neviděla plakat, a neronila ani žádné slzy, protože ve vodě už byla, ale stahy obličeje a pohyby ramen stačily na to, abych poznala, oč jde.

Raquel se otočila a s úlevou vyjekla, pak mě objala.

„Oni tě nesežrali!“

„Ne, nesežrali mě.“ Musela jsem se rozesmát té podivné symetrii a potlačovala jsem vlastní slzy úlevy. Byla jsem tak ráda, že jsem zpátky tady, s Raquel a Lish. Na chvíli jsem si upřímně myslela, že už je možná nikdy neuvidím.

Raquel se ovládla, odstrčila mě od sebe na délku paže a dál mě držela za ramena. „Co se propána stalo? Kde jsi byla? A proč jsi pozabíjela všechny ty upíry?“

„Já Moment, cože? Pozabíjela upíry?“

Přikývla. Pracovníci MAZP nemají zabíjet paranormály. Všichni paranormálové se považují za ohrožené druhy; právě proto se ti nejhnusnější jenom kasírují a no, nezabíjejí.

„Já jsem je nezabila! Stačilo jedno kousnutí a zabili by oni mě! Několik z nich jsem žahla a oháněla jsem se dýkou, ale jsem si jistá, že jsem žádné srdce neprobodla.“

„Jak jsi se odtud dostala?“

Sklopila jsem oči k zemi. „Přivolala jsem Retha.“

Vydala povzdech typu tak tohle bude ještě horší, než jsem si myslela. „No tak kdo po sobě potom nechal pětadvacet mrtvých upírů?“

ČINKY, HOŠI

A DALŠÍ HLOUPÉ VĚCI

Raquelino upíří vysvětlení přišlo jako první.

„Když tam nouzový tým dorazil, našel všechny

upíry mrtvé.“

„Byli probodnutí kůlem?“ zeptala jsem se.

„Nemáme ponětí, co je zabilo. Neměli na sobě žádné stopy, žádný náznak metod, jimiž se zabíjeli upíři. Ale hlavně co tam všichni najednou dělali?“

„Nemám tušení. Sledovala jsem svého upíra a vtrhla jsem do místnosti, kde všichni čekali. Po mně dorazilo ještě pár dalších a ti mě tam zamkli.“ Zamračeně jsem se rozpomínala. „Ale vypadalo to, jako že si myslí, že jsem je přišla zabít.“

„Jsi si jistá, že jsi nic neudělala?“ zeptala se Raquel a vráska mezi obočím se jí prohloubila.

„Kromě toho, že jsem se skoro dala vysát? Jo, jsem si jistá.“

Vzdychla. V podstatě ten samý vzdych proč já jako předtím. „No, a kde jsi tedy byla?“

Přejela jsem si unavenou rukou přes oči. „Zbodala jsem to. Hrozně. Nikdo pro mě nešel a já jsem měla umřít, a tak jsem přivolala Retha.“

„To je v pořádku, proto jste dostali přidělená ta jména.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Jenomže to nebylo přivolání, v tom byl ten problém. Všechno to šlo tak rychle, a já jsem cítila zuby toho upíra na krku a Když jsem volala Retha, vykřikla jsem: ‚Potřebuju tě!‘“

Výraz na Raquelině tváři se z chápavého změnil na naštvaný. Když MAZP někomu přiděluje vílí jména, musí ten dotyčný taky každoročně absolvovat dvoutýdenní dvoutýdenní kurz řádné konkretizace příkazů uvedených jménem a způsobu, jak je používat.

„Potřebuju tě!“ bylo přesně tak neurčité a hloupé, jak jen být mohlo.

„‚Potřebuju tě‘? Tohle jsi řekla? Takhle zněl tvůj příkaz uvedený jménem?“

„Nenaštvi se.“ Měla jsem pláč na krajíčku. „Už jsem za to zaplatila, věř mi. Řekla jsem mu, aby mě vzal domů, a on mě vzal k sobě domů snažil se mi zase vzít srdce.“

„Evie, kotě, já vím, že mezi tebou a Rethem něco bylo, ale on ti nemůže jen tak vzít srdce. Takhle to nefunguje.“

To už bylo příliš. K dovršení všeho mi ona tady a teď začne říkat, že se to všechno odehrálo v mé hlavě a nebyla to určitá vílí potrhlost. Ona nikdy necítila to teplo, necítila, jak se do ní vkrádá a obklopuje jí srdce, necítila, jak ji stravuje. Nevěděla to, ani nemohla. A já

jsem už měla plné zuby toho, jak se ke mně chovala, jako bych byla nějaká hloupá malá holka, která se pořád ještě rozrušuje kvůli svému bývalému. „To je jedno,“ odsekla jsem. „Jdu si lehnout.“

Otočila jsem se a vyšla jsem z místnosti. Ani jsem se nerozloučila s Lish. Ona se mnou bude cítit, to jsem věděla, ale přesto to jednoduše nechápala.

Nikdo mě nechápal. No, to nebyla tak docela pravda

– Reth to chápal. Všechno. A měl i pravdu. Byla jsem n aprosto sama a užíralo mě to. Když jsem došla do své buňky, zamířila jsem rovnou do ložnice a hrabala jsem pod postelí, dokud jsem nenašla ty kilo a půl vážící činky, které jsem ukradla při jednom z tréninků s Budem. Byly ze železa, což je nejlepší ochrana proti vílám. Nebo jsem si přinejmenším byla dost jistá, že jsou ze železa. Dobře, já jsem vážně, vážně doufala, že jsou ze železa, protože mou jedinou další možností bylo spát se svou dýkou na hrudi. Hlavou mi proletěla představa, že se probodnu při nějakém děsivém snu. Budou to prostě činky.

Položila jsem si činky po obou stranách těla, zavřela jsem oči a okamžitě jsem usnula.

Probudila jsem se pozdě druhý den dopoledne; kdesi v útržcích myšlenek se mi matně vynořovala vzpomínka, že mě volal jakýsi ženský hlas. Obě činky byly dosud na místě, zamotané v pokrývkách, a moje srdce pořád ještě patřilo mně. Zdálo se, že noc byla úspěšná.

Nijak jsem nespěchala s přípravou na nový den, protože jsem si byla vcelku jistá, že je sobota. Někdy bylo ve Středisku těžké rozlišovat dny, ale protože se dosud neobjevil žádný z mých učitelů pro tento den s otázkou, proč už zase ještě nemám hotové domácí

úkoly, zřejmě jsem se s tím tipem na sobotu strefila.

Snědla jsem snídani a vydala jsem se pohovořit s Lish. Měla jsem špatný pocit z toho, že jsem včera tak vyběhla. Když jsem vešla, oči se jí rozzářily. „Evie,“ ozval se monotónní hlas, ale já jsem poznala, že to říká s vykřičníkem. „Jsem tak ráda, že jsi v pořádku. Dělala jsem si o tebe strašně starosti.“

Obdařila jsem ji tím nejroztomilejším úsměvem, na jaký jsem se vzmohla. „Měla jsem špatný den.“

„To mě mrzí.“

Nevěděla jsem jistě, co bych měla dál říct. „Nějaká vodítka ohledně těch upírů?“

„Žádná.“

Divné. Ale zase to není můj problém. Taky mi to nijak zvlášť nedrásalo srdce, takže jsem jenom pokrčila rameny. „Co Lease? Mají nějaké nové nápady ohledně toho, kdo to je, nebo proč se sem vloupal?“

Zavrtěla hlavou. Pak se jí kolem očí objevily vrásky úsměvu a spiklenecky se naklonila ke sklu. „Slyšela jsem ale, že si vyžádal papír a tužky. Raquel si myslela, že sepíše nějaké informace, ale on si jenom kreslil.“

Usmála jsem se. Ať už byl Lease jinak cokoliv, byl to dokonalý profesionál v umění naštvat Raquel. Od tohohle jsem tady obvykle bývala já, ale mně se svým způsobem líbilo se o tuhle povinnost podělit. „Když už mluvíme o Raquel, víš, kde je? Chci s ní mluvit.“ Ať už mi věřila nebo ne, pokud jde o Retha, musela mi pomoct zjistit, jak mám negovat svůj konkretizovaný příkaz.

„Dneska má celý den schůze.“ Pokud někdo ve Středisku pracoval ještě usilovněji než Lish, byla to Raquel. I tady bydlela, a v podstatě byla v činnosti každou denní hodinu, když zrovna nespala. Nikdy jsem nezažila, že by si vzala dovolenou. Svým způsobem to bylo milé. Bez ní bych si tady připadala osaměleji.

Zklamaně jsem se zamračila. Ale pak mi to došlo: Raquel má celý den schůze, což znamená, že já si můžu dělat, co chci a jít si, za kým chci. Usmála jsem se na Lish. „To je v pohodě. Promluvím si s ní později. Díky!“

Rozběhla jsem se zpátky do svěho pokoje. Podívala jsem se na sebe do zrcadla, posbírala jsem všechny časopisy, minivideopřehrávač a pár knížek. Pak jsem si za opasek zastrčila Žaha a dýku a zamířila jsem do Leaseovy místnosti.

Zabočila jsem za roh právě včas, abych zahlédla Jacquese odcházet. Perfektní. Běžela jsem dolů po chodbě a zaběhla dovnitř. Lease seděl na posteli a obědval. Na sobě měl podobu hezkého černošského chlapce. „No tobě to dneska sluší,“ řekla jsem. Překvapeně vzhlédl, pak se usmál.

„Co tu děláš?“

Odložila jsem svůj náklad na podlahu. „Já se nudím, ty se nudíš. Myslela jsem, že bychom mohli být spolu.“

Zúžil oči. „Má to snad být nějaká bizarní obdoba typu hodný polda, zlý polda?“

Rozesmála jsem se. „Mně je fuk, co řekneš nebo neřekneš Raquel. Ale ty jsi jediná pololidská osoba tady, která je zhruba v mém věku, a já jsem si myslela, že by mohlo být zábavné si jen tak, víš, jako povídat.“ Vzápětí mě ohromila strašlivá myšlenka: co když si nechce povídat?

Chci jako říct, že byly i horší věci, jasně. Jako třeba kdyby to byl skutečně psychotický pararnomální vrah a čekal na perfektní okamžik mě zabít. Ale nemyslela jsem si to. A tak nějak by to mé city ranilo míň, než kdyby si nějaký dorůstající mladík myslel, že nejsem dost zajímavá na to, aby se mnou trávil čas. Zvláště dospívající mladík, který dokázal být tolika odlišnými způsoby hezký.

K mé úlevě se znovu usmál. „To zní dobře.“ Vstal z

postele a přešel ke mně a začal si prohlížet časopisy.

„Tebe baví si tyhle věci číst?“ Povytáhl obočí nad těmi holčičími tématy a drby o hvězdách.

„Hele, nesuď. Náhodou mám ráda popkulturu. To, že je populární, má svůj důvod, víš.“

Zavrtěl hlavou, ale vypadal pobaveně. Zvedl minivideopřehrávač, posadil se na podlahu zády k posteli a pustil ho. „Máš na tom něco jiného než Easton Heights?“

„Easton Heights je momentálně ten nejlepší pořad v televizi, bez výjimky. Ale jestli to pro tebe není dost dobré,“ povýšeně jsem se nadechla, „tak si najdi složku s filmy.“

Rozesmál se a černošský chlapec z něj roztál a nebyl nahrazen nikým jiným než Landonem, tím nejnádhernějším klukem na světě a potměšilým svůdníkem z Easton Heights. „Přestaň!“ téměř jsem zaječela. „To je hrozné!“

Znovu se rozesmál mé reakci, pak si začal opět prohlížet seznam filmů. Část mého já byla nadnášena blažeností z toho, že sedím v jedné místnosti s Landonem. A ta druhá část se pořád ještě dívala na Lease vespodu a jeho tvář se jí vlastně líbila o trochu víc.

„Existuje někdo, koho neumíš udělat?“ zeptala jsem se zvědavě.

Pokrčil rameny. „Nedovedu udělat některé paranormály. Taky se nemůžu zvětšit ani zmenšit na výšku o víc než o pár centimetru, takže nemůžu být malé dítě. S váhou je to podobné jako s výškou, když přijde na protahování, takže bych nemohl vážit sto padesát kilo. A nedovedu udělat tvoje oči.“

„To tvrdíš pořád,“ zamumlala jsem. Lehla jsem si na břicho, opřela jsem se o lokty a listovala jsem jedním z časopisů. Lease si taky něco vybral a další hodinu jsme strávili v družném mlčení. Bylo lehce jednotvárné a

naprosto normální. Dokázalo to ukolébat.

Po chvíli jsem vzhlédla a všimla jsem si, že má pod postelí hromádku papírů. „Á, tohle jsou ty tvoje kresby?“ Sáhla jsem po nich.

„É, já ne ?“ řekl váhavě, ale já jsem si je už začala prohlížet. Byl obdivuhodný. Nakreslil portrét Jacquese, který byl tak přesný, že to klidně mohla být fotografie. Zjevně dokázal kopírovat lidi na vlastní tělo i na papír. Obrátila jsem na následující stránku a ztuhla jsem. To jsem byla já.

„Páni, Leasi, ty kresby jsou úžasné. Ty jsi vážně, opravdu dobrý.“ Vypadal rozpačitě a pokrčil rameny.

„Chci říct, že u námětu tak hezkého, jako jsem já, to samozřejmě muselo dopadnout dobře, ale stejně,“ škádlila jsem ho. Usmál se. Jejda, to jsem se snad začínala zlepšovat v koketování nebo jak? Nikdo by neřekl, že jsem to praktikovala jedině, když jsem snila s otevřenýma očima. Vrátila jsem se k papírům. Teď byla řada být mírně rozpačitá na mně, protože na většině kreseb jsem byla já. Mírně rozpačitá a skutečně polichocená. Jedna z posledních kreseb byla detailní kresba mého obličeje s největším důrazem na oči, které Lease nechal nedokončené.

Pak jsem obrátila na poslední kresbu, a ta mě překvapila. Pokoušel se nakreslit sebe své skutečné já s mnohem menším úspěchem než u všech svých ostatních portrétu. „Máš silnější čelist, a vlasy máš trošinku zvlněné.“

„Ty mě opravdu vidíš takhle dobře,“ konstatoval ohromeně.

„To mám v popisu práce.“

„Jasně. Chtěl jsem se tě na to zeptat. Co to vlastně děláš? Proč tu pracuješ?“

„Pomáhám identifikovat paranormály a soustředit je sem pro další pozorování.“

„Máš ještě nějaké jiné schopnosti? Třeba nadlidskou

sílu nebo něco na ten způsob?“

Rozesmála jsem se. „Jasně. Rozhodně. Právě proto jsem včera málem přišla o život v místnosti plné upírů. Protože já jsem taková strašlivá bojovnice.“ Vypadal zmateně. Protočila jsem panenky. „Ne, nemám žádné schopnosti. Jsem normální, jenom vidím trochu líp než průměrný člověk.“ Nevysvětlovala jsem mu, že dokážu prokouknout veškerá krycí kouzla, protože tahle informace byla tajná.

„Jak tě našli?“

„To je dlouhá historie. Nebo vlastně ani ne tak dlouhá. Jenom nudná. Jsem tu už od mých osmi let. Jde tady o celou tu Mezinárodní smlouvu a já jsem v podstatě její hvězda.“

„Takže oni tě vlastní.“

„Ne! Nevlastní mě.“

„Což znamená, že můžeš odejít, kdykoliv tě napadne?“

Udiveně jsem se na něj podívala. „Proč bych měla chtít odejít?“

„Nevím jenom mi připadá, že nejsi moc… šťastná.“

„Já jsem dokonale šťastná!“ ujistila jsem ho a zamračila jsem se. „A kromě toho dělám spoustu dobrého. Vykastrovala jsem ?“ Zatvářil se zděšeně, a tak jsem se opravila. „Zneutralizovala! Tedy jako že jsem za posledních několik let zneškodnila stovky upírů. Identifikovala jsem vlkodlaky dřív, než mohli ublížit sobě nebo jiným, pomohla jsem vystopovat kolonii trollů a udělala jsem nespočet dalších věcí pro to, aby se svět stal bezpečnějším a organizovanějším místem.“ Vážně jsem řekla, že jsem udělala ze světa organizovanější místo? Páni. Blbé.

„Mohla bys odejít, kdybys chtěla?“

Pokrčila jsme rameny, protože jsem se při tomhle tématu necítila volně. Dlouho jsem tu byla docela spokojená, ale od Retha si čím dál častěji kladu otázku,

jaké mám možnosti a svým způsobem si dělám starosti, že vlastně nemám žádné. Bylo snazší na to nemyslet. Nikdo jiný se se mnou o tom nikdy nebavil, a když jsem to takhle lapidárně slyšela od Lease, žaludek se mi sevřel. „Nevím. Tady je to pro mě bezpečnější.“

„Bezpečnější pro tebe, nebo bezpečnější pro ně?“

„Hele, nechme toho, ano? Tohle je moje práce, můj život. Vyhovuje mi to.“

Zdvihl ruku. „Promiň. Mně jenom připadá, jako by tě spíš vlastnili než zaměstnávali.“

„Oni nemůžou držet lidi,“ odsekla jsem. „Podle mezinárodních předpisů smějí zadržovat nebo sledovat jenom paranormály.“

Znovu na mě vrhl ten svůj pohled, ten, v němž byl tak dobrý. Pozorovala jsem jeho vodové oči; byly smutné. „Evie, ty nejsi tak docela normální.“

Rozmrzele jsem vstala, posbírala jsem si časopisy a vytrhla jsem mu z ruky minivideopřehrávač. „Aspoň ale vím, jak vypadám.“ Zuřivě jsem vyběhla ven z jeho místnosti. V půlce chodby jsem se zhroutila na zeď a skoro jsem nemohla dýchat. Měl naprostou pravdu.

ÚČTY ZA TERAPII

Hloupé, hloupé, hloupé,“ mumlala jsem si, když jsem pochodovala po chodbě. Nebyla

jsem si jistá, co vlastně bylo hloupé, ale připadalo mi, jako by to v poslední době platilo pro spoustu věcí. Lease například se svými hloupými otázkami, který mě nutí uvažovat o věcech, o nichž bych radši nepřemýšlela. Zastavila jsem se před Raquelinou kanceláří. Musela mi uvěřit ohledně Retha, udělat něco s tím povelem, který jsem mu dala. Ona si pořád ještě myslela, že vílám jsou lidé úplně jedno. Jistě, znala ty příběhy, jak víly unesly smrtelníky a vzaly je do své říše a tančily tam s nimi (ano, je to přesně tak divné, jak to zní), ale od doby, kdy MAZP dala svým vílám konkretizovaný příkaz, aby to nedělaly, si

všichni tady mysleli, že už to teď není problém.

Zaklepala jsem a dveře se rozjely. Raquel stála u psacího stolu, sbírala si papíry a vypadala unaveně a vystresovaně. „Co se děje, Evie? Musím se za pět minut vrátit.“

Vešla jsem, posadila jsem se a zamračeně jsem zírala na její psací stůl. Dychtila jsem říct jí o Rethovi, použít jako důkaz ty děsivé poznámky, které pronášela Fehl na téma, jak jsem jeho, ale když jsem otevřela ústa, jako první mi z nich vyklouzlo: „Co kdybych chtěla odejít?“

Vypadala překvapeně. „Jak to myslíš?“

„Myslím jako, co kdybych s tím sekla? Co když už mám dost hloupých upírů a bezradných vlkodlaků a poltergeistů a trollů a Střediska? Co když už nechci jednat s psychotickými vílami? Co kdybych chtěla chodit na vysokou?“

Posadila se. „Zlato, odkud tohle máš?“

„Nevím, já jenom Neodpověděla jsi mi na tu otázku. Co kdybych odešla?“

„Ty nechceš odejít.“ Chápavě se na mě zadívala, ve tváři měla mateřský úsměv. Naštvalo mě to. Ona nebyla moje matka.

„Možná chci. Co uděláš ty nasadíš mi na kotník stopovač?“ Čekala jsem na její povzdech typu nebuď směšná. Jenže ona vlastně nejenže nevzdychla, ale vypadala vyděšeně. Vytřeštila jsem oči hrůzou.

„Nebesa, ty bys to udělala, viď, že ano?“

Zavrtěla hlavou. „Nebud hloupá. Víš, že mi na tobě záleží, a chci pro tebe to nejlepší. Já ?“

Vstala jsem. To, jak se zarazila, mi stačilo jako potvrzení; nevymaže to ani sebelepší předstírání, že jsou moje náhradní rodina. Opravdu jsem nemohla odejít. Beze slova jsem vyšla a zamířila jsem rovnou do centrálního zpracování.

Lish překvapilo, že mě zase vidí. „Co se děje, Evie?“

„Jakou mám klasifikaci?“ Zamračila se. „Jak to myslíš?“

„Myslím to tak, že chci vědět, jakou mám klasifikaci, Lish. Podívej se na ni. Hned.“

„Klasifikace se dává jenom paranormálům. Vždyť to víš.“

„No takže bych tam být neměla, a nesejde tudíž na tom, jestli se mě pokusíš najít.“

„Podle mě ne.“ Pokrčila rameny a mávla rukama před monitory. Pak přimhouřila oči. „Uch.“

„Co?“ Připadalo mi, že mám žaludek jako cihlu, která mi těžce a ostře leží v břiše.

„Já ty tady je klasifikace.“ Vzhlédla ke mně s obličejem zastíněným starostí.

„Co se v ní uvádí?“ šeptla jsem.

„Evie, tím se nic nemění. To tě nijak nemění.“

„Co se tam uvádí?“ Hlas jsem měla tvrdý. Po několika sekundách se Lish podívala zpátky na monitor.

„Uvádí se tam ‚paranormál stupeň sedm, původ neznámý, smrtelná forma‘. Statutární registraci máš ‚ chráněná, využívaná a sledovaná‘.“

Nevěřícně jsem zavrtěla hlavou. Paranormálové se řadili do několika kategorií podle několika faktorů; úrovně síly, běžnosti výskytu, stupně nebezpečnosti, a kolik je toho o nich známo. Upíři spadali do kategorie dva. Lish byla čtyřka. Víly víly byly šestka. Se sedmičkou jsem se nikdy nesetkala.

Připadala jsem si, jako by mi v mozku nastal zkrat. Vždycky jsem věděla, že jsem jiná. Ale myslela jsem si, že jsem normální člověk, který dovede některé paranormální věci. Ne paranormál, který umí něco lidského.

„Evie,“ ozvala se Lish, která čekala, dokud jsem se jí nepodívala do očí. „Vždycky jsi věděla, že jsi jiná. Nedopusť, aby ti to změnilo způsob, jakým se sama na

sebe díváš. MAZP je ?“ Zarazila se, pak se posunula blíž ke sklu. „MAZP nemá vždycky ve všem pravdu. Ty nejsi paranormální.“ Usmála se na mě a za širokýma, zelenýma očima měla smutek. „Ty jsi mimořádná. V tom je rozdíl.“

Nemohla jsem plakat, ještě ne, a to, že jsem byla zrovna teď s Lish, bolelo. Věděla jsem, že to chápe, ale nebyla jsem připravená se tomu postavit, a tak jsem jenom přikývla a pomalu jsem vyšla. Bloudila jsem otupěle Střediskem. Když jsem byla skoro zpátky u svého pokoje, na stěně přede mnou se objevil bílý obrys dveří. Zarazila jsem se a čekala, kdo z nich vyjde. V danou chvíli bych možná uvítala dokonce i Retha.

Ukázalo se, že to je nějaká jiná víla. Několikrát mi zajišťovala dopravu, ale její jméno jsem neznala. Vyšla ven s vlkodlakem, pak se otočila a chtěla projít zpátky.

„Počkej!“ zavolala jsem. Víla se ke mně otočila, velké, fialové oči byly bez zájmu. „Potřebuju dopravu.“

„Nemám pro tebe příkaz k přepravě.“

„Zrovna to přišlo; víš, že mám prověrku.“ Snažila jsem se vypadat netrpělivě. „Tohle má přednost.“

Víla lhostejně přikývla a natáhla ruku. Chopila jsem se jí a vešly jsme do tmy. „Kam?“

Kousla jsem se do rtu. Vlastně jsem o tom nepřemýšlela. „Ehmm ?“ Pak jsem si vzpomněla na jednu ze svých zatýkacích a značkovacích misí před několika měsíci. Bylo to na Floridě poblíž supermarketu. Jak se ten market jmenoval? „Nákupní centrum Everglades v Miami.“ Doufala jsem, že to bude stačit. Víly obvykle dostávaly pokyny od Lish nevěděla jsem, jak konkrétní musí ty instrukce být. Podle toho, jak mi to Lish jednou vysvětlovala, mají všechna jména pro víly určitou moc. Pokud dokážeš uvést jméno místa, na něž chceš, aby tě dopravily, dovedou to najít.

Divné, ale dneska se mi to hodilo; po několika dalších krocích se před námi otevřely dveře. Vystoupila jsem. „Díky,“ řekla jsem, ale víla už byla pryč.

Skoro všechny mé cesty se konaly v noci. Zdvihla jsem hlavu a vychutnávala jsem si pocit slunce na své tváři, šimrání vlhkosti. Byl březen, ale počasí tady bylo dokonalé. Vchod do nákupního centra byl přímo přede mnou. Poblíž byly dvě lavičky obklopené palmami a ibišky se zářivě rudými květy. Sedla jsem si a vstřebávala jsem přes tričko teplo. Pořád ještě mi bylo trochu zima vždycky mi byla trochu zima ale tohle bylo oproti Středisku nevídané zlepšení.

Po několika minutách jsem vešla, procházela jsem davy lidí a otravovala mě příliš hlučná reklama. Sledovat normální lidi mě obvykle rozveselovalo, kdykoliv se mi k tomu dostalo možnosti. Dneska jsem se z toho cítila jen ještě hůř. Co když sem opravdu nepatřím? Vždycky jsem si připadala vůči paranormálům téměř nadřazená, protože nakonec, bez ohledu na všechno, já jsem pořád ještě byla člověk. Mě nemuseli monitorovat ani kastrovat. Mě necpali do skleněné nádrže. Postarali se, aby můj život byl o moc lepší. Teď už jsem si tak jistá nebyla.

Zmítaná depresí a obavami jsem našla toalety a zírala jsem na sebe do zrcadla. Možná mi něco unikalo. Jestliže Lease doopravdy nevěděl, jak vlastně vypadá, je možné, že já jsem se na sebe nikdy pořádně nepodívala. Pátrala jsem po něčem vespod, spočívala jsem pohledem na svých bledých očích, a hledala jsem jakékoliv vodítko, že i já jsem něčím víc, než vypadám.

Nic.

Nic tam nebylo. Žádný pableskující náznak čehosi, žádné žhnoucí oči, žádné tělo pod mým vlastním tělem. Byla jsem to jenom já, stejná jako jakýkoliv jiný člověk, na jakého jsem se kdy podívala.

Až nato, že jsem nebyla jako oni, protože jsem dokázala vidět věci, které nikdo jiný neviděl.

Sklíčeně jsem vyšla z toalety. Neměla jsem nic. Neměla jsem peněženku, kabelku, identitu. V reálném

– normálním světě pro mě nic nebylo. Ať už jsem byla paranormální nebo ne, nepatřila jsem sem. Sedla jsem si na další lavičku a pozorovala jsem lidi kolem sebe. Dvojice, které jako by nebyly s to vytáhnout si ruce ze zadní kapsy toho druhého. Dívky zavěšené do sebe, které štěbetaly o tom, kdo se komu líbí a kdo řekl to nebo ono, no neblázni. Všichni si šli za svými krásnými, normálními životy. Nevěděli nic. Záviděla jsem jim.

Pořád ještě jsem tam seděla, když si ke mně někdo přisedl. „Evie.“ Raquel mě vzala za ruku. „Zlato, co to děláš?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Já nevím.“

„Měla jsem ti o tvé klasifikaci říct už dávno. Promiň mi to, prosím.“

Posmrkla jsem. Kdybych se rozplakala v nákupním středisku, nikdy bych si to neodpustila. „Proč jsi to neudělala?“

„Myslela jsem si, že na tom nesejde. Znamená to vlastně jenom to, že dovedeš něco, co nikdo jiný neumí, a my nevíme jak nebo proč. To neznamená, že nejsi člověk, nebo že jsi snad svým způsobem stejná jako upíři nebo víly nebo jednorožci.“

„Moment vážně? Jednorožci existují? Ty lžeš.“ Zúžila jsem oči.

Rozesmála se. „No, když budeš fakt hodná a začneš dělat domácí úkoly, možná ti je někdy ukážu.“

„Nemělo by mě to, že jsem třída sedm, zbavit povinnosti dělat domácí úkoly?“

„Ani omylem.“ Odhrnula mi z obličeje neposlušný pramen vlasů a usmála se. „Dovolila jsem, aby ses vyvlékla z hodin hry na piano, když ti bylo deset,

protože ses bála toho trollího učitele, a nikdy jsem si to neodpustila. Žádné flákání, pokud jde o domácí úkoly. A teď, když už jsme tady, bychom si klidně mohly i trochu nakoupit, nemyslíš?“

Vzdychla jsem si. Můj povzdech nebyl ani zdaleka tak působivý jako jakýkoliv z Raqueliných vzdechů, ale když na tom budu pracovat, je možné, že jednou nebudu vůbec potřebovat mluvit. „Já vlastně ani nemám náladu.“

Vypadala znepokojeně. „Ty si ze mě střílíš, viď?“

„Jasně. Jdeme.“ Strašně ráda jsem nakupovala, ale všechny své nákupy jsem si vyřizovala přes internet. Raquel mi dřív kupovala šaty, ale já jsem tomu už před lety učinila přítrž. Jedno děvče snese jen určitý počet sukní barvy námořnické modři a škrobených bílých košil. Ale být tam, mít skutečně možnost zkoušet si věci, cítit je, a vidět ty barvy ve skutečném životě, bylo mnohem lepší než ukazování a klikání. Když jsme skončily, byly jsme Raquel i já ověšeny taškami. Zavrtěla hlavou. „Není mi jasné, jak já tohle vyplním v přehledu výdajů.“

„Uveď to tam jako účty za terapii,“ navrhla jsem. Rozesmála se a zamířily jsme ke dveřím. Můj pohled upoutal jeden malý obchůdek. „Uch, momentíček!“ Vyrazila ze sebe povzdech ty si snad ze mě střílíš, ale šla za mnou do obchodu s uměleckými potřebami. Vybrala jsem hezký skicář a několik uhlů. Pak jsem pro jistotu přihodila ještě i barevné tužky a pastelky.

„To sis našla nového koníčka?“ zeptala se Raquel, když to všechno platila.

„Usoudila jsem, že moje stěna by si zasloužila změnu, nemyslíš?“ Raquel předtím trpělivě ignorovala mou výzdobu, ale já jsem věděla, že ji to žere.

Vyšly jsme ven a do vjezdu pro zásobování. Když si byla Raquel jistá, že se nikdo nedívá, přivolala přepravu a otevřely se dveře. Myslím, že to byla

úsluha kvůli tomu, že šlo o Raquel u mě se přeprava dostavila vždycky až za několik minut. Vystoupila stejná víla, která mě tady vysadila, a vzala nás za ruce. Dalo by se čekat, že na mě bude naštvaná, protože jsem jí předtím lhala, ale víly se vždycky starají jenom o věci, o které se zrovna starají, pokud to dává nějaký smysl. Nestála jsem jí v podstatě ani za další pohled.

Když jsme vešly zpátky do Střediska, pomohla mi Raquel odnést všechno do mé buňky. Postavily jsme tašky na zem a ona mi položila ruku na rameno a pátravě se mi zadívala do tváře. „Jsi v pořádku?“

Usmála jsem se. „Jasně, je to v pohodě.“ Zdálo se, že je s tím spokojená, a odešla. Můj úsměv pohasl. Vůbec nic nebylo v pohodě, a já jsem neměla tušení, jestli ještě vůbec někdy bude.

VIDÍM PŘÍMO SKRZ TEBE

Druhý den ráno jsem se pořád ještě cítila mizerně. Můj maraton Easton Heights včera

večer mi ani trošku nezlepšil náladu. Spíš ještě zhoršil. Věděla jsem, že to není skutečný život, ale přesto mi pořád ještě připomínal všechno to, co nebudu mít: maturitní plesy, hádky s ostatními dívkami, nejlepší kamarádky, které doopravdy mají nohy a dýchají vzduch, kluka. Zvláště kluka.

Vyvolala jsem si na obrazovce videa Lish. „Je dneska Raquel k mání?“

Zavrtěla hlavou. „Není ve Středisku. Další porady.

Chceš, abych jí zavolala?“

„Ale ne, o nic nejde. Jen jsem se jí chtěla na něco zeptat; nijak to nespěchá.“ Usmála jsem se a zamávala jsem Lish, pak jsem obrazovku vypnula. Procházela jsem tašky s novými věcmi a natáhla jsem si přiléhavé šaty s pruhy jako zebra a ostře růžové kozačky na vysokém podpatku, které mi těsně obepínaly lýtka. Můj styl nebyl až tak úplně decentní, ale když někdo žije na místě, kde je všechno bílé, má potřebu to přece jenom trochu oživit. Z těch bot jsem neměla tak velkou radost, jak jsem myslela předtím. Ale i tak jsem vypadala dobře.

Vzala jsem tašku s výtvarnými potřebami a chystala jsem se vyjít ze dveří, když jsem dostala lepší nápad. Raquel mi před několika lety dala k Vánocům kolečkové brusle. Natropila jsem takovou paseku, když jsem si to svištěla po chodbách a vrážela jsem do všeho a do všech, že mi je zase sebrala. Ve svém pokoji jsem ovšem měla u psacího stolu kolečkovou židli. Pokud mě jízda na té židli po chodbách aspoň trochu nerozveselí, tak už mě nenapadalo, co by to ještě mohlo dokázat.

Zavěsila jsem si tašku zezadu na židli a vystrkala jsem ji do chodby. Asi metr jsem ji roztlačovala, aby se řádně rozjela, a pak jsem na ni naskočila. Řítila se chodbou a stáčela se doleva, až jsem narazila do zdi. Vzala jsem to tou delší cestou, za strašně divných pohledů (a několika nadávek, když museli uskakovat) od lidí, jež jsem míjela. V Leaseově chodbě jsem se naklonila tak, aby židle vjela do jeho místnosti a došoupala se až na půl cesty k jeho posteli. Pak se překotila. Vzhlédla jsem do jeho velmi překvapeného obličeje. „Ahoj.“ Rozhihňala jsem se.

„Ahoj?“ Povytáhl jedno obočí. Kruci, zase jenom to jedno! Dneska měl podobu onoho tmavovlasého, tmavookého hezounka. Ten se mi líbil.

„Tak.“ Vyskočila jsem a uhladila jsem si šaty „Měl jsi

pravdu.“

„Já jsem měl pravdu?“

„Jo. MAZP mě má rovnou tady nahoře s vílami. Celou tu dobu jsem si myslela, že jsem součást rodiny; ukazuje se ovšem, že mě pozorují. Hrozné.“

„To mě mrzí.“ Znělo to, jako by to myslel vážně.

„Jasně, no, podle mě se pletou. Protože když se na sebe podívám, vidím jedině sebe. Nic jiného.“ Uvažovala jsem o tom dosti urputně a dávalo to smysl. Kdybych byla paranormál, něco bych viděla.

„Takže ty vidíš skrz ostatní věci? Nejen skrz mě?“

Neměla jsem o tom mluvit, ale v tuhle chvíli mi to bylo jedno. „Promiň, ty nejsi zase až tak mimořádný.“ Zazubila jsem se na něj. „Když jde o něco paranormálního, já to vidím, ať je na povrchu cokoliv.“

„Páni. Hezký trik.“

„Docela se hodí. Tak, přinesla jsem ti dárek.“ Podala jsem mu tašku. Podíval se dovnitř a obličej se mu roztáhl v úsměvu.

„Díky. To je skvělé.“

„Myslela jsem, že bys mě mohl trochu učit. Já přes ty postavy nějak moc nejsem.“

„O čem to mluvíš? Vždyť ty máš skvělou postavu.“

On se mnou flirtoval! Rozesmála jsem se a zčervenala jsem. „Pitomečku.“ Rovněž se zasmál a posadil se na pelest postele. Poklepal na místo vedle sebe. Další hodinu strávil tím, že mi vysvětloval proporce a způsob, jak je zobrazit. Na konci hodiny jsem byla pořád ještě hrozná, ale lepšila jsem se. A taky jsem se bavila, což bylo bezva.

„Tak, vidíš skrz to něco?“ zeptal se a znovu mě načrtl.

Sledovala jsem jeho ruce a fascinovala mě souhra mezi rukama, které mi ukazoval, a jeho skutečnýma rukama vespod. „Ne. Nevidím skrz šaty nebo tak. Jen krycí falešnou kůži. Až na to, že tebe vidím celého,

protože tvoje šaty nejsou opravdové.“ Zděšeně jsem se zarazila. „Chci říct, nedívám se je těžké tě uvidět, a já se ráda dívám na tvůj opravdový obličej, ale nesnažím se vidět nic, protože Uch, sakra, tohle zní děsně.“

Měl ve tváři podivný výraz, jako by si nebyl jistý, co si má myslet. „Hm. Tohle nikdy předtím nebyl problém. Možná bys mi příště mohla přinést nějaké trenýrky.“

Přikývla jsem, pořád ještě zahanbená. Zoufale jsem chtěla změnit téma, a tak jsem řekla: „A co ty? Ty si jenom, abych tak řekla, projektuješ věci na sebe, nebo si můžeš opravdu prodloužit vlasy a tak?“

Začal pableskovat a jeho tričko s krátkými rukávy nahradilo triko s dlouhými. Natáhl paži a já jsem se látky váhavě dotkla. Byla hmatatelná, ale na omak příliš hladká na to, aby byla skutečná. „S vlasy je to totéž.“

„To je tak divné.“ Vzala jsem falešný materiál mezi prsty. „Cítíš to? Je to, jako by to byla součást tebe nebo něco na ten způsob?“

Zavrtěl hlavou. „Vlastně ne. Nemám ponětí, jak to dělám nebo jak to funguje.“

„A proto jsi se sem vloupal? Abys zjistil, co jsi?“ Rozesmál se. „Ne. Mně je jedno, co jsem podle

MAZP.“

Zamračila jsem se. „Jo, mně taky. A proč jsi se sem tedy vkradl?“

Po chvíli zavrtěl hlavou. „Povím ti to později, ano?“ Byť bych to chtěla sebevíc vědět, uvědomila jsem si,

že na tom ve skutečnosti nesejde. Ani jeden z nás přece nikam nepůjde. „Jasně.“

„Jak ale můžeš vydržet to cestování sem tímhle způsobem? Když jsem vzal tu ženskou za ruku, neměl jsem tušení, co se děje. Měl jsem dost co dělat, abych nezpanikařil.“

„Jo, jasně, Vílí stezky. Ty jsou děsné. Ty jsi nevěděl,

že je to víla?“

„Já toho vlastně o vílách moc nevím.“

„To máš štěstí. Není o co stát.“

„Proč? Připadá mi to docela užitečné, když jsou schopné otevřít dveře kamkoliv.“

„Jo, jasně. Superužitečné. Ale v takovém případě musíš s vílami přicházet do styku.“ Začala jsem povídat a nějak jsem skončila tím, že jsem mu vylíčila celou vílí historii. Nevěděla jsem jistě, kolik víl MAZP kontroluje, ale ty, které jsme měli, nás za to nenáviděly. Slyšela jsem také, že jsou různé typy víl, ale pokud jsem mohla soudit, existoval pouze jeden krásný, mocný a psychotický. Vysvětlila jsem toho co nejvíc o tom, jak do určité míry manipulují přirozený svět a cestují po svých stezkách mezi Zemí a Vílími říšemi, ale to byla jedna z oblastí, o kterých Raquel moc nemluvila. Vždycky se chovala tak, jako by tu víly byly jenom kvůli dopravě, ale já měla podezření, že je v tom něco víc. Skončila jsem tím, že jsem mu pověděla o všech těch operativcích, o něž jsme za ta léta přišli jenom proto, že zbodali nějaký příkaz.

„Proč je MAZP používá, když jsou zlé?“ zeptal se Lease zmateně.

„Ony nejsou zlé. Ony dokonce ani nejsou samy o sobě doopravdy nemorální. Jsou jenom zcela bez morálky. Nefungují na stejné úrovni jako my. Pro víly je podstatné jediné to, co chtějí. To je jejich dobro. Všechno ostatní je nadbytečné. Takže když unesou lidi, nic se neděje chtějí nějakou osobu, tak si ji vezmou. Nebo někoho zabijí. Jestliže žiješ věčně, jak moc v celkovém úhrnu záleží na jednom smrtelném životě? Jestliže existuješ mimo čas, není vůbec nijak podstatné, jestli připravíš nějakou osobu o těch čtyřicet let života, které jí ještě zbývají. Ony si toho ani nevšimnou.“

„Takže ty máš ráda víly?“

„Uch, proboha ne. Myslím, že spolupráce s nimi je to

nejhloupější, co mohla MAZP kdy udělat.“

„No tak proč je používají pořád dál?“

„První konkretizovaný příkaz, který každá víla dostane, je sloužit MAZP. Agentura si myslí, že může kontrolovat víly já vím, že nemůže,“ zamumlala jsem chmurně. Podívala jsem se na jeho náčrt. „Páni, jsi dobrý.“

„Hezký model. A líbí se mi, co máš na sobě.“ Z jeho úsměvu jsem nepoznala, jestli to myslí vážně nebo si země střílí.

„Můžu ti s těmi šortkami přinést taky nějaké takovéhle kozačky, jestli chceš.“

Rozesmál se. „Jenom to, že dokážu vypadat jako holka, ještě neznamená, že se chci jako holka oblékat.“

„Máš pravdu. Ty bys na ně stejně nejspíš neměl lýtka.“ Vstala jsem a protáhla jsem se. „Nejspíš už radši půjdu. Já totiž teoreticky vlastně ani nevím, kde tě drží.“ Mrkla jsem na něj.

„Tak to by sis měla vzít tohle. Můžeš cvičit.“ Podal mi náčrtník a tužky. „Přijdeš zase, viď?“

„Jasně. Ty tady jsi ta nejzajímavější osoba.“ Začal se usmívat, a tak jsem zavrtěla hlavou a nasadila jsem posměšně vážný výraz. „Nemusí ti to nijak lichotit většinu tvé konkurence tvoří nemrtví.“

Sedla jsem si na svou židli a pozpátku vyjela z jeho místnosti. Sledoval mě, tiše se smál, a já jsem ho bujaře pozdravila. Po návratu do své buňky jsme vytáhla náčrtník a podívala se na jeho kresby. Ty moje byly ve srovnání s jeho bídné, ale byla jsem mnohem, mnohem spokojenější, než předtím, než jsem ho jela navštívit. Vytáhla jsem pastelky a začala jsem trénovat.

Celý následující týden jsem neměla možnost vyplížit

se do Leaseovy místnosti. Mezi mým obvyklým vyučováním a mimořádnou pozorností (čti: otravností) ze strany Raquel jsem neměla vůbec žádný volný čas. Každý den, kdy jsem ho neviděla, znamenal větší rozčarování. Konečně přišel zase víkend. Navzdory veškeré pravděpodobnosti jsem doufala, že Raquel nebude mít čas.

Zazvonění u mých dveří v neděli dopoledne, kdy jsem dokončila přípravy, mě přimělo změnit názor. Raquel vešla s úsměvem dovnitř. „No tobě to ale sluší,“ konstatovala.

Jistěže mi to slušelo chtěla jsem ten den jít za Leasem. Vynutila jsem úsměv. „Co se děje?“

„Nevím, myslela jsem si, že bychom si třeba mohly dneska někam vyjít. Kamkoliv by se ti chtělo na pláž, znovu do toho nákupního střediska, do kina.“

„Vážně?“ Tohle bylo nové. Výlety do terénu bývaly obvykle pečlivě naplánované a koordinované. Většinou jsme navštěvovaly muzea, která nějak souvisela s látkou, kterou jsem zrovna probírala. Když jsem byla mladší, líbívalo se mi to. Chodily jsme po muzeu a já jsem dělala, jako že Raquel je moje máma a že jsme normální matka a dcera. Cestování po Vílích stezkách zpátky tu iluzi pochopitelně rozbilo.

„Teď tu byl strašný fofr; oběma by nám udělalo dobře si orazit.“

„Fajn, to zní lákavě!“ Myslela jsem to vážně. I když jsem moc chtěla zase vidět Lease, nebyla jsem venku ze Střediska celý týden.

Raquelin komunikátor se rozpípal. Podívala se na něj a obličejem jí přelétlo hluboké, ustarané zamračení. A pak, zrovna když jsem čekala povzdech, Raquel zaklela. Ona zaklela. To se nikdy předtím nestalo, ani jednou, co jsem si pamatovala. Ať už ta zpráva byla jakákoliv, muselo to být něco opravdu, opravdu ošklivého.

„Mrzí mě to,“ řekla a už pádila ke dveřím. „Je to opravdu naléhavé!“

„Nedělej si s tím starosti.“ Sledovala jsem, jak odchází. Chtěla jsem vědět, co se děje, ale věděla jsem, že pokud se to nebude týkat mě, nic mi neřekne. Protože nepatřím k typům, kteří by promarnili nějakou příležitost, popadla jsem své výtvarné potřeby a trenýrky, které jsem objednala po internetu, a pak jsem zamířila k Leaseově místnosti. Pomyšlení na to, že ho zase uvidím, ve mně překvapivě vyvolalo rozechvění.

POEZIE A DRŽENÍ SE ZA RUKU

Lease ležel na posteli zády ke dveřím, když jsem přišla. Musel se k smrti nudit, když tady byl

takhle uvězněný. Pomyslela jsem si, že ho nechám klimbat, ale pak jsem usoudila, že by si to patrně nepřál. Hodila jsem mu na hlavu basketbalové trenky. Bude daleko lepší dívat se na něj bez obav z toho, že uvidím skrz jeho projektované šaty.

Ohromeně se posadil. Pak mě uviděl a zazubil se. Dneska měl na sobě zase podobu toho hezkého černošského chlapce. Úsměv toho hocha se mi líbil, ale Leaseův úsměv vespod byl zrovna tak hezký. „Ahoj,“ pozdravil mě. „Dala sis hodně na čas.“

Vzdychla jsem si a předstírala jsem, že jsem nad věcí. „Někteří z nás mají i vlastní život, víš.“

„Jasně, pamatuju si, jaké to bylo.“ Pod dekami si natáhl trenýrky. „Divné, mít zase na sobě opravdové šaty.“

„Není ti zima?“

Divně se na mě podíval. „Tady uvnitř není zima.“

„Ty jsi cvok.“

Odhodil deky a vstal. Rozesmála jsem se; trenýrky visely přes khaki kalhoty. Kalhoty se rozpustily a objevily se dvě štíhlé nohy.

„Tak, trénovala jsi?“

Posadila jsem se na jeho postel. „Jo, ale pořád ještě nejsem tak dobrá.“ Podala jsem mu náčrtník. Listoval jím a pokyvoval hlavou.

„Ne, tyhle jsou o moc lepší. A jsi fakt dobrá na barvy.“

Rozzářila jsem se. Podal mi zpátky skicář a naše ruce o sebe zavadily. Usmála jsem se a zavrtěla jsem hlavou. „Strašně divné.“

„Co?“

„Já jen nevím, vždycky čekám, že budeš na omak jako voda nebo něco na ten způsob. Když jsem se tě poprvé dotkla, abych ti mohla nasadit kotníkové čidlo, měla jsem strach, že mi ruka projde skrz tvé tělo.“

Zasmál se. „Ne.“

„Myslela jsem si, že to bude stejné jako ponořit ruku do studené vody. Ale ty jsi opravdu teplý.“

Položil ruku na hřbet mojí. Srdce mi v hrudi šťastně poskočilo. „Ty máš ledové ruce.“

„Vidíš? Tady uvnitř je zima. Říkala jsem ti to.“ Proti své vůli jsem se trochu zakabonila, když odtáhl ruku.

„Jaký jsi měla týden?“ zeptal se.

„Dost nudný. Ale nejspíš ne tak nudný, jako byl ten tvůj.“

„Nejspíš ne.“

„Co s tebou vlastně provádějí? To tě tu budou prostě jen tak držet navěky?“

„Doufejme, že ne. Musím vyřídit nějaké věci, prováděli se mnou testy, ale bohužel myslím, že jsem moc nespolupracoval. A chodí si se mnou promluvit Raquel, snaží se přijít na to, odkud jsem přišel a proč jsem jí procházel věci.“

„Já jsem na to taky trochu zvědavá.“

Usmál se. „To bych řekl. Je to ale samozřejmě hlavně tvoje vina, že musím trčet v téhle místnosti.“

Musela jsem uznat, že má pravdu. Vlastně nemusela. „Ne, za to, že ten tvůj plán byl tak mizerný, že tě chytila bezmocná nedospělá dívka, si můžeš sám.“

„Bezmocná? To sotva. Myslím, že si pamatuju popravu elektrickým proudem.“

„Jo, jasně, přesně tak to bylo.“

„Ty s sebou dneska nemáš toho svého Žaha. Posledně jsi ho taky neměla.“ Přemítavě se na mě zadíval.

„Ty něco plánuješ?“ Nebyla jsem nervózní. No, trochu možná ano, teď, když to řekl.

„Ne, vůbec ne. Jsem rád, že mi důvěřuješ.“

„Tak znovu, jak velkou hrozbu může představovat někdo, jehož velkolepý plán, jak se vloupat do Střediska, spočívá v mlácení lidí a utíkání?“

Položil si ruku na prsa. „Au. Ale máš pravdu. Neměl jsem ponětí, co dělám. Byl jsem dost zoufalý.“

„To je v pořádku. Všichni děláme hlouposti. Já jsem minulý týden sledovala jednoho upíra a vtrhla jsem do místnosti, kterou jsem si předtím nepřekontrolovala. Ukázalo se, že tam byla ještě celá banda dalších upírů. Skoro mě zabili.“

„Jak ses odtamtud dostala?“

„Reth,“ zamračila jsem se.

„Kdo je to Reth?“

„To je dlouhé povídání.“

Lease se opřel dozadu. „Ničeho nemám tolik jako času.“

Svěsila jsem ramena pod tíhou vzpomínek, když jsem pomyslela na to, jakou nádheru vnesl Reth do mého života přinejmenším na nějakou dobu. „Když jsem tady začínala, myslela jsem si, že víly jsou andělé. Byly tak krásné a tajemné. Pak, když mi bylo asi čtrnáct, přišel Reth. Nejdřív byl jako všechny ostatní víly chladný a rezervovaný. Ale když zjistil, co dovedu, začal se mnou mluvit, projevovat zájem. Nejenže to byl jeden z těch ojedinělých mužů tady, ale byl taky to nejnádhernější, co jsem kdy viděla. Zanedlouho začal chodit do mé buňky, vykládal mi příběhy, poslouchal mě. Když jsme spolu mluvili, držel mě za ruku a bylo to, jako by mě prohříval zvenčí dovnitř. Žila jsem jenom pro ty chvíle, kdy budu s ním, a on mi vyprávěl, jak mě odvede s sebou do své země snů. Která osamělá dívka by nechtěla tohle slyšet?“

Lease se zamračil a vypadal ustaraně. „Takže vy dva jste spolu, no, jako že chodili?“

Vzdychla jsem si a zabolelo mě srdce při vzpomínce na to, jak moc jsem Retha milovala, jak jsem na něm byla závislá. „To nebylo chození jako chození. Chci jako říct, že jsme se nelíbali ani jsme neprováděli nic normálního. Ale i tak, pokaždé, když mě držel za ruku, mi začalo být tepleji, byla jsem rychlejší. Přicházel a brával si mě uprostřed noci, tančil se mnou, až jsme oba žhnuli, přísahám. Myslela jsem, že je dokonalý. Někdy, když mě držel, jsem měla srdce tak rozpálené, až jsem myslela, že mi praskne.

Pak jsem jednoho dne šla na jednu prostou pochůzku, měla jsem přivést vlkodlaka. S těmi je většinou dost snadná práce ti lidé jsou tak vyděšení, že se jim uleví, když najdou někoho, komu to můžou vysvětlit. Myslím, že tenhle chlap byl vlkodlak několik

let a v podstatě se mu to líbilo. Takže když jsem ho našla a sdělila jsem mu, že je zatčený, doopravdy se rozzuřil a udeřil mě. Než jsem si stačila uvědomit, co se děje, byl tam Reth. Jeho tvář to byla zosobněná zuřivost. Nebylo v ní nic lidského. Napřáhl ruku a vlkodlak odletěl na strom. Pak Reth začal něco mumlat a ten strom se začal třást a praskat, rozrůstat se a ten vlkodlak byl rozdrtilo ho to zaživa,“ zakončila jsem chvatně a snažila jsem se zahnat z hlavy vzpomínku na ten obraz a křik. „I když jsem Retha pořád ještě milovala, vyděsilo mě to tolik, že jsem s ním měsíc nemluvila ani jsem se s ním neviděla. Ten žár vyvanul, a já jsem konečně dokázala vidět věci jasně. Nevím, co dělal Raquel si myslí, že se to dokonce ani nestalo.“ Zakabonila jsem se. „Takže teď se mě pokaždé, když mě vidí, snaží dotknout a já cítím, jak se mnou znovu šíří ten žár a pokouší se proniknout mi k srdci.“

Lease chvilku mlčel. „Proč ho jednoduše neposlali pryč?“

„MAZP je na vílích kouzlech příliš závislá. Její vedení si myslí, že jen kvůli tomu, že zná jméno nějaké víly, ji může ovládat, takže její vedení se o to nestará. Neví, jak si počíná hloupě.“

„MAZP neví spoustu věcí.“

„Jo.“ Zamračila jsem se a snažila se vypudit z hlavy vzpomínku na Rethovy dotyky. „Tak, teď jsi na řadě ty. Co jsi tady dělal? Máš nějakou rodinu? Chodil jsi do školy? Kde žiješ? Býval jsi vždycky takovýhle?“ Vytryskly ze mě všechny ty otázky, které jsem si pro něj schovávala. Kromě dotazu, zda má přítelkyni. Ten jsem si dokázala nechat pro sebe.

Lease se jenom zasmál. „Vzhledem k tomu, že se Raquel rozhodla se k nám přidat, se domnívám, že si o těchhle věcech budeme muset promluvit někdy jindy.“ Vzhlédla jsem. Raquel stála ve dveřích s rukama v bok a vypadala, jako by měla začít plivat oheň. „Uch,

sakra,“ zamumlala jsem. Pak jsem s úsměvem zamávala. „Ahoj, Raquel. Co se děje? Ty sis to rozmyslela s tím kinem?“

„Co tady děláš?“

„Víš, jen tu tak sedím. Lease mě učil kreslit.“

„Vstaň a odsuň se od něj, hned!“

„Ále, klídek.“ Máchla jsem přezíravě rukou. „Kdyby mě chtěl zabít, už by to udělal. Přinesla jsem mu všechny tyhle ostré tužky, ty jsou ideální na ubodání, a on se zachoval jako dokonalý džentlmen.“

„Evie!“ Hlas jí teď zněl nebezpečně. Myslela to vážně. Chystala jsem se vstát, ale Lease mě vzal za r uku.

„Ty chceš odpovědi?“ obrátil se k Raquel. „Nech ji pobývat se mnou a já ti řeknu, proč jsem přišel.“

Raquel se podívala ze mě na něj. Měla ve tváři takový ten divný výraz, vypočítavý, ale přitom skoro smutný. Viděla jsme na ní, že zoufale prahne po odpovědích, ale bylo tu i něco víc. Nevěděla jsem, co. Konečně zavrtěla hlavou a vzdychla. Byl to povzdech, jaký jsem od ní slýchala jen zřídka povzdech porážky. Nemohla jsem tomu uvěřit.

„Dobře,“ přisvědčila.

Lease mi pustil ruku. „Kolik mrtvých paranormálů jste tenhle týden našli?“

Raquel vypadala překvapeně, pak podezíravě.

„Paranormálové moc často neumírají. Proč si myslíš, že jsme nějaké našli?“

Protočil panenky. „Kolik?“ Zarazila se, pak řekla: „Třicet.“

„Moment, cože? Vážně?“ Nemohla jsem tomu uvěřit. Třicet mrtvých paranormálů? To se prostě nestávalo. Přicházeli jsme o pět, možná deset za rok. A většinou to byli upíři, kteří zaktivovali funkci svěcené vody na svých kotníkových stopovačích.

„Tak to vám jich spousta chybí,“ ozval se Lease.

„Řekl bych, že se to možná blížilo k padesátce, pokud ta čísla zůstávají stabilní.“

„Odkud máš tyhle informace?“

„Ty si vážně myslíš, že MAZP je jedinou skupinou, která to sleduje?“

Raquel se zatvářila vítězně, protože si byla jistá, že konečně Lease odhalí. „Jaká je tvoje skupina?“

Lease zavrtěl hlavou. „Nejsem hloupý. My nemáme zájem na tom, abychom byli označkovaní. Nemáme ani zájem být povražděni.“

„Odkud dostáváš informace?“ opakovala.

„Od vědmy. Ta říkala ?“

„Ty znáš nějakou vědmu? Kde?“ Teď jí oči prakticky vylézaly z důlků.

„Přestaň mě přerušovat, prosím. Řekla mi, že odpověď je v MAZP, a pak ze sebe vychrlila takovou divnou báseň.“

Raquel dychtivě čekala. „No?“

Lease se otočil a podíval se na mě. „Evie, chceš ji začít?“

„Cože?“ Byla jsem úplně zmatená.

„Oči jak bystřiny, v nichž roztál sníh,“ řekl tiše.

Tohle jsem mu řekla, když se poprvé pokoušel zjistit barvu mých očí. Není divu, že jsem ho vyděsila. Já jsem to už dávno pustila z hlavy, až doteďka ale jak mohl vědět, co jsem já slyšela ve snu? „O čem to mluvíš? Já já ani nevím, co to znamená.“

„Jak zněl zbytek té básně?“ zeptala se netrpělivě Raquel.

Otočil se k ní. „Povím ti to, až mě necháš jít.“

„My tě nenecháme jít. Pokud vím, je za těmi útoky tvoje skupina. Možná ses sem vloupal proto, abys našel naše stopovací záznamy kvůli dalším obětem.“

„Já bych řekl, že ať je ta věc cokoliv, prostě si vede dobře sama o sobě.“

„Tak proč jsi se sem vloupal?“

„To jsem ti už řekl. Ta vědma říkala, že odpověď je tady. Myslel jsem, že o tom možná máte informace, objevili jste nějaký systém nebo něco na ten způsob. Tohle jsem tady hledal. Je jasné, že jsem byl na špatné stopě, protože vy toho zjevně víte ještě míň než my.“

Raquel byla doopravdy naštvaná. Nikdy jsem neviděla nikoho, kdo by ji dokázal vytočit tak spolehlivě jako Lease. „Až budeš ochotný poskytnout mi něco užitečného, dej mi vědět. Evie, jdeme.“

„Myslím, že tu ještě chvíli zůstanu.“ Jejda jejda, to tedy byla špatná odpověď.

Skoro nepohnula ústy a vyštěkla jediné slovo:

„Hned!“

„Myslím, že za tebou zajdu pak, Leasi.“ Nechala jsem věci na kreslení u něj a vyšla jsem za Raquel ven. Ve dveřích jsem se ještě otočila a rozpačitě jsem se na něj zakřenila.

„Já nemůžu Proč jsi byla Mohla jsi ?“ Raquel se zarazila a zhluboka se nadechla. „Hrozně jsi mě zklamala.“

Protočila jsem panenky a šla jsem vedle ní po chodbě. „Jasně, no, možná kdybych měla opravdový život nebo nějaké kamarády, nemusela bych vysedávat s vězni. Ale je to prostě takhle, a on je moc milý, a já si myslím, že kdybyste na něj byli milí vy, mohli jste se už dávno něco dozvědět.“

„Ty nechápeš, jak tohle funguje.“

„Ne, nechápu, protože ty mi nic neřekneš! Co je to s těmi mrtvými paranormály?“

Raquel si unaveně mnula čelo. „Nevím. Minulý týden to byli ti upíři, a v posledních několika dnech přibylo několik dalších. Buďto jsme to nepodchytili, nebo se to zhoršuje.“

„Co budete dělat?“

„Nasadili jsme na to pracovníky analýzy a výzkumu, ale v poslední době jsme neměli velké štěstí v

nacházení odpovědí. Zrovna jako s tím tvým kamarádem tam uvnitř nemáme tušení, co je zač ani odkud přišel.“

„Tak trochu něco jako já?“

Vrhla na mě ostrý pohled, který vzápětí změknul.

„Ty jsi naprosto odlišný případ.“

„Jasně. Dobře.“ Chtěla jsem dodat ještě nějakou špičku, ale věděla jsem, že bych ji tím vyprovokovala příliš. „Á, a přišla už jsi na nějaký nový příkaz pro Retha? Už mě nebaví spát s činkami na posteli.“

„Ty spíš s činkami na posteli?“

„Musím se nějak udržet v bezpečí.“

Vyrazila povzdech typu teď se tím nemůžu zabývat.

„Víš přece, že tě víly nemůžou odnést. Všechny mají přísný zákaz únosů.“

„To by měl někdo říct Rethovi. Mimochodem, tady nejde o unášení, tady jde o to, co dělá ?“

„To už by stačilo, Evie. Je možné, že zase není tak hrozné, že vysedáváš s Leasem, jestli tě to zbaví té tvé posedlosti tou vílou.“

Zarazila jsem se na místě. Raquel popošla ještě několik kroků, než si toho všimla. „Mé posedlosti Rethem? Proč mi v tomhle nevěříš? Myslela jsem, že ti na mně záleží!“ V očích mě pálily hněvivé slzy, a pevně jsem stiskla rty, než bych stačila říct něco dalšího. Zhluboka jsem se nadechla a zavrtěla jsem hlavou. „To je jedno, jdu do svého pokoje.“

„Hlavně mi nezapomeň vždycky dát vědět, než zase půjdeš za Leasem.“

„Jasně, protože tady je všechno založeno na vzájemné důvěře, co?“ Než stačila odpovědět, otočila jsem se a odešla.

ZAPALTE MŮJ OHEŇ

Druhý den (po odeslání dosti úsečného vzkazu, v němž jsem Raquel informovala, že jdu za

Leasem) jsem vešla do jeho místnosti s laptopem v ruce. Dneska dopoledne byl za Číňana a naprosto k sežrání. „Co sis naplánovala na dnešek?“

Sjela jsem ho příkrým pohledem. „Přinutím tě pochopit, že Easton Heights jsou sice populární u diváků, ale kritici je vážně podceňují.“

Vzhlédl ke stropu a vzdychl. „Takže Raquel se uchýlila k mučení.“

Plácla jsem ho do ramene a pokračovala jsem.

„Vybrala jsem tři epizody, které jsou nejen názornou ukázkou vynikajícího hereckého umění, ale i nedostižného děje. A tobě se budou líbit.“

„To je rozkaz?“

„Ne, to je pohrůžka.“

Dal si polštář na zeď jako opěrátko a posadil se napříč přes postel. Já jsem si sedla k němu a nevadilo mi, že se budeme muset dotýkat, abychom oba viděli na obrazovku. V té chvíli mi to došlo právě v tom okamžiku, když se naše paže setkaly že jsem se do něj totálně zbláznila. Mělo mi to být jasné už předtím, protože jsem na něj pořád hodně myslela, ale v tomto okamžiku jsem to věděla. Měla jsem ho ráda. Prostě ráda. Hodně. Nejen takovým tím způsobem, jako že najednou mám konečně někoho, s kým můžu koketovat, ale tak, že ho chci držet za ruku a líbat se s ním.

A najednou mi nemohly zlepšit náladu ani Easton Heights. Zaplavila mě nejistota. Co když na mě byl milý jenom proto, že já jsem tady byla jediná, kdo na něj byl hodný? Co když má v normálním světě nějakou přítelkyni? Vzhledem k tomu, jak dovedl měnit svůj vzhled, mohl mít padesát přítelkyň, a ony by se o sobě nikdy nedozvěděly! A co by se stalo, kdyby ho MAZP pustila? Už bych ho nikdy neviděla. Ta myšlenka mě drtila. Ale co by se stalo, kdyby ho nepustili? Zahořkl by a byl by vzteklý a dával by vinu mně, protože za to, že ho chytili, jsem opravdu mohla já.

Lease do mě šťouchl. „Nebylo to tak hrozné,“ řekl s úsměvem, a já jsem si uvědomila, že první epizoda už skončila.

Vzmohla jsem se na chabý úsměv. „Nebylo to tak hrozné? Bylo to úděsné.“

Zúžil oči. „Není ti něco?“

Natáhl ruku a položil ji na moji. Srdce mi jednou vynechalo on mě má taky rád!

„Ty si děláš starosti s tím, co vraždí ty paranormály, viď?“

Blbost. On mě neměl rád. „Co to má se mnou

společného?“ zeptala jsem se, než jsem se nad tím stačila zamyslet. „Chci říct, je to zlé, to ano, ale není to vlastně můj problém. MAZP na to přijde.“

Odsunul ruku. „Ty to nechápeš, viď? Evie, s tebou to má společného úplně všechno. Ty jsi totiž paranormál, ať se ti to libí nebo ne.“

Dobře, mně se to fakt strašně nelíbilo. Chtěla jsem to říct, ale on prostě pokračoval.

„Jsou jedněmi z nás, a ať je vraždí, co chce, není to jenom ohrožení pro těch pár mimořádných bytostí, které ještě zbyly, je to ohrožení i pro nás.“

„Mně je líto, že paranormálové umírají, ale vážně, to, že ti upíři, kteří se mě pokoušeli zabít, skončili mrtví, mě zase až tolik nedrásá.“

„Nejsou to jenom upíři; tam venku jsou celé druhy, o jejichž existenci nemáš ponětí. A jestli bude tohle pokračovat ještě o hodně déle, už existovat nebudou. Svět se kvůli tomu změní v mnohem chladnější, prázdnější místo.“

„Copak není takový už teď?“ Hlas mi prostoupila trpkost. Já jsem nemohla být buďto jedno, nebo druhé

– kvůli tomu, že jsem nebyla ani normální, ani paranormální, jsem nepatřila nikam. Už jsme měla plné zuby toho, že nikam nepatřím.

„Věř mi, když ti říkám, že není. A já ti chci ten svět ukázat. Ale musíme zajistit, aby se ještě bylo na co dívat.“

Vzdychla jsem si. „Co můžu dělat?“

„Kde jsi slyšela ten verš? Ten o těch očích?“

Postavila jsem laptop a natočila jsem hlavu, abych na něj viděla. „Já vlastně nevím. Prostě jsem to měla v hlavě. Myslím, že se mi to nějak vybavilo ve snu ten den, kdy jsi přišel. ‚Oči jak bystřiny, v nichž roztál sníh…‘“ Zarazila jsem se a snažila jsem se rozpomenout, „‚…ledová tím, co nezví z nich‘?“

Zatajil dech a přikývl. „Znáš zbytek té básně?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Možná mi dokážeš pomoct na to přijít. Já ?“ Oba jsme vzhlédli, když místnost zalilo nové světlo ze dveří, které se objevily na stěně. „Ty někoho čekáš?“

„Ne.“ Přitulila jsem se blíž k němu. Oba jsme sledovali, jak ze dveří vychází postava. Reth. „Uch, sakra,“ šeptla jsem. Neměla jsem u sebe dýku. Neměla jsem nic.

„Tady jsi,“ řekl a mile se usmál.

Raquel neudělala nic, aby ho zastavila. „Lo ?“ Nedostala jsem se dokonce ani ke druhé slabice jeho jména, a on už máchl rukou a zašeptal nějaké slovo, jímž mě znovu zbavil hlasu.

„To není třeba.“ Jeho úsměv se nezměnil.

Lease se na mě podíval; horečně jsem si ukázala na hrdlo a artikulovala jsem sežeň pomoc.

„Ruce pryč od ní,“ nařídil Lease, vyskočil a postavil se přede mě.

„Evelyn je moje. Ty jsi nepodstatný.“ Přezíravě máchl rukou a Lease odletěl přes místnost, narazil do zdi a sklouzl dolů jako beztvará hromádka na podlaze. Vykřikla jsem, ale z hrdla mi nic nevyšlo.

Reth klouzal po místnosti a posadil se na postel ke mně. Snažila jsem se ho udeřit, ale on mě popadl za ruku a rozesmál se. Prala jsem se s ním, ale on mi prstem volné ruky přejel po páteři a ochromil mě. Bylo to jako jeden z těch děsivých snů, v nichž musíte přihlížet všemu, co se kolem vás děje, a nemůžete nic udělat.

Lease byl naprosto nehybný. Oči se mi zalily slzami. Reth mi držel ruku na předloktí a dlouhými prsty mi obemkl zápěstí. „Omlouvám se za ten spěch, ale okolnosti se změnily a my už si nemůžeme dovolit ono poklidné tempo.“ Jeho žár mi stoupal vzhůru po paži. Zavřela jsem oči a vůlí jsem se ho snažila zastavit. Zpomalil a pak ustal. Měla jsem pocit, jako bych

zadržovala povodeň pouhou silou vůle. Nemohla jsem vydržet dlouho.

„Nedělej problémy. Jakmile skončím, všechno bude lepší uvidíš.“ Něžně se na mě usmál, pohladil mě prstem po tváři a nechal za sebou stopu horka. „Máme toho na práci spoustu krásně si při tom užijeme.“ Nepřestávala jsem udržovat soustředění. „Evelyn.“ Hlas mu zněl popuzeně. „Dávám ti dar; posouvám tě vpřed. Byla to pouze otázka času. Ty patříš ke mně. A tohle je ten nejlepší způsob.“ Stiskl mi zápěstí. Teplo pálilo horčeji a horčeji. Teď už nebylo příjemné, ale bolestivé. Bylo to, jako by se jeho ruka vpalovala do mé paže; v mé mysli se moje tkáň uzavírala, jeho ruka se natrvalo připojovala ke mně. Už jsem to nedokázala zadržovat. Bylo to příliš horké, bylo toho příliš. Ten oheň mi stravoval paži, postupoval rychleji a výše, stále blíž k mému srdci. Znovu jsem vykřikla, ale ze rtů mi nevyšel ani hlásek.

A pak byly zvuky všude. Otevřela jsem oči. Lease byl na podlaze na chodbě, tělo se mu svíjelo elektrickými šoky, jež jím projížděly. „Lease,“ naznačila jsem rty. Spustil poplach vrhl se sám tam ven, i když věděl, co se stane.

Reth netrpělivě vzdychl a stiskl mi paži pevněji.

„Nesnáším, když se do toho míchají lidé.“ Ten oheň byl v mém rameni; jeho první plamínky už mi olizovaly srdce, uhnízďovaly se v něm jako malé zvířátko.

„Lorethane!“ vykřikl jakýsi hlas, ostrý a pronikavý v mé bolesti.

Reth otočil hlavu a tvářil se vražedně.

Raquel mluvila pomalu a zřetelně, aby přehlušila zvuk poplachu. „Nebudeš se Evelyn dotýkat.“

Zlomek sekundy, pak mu ruka prudce sjela z mého ramene, jako by to byl on, kdo byl popálen. Zbytek ohně se rozštěpil polovina se stáhla zpátky dolů po mé paži na místo, kde předtím byla jeho ruka; druhá

polovina nalezla cestu do mého srdce. Stále ještě jsem se nemohla pohnout ani promluvit. Vstal a díval se na Raquel se stejnou chladnou zuřivostí, jakou jsem u něj viděla, když zabil vlkodlaka.

„Teď nás nech,“ nařídila Raquel.

Reth byl absolutně tichý, uprostřed bílé místnosti vypadal jako bůh pomsty. Napadlo mě, jestli nás všechny pozabíjí. Po nejdelším tichu mého života mávl rukou ke mně. Zhroutila jsem se na postel a konečně jsem byla opět schopná se hýbat. Reth bez dalšího slova zamířil ke zdi a prošel vílími dveřmi.

Raquel stiskla tlačítko na svém komunikátoru, vypnula poplašný signál a spěchala ke mně. „Evie, zlato moje, jsi v pořádku?“

Vzpomínka na tu bolest pálila tak, jako by mi ji někdo dosud působil. Rozvzlykala jsem se a přitiskla jsem si popálenou paži k hrudi.

„Ukaž mi to,“ řekla Raquel a odtáhla ji. „Och, Evie, tolik mě to mrzí.“ Vzhlédla jsem; oči jí přetékaly slzami. „Měla jsem tě poslouchat.“

Na zápěstí jsem v zářivě šarlatové měla otisk Rethovy ruky. Ale Raquel viděla pouze popáleninu. Neviděla to, co spatřily mé oči.

Pod otiskem jsem dosud hořela.

HOŘ, DĚVČE, HOŘ

Zírala jsem na svou paži. Pod rudým otiskem ruky se mihotaly zlatavé plamínky, teplé a živé.

„Co to udělal?“ zašeptala jsem s pláčem. Co to do mně Reth nasadil?

Raquel, která se domnívala, že mluvím o Leaseovi, mě pohladila po vlasech. „Pokusil se uprchnout.“

Vzhlédla jsem a zavrtěla jsem hlavou. „Ne, nepokusil. Když Reth Lease nemohl Vrhl se přes práh, aby spustil poplach. To byl jediný způsob, jak mi mohl pomoct.“

„Aha,“ řekla Raquel měkce. Podívala se na chodbu na Leaseovu nehybnou postavu, nebo alespoň na to, co z ní mohla vidět. Měl na sobě trenýrky, které jsem mu dala; Raqueliným očím to patrně připadalo jako

trenýrky a náramkové čidlo vznášející se na chodbě.

Raquel zavolala ze svého komunikátoru a přišli dva strážní, kteří přinesli Lease z chodby dovnitř. Pousnula jsem se na konec postele a křečovitě jsem se držela za paži. Když Lease uložili, položila jsem mu na hruď nezraněnou ruku a jako pokaždé mě překvapilo, že je teplá a pevná. „Dýchá.“ Ulevilo se mi tak, že jsem se nahlas rozbrečela.

„To je v pořádku.“ Raquel mi položila paži kolem ramen. „Jak se to stalo?“

„Jak se to stalo? To si snad ze mě střílíš? Jak dlouho už ti říkám, že Reth je šílený, že mi dělá tohle? Kolikrát už jsem ti řekla, že vůbec nerozumíte vílám, že je nedovedete ovládat?“

„Promiň mi to. Měla jsem tě poslouchat. Ale to musel být ten jménem uvedený příkaz ‚potřebuju tě‘, který jsi mu dala on si to nějak překroutil.“

Protočila jsem panenky. „Myslíš? Přesně tohle přece

dělají.“

„Ale stejně, teď se tě nemůže dotknout, takže o tohle je postaráno.“

Ona si vážně myslela, že je to tak jednoduché. Nic nevěděla.

„Vezmeme tě na ošetřovnu, ať se ti na tu popáleninu může podívat doktor.“

Pohlédla jsem si na paži; zlatá záře nepohasínala. Nemohla jsem uvěřit, že ji Raquel nevidí bylo to, jako bych byla osvícena zevnitř. „Co Lease?“ Položila jsem mu ruku na tvář.

„Jakmile se vzbudí, bude v pořádku. Nebyla to smrtelná dávka.“

Nechala jsem ji, aby mě vzala za zdravou ruku, a dovedla mě na ošetřovnu. Lékařkou byla příjemná vlkodlačice asi kolem pětačtyřiceti. Nebyla jsem tu od té doby, co jsem si před dvěma roky vymkla kotník. A ne, nestalo se to při ničem vzrušujícím, tak, že by mě

třeba nějaký upír honil po hřbitově. Vymkla jsem si kotník, když jsem rockovala při hudbě z iPodu sama ve svém pokoji. Hip-hop pro mě zřejmě není to pravé. Vzpomněla jsem si, jak jsem si tenkrát připadala trapně; v o to větším kontrastu byla hrůza, kterou jsem pociťovala teď.

Raquel vysvětlila, co se stalo, a nařídila mi, abych lékařce ukázala zápěstí. Doktorka se zamračila; na okamžik mě zachvátila panika, protože jsem si pomyslela, že i ona vidí to, co žhnulo pod kůží. Pokud mě MAZP už pozorovala a považovala mě za paranormála, nedalo se říct, co by udělali, kdyby usoudili, že se měním.

„To je divné,“ řekla lékařka. „Je to popálenina, ale nevypadá, jako by se vytvořila před pěti minutami. Vypadá starší, teď už skoro zahojená.“ Moje vlastní pokožka mi připadala tak horká, až jsem čekala, že se doktorka snad spálí, když mi po ní přejela prstem, ale ona jenom zavrtěla hlavou. „Pořád je na dotek docela horká.“ Přiložila mi ruku k čelu a vzhlédla. „Tobě je zima.“ Jestli se na mě takhle ustaraně podívá ještě jednou, vyletím. Nepřipadalo mi, že by mi byla nějak větší zima než normálně. Vlastně mi bylo tepleji. Zvláště uvnitř mého srdce.

„Můžu si s vámi promluvit na chodbě?“ zeptala se Raquel a lékařka za ní vyšla na chodbu. Rozechvěle jsem slezla ze stolu a přešla k zrcadlu visícímu nad umyvadlem. Zhluboka jsem se nadechla, rozepjala jsem si tři svrchní knoflíčky košile a rozhalila jsem si ji. Úlevou jsem si oddechla. Můj odraz v zrcadle byl naprosto normální; jen moje bledá pokožka, skoro neznatelná rýha mezi ňadry a růžová podprsenka.

Pak, když jsem si zapínala košili, mi pohled sklouzl dolů. „Och, ne,“ zašeptala jsem. Přesně tam, kde jsem cítila v hrudi prudce bušit srdce, hořelo totéž tekuté zlato. Pulzovalo životem souběžně s údery mého srdce.

107

Vyskočila jsem, když se dveře otevřely, a přitáhla jsem si košili. Lékařka se na mě usmála. „Všechno v pořádku?“

„Já, ano, všechno je v pořádku.“

„Dám ti na tu popáleninu trochu aloe a pak ti ji zavážu. Protože se zdá, že je skoro zahojená, myslím, že ji nemusíš mít zavázanou déle než den. Mluvila jsem teď s Raquel a přiznávám, že toho o vílích kouzlech ani o zraněních moc nevím. Máš ještě nějaké jiné divné symptomy?“

„Ne.“ Kromě faktu, že jsem žhnula a poprvé jsem viděla sebe stejně, jako jsem viděla paranormály. Věděla jsem, že bych se o tom měla zmínit říci Raquel, že to bylo víc než jen popálenina, že Reth něco udělal, že mě nějak změnil ale nemohla jsem. Nestála jsem o kotníkové čidlo ani o nějakou studii stupně abnormality. Hlavou mi proběhly představy, jak mě pitvají. Nemyslela jsem si, že by to doopravdy dělali, ale nehodlala jsem riskovat a sdělovat MAZP cokoliv.

Podívala jsem se dolů na obvaz, který mi lékařka přikládala na zápěstí, a pocítila jsem úlevu nad tím, že už ty plameny nevidím.

„Změřím ti teplotu; jsi na omak velmi studená, a já mám strach, jestli to není vedlejší účinek.“ Vstrčila mi do ucha teploměr. Po několika vteřinách teploměr zapípal. Vytáhla ho a překvapeně se zamračila. Už zase. Bylo to skoro stejně zlé jako Raqueliny vzdechy.

„To je strašně nízké. Ten teploměr se musel rozbít. Cítíš se dobře?“

Seskočila jsem ze stolu, vyděšená tím, aby si nedali dohromady, že je tu cosi vážně abnormálního paranormálního. Když pominu komplexní prohlídku, když jsem sem přišla poprvé, a tu věc s kotníkem, nikdy jsem tu nebyla. Co si pamatuji, nikdy jsem nebyla nemocná. Přičítala jsem to tomu, že žiju prakticky v izolaci. Nechtěla jsem, aby kolem mě

začala šťourat a zjistila, že jsem ještě divnější, než si mysleli. „Jo, je mi dobře, vážně. Mně je vždycky trochu zima; ten teploměr musí být rozbitý, o nic nejde.“

„Dobře. Kdyby tě to zápěstí nějak zlobilo, nebo kdybys měla nějaké podivné symptomy nebo vůbec něco dej mi vědět.“

„Určitě.“ Vyšla jsem ven s Raquel v závěsu.

„Co kdyby sis zašla odpočinout?“ navrhla mi a přichvátla si, abys stačila mému rychlému tempu.

„Chci být u toho, až se Lease probudí.“

„Myslím, že ne ?“

„Raquel,“ přerušila jsem ji kategoricky. „On mě zachránil. Skoro se kvůli tomu dal zabít elektrickým proudem. Já budu u toho, až se probere, abych mu mohla osobně poděkovat.“

Po drobném vzdechu typu vzdávám to přikývla.

„Hlavně buď opatrná, ano? Pořád ještě o něm nic nevíme.“ O mně taky nic nevěděli. „A jestli ti řekne, odkud je nebo co dělá, okamžitě mi to pověz.“

Jasně, určitě, pomyslela jsem si. „Ano,“ ujistila jsem ji. Dovedla mě do jeho pokoje a zůstala stát ve dveřích. Já jsem rovnou vešla. „Dobře zajdu se na tebe podívat pak.“ Ještě chvilku otálela, pak odešla.

Lease byl pořád ještě v bezvědomí. Sedla jsem si na okraj postele k němu, uvažovala jsem, jak dlouho mu potrvá, než se probere. Cítila jsem se hrozně. Byla to moje chyba už zase ?, že dostal ránu proudem.

Upírala jsem na něj pohled, vděčná za to, že má ty trenýrky, takže jsem si nemusela připadat provinile. Byl podivuhodný. Měl kolem sebe takovou strašně slabou luminiscenci soustředěnou v hrudi. Prohlížela jsem si jeho obličej. Když měl na sobě tvář jiných lidí, viděla jsem pod ní náznaky jeho vlastních rysů, ale teď, když to byl pouze on, to bylo trochu snazší. Nakláněla jsem se blíž a blíž, snažila jsem se vštípit si do paměti, jak vypadá. Bylo to svým způsobem praštěné

zamilovat se do kluka, který byl jiný pokaždé, když jsem se na něj podívala, a já jsem si chtěla zapamatovat tuhle tvář, Leaseovu skutečnou tvář. Byl to ten nejpodivněji krásný mladík, jakého jsem kdy viděla ještě krásnější než víly, protože jeho tvář byla lidská.

Naklonila jsem se k němu tolik, že jsem na něj téměř přepadla. Protože jsem to nechtěla znovu riskovat, vstala jsem z postele a klekla jsem si, lokty jsem se opřela o hranu postele a obličej jsem si podepřela rukama. Pořád ještě ze zvědavosti jsem natáhla ruku a prsty jsem mu prohrábla vlasy. Bylo to to nejměkčí, nejhladší, co si jen lze představit. Byla jsem tak zaměstnaná snahou uvidět jeho vlasy a pohrát si s nimi, že jsem si ani nevšimla, že se probral, dokud vlasy, které jsem čechrala, nezčernaly.

„Uch!“ vyjekla jsem a trhla jsem sebou dozadu tak prudce, až jsem spadla na bobek. „Ty jsi vzhůru!“ Měl na sobě toho standardního černovlasého, tmavookého hezounka a s udiveným výrazem mě pozoroval. Než se stačil zeptat, jak to, že jsem si hrála s jeho vlasy, začala jsem blekotat. „Jsi v pořádku? Jak se cítíš? Můžu ti něco přinést?“

Nadzdvihl se a chtěl se posadit, pak se zarazil a položil si ruku na čelo. „Páni, to ale bolí.“

„Tak strašně mě to mrzí! To je všechno moje vina.“

Zamračeně na mě pohlédl. „Jak to, že to je tvoje vina?“

„Já jsem zavinila, že jsi znovu dostal ránu proudem.“

„Myslím, že můžeme vcelku s jistotou dávat vinu té praštěné víle.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Kdybys byl já ne Děkuju ti.“ Usmála jsem se a vzala jeho volnou ruku do své.

„Opravdu, opravdu ti děkuju. Jsem si celkem jistá, že jsi mi zachránil život. Nebo přinejmenším duši.“

Posadil se a mé ruky se nepustil. Líbilo se mi to.

Hodně. „Co ti to dělal?“

Sedla jsem si na postel k němu a zadívala se do podlahy. „Nevím. Bylo to něco na ten způsob, co mi dělával dřív s tím teplem. Ale tentokrát to bylo jiné silnější. Bylo to, jako by mě zevnitř spaloval, nutil to teplo do mně. A ono to ne ?“ Zarazila jsem se . Nemohla jsem říct Raquel o tom, co jsem teď v sobě viděla. Mohla bych se s tím svěřit Leaseovi?

„Ono to co ne?“

Zhluboka jsem se nadechla. „A ono to tentokrát nepominulo.“

Vytáhla jsem ruku z jeho, stáhla jsem obvaz a zadívala jsem se na rudý otisk ruky a tekuté plameny pod ním. Lease se ostře nadechl a já jsem k němu šokovaně vzhlédla. „Ty to vidíš?“

„Jistěže to vidím!“

HON NA ČARODĚJNICI

Lease viděl ty plameny pod mou kůží. Nemohla jsem tomu uvěřit. Možná nakonec nebyly

paranormální. „Vážně? Jak to, že je vidíš?“ zeptala jsem se.

„Jsou jasně rudé! Jak bych je mohl nevidět? Musel tě opravdu škaredě popálit.“ Lease mě jemně vzal za ruku a zadíval se na popáleninu. „Ale ruku máš pořád ještě ledovou.“

Zklamaně jsem svěsila ramena. „Takže ty to nevidíš.“

Udiveně vzhlédl. „Je tam ještě něco jiného?“

Kousla jsem se do rtu, pak jsem zavrtěla hlavou a vyhnula jsem se jeho pohledu. „Ne, nic.“

„Evie. Co ti udělal?“

„Já nevím.“ Přinejmenším tahle část byla pravda. Neměla jsem ponětí, co mi udělal, nebo co by se stalo, kdyby ho nezastavili.

„Ty tam něco vidíš, viď?“

Znovu jsem zavrtěla hlavou, pak jsem zavřela oči a přikývla jsem.

„Co je to?“

„Já nevím. Je to jako je to jako by ten oheň, který jsem z něj cítila, byl pořád ještě tam, hned pod tím místem, kde mám ten otisk ruky. Jenom se tak kroutí, celý zlatý a děsivý. Nikdy předtím jsem nebyla schopná vidět něco pod svým vlastním povrchem.“

„Ani když ti to dělal předtím?“

„Nevím. To bylo jiné.“ Snažila jsem se vzpomenout; věděla jsem, že mě to zahřívalo, ale po jeho odchodu to vždycky pominulo. „Nikdy jsem se neobtěžovala podívat, protože to nebylo trvalé. Ten pocit vždycky zmizel. Tenkrát to bylo, jako kdyby mě nechával si to teplo půjčovat. Tentokrát to bylo, jako kdyby ho do mě soukal, nutil mě si ho vzít.“

„Třeba to taky pomine?“

„Nevím,“ odpověděla jsem a snažila jsem se neplakat. „Není to jenom na té paži.“

„Kde ještě?“

Hlas mi vyšel z hrdla jako šepot. „V srdci.“ Lease dlouho mlčel. „Co říkala Raquel?“

„Neřekla jsem jí o tom. Oni už mě klasifikovali jako paranormální. Nechci jim zavdat žádnou další příčinu, která by je přiměla která by ze mě, já nevím, udělala něco nenormálnějšího?“

„Tohle chápu. Já jsem se před nimi schovával celý život. Ale kam jinam se obrátíš, abys dostala nějaké odpovědi?“

„Oni nevědí o vílách ani píp.“ Lease se zasmál.

„Co je?“ zeptala jsem se.

„Co máš pořád s tím píp? Copak oni tě tady nenaučili žádné skutečné nadávky?“

Začervenala jsem se, pak jsem se rozesmála. „To je takový interní vtip. Lish Alisha, moje nejlepší kamarádka ona je mořská panna, a místo ní mluví počítač. Ten nepřekládá nadávky, takže všechno vychází jako ‚píp‘. Já jsem to tak nějak převzala.“

„Řekl bych, že to svým zvláštním způsobem dává smysl.“ Pořád ještě mě držel za ruku a díval se na tu spáleninu. Mně se opravdu, opravdu, opravdu líbilo, jak mi držel ruku ve své. Bylo zvláštní, jak mě i při tom všem, co se dneska stalo, dovedla taková maličkost povznést. Jistě, bylo by lepší, kdyby se přitom nedíval na ránu, kvůli které dostal elektrický šok a možná znamenala, že jsem nenormálnější než předtím, ale já prostě vezmu, co je mi nabízeno.

„Není tu někdo, koho by ses na to mohla zeptat?

Mně to tak trochu dělá starosti.“

Zasmála jsem se. „To já jsem ta, která vyšiluje z ohně v útrobách. Lish by si to nechala pro sebe, ale ta ví jen to, co ví i MAZP. A vždycky bych se mohla zeptat Retha, co mi to píp udělal, jenže ho tak nějak nechci znovu vidět. Nikdy. A jsem si jistá, že žádná jiná víla mi nepomůže. Ony si na pomáhání zrovna nepotrpí.“

Lease měl na tváři podivný výraz. „Říkala jsi, že hoříš uvnitř?“

„Tak to vypadá na paži a na hrudi všechno tak nějak plápolající a zlaté, jako tekutý oheň.“

„Tekutý oheň.“ Tón měl bezbarvý, nevěřícný.

Cítila jsem se zahnaná do kouta a pokrčila jsem rameny. „Jo.“

Vzdychl si. „Oči jak bystřiny, v nichž roztál sníh, ledová tím, co nezví z nich. Nebesa nad ní, níž peklo zeje, tekutý oheň žal její kryje. Smrt, smrt, smrt, co milost nezná. Smrt, smrt, smrt, co milost nezná.“

Co to je za pitomost. Tohle jsem si myslela. A nahlas

jsem řekla „Co je to za pitomost?“

Lease pustil mou ruku a mnul si rukama tvář.

„Nevím. Tohle nám dala ta vědma, něco na způsob prorocké básně. Nemám ponětí, co to znamená. A spousta toho vypadá, jako by to znamenalo tebe. Ty tvoje oči, a jak pořád vykládáš o tom, jaká je ti zima. A teď ten tekutý oheň ve tvém nitru.“

„Hmm, jasně, ale zapomínáš na celou tu pasáž s tou ‚ smrtí smrtí smrtí‘! A já nejsem zabiják!“ Uraženě jsem vstala. Nemohla jsem uvěřit, že by si to Lease myslel.

Suše se zasmál a zavrtěl hlavou. „Věř mi, já si vážně nemyslím, že bys byla ten zabiják. Ty nejsi zrovna typ na vyvraždění stovky paranormálů.“

„Och.“ Připadala jsem si hloupě a zase jsem se posadila. „Tak co to podle tebe znamená?“

„Nevím. Myslíval jsem si, že to popisuje toho, kdo tohle provádí, ale teď nemám vůbec ponětí.“

Uvažovala jsem o tom. Celá ta věc byla divná a děsivá. „Hele, ta část s tím nebem a peklem znáš nějakou vílí mytologii?“ Zavrtěl hlavou. „No, tradiční pověsti o nich tvrdí, že byly příliš špatné pro nebe a příliš dobré pro peklo, takže uvízly uprostřed mezi Zemí a Vílími říšemi. A tam jsou od té doby uvězněny, nesmrtelné, neměnné, snaží se najít cestu zpátky do nebe. Nebo do pekla. Nebo úplně někam jinam, to nevím jistě. Snaží se najít cestu ven, myslím. Možná se to vztahuje na víly!“ Pokud se to vztahovalo na víly, tak se to nevztahovalo na mě. Potřebovala jsem, aby se to vztahovalo na víly.

Zamyšleně přikývl. „To by mohlo být.“

„A! A! Reth byl ten, kdo přišel a dostal mě od upírů, a pak odešel docela brzy poté, co mě dopravil k sobě domů Bez problémů se mohl vrátit a všechny je pozabíjet!“

„Ale proč? A v té básni se říká ‚ona‘, ne ‚on‘.“ Zamračila jsem se. Na tom něco bylo. „Ale stejně ?

mezi vílami je přece spousta jedinců ženského pohlaví. A on je ten, co do mě vložil tu ohnivou věc. Myslím, že to je Reth.“

„Mohla bys mít pravdu. Vážně, mně to nějak začíná přerůstat přes hlavu. Nikdy jsem sem neměl chodit. Nejenže jsem nic nezjistil, ale ani nemůžu nikomu pomoct.“

Dloubla jsem ho ramenem. „Pomohl jsi mně.“ Oplatil mi šťouchnutí. „Tak aspoň něco.“

Šťastně jsem se usmála. Pak jsem se zamračila. Lease sem nepatřil. I když jsem zoufale nechtěla, aby někdy odešel, byla celá ta věc hloupá. „Promluvím s Raquel, zkusím, jestli bych tě mohla dostat ven.“

Zasmál se, ale v tom smíchu nebyl žádný humor.

„Oni mě nenechají odejít. A i kdyby to udělali, bude to jedině s tímhle kotníkovým indikátorem. Což by znamenalo, že bych nikdy nemohl jít domů.“ Otočil se ke mně, tvář měl vážnou. „Ale ty bys měla odejít. Ty by ses mohla dostat ven, uniknout.“

Zavrtěla jsem smutně hlavou. „Nemůžu. Nemám nikoho a nic kromě MAZP. Nemám peníze, nemám rodinu, nemám kam jít.“ Od chvíle, kdy jsem zjistila, že agentura, která se o mě stará, mě považuje za jednu z věcí, před kterou chrání svět, bylo mnohem těžší zapomenout, že jsem úplně sama. Rethova slova se mi vracela a strašila mě. Hloupá, hloupá víla. Těžce jsem si vzdychla. „Páni, teď už dokonce nemám ani náladu podívat se na další epizodu Easton Heights.“

Lease mi dal paži kolem ramen a pohladil mě po nich. „Tak z toho přece jenom vzešla aspoň jedna dobrá věc.“

Dloubla jsem ho loktem do žaludku a rozesmála jsem se. „Tak nějak.“

„Ty na té věci náhodou nemáš bezdrátovou vysílačku?“ Svěsil paži zpátky k tělu a díval se na laptop, na němž jsme předtím sledovali seriál.

„Ne, bohužel.“

„Evie!“ Raquel stála u dveří. „Proč u sebe nemáš komunikátor?“

„No nemám. Co se děje?“

„Máš práci.“

„Opravdovou? Dneska?“ To, čím jsem právě prošla, by mělo určitě stačit na den pracovní neschopnosti.

„Ano, dneska, hned teď. Pospěš si.“

Vzdychla jsem, vstala a nechala jsem laptop ležet. Ten chudák kluk potřeboval něco pro pobavení.

„Nashle pak, Leasi. A ještě jednou díky za to, že ses nechal praštit elektrickým proudem, abys mě zachránil.“

„Není zač.“

Vyšla jsem ven za Raquel. „Ne že bych byla nervózní nebo něco takového, když vezmu v úvahu, že jsem při poslední práci málem přišla o život a dneska mi Reth vypálil díru do paže, ale co je to přesně za práci?“

„Irsko. Možná čarodějnice.“

„Čarodějnice? Uch, fuj. Nemůže tam jít někdo jiný?“ Já jsem se setkala dosud jenom s jednou čarodějnicí, ale bylo to strašné.

„Ne, není to potvrzené. Potřebujeme, abys šla ty jako předvoj kvůli odchytu a označkování. Pamatuješ si, jak to bylo s Alexem?“

Musela jsem se rozesmát. Alex byl ten strašlivě stydlivý, neohrabaný typ, který nějakou dobu pracoval v naší sekci MAZP. Měřil metr devadesát a vážil asi osmdesát kilo. Věděl o jakémkoliv typu paranormálů všechno, co se o nich vůbec vědět dalo, ale v terénu byl nepoužitelný. Jednou se vrátil a triumfálně s sebou vlekl „čarodějnici“. Ano, jenomže se ukázalo, že to byla pouze opravdu stará, ošklivá ženská. To byl zmatek. Alexe už nikdy ven nevyslali permanentní práce v kanceláři.

„Nesnáším čarodějnice.“ Byly děsivé. Víc než děsivé.

Byly daleko horší než upíři.

„Posílám s tebou Jacquese. Nechci, abys nějakou dobu chodila ven sama.“

„Nic proti tomu.“ Jacques byl, kromě přirozených vlkodlačích přídavků, obrovský. Rozhodně typ chlapa, kterého by chtěl s sebou každý, kdyby se cítil trochu nervózní. Zastavila jsem se ve svém pokoji a vzala jsem si tašku s kotníkovými stopovači, komunikátor, Žaha a dýku.

Sešli jsme se s Jacquesem před Dopravou. Nějaká víla už tam na nás čekala. Fehl. Samozřejmě, musela to být jedna z těch mála, které mi kdy věnovaly pozornost. Měla jsem pro dnešek víl plné zuby, ale měla jsem práci a nedalo se nic dělat. Fehl neřekla nic, jenom tam stála s tím svým obvyklým unuděným a otráveným výrazem. Nikdy předtím jsem si toho nevšimla, ale její oči měly stejnou rubínovou barvu jako vlasy. Byly děsivé a krásné zároveň, stejně jako její hlas.

„Buď opatrná, ano,“ připomněla mi Raquel.

„Jo, jasně.“ Byla jsem úplně vyčerpaná a chtěla jsem jediné mít už tohle za sebou.

Jacques a já jsme stáli vedle Fehl každý po jedné straně. Natáhla ruce a my jsem se jich chopili, když se před námi objevily dveře. Bez přemýšlení jsem jí podala ruku s tím popáleným zápěstím. Pohlédla dolů a obličejem se jí kmitl nesmírně prchavý úsměv.

„Nedokončil to,“ zamumlala tím svým hláskem, který by dovedl tříštit sklo. Protože jsem si byla jistá, že to Raquel neslyšela, zaťala jsem zuby a zavřela oči a prošla jsem Vílími stezkami na svou schůzku s čarodějnicí.

ZTRACENÉ DUŠE

Vyklopýtali jsme z Vílích stezek do kalného slunečního světla mlhavého, studeného pole

obklopeného pouze vysokou hnědou trávou. Fehl rychle zmizela dveřmi v uschlém stromě za námi. Šťastnou cestu. Omotala jsem si paže kolem sebe.

„Měla jsem si vzít kabát.“

Jacques pokrčil rameny. „Není to tak hrozné.“

Viděla jsem rybník, kalnou, osamělou vodní nádrž v dálce, obklopenou tenkými mladými stromy. Proč nemohly tyhle bytosti někdy přebývat na tropických ostrovech? Výlet na Havaj by mi nevadil.

Zamračila jsem se. „Měl by ses nejspíš schovat, až se přiblížíme, nech mě tady stát samotnou. Ona se tak ukáže spíš, pokud tady vůbec je.“

„Víš jistě, že budeš v pořádku?“

„Když nebudu, věř mi, že se o tom dozvíš.“

Usmál se a mlčky jsme přešli pole. Když jsme byli několik metrů od okraje rybníka, Jacques se oddělil a ukryl se v rozježené houštině stromů. Položila jsem jednu ruku na Žaha a došla jsem k okraji vody, zdvihla jsem kámen a hodila ho do vody. Žádná reakce nenásledovala. Zopakovala jsem to. Nic.

Pravda je, že jsem doufala, že se nic nestane. Čarodějnice žijí v rybnících a potocích a vypadají jako staré, zkroucené ženy. Nemají dokonce ani moc chytré kouzelné krytí, ale to, co je pod ním, je hrozné. Jsou chorobně zelené, s velkýma, kulatýma rybíma očima čistě bílýma. Vlasy mají jako chomáče hnijících chaluh, a k dovršení všeho mají ještě tři řady jehličkovítých, zčernalých zubů. Zmínila jsem se o tom, že požírají děti? Jo. Děti. Požádají o pomoc a pak je stáhnou pod vodu a drží je tam, dokud ty děti nepřestanou zápasit o život. Pak je čarodějnice zhltnou celé.

Protokol čarodějnic byl velmi prostý. Nebylo možné přemoci je ve vodě byly příliš silné. Ale když se podařilo vylákat je ven, bylo vcelku snadné je žahnout, připnout jim kotníkový indikátor a přivolat dopravu. Na rozdíl od upírů se čarodějnice nedaly kastrovat. Držely se ve speciálním oddělení někde na Sibiři.

„Humánní zadržovací vazba,“ říkala tomu MAZP což bylo kuriózní, když uvážíme, že na čarodějnicích nebylo nic humánního ani lidského.

Po deseti minutách obcházení po hrázi a házení kamenů do rybníka jsem se začala nudit. Nejspíš už jsem byla moc stará na to, abych dneska přilákala čarodějnice. Rozhlédla jsem se po rybníce a snažila jsem se zahlédnout nějaký náznak toho, že tady zbytečně nemarním čas. Většina vegetace byla dosud mrtvá; jaro do téhle části Irska ještě nedorazilo. Ale stromy byly tlustší, než jsem si předtím všimla. Pak

jsem uviděla něco po své pravici. Asi o sedmdesát metrů dál byla podivná malá kupka, kropenatě zelená a šedivá, která sem jako by nepatřila. Vytáhla jsem Žaha a opatrně jsem k ní popocházela. Když jsem přišla blíž, pach plísně mě přímo udeřil do nosu to byl pach čarodějnice, jednoznačně. Zadržela jsem dech a po špičkách jsem přešla na druhou stranu kupky. Nemohla jsem tomu uvěřit.

Čarodějnice, co tam ležela, byla mrtvá.

Nevěděla jsem dokonce ani, jak čarodějnici zabít. Byly to prostě jedny z těch věcí, které byly vždycky, něco na způsob mořských panen. Ale tahle byla jednoznačně mrtvá. Pod ochrannými mimikry byly mléčně bílé čarodějnické oči otevřené dokořán, strašlivý obličej jí ztuhl nevěřícným údivem. Jak se tohle stalo?

Rozhlížela jsem se kolem a hledala nějaká vodítka, ale nic jsem neviděla. Znovu jsem se podívala dolů na čarodějnici, a přivřela jsem oči. Pod mimikry něco bylo, zrovna tam, kde jí hromádka hadrů zakrývala hruď. Byl tam nesmírně slabý otisk ruky otisk ve světle zlaté, který vybledal přímo před mýma očima a poté zmizel úplně.

Pak jsem si uvědomila ještě něco jiného: z čarodějnice v tom chladném vzduchu stoupala lehká pára. Což znamenalo, že její tělo bylo dosud teplé. Což rovněž znamenalo, že nebyla mrtvá dlouho. „Uch, píp,“ šeptla jsem. Okamžitě jsem vstala, napřáhla jsem před sebe Žaha a otočila jsem se. Celá oblast mi teď připadala pochmurná, jako by každý chomáč hnědého křoví nebo skupinka stromů skrývala smrt, jež mi bezprostředně hrozila.

„Jacquesi?“ zavolala jsem tiše a obrátila jsem se zády k rybníku. Stiskla jsem poplašné tlačítko na komunikátoru v naději, že Fehl není daleko od přepravního bodu. „Jacquesi?“ Nechtěla jsem křičet

moc nahlas. Samozřejmě, stála jsem předtím na volném prostranství tak dlouho, že mě to něco, ať už to bylo cokoliv, nejspíš už vidělo. O kus vlevo jsem zaslechla prasknout větvičku. Upustila jsem tašku s kotníkovými čidly a vytáhla jsem dýku.

„Jacquesi? Jacquesi, jsi to ty?“ Hlas se mi třásl skoro stejně silně jako ruce. „Jacquesi?“

Vzduch prořízl výkřik, jako by někomu rvali duši z těla. Jacquesovu duši. Z Jacquesova těla. A i když jsem se přímo v tomto okamžiku nenáviděla, otočila jsem se a co nejrychleji jsem se rozběhla k tomu stromu. Jestliže ta věc dokázala zabít čarodějnici a Jacquese, neměla jsem já nejmenší šanci. Dech mi vázl v hrudi, protože jsem utíkala rychleji, než jsem považovala za možné. Prchala jsem před smrtí a čekala jsem, že mě každým okamžikem dožene.

Strom byl stále blíž a nic tam nebylo. Fehl na zavolání dosud neodpověděla. V běhu jsme vzlykala. Jestli brzy nedorazí, zemřu. Doběhla jsem až ke stromu a pořád ještě tam nic nebylo. Roztřásla jsem se tolik, až se mi zdálo, že se rozpadnu, a otočila jsem se, protože jsem chtěla přijmout svůj konec tváří v tvář. Pole bylo prázdné. Rozvzlykala jsem se silněji. Nevěděla jsem, jestli mám počkat, až přijde Fehl, nebo riskovat užití jejího jména. Právě když jsem se ho už už chystala vykřiknout, vzplanulo za mnou prudké světlo a já jsem se chopila Fehliny natažené ruky. „Pojď, honem!“

Od okraje stromů jsem viděla záblesk ohně ve tvaru lidské postavy, a pak se dveře zavřely.

SOBECKÝ JE, KDO SOBECKY KONÁ

Když jsem se vzbudila na gauči, seděla Raquel na židli u mé kuchyně a tiše promlouvala do

komunikátoru. Zůstala vzhůru celou noc. Nechtěla jsem být sama.

Obočí měla stažené a volnou rukou si mnula čelo. Posadila jsem se. Podívala se na mě a křečovitě se na mě usmála, pak ještě několik minut pokračovala v rozhovoru. Když skončila, seděla jsem si na rukou, aby se mi netřásly. „Našli to?“

Zavrtěla hlavou a vyrazila nový povzdech. Tenhle byl prostoupený větším množstvím stresu a napětí, než všechny, které jsem od ní kdy předtím slyšela ?

dokonce ještě víc než její Evie, Evie, Evie, který následoval, když jsem něco zbodala ve velkém, jako například když mi bylo čtrnáct a ukradla jsem jí komunikátor, s nímž jsem se chtěla pokusit přeprogramovat si ten svůj, abych si na něm mohla přehrávat hudbu. Nabořila jsem tenkrát celý systém a všechny jsem na několik hodin uzamkla na pokojích. Neprošlo mi to jen tak snadno. Musela jsem pak celý měsíc držet úklidovou službu ve vazebních celách.

Kéž by tak bylo všechno tak snadné i tentokrát.

Nechtěla jsem se ptát, nechtěla jsem to vědět, ale musela jsem. „Jacques?“

Smutně zavrtěla hlavou. „Byl mrtvý.“

Zadívala jsem se na podlahu a oči se mi zalily slzami. Neudělala jsem vůbec nic, abych mu pomohla

– dokonce jsem se ani nepokusila. Raquel si sedla vedle mě a položila mi paži kolem ramen. „Nemohla jsi nic udělat. Kdyby ses pokusila mu pomoct, byli byste teď mrtví oba. A já vím, že by Jacques byl rád, že zemřel, když ti pomáhal uniknout.“

Já jsem si ve skutečnosti byla jistá, že by Jacques byl rád, kdyby byl zrovna teď naživu. Ale přesto, byl ozbrojený a měl nadpřirozenou vlkodlačí sílu. Pokud se on dal vyřídit tak snadno, já bych skutečně nebyla s to cokoliv udělat.

Tím, že jsem si to řekla, jsem ovšem nevymazala z hlavy jeho výkřik.

„Musím na poradu se všemi vedoucími oddělení. Najdeme to, co tohle provádí, a zastavíme to, ať už je to cokoliv.“

Vzpomněla jsem si na svou teorii a posadila jsem se zpříma. „Je to Reth!“

„Co je Reth?“

„Reth, ten zabiják! Myslím, že to dělá Reth!“

„Proč tohle tvrdíš?“

„Ten otisk ruky! Na hrudi té čarodějnice měla tam

otisk, který zlatě žhnul! Přesně jako ?“ Okamžitě jsem se zarazila. Neřekla jsme předtím Raquel o tom ohni v sobě a taky to neudělám. „Nechal otisk ruky na mně, myslím, že to je on!“

Raquel zavrtěla hlavou. „Vím, že máš na Retha vztek, a máš k tomu pádný důvod, ale on to není.“

„Jak to víš? Vždyť ty o vílách nic nevíš!“

Upřela na mě pronikavý pohled. „Já pracuji s vílami mnohem déle než ty. A vím, že Reth tohle neudělal. Když jste byli tam venku, byl on na disciplinární komisi.“

„Na čem?“

„Zkoumaly se jeho činy. V radě bylo sedm lidí; ti všichni mohou dosvědčit, že tam celou tu dobu byl.“

Disciplinární komise? Z koho si to tady střílejí? Víly se ani v nejmenším nestaraly o nás nebo naše pravidla. Jak jsem říkala Leaseovi, byly tu jenom kvůli tomu příkazu uvedenému jménem, který dostaly hned na samém začátku aby sloužily MAZP. „Takže co, potrestají ho?“

„Jeho činy byly odsouzeny jako nevhodné a on byl co nejpřísněji pokárán.“ Podle toho, jak to Raquel řekla, mi bylo jasné, že si uvědomuje, jak bezzubě to vyznělo.

„Aha, pokárán. To mu dá za vyučenou! Teď se cítím naprosto bezpečná!“

„Už z něj nemusíš mít obavy. Já jsem mu dala jménem uvedený příkaz, aby se tě nedotýkal. Už to nikdy nemůže udělat. Takže se tím, prosím, přestaň tolik trápit.“

Podívala jsem se na své zápěstí. Z větší části jsem ho měla zakryté rukávem, ale viděla jsem tu svíjející se zář na místě, kde vyčníval kousek kůže. Ano, nemusím mít vůbec z ničeho obavy. „Stejně si myslím, že s tím měl něco společného on nebo nějaká jiná víla. Nějaká, o které MAZP neví.“

„No, přednesu tu tvou teorii na poradě, ale nemáme důvod podezírat víly. Jak ty, tak já víme, že víly nedělají nic bez motivace.“

„Jasně, a my bychom obě měly vědět, že my opravdu nechápeme jejich motivaci.“

Raquel vyrazila povzdech typu už se s tebou o tom nebudu dál bavit a vstala. „Lish chtěla, abys za ní zašla, jakmile se na to budeš cítit. Byla bych klidnější, kdybys strávila den s ní. Nechci, abys byla sama. Prosím, tentokrát si vezmi komunikátor.“

Raquel mě pohladila po hlavě, jako by mi bylo pět, pak odešla. Byla mi zima, a tak jsem si dala dlouhou a pořádně horkou sprchu. Snažila jsem se to neudělat, ale neubránila jsem se a pohlédla jsem na sebe dolů. Na hrudi jsem pořád ještě měla skvrnu tekutého zlatého ohně, který nijak nepohasl.

Když jsem vyšla, ostře jsem se na sebe zadívala do zrcadla, ale své děsivé tekuté plameny jsem viděla jedině tehdy, když jsem se dívala přímo na ně. Měla jsem pocit, že by můj obličej měl vypadat jinak, ale byla to ta samá stará Evie hezká, ale ne oslňující, nos jako knoflík, hezká ústa. A moje bledé, bledě šedé oči.

Ale pak mi došlo cosi cosi strašného. Jestliže jsem viděla to, co na mně bylo paranormální, jedině když jsem se dívala přímo na to, neměla jsem ponětí, zda je tu něco, co skrývá můj obličej. Nikdy jsem se nemohla podívat sama sobě do očí bez zrcadla, takže je docela klidně možné, ž jsem žhnula celý svůj život. Možná to bylo právě to, co bylo na mých očích tak podivné, že je Lease nedokázal napodobit. Náhle jsem měla pocit, jako bych měla místo obličeje masku, jež skrývala to, co bylo doopravdy vespod.

Bylo to příšerné pomyšlení. Příšerné pomyšlení, které jsem nijak nemohla ani potvrdit, ani vyvrátit. To byla ta skvělá věc na tom, že byl někdo jediný svého druhu. Žádné odpovědi. Nikdy.

Naštvaně jsem se utřela a natáhla jsem si svůj největší, nejměkčí svetr. Byl krásně bleděmodrý a rukávy mi spadaly až přes ruce. To byla výhoda navíc, protože jsem nemusela vidět své zápěstí. Zapletla jsem si cop a zašla do centrální zpracování. Lish sebou skoro praštila o sklo, tak naléhavou potřebu mluvit se mnou měla.

„Evie, jsi v pořádku? Měla jsem o tebe takový strach.“

Chabě jsem se usmála. „Jo, tohle byly vyčerpávající dva týdny.“

„Prosím, posad se. Poslední dobou jsi mě moc nenavštěvovala. Stýskalo se mi po tobě.“

Přitáhla jsem si jednu z kolečkových židlí, posadila se a natáhla nohy.

Lish mě přiměla vylíčit jí všechno, co se stalo s Rethem a pak s tou čarodějnicí. Když jsem teď byla s ní, uvědomila jsem si, jak moc mi moje nejlepší kamarádka chyběla. Mezi všemi těmi mimořádnými projevy pozornosti, jimiž mě zahrnovala Raquel, stále zpackanějšími a nebezpečnějšími pracovními úkoly a Leasem mi vlastně ani nezbýval čas. Lish, která je velmi chytrou obojživelnou nesmrtelnou bytostí, zúžila oči v prohnaném úsměvu.

„A tenhle Lease co tě zachránil před Rethem je hodně… hezký?“

Rozesmála jsem se. „Umí udělat dokonalého Landona.“

„Landona z Easton Heights? Uch, no tak to do něj musíš být fakt zamilovaná.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne, jeho skutečný obličej je hezčí. A je zábavný a milý. Neříkej to Raquel, ale já ho mám svým způsobem ráda…“

Lish přikývla, stále ještě s úsměvem. „Takže s ním cloumají lidské hormony jako s Landonem?“

Rozesmála jsem se absurdnosti její otázky.

„Hmmmm, myslím, že ne. A já jsem za to svým způsobem i ráda.“

„Aha, jasně. Až moc ?“ Lish se zarazila a teatrálně na mě mrkla jedním víčkem „? zátěže, co?“

„Vždyť mě znáš ráda se balím nalehko.“

Lish začaly z úst vycházet bubliny smíchu. „Vidíš, jak jsem dobrá na metafory?“

„Ty jsi profík!“ Hodně jsme se cvičily v metaforách a frázích; pro ni bylo důležité, aby se mnou byla schopná komunikovat, navzdory rozdílům mezi námi.

„Ale ta nejdůležitější otázka je, jestli má on rád tebe?“

„Hmm, nejspíš ne. Já jsem přece ta, kvůli které se pořád smaží, nepamatuješ si? A on tady musí trčet kvůli mně. Neměl by. Je hloupé, že ho tu drží.“

„Co jiného můžou dělat?“

„Nevím vyslechnout ho, pomoct mu! Ať už je odkudkoliv, oni taky vědí, co se děje. Kdyby se MAZP tolik nezaměřovala na lapání a označkování a stopování a všechny ty ostatní nesmysly, kdyby se k němu chovali jako k sobě rovnému nebo jako ke spojenci, mohli by s Leasem nespíš spolupracovat a odhalit tu věc, než skončí mrtvý další paranormál!“

Lish vypadala, že je na mě hrdá. Možná nebyla tak bytostně loajální vůči MAZP, jak jsem si vždycky myslela.

„Mluvila jsi o tom s Raquel?“

„Ne, vlastně ne.“ Byla jsem předtím příliš nervózní. Bývala jsem na svém místě v MAZP v bezpečí, ale když jsem teď věděla, že jsem kategorie sedm, vyvolalo to ve mně obavy, že cokoliv udělám, bude podezřelé. Paranormálové tady neměli stejná práva byli vždycky, vždycky ti druzí. Kdybych naléhala na Leaseovu svobodu, bylo by to zrovna tak podezřelé jako cokoliv, co jsem mohla teď dělat.

Ale pak jsem si uvědomila, že tam sedím, dělám si

starosti s tím, jestli mě má Lease rád jinak než jen jako kamarádku (pokud mě vůbec měl rád i jako kamarádku), dělala jsem si hlavu se svým statusem ve vztahu k normálním lidem v MAZP, dělala jsem si starosti sama se sebou. Přesně tak, jako když jsem v pláči prchala o život a nechala jsem Jacquese samotného. Paranormálové umírají. Bylo snadné zapomenout na to, že se vraždí čarodějnice a upíři, ale Jacques si to nezasloužil. Muselo to ustat.

„Promluvím o tom s Raquel. Ať už dělají cokoliv, nefunguje to.“

Lish se usmála očima. „Šikovná holčička.“

Oplatila jsem jí úsměv a napadlo mě, jestli se mi už třeba Lish nesnaží pomoci pochopit tohle delší dobu. Nikdy jsem s ní neměla žádný problém. Dokonce jsem měla ráda i některé další paranormály, zvláště vlkodlaky. Koneckonců nebyla přece jejich vina, že byli takoví, jací byli.

Samozřejmě, jakmile jsem o tom začala uvažovat, nemohl za to vlastně žádný paranormál. Nebylo to tak, že by se čarodějnice jednoho krásného dne vzbudily a pomyslely si, hm, nebyla by psina pojídat děti? Byly jako supi. Jistě, byly nechutné a strašné, ale prostě už takové byly.

Ale napravovalo se to tím nějak? Znamenalo to, že by se jim mělo dovolit dál číhat v rybnících a močálech a doufat v nějaké chutné sousto? Z celého tohoto sledu myšlenek mě rozbolela hlava. Potřebovala jsem si odpočinout od přemýšlení.

„Takže, hmm, moc by tě mrzelo, kdybych odešla a zašla se podívat za Leasem?“

„Píp, ne. Zajdi si za tím svým divným přítelem.“

Zasmála jsem se, bouchla jsem obličejem do skla na rozloučenou, pak jsem zamířila do Leaseovy cely.

Pořád ještě měl na sobě svého standardního tmavovlasého, tmavookého hezounka, a kreslil si do

skicáře, který jsem mu dala. Když vzhlédl, tvář se mu rozzářila úlevou. „Už jsi zpátky?“

Přikývla jsem a pokusila jsem se o úsměv. Pak jsem se k svým nesmírným rozpakům rozplakala. Vyskočil a vzal mě do náručí. „Co se děje? Co se stalo?“

„Bylo to tam. Zabilo to tu čarodějnici a pak to zabilo Jacquese. Já jsem jenom utekla.“

Nepouštěl mě. „Viděla jsi to?“

„Svým způsobem.“ Popsala jsem mu to málo, co jsem mohla. „Uch! A ono to nechalo otisk ruky! Na čarodějnici, na hrudi. Pableskující, světle zlatý otisk ruky, který bledl a zmizel mi přímo před očima.“

„Na jejím těle?“

„Myslím, že to měla pod mimikry. Pochybuju, že by to dokázal vidět někdo jiný. Vypadalo to tak trochu jako to, co mám teď pod kůží já. Ale Reth má alibi.“

Zamyšleně se zamračil. „Jsi v pořádku?“

„Nevím. Bylo to nikdy v životě jsem se tolik nebála. Opravdu jsem si myslela, že umřu. A Jacques slyšela jsem, jak umíral.“ Znovu jsem se rozplakala. Lease mě odvedl k posteli a sedl si ke mně. Paži mi položil kolem ramen. „Promiň,“ vzlykla jsem a utřela jsem si oči.

„Neomlouvej se. Já jsem hlavně rád, že jsi unikla. A jsi první osoba, která vůbec něco viděla, hodně to pomůže, opravdu.“

„Daleko víc by pomohlo, kdybys tady nebyl zavřený. Ale já si promluvím s Raquel, pokusím se ji přesvědčit, vysvětlit jí, že s tebou musíme spolupracovat, ne tě tady držet jako nějakého zločince. Tahle věc se musí zastavit.“

Přikývl, a myslím, že vypadal, jako by na mě byl tak trochu i hrdý. Naklonil se nade mě a lehce mě políbil na temeno. Jak jsem se mohla cítit tak příšerně a nádherně zároveň?

NEVOLEJ MĚ

Byla jsem odhodlaná dostát svému slovu, a tak jsem vytáhla komunikátor a poslala jsem

rovnou tam Raquel zprávu, v níž jsem se jí ptala, kdy si můžeme promluvit. Po několika minutách komunikátor pípl. „Ach jo. Nebude mít čas příští tři dny.“ Otočila jsem se k Leaseovi. „Ale jakmile se vrátí, promluvím si s ní. MAZP na to jde úplně špatně. Jsou tak vytížení tím, že se bojí a snaží se mít všechno pod kontrolou, že nevidí paranormály, kteří mohou pomoct. Jako ty. Přesvědčím ji, aby tě pustila bez stopovače.“

„Doufám, že se ti to podaří.“

„Já taky.“ Vzdychla jsem si. Všechno se to tak zkomplikovalo, začalo to být vážné. „Pověz mi něco o

sobě něco veselého, něco lehkého.“ Posunula jsme se dozadu a opřela jsem se o zeď. Udělal totéž a zůstal vedle mě.

„Co chceš vědět?“

„Jaký je život tam venku? Chci říct, nemusíš mi prozrazovat žádná tajemství,“ dodala jsem kvapně.

„Ale jako třeba, chodíš do školy?“

„Jsem v posledním ročníku. Zrovna nedávno jsem dostal všechna oznámení o přijetí na vysokoškolskou přípravku.“ Usmál se. „Samozřejmě, nevím, jak doženu všechno to učení, které teď promeškávám.“

„Ty budeš chodit na vysokoškolskou přípravku? To je fantastické! Moment, takže žádná normální střední škola? Páni. Jaké to je? Byl jsi na školním plese? Chodíš hodně na večírky? Máš uzamykatelnou skříňku?“

Rozesmál se. „Uzamykatelnou skříňku?“

„Ta mi prostě připadá bezva.“

„Jo, jasně, uzamykatelné skříňky jsou to nejlepší. Střední škola je vlastně docela nudná. Je to tak trochu jako žít ve Středisku. Všichni si myslí, že ví všechno o všech ostatních, ale pod povrchem je toho vlastně mnohem víc. Ale tohle už přece víš, ne?“ Dloubl do mě.

„A pokud jde o ten ples, tak ne, já opravdu s nikým nechodím.“

„Proč? Vždyť se na sebe podívej, jsi hezký!“ Začervenala jsem se. „Chci říct, že můžeš vypadat, jak tě zrovna napadne, a tak se vsadím, že tě holky milujou.“

„Jo, tenhle obličej se jim vždycky líbí.“

„Čí tvář to vlastně je?“

Záhadně se usmál. „Moje. Svým způsobem. Ale je to prostě divné ve styku s ostatními lidmi jako kdybych něco předstíral, hrál nějakou roli. A jim se líbí jenom ta role. Doopravdy mě neznají.“

„To chápu.“ Nedodala jsem, že jsem opravdu, opravdu šťastná, že s nikým nechodí. Ta nejlepší

zpráva, jakou jsem za celý týden dostala. Kdyby Lease byl jako jedna z těch postav z mých seriálů, dal by se dohromady s každou volnou dívkou, na obrazovce i mimo ni. Pro jednou jsem byla ráda, že skutečný život není jedním z mých televizních dramat.

Pak jsem si vzpomněla na něco, co jsem se skutečně chtěla dozvědět. „Máš nějakou rodinu?“ Hlas se mi zadrhl. Víc než škola nebo školní ples nebo chození s někým nebo dokonce i zamykací skříňky ve mně největší smutek a lítost nad mým životem vyvolávala rodina. Pominu-li Raquel a Lish, neměla jsem nikoho. Nikdy jsem nikoho neměla.

„To by spadalo do kategorie věcí, o kterých ti vykládat nemůžu.“ Zesmutněla jsem a on dodal.

„Zatím. A co ty? Jak ty jsi skončila tady?“

„Oni mě svým způsobem našli.“ Vyprávěla jsem mu ten příběh s upírem na hřbitově.

„Takže ty jsi nikdy neměla žádnou rodinu?“

„Ne, jenom pěstounskou péči. Některé z těch rodin byly fajn, ale nebyl to ten skutečně šťastný nebo stabilní způsob, jak trávit dětství.“

„To me mrzí.“

„Jo, mě taky.“ Nerada jsem na to myslela; pomyšlení na to, že mí rodiče, ať to byl kdokoliv, mě nechtěli, mě příliš bolelo. Dokázala bych pochopit, že mě dali pryč, jenže oni mě prostě opustili. Nedokázala jsem si na ně vzpomenout, a nepamatovala jsem se ani na nic před pěstounskými domovy a sérií rodin, které se mě ujaly a pak mě daly dál. „Ale teď je to v pořádku. Raquel je ve skutečnosti moc hodný člověk prohání mě tolik, že můžu skoro předstírat, že je to moje máma. Brala mě na moje první mise s odchytem a označkováním, jen aby se ujistila, že jsem v pohodě, a snaží se zajistit mi tady co nejnormálnější život. A Lish je strašně dobrá kamarádka, i když na schovávanou si hraje snad nejhůř na světě.“

On se samozřejmě s Lish nesetkal, takže jsme se bavili o ní a pak o všem možném pod sluncem ještě několik hodin. Přiměla jsem ho, aby mi do vyčerpávajících podrobností popsal svůj typický den, kam chce jít na tu přípravku, co tam bude studovat. Myslela jsem si, že by měl studovat výtvarné umění, ale on se zasmál a řekl mi, že chce dělat něco praktičtějšího. Pak se zeptal, jaký to je život, když někdo vyrůstá ve Středisku. Vyměňovali jsme si zážitky, a já jsem byla za to rozptýlení vděčná.

Nakonec jsem už byla příliš unavená na to, abych dokázala zformulovat souvislou větu. „Musím si jít lehnout. Ale přijdu si za tebou popovídat zítra, ano?“

Usmál se. „Dobře. Á, tady.“ Otevřel skicář a vytáhl z něj jednu stránku. Napsal mi na ni tu báseň. „Jen pro případ, že ti to pomůže na něco přijít.“

„Jasně, díky. Nikomu to neukážu.“

„Já vím.“ Pak vytrhl další stránku a s úsměvem mi ji podal. Byla jsem na ní nakreslená já v těch pruhovaných šatech a růžových kozačkách.

Nebesa, jak já jsem měla toho kluka ráda. Když jsem přišla zpátky do své buňky, zadívala jsem se na tu kresbu. Opravdu mě vystihl, což mi dodalo naději v to, že strávil spoustu času myšlenkami na mě. Já jsem koneckonců taky trávila drahně času myšlenkami na něj. Rozestlala jsem si postel a lehla jsem si s kresbou položenou po boku.

Ještě několikrát jsem si pročetla tu báseň, ale žádné geniální nové nápady nepřicházely. Celá ta věc byla příliš podivná a vágní. Mohla jsem přijít se spoustou vysvětlení, která by svým způsobem seděla, ale nic nebylo dokonalé. Navíc se ve mně neustále znovu vynořoval strach, že to celé má něco společného se mnou, takže jsem se jen těžko soustřeďovala. Zastrčila jsem báseň pod kresbu, zhasla světlo a usnula jsem.

Otevřela jsem oči do temné místnosti. Poblíž mě zářilo bledé světlo a kdosi si broukal tichou, vtíravou melodii. Působilo mi to v nitru bolest. V panice jsem natáhla ruku a téměř jsem srazila lampu, když jsem ji rozsvěcovala. Reth seděl v nohách mé postele.

„Ahoj,“ pozdravil příjemným hlasem a obdařil mě milým úsměvem.

„Nemůžeš se mě dotknout!“ Posadila jsem se a přetáhla jsem přes sebe pokrývku.

„Ano, když jsme u toho. Musíš ten příkaz negovat.“

„Promiň?“

Trpělivě se na mě zadíval, jakoby vysvětloval cosi paličatému dítěti. „Musíš ten příkaz negovat.“

„A proč bych to pro všechno na světě měla někdy chtít udělat?“ zakabonila jsem se na něj. Šílenec.

„Protože já jsem neskončil.“

„Ale ne. Vážně si myslím, že ano.“ Ukázala jsem mu zápěstí. Stále ještě na něm byl šarlatový otisk jeho ruky a proti světlu lampy byl jasný, přinejmenším pro mé oči. Pak, protože jsem stejně měla zdviženou ruku, jsem ho odstrčila.

„Budeš potřebovat víc.“

„No, to je snadné.“ Natáhla jsem druhou ruku a odstrčila jsem ho i jí.

Jeho zlaté oči v kalném světle měkce pableskovaly.

„Nefungovalo to; pořád ještě jsi studená.“

„Cítím se úplně fajn, mockrát děkuju.“

„Oči jak bystřiny, v nichž roztál sníh, ledová tím, co nezví z nich.“

Pohlédla jsem na báseň; nikdo s ní nepohnul, pořád ještě byla schovaná pod kresbou. „Jo, já ji znám. Končí to spoustou smrti.“

Zavrtěl hlavou. „Ne, to není tvoje. To je její. Ta tvoje

má jiný konec. Pochopíš všechno, když mě necháš tě naplnit.“

„O čem to mluvíš?“ vykřikla jsem. Skutečně mě přiváděl k zoufalství. Jestli už musel být nesnesitelný, mohl to aspoň říct na rovinu. Celá ta nesnesitelnost a tajemnost na mě nezabírala.

„Musíme to dokončit. Teď ti to nemůžu vysvětlit tajemství vílích dvorů a tak dále. Prostě mě to nech dokončit a pak to budeš s to uvidět.“

„Řekni mi, co jsi se mnou provedl, nebo vypadni.“ On znal odpovědi, ale já jsem věděla, že mi žádnou neposkytne. Byla jsem příliš unavená na to, abych se dneska v noci zabývala vílími nesmysly.

„Je hodně takových, kteří by byli radši, kdyby ona byla ta z té básně. Když to nedokončím, možná nepřežiješ. Byl bych rád, kdybys přežila.“ Láskyplně se na mě usmál.

„Kdo je to, ta tvoje ‚ona‘? Jedna z tvých vílích přítelkyň?“

„Nebesa, ne.“

Mohl snad vůbec být neochotnější pomoct? „Děláš to ty? Zabíjíš ty paranormály ty?“

Naklonil hlavu ke straně. „Proč bych to dělal?“

„To mi řekni ty.“

„Nemám důvod vraždit ty tvory.“

Zhluboka jsem se nadechla a zkusila jsem to znovu.

„Co jsi mi to udělal?“ Každičký nerv v těle jsem měla napjatý, když jsem čekala na odpověď.

„Naplním tě, stvořím tě. Snažil jsem se být něžný, ale ty jsi nikdy nevydržela dost dlouho. Pak jsi už nepřijímala nic dalšího, takže jsi mi nedala jinou možnost. Nebude to bolet, když se budeš slušně chovat a přestaneš si odpírat to, co chceš. Dokončíme to?“

„Čím mě chceš naplnit?“

„Prosím, zruš ten příkaz, Evelyn.“

„Nezruším! Nikdy; nikdy už se mě nedotkneš.“

Jeho velké, bezvěké oči se zúžily a on se znovu usmál. Ten úsměv měl v sobě přídech krutosti. „Budu si vychutnávat, až mě budeš prosit, abych se tě opět dotkl.“

„Vypadni z mého pokoje!“

Povytáhl obočí. „Takže dokud mě nezavoláš, lásko moje.“ Světlo zhaslo a já jsem zaklela, protože jsem s ním nechtěla být sama v pokoji potmě. Než jsem našla vypínač a znovu jsem rozsvítila, byl pryč.

ŽHNOUCÍ SRDCE

„Co tím podle tebe myslel?“ zeptal se zamračeně

Lease. Dneska mě překvapil: měl na sobě

podobu naducaného, uhrovitého blonďáčka. Rozesmálo mě to; obvykle zůstával u té hezounkovské formy. Ale i tak jsem ho vespod viděla, takže vlastně nezáleželo na tom, jaký zevnějšek si vybral.

„Nevím to je Reth. Co vůbec kdy myslí čímkoliv?“ Právě jsem mu dovyprávěla, co Reth říkal o té básni a o tom, že mě potřebuje dokončit.

„No, i když toho chlápka nemůžu ani cítit, má nejspíš zdroje, kterými my nedisponujeme. Jak přesně zněla ta slova, která řekl o té básni?“

„Říkal, že ten konec není můj, že je její. Ať už je to kdokoliv. Ale to je dobré, je to aspoň něco, ne? Chci

říct, že bych radši nenosila ‚smrt, smrt, smrt, smrt, smr t‘ a tak dále a tak dál.“

Lease se zasmál. „Jasně, nejspíš ne. Smrt v jiskřivých sandálech na vysoké podrážce. Je to přinejmenším hezká představa.“

Plácla jsem ho do ramene. „Hele, já mám strach. Ty sis myslel, že tě zabiju, vzpomínáš si?“

„Á, jasně že si vzpomínám. Tenkrát to byl hodně stresující den.“

„Ale vážně. Zajímalo by mě, jestli všechno bylo vždycky takovéhle divné a já jsem to jenom nevěděla, nebo jestli se to zhoršuje.“

„Zhoršuje se to.“

„Dobře, takže ponechme teď stranou poetická proroctví a strašidelné vílí pronásledovatele. Mám jednu důležitou otázku.“

„Jakou?“

„Máš řidičský průkaz?“ Rozesmál se. „To je důležité?“

„Jo, jasně! Já bych kvůli řidičáku vraždila! Hele, možná ta báseň znamená tohle! Já se zcvoknu a začnu útočit na lidi, protože mě nechtějí nechat řídit…“

„To by se mohlo stát, člověk nikdy neví. Ale ano, já mám řidičák.“

Opřela jsem se zády o zeď a vzdychla jsem si. „Páni, to musí být tak úžasné.“

„Je to skoro stejně skvělé jako zamykací skříňky. Vlastně si někdy ukládám řidičák do té skříňky, a to je tak bezva, až se bojím, že by celá ta věc mohla prostě explodovat tím, jak je to všechno bezva.“

Plácla jsem ho přes rameno. Zase. Dělala jsem to hrozně často. „Sklapni. Ty se snažíš prožít celý svůj život tady a pak mi líčíš, co je podle tebe bezva.“ Divně se na mě podíval; celou tu dobu mě bedlivě pozoroval.

„Tebe tenhle ksicht doopravdy nezaujal, viď?“

„Jaký ksicht?“ zeptala jsem se udiveně.

Usmál se a ukázal rovnátka, jichž jsem si předtím nevšimla. „Tenhle.“

Rozesmála jsem se. „Proč by mě měl zaujmout? Ty si dáváš nejrůznější podoby.“

„Jo, ale tenhle není moc hezký.“

„Moc ne, ale to nejsi ty.“ Zase měl ten podivný výraz. Usmála jsem se. „To jediné, co mě štve, je, že máš pokaždé jiný hlas. Ráda bych věděla, jak zní ten tvůj. Á, a taky si myslím, že je trochu strašidelné, když jsi za holku, ale to už jsi dost dlouho neudělal.“

Zavrtěl hlavou. „Ty jsi divná.“

„Říká neviditelný kluk proměnlivého tvaru.“

Krátce se zasmál, pak se opřel zpátky o zeď jako já.

„My na nic nepřicházíme.“

„Já vím. Promiň.“ Namáhala jsem si mozek, ale nevěděla jsem, jak mám začít dávat dohromady ty útržky, které Reth namátkou utrousil, a tu hloupou báseň, kterou jsem viděla. A ještě víc mě trápilo, že jsem se nemohla přestat v duchu ptát, jaký je konec té mé básně, jestli vůbec nějaký je. Už jsem se zmínila, jak strašně nesnáším víly?

„Evie?“ Hlas měl nejistý. „Existuje nějaký způsob, jak bys ode mě mohla někomu poslat e-mail? Kdybych mohl dostat tuhle informaci ven, možná by moje moje skupina mohla pomoct.“

Srdce se mi stáhlo. Copak Lease mě jenom využíval? Ale pak jsem si vzpomněla na cele to s tím, jak nebýt sebestředná. Ale co když mě opravdu využíval? Určitě by měl. MAZP to neřeší, a jemu brání v tom, aby podnikl cokoliv. Přesto jsem však doufala, že má rád mě a nesnaží se mnou manipulovat.

„Nevím. Mám počítač, ale to jediné, co dělám on line, je nakupování, a vím, že MAZP monitoruje všechno, co si zaklikám, protože mi zruší asi devadesát procent všech nákupů. Mohla bych se pokusit založit si novou e-mailovou adresu nebo použít tu tvoji nebo

něco na ten způsob, ale jsem si vcelku jistá, že by to okamžitě zachytili. Jenže možná by to do té doby stačilo odejít.“ Nervózně jsem se kousla do rtu.

„Co by se stalo, kdyby to zachytili?“

Usmála jsem se a předstírala jsem, že jsem nad věcí.

„Hmm, uvěznili by mě na neurčito pro velezradu. Nejspíš. Ale člověk nikdy neví jim se fakt líbí to, co dělám. A myslím, že Raquel by se za mě postavila. Možná bych se z toho dokázala vyvlíknout.“ Nikdy mě neposlali před disciplinární komisi; to pomyšlení mě děsilo.

Lease zavrtěl hlavou. „Ne, promiň. Nestojí to za to riziko.“

„Ale stojí, pokud si myslíš, že by kterákoliv z těch informací, které máme, pomohla tvojí skupině přijít na to, o co jde, a zadržet tu věc.“ Páni, to jsem si snad hrála na statečnou nebo jak?

„Ani jednomu z nás by nijak neprospělo, kdyby nás dali pod zámek. Mám ještě jiný cíl kromě nalezení a zastavení toho zabijáka.“

Zamračila jsem se. I když jsem ho měla moc ráda, pokud se mě chystal požádat, abych mu pomohla zlikvidovat MAZP, musela bych říci ne. Nebyla to perfektní organizace, to zdaleka ne, ale dělala spoustu dobrého. Já jsem si například myslela, že svět je bezpečnější bez volně pobíhajících upírů a čarodějnic a všech těch ostatních hnusných, hrůzu nahánějících, krev vysávajících, maso požírajících, stvoření z legend.

„Co je tím tvým dalším cílem?“

„Chci tě odsud dostat pryč.“

„Nemyslíš tím, že chceš, abych já dostala pryč dotud

tebe?“

Vzal mě za ruku ano, zase za ruku. Líbilo se mi to, Hrozně moc. „Ne, myslím tím, že chci dostat ven tebe. Tohle by neměl být tvůj život. Zasloužíš si toho mnohem víc. Například zamykací skříňku.“

„A řidičák?“

„Nedávej se příliš unést.“

Usmála jsem se. I když jsem se strašně chtěla dostat ven a žít skutečný život (ať už to znamenalo cokoliv; nepředstírala jsem, že toho znám víc), nemyslela jsem si, že se to kdy stane. Jestliže jsem byla oklasifikovaná jako paranormální, má nade mnou MAZP plnou právní moc. Což znamenalo, že jsem nemohla tak docela předložit výpověď s dvoutýdenní lhůtou.

Můj komunikátor se rozpípal. Vytáhla jsem ho volnou rukou. Nechtěla jsem pustit Leaseovu, dokud on nepustí mou. Jeho pokožka byla ta vůbec nejúžasnější věc na světě. Teplá, ale dokonale hladká a měkká. Nemluvě ani o onom slastném mrazení, které ve mně vyvolávala a jež nemělo nic společného s čímkoliv paranormálním.

Pohlédla jsem na obrazovku. Byla to Lish. „Co se děje?“

„Přijď do Střediska. Vyskytl se problém. Raquel se vrací a hned za ní dorazí supervizoři. Neměla bys být přistižená sama s Leasem.“

„Zrovna odcházím. Díky, Lish.“ Zavěsila jsem si komunikátor zpátky za opasek. Lish na mě vždycky dávala pozor. „Nevím, co se děje, ale Raquel a pár hlavounů míří do Střediska, takže já bych tady nejspíš neměla být.“

Rychle mi stiskl ruku (což mi nesčetnými způsoby šťastné roztančilo srdce v hrudi), a teprve pak ji pustil.

„Takže nashle pak.“

Chvátala jsem na ústředí. Lish vypadala vyloženě zpanikařeně. „Co se děje?“ Z jejího výrazu jsem poznala, že jde o něco velkého, a vyděsilo mě to.

„Birminghamské stopovací a umístěnkové centrum v Anglii bylo dneska zasaženo.“

„Moment, zasaženo? Jak to myslíš, zasaženo?“

„Všichni paranormálové v něm jsou mrtví.“ Ta věta

vyslovená robotickým hlasem byla tak ohromující a děsivá, že jsme vůbec nevěděla, jak reagovat.

„To byla to ta samá věc?“

„Ano. Prostě mrtví, žádné stopy po zbraních nebo po ničem, coby mělo být schopno je zabít.“

„Viděl někdo něco?“

„Ne. Je to malé centrum. Nikdo z lidí nic neviděl.“

To bylo alespoň něco. Tahle věc zjevně nešla po lidech. Ulevilo se mi, ale pak jsem si vzpomněla, že já možná nejsem tak úplně člověk. Moc mě to nepovzbudilo. „Ještě něco?“

„Teď nemám žádné další podrobnosti. Nejspíš budeme mít zákaz vycházení.“

„Co je to?“

Trvalo jí minutu, než odpověděla; sledovala jsem, jak jí oči těkají po těch různých monitorech, které spravovala. Přísahám, že dělala práci za dvacet lidí.

„Zákaz vycházení znamená, že všichni naši pracovníci v terénu a v satelitních budovách budou povoláni do Střediska. Až budou všichni v bezpečí, vyhlásíme úplný zákaz nikdo nebude smět ven, nikdo nebude smět dovnitř.“

„No teda.“ Tohle bylo něco vážného. „Jak dlouho potrvá, než to začne?“

„Měli bychom být v bezpečí do dvou hodin.“ Klobouk dolů před MAZP na to, že to byla organizace vládního typu, byla hodně výkonná.

„A jak dlouho bude ten zákaz platit?“

„Dokud nebudou mít jistotu, že nebezpečí pominulo.“

„No tak to bude dlouho.“

„To se nedá říct. Příslušné informace mi nabíhají; musím se k nim vrátit.“ Odvrátila pohled a soustředila se na jeden ze svých mnoha monitorů. Zatoužila jsem, aby Lish netrčela za tím sklem. Byla to moje nejlepší kamarádka, ale někdy se mi zdála tak nepřístupná.

Odvrátila jsem se, protože na holé stěně se objevil zářivý obrys dveří. Vyšla z nich Raquel s nějakou vílou. Napadlo mě, kdy se sem asi dostaví supervizoři. Několik z nich jsem už viděla, v dobách, kdy se oficiálně formovala MAZP. Příliš jsem si z toho nepamatovala, jen spoustu hlazení po hlavě. Nesnášela jsem to.

Raquel vypadala, jako by za několik posledních dní zestárla o deset let. „Iniciuj uzavírací protokol,“ nařídila Lish a ani se neobtěžovala uznat její příto mnost pokývnutím, pozdravem nebo dotazem, jaká je dneska dopoledne voda.

„Uzavírací protokol iniciován.“ Lish kolem sebe míhala rukama, pohyby měla rychlé a přesné.

„Zavolej ostatní víly,“ nařídila Raquel víle, která ji sem dopravila. Víla se zatvářila otráveně, otevřela další dveře a zmizela v nich.

Konečně vzala Raquel na vědomí mě. „Á, Evie. Ty jsi tady. To je dobře. Musíme si promluvit.“

„Ano, to musíme.“ Než jsem stačila zahájit projev, který jsem si přeříkávala v hlavě od chvíle, kdy jsem se rozhodla postavit se za Lease, prostoupilo stěnu zářivé světlo a celá jedna její část se otevřela do temnoty. Z ní vystupovaly víly víc víl, než jsem kdy předtím viděla. Víc, než jsem tušila, že MAZP vůbec má. Byla jich nejmíň stovka.

Bylo to ohromující. Jedna víla o samotě je krásná tak, že od ní nelze odtrhnout oči. Tolik víl najednou bylo pro oči cosi jako přílivová vlna ohromující a neuniknutelná. Jen s velkými obtížemi jsem se soustřeďovala na to, co jim Raquel říká. Kromě náporu, jejž víly znamenaly pro mé smysly, jsem si všimla ještě něčeho, co jsem nikdy předtím neviděla.

Vílí oblečení je podobné našemu, ale vždycky vypadá starší, rafinovanější a současně prosté. Mnohé z víl mužského pohlaví měli rozepnutou košili a holou

hruď. (Jen tak pro úplnost: neměli bradavky ani pupíky.) Víly kolem sebe vždycky mají náznak záře, ale teď se zdálo, že mají na sobě jakési jasné místo přímo tam, kde podle mě měly srdce. Nebylo to nijak dramatické, ale rozhodně tam bylo něco zvláštního. Doufala jsem, že to nijak nesouvisí s mým nyní žhnoucím srdcem.

Pak jsem se jim podívala do tváře. Spousta z nich se tvářila jenom otráveně a unuděně. Standardní vílí výraz. Ale mezi nimi byly některé a ty jako by stály v jedné skupince jimž v očích prohnaně jiskřilo, jako by tohle celé bylo strašně zábavné. Ten výraz mě znepokojil; na ničem, co pobaví vílu, nemůže být nic dobrého. Pak se mé oči setkaly s Rethovýma. Ten v té skupince nebyl, ale jeho úsměv byl nejbujařejší ze všech.

Chtěla jsem odejít. Všechny ty víly cítila jsem téměř závrať. Ze všech sil jsem se snažila ignorovat Rethův upřený pohled, čekala jsem, až Raquel dokončí instruktáž a víly začnou odcházet a řadit se ke skupinám, které jim byly určeny. „Raquel, musíme si promluvit.“

Otočila se ke mně s pronikavým výrazem ve tváři.

„Ano. Potřebuju, abys mi řekla všechno, co víš o L easeovi.“

„Proč?“

„Protože supervizoři jsou na cestě sem, a on je jedním z našich jediných pojítek s tím, co se děje.“

„To je hloupost! Takhle to vypadá, jako by s tím měl něco společného. On není pojítko, on je zdroj.“

„Bohužel my se na to díváme jinak. Co ti všechno řekl?“

Založila jsem ruce a zamračila jsem se na ni. „Proč si vlastně myslíš, že mi něco řekl? A i kdyby mi něco řekl, proč bych to měla povídat tobě?“

Hlas měla bezvýrazný a trochu nebezpečný. „Ty mi

to povíš, protože to je tvoje práce.“

„Moje práce? Mně je šestnáct! Neprosila jsem se o nic z tohohle.“ Mimochodem, jak to, že se tady můžu courat bez kotníkového čidla, ale jeho ani nevypustíte z cely? „Možná kdybyste z něj přestali mít takový strach a nechali ho jít, mohli bychom s ním spolupracovat a skutečně získat možnost přijít nato, co za tím je.“

„Víš, že to nemůžeme udělat. Propustit paranormála bez čidla je v rozporu s chartou.“

„A co jsem tedy hergot já? Hm? Nemůžeš tady stát a tvrdit mi, že Lease je automaticky nepřítel, protože to je neznámý paranormál, jestliže jsem já děsivá kategorie sedm!“

Výraz jí změkl. „Prosím, nedělej to. Teď ne. Dlouho a tvrdě jsem pracovala na tom, abych se postarala, že supervizoři na tebe nebudou pohlížet jako na paranormála, ale jako na dívku, která dokáže něco neobvyklého. Nemůžeme Leaseovi pomoci, kotě, teď hned ne.“

V očích mě začaly pálit slzy hněvu. „Neříkej mi kotě.

Já nejsem tvoje dcera, já jsem tvůj zaměstnanec.“

Tmavé oči se jí rozšířily bolestí, pak jí obličej rychle ztvrdl. „Jestli nám nepomůžeš s Leasem, budeš uzavřená ve svém pokoji.“

Drsně jsem se zasmála. „Skvělé, tak teď mi dáváš domácí vězení.“ Nemohla jsem uvěřit, jak jsem byla hloupá, když jsem předstírala, že je Raquel moje matka, a přála jsem si, aby to tak opravdu bylo. Ať už byla jinak cokoliv, byla vždycky profesionál. Nebyla moje příbuzná.

V místnosti kolem nás zavládl hluk: centrum se zaplňovalo, jak víly vysazovaly další a další paranormály. Vlkodlaci fungující jako ochranka se rozestavili do rohů a snažili se seřídit provoz do spořádané řady před Lishinou nádrží.

Raquel si vzdychla. „Myslím, že bude nejlepší, když půjdeš do svého pokoje. Nejsi v takovém stavu, abys mohla zůstat v přítomnosti supervizorů, a ti tady budou každou minutu.“

Chystala jsem se jí něco drzého odseknout, když pozornost nás obou upoutal křik.

„Nechci!“ ječel jakýsi upír a vytrhl paži jednomu ze strážných. „Ne tady, ne tohle! To čidlo je už dost zlé, nebudu vám sloužit jako pokusná krysa v té vaší laboratoři!“ Šokovaně jsem si uvědomila, že to je Steve. Připadalo mi to jako věčnost od oné noci na hřbitově.

„Je nějaký problém?“ zeptala se Raquel a popošla vpřed. „Stačí, když budeš trpělivý, všechny zpracujeme a umístíme.“ Steve na ni pohlédl se zoufalým maniakálním svitem v očích. „To radši umřu,“ šeptl. Než mohl kdokoliv zareagovat, vrhl se dopředu a skočil Raquel po hrdle.

Vykřikla jsem, když ji kousnul do krku. Nikdo jiný se nepohnul. „Dělejte něco!“ vykřikla jsem a šátrala jsem po Žahovi. Ale nebylo to nutné. Steve se odtrhl od Raquelina krku a ve tváři měl výraz klidu? Jeho kotníkové čidlo se totiž zaktivovalo. Mimikry z něj spadly a během několika sekund z něj nezbylo nic než mrtvé tělo zhroucené na zemi, z nějž vyprchal nepřirozený život.

Všichni jsme šokovaně upírali pohled na mrtvého nemrtvého Stevea. Raquel si přiložila ruku na krk, aby zastavila proud krve. Vypadala bledá a vyděšená.

„Raquel!“ Vrhla jsem se vpřed a popadla jsem ji za paže. Co kdyby ji zabil? Co kdyby ty ošklivé věci, které jsem na ni vychrlila, byly posledními slovy, jež jsem jí kdy řekla? „Jsi v pořádku? Myslela jsem měla jsem takový strach, že ?“

Zablesklo se další světlo a do místnosti vešla pětice supervizorů. Raquel se napřímila a stáhla si mé ruce z paží. Když se obrátila ke skupině lidí, byl její obličej

maska bez veškerých emocí. Spustila jsem ruce podél těla, otřesená jejím odmítnutím. Pokročila vpřed přivítat supervizory a nechala mě uprostřed paranormálů.

Myslím, že jsem věděla, kde je moje místo.

UCH, PÍP

Ještě dva dny a já zešílím. Všichni měli nervy k prasknutí, protože Středisko bylo zaplněné na

hranici kapacity. K dovršení všeho se to časově shodovalo s lunárním cyklem. Protože většinu bezpečnostních strážných ve Středisku tvoří vlkodlaci, vždycky jsme za úplňku pracovali na minimální kapacitu. Teď ovšem bude zítra v noci většina členů naší ochranky v bezvědomí a všichni členové MAZP do jednoho budou uzavřeni ve Středisku. Mezi ně patřila spousta tvorů, které byste nechtěli potkat v noci v temné uličce (ledaže byste byli já a byla to vaše práce ale na rovinu, ani já jsem je obvykle nechtěla potkat).

Nešťastná a vyděšená jsem si oblékla šedé zavinovací šaty a své růžové kozačky. Když tady teď

bylo všechno vzhůru nohama, nemohla jsem se dostat za Leasem, a rozhodla jsem se, že dneska to bude jiné. Přibalila jsem pár sušenek a vyšla ven. Obvykle jsem mohla jít, kam mě napadlo, a potkala jsem se jen s jedním nebo dvěma lidmi, pokud vůbec. Dneska byli všude, kam jsem se vrtla, vlkodlaci, lidé nosící cosi v klecích, kamsi spěchající osobní asistenti a upíři. Po incidentu se Stevem jsem se jim úzkostlivě vyhýbala. Celkově mě neměli nijak zvlášť v lásce, a všichni byli tak na hraně. Nechtěla jsem aby se moje krev stala příčinou něčí sebevraždy.

Pokusila jsem se navštívit Lish, ale ústřední zpracování se změnilo doslova v zoo. Nahlédla jsem dovnitř a uvědomila jsem si, s jak malým množstvím paranormálů jsem vlastně předtím přicházela do styku. Nevěděla jsem ani, co většina těch bytostí tady vůbec je. Přestala jsem se snažit se přes ně protlačit a zamířila jsem k vazebním celám. Třebaže tato část byla tišší, byl obsazený větší počet cel. Neovládla jsem se a nakukovala jsem otevřenými dveřmi, co v nich je. Bylo to skličující. Všichni paranormálové, které jsem viděla, seděli apaticky na postelích a byli naprosto zlomení.

Než jsem došla až k Leaseově místnosti, chodba se vyprázdnila, a já jsem vklouzla co nejrychleji dovnitř.

„Co se děje?“ zeptal se a vyskočil.

„Je to na hlavu úplný zákaz vycházení. Ta věc zlikvidovala naše centrum v Birminghamu všechno. Svolali všechny sem. Nikdo nesmí přijít ani odejít, dokud se to všechno nevyjasní.“

„No, aspoň se tím ochrání paranormálové, o kterých MAZP ví. Už to je něco.“

„Určitě.“

„Včera večer jsem měl návštěvu,“ oznámil. Zrovna jsem si všimla, že má zase podobu toho hezkého černošského chlapce. Byla jsem tak soustředěná na

jeho skutečné já, že jsem téměř nezaregistrovala, co je na povrchu.

„Á, supervizoři?“

„Ehm-hm. Páni, kdybych já stál v čele nějaké velké, tajné mezinárodní organizace, vybral bych si lepší titul než supervizor.“

Rozesmála jsem se. „Ale vážně. Jsi v pořádku?“

„Jasně. Položili mi nějaké otázky, a já jsem na žádnou neodpověděl. Bylo to produktivní.“

Sklíčeně jsem přikývla. „Raquel a já jsme se… pohádaly kvůli tobě. Od té doby za mnou nepřišla, ani mě nenechala mluvit se supervizory.“ Podala jsem mu sušenky. „Myslela jsem, že bys měl chuť na něco dobrého. To je v podstatě to nejmenší, co můžu udělat.“

„Díky.“ Vzal si ode mě sušenky a položil je na postel.

Rozpačitě jsme tam stáli.

„Tak já už asi radši půjdu. Nechci nás zrovna teď dostat do problémů.“

Vypadal zklamaně. „Jasně.“

Z náhlého popudu jsem se naklonila a políbila jsem ho na tvář. Když jsem se odtáhla, usmíval se. „Brzy tě zas uvidím,“ řekla jsem a rovněž jsem se na něj rozzářeně podívala. Když jsem vycházela, prakticky jsem se nadnášela.

Druhý den ráno jsem konečně uviděla Lish. Všichni v centrálním zpracování byli vystresovaní na nejvyšší míru, šuškali si mezi sebou a šířili drby po chodbách, když po nich spěchali sem a tam. Lish však byla ve svém živlu, přepínala mezi obrazovkami a vydávala příkazy lidem a paranormálům, kteří stáli před ní.

„Hele, co se děje?“ Opřela jsem se o sklo a ignorovala jsem frontu před ní.

„Děje se toho spousta. Přehazuju služby, protože všichni vlkodlaci budou dneska večer mimo provoz. Navíc je tu otázka, jak najít další permanentní ubikace pro každého.“

„Proč nepoužiješ pro vlkodlaky tělocvičnu? Tam sebou můžou praštit a přinejmenším na dnešní noc se tím uvolní místo.“ Tělocvična byla obrovská místnost, v níž se mohli vyřádit energičtější (čti: divočejší) paranormálové.

Lish ke mně vzhlédla a usmála se na mě očima. „To je skvělý nápad. Děkuju.“ Vrátila se ke svým obrazovkám.

U čela fronty byl upír, jehož jsem neznala; měl mimikry dospívajícího chlapce a křišťálově modré oči. Oblažil mě svým nejvstřícnějším úsměvem. „Ahoj,“ řekl.

V té chvíli už se pokoušel zapůsobit na mě svým psychickým mojo. Upíři mají slabou schopnost ovládat psychiku. Mohou vás ovlivnit, posunout určitým směrem, pokud už se tímto směrem kloníte. Takže pokud se tak trochu bojíte, mohou vás vystrašit. Pokud se jimi cítíte do jisté míry přitahováni, mohou ve vás vzbudit vášnivě hravé touhy. Naneštěstí pro tohoto konkrétního upíra jsem viděla přímo skrze něj na mrtvé tělo vespod. Och ano, zlatíčko, k sežrání, vážně.

Rozesmála jsem se na celé kolo. „Ani náhodou.“ Dotčeně se zamračil. „O čem to mluvíš?“

„Já mám radši kluky, ve kterých krev ještě pulzuje. Lish, dej mi vědět, kdybys něco potřebovala. Zajdu za tebou pak.“ Vzhlédla a zamávala mi. Stýskalo se mi po ní. Bylo by hezké, kdyby se nám podařilo strávit zase nějakou dobu společně, až se tenhle zmatek uklidní.

Překvapilo mě, když se mi rozpípal komunikátor se stránkou od Raquel. Napadlo mě, že to budu ignorovat, ale neměla jsem na práci nic lepšího, a tak jsem zašla do její kanceláře. Vzhlédla ke mně od psacího stolu s

upjatým úsměvem. Oči jí rámovaly tmavé kruhy a z drdolu se jí uvolnily prameny vlasů. To bylo poprvé.

„Evelyn, díky, že jsi přišla.“

Pokrčila jsem rameny. Napadlo mě, že pronesu něco v tom smyslu, že mi nic jiného nezbývalo, ale když jsem uviděla obvaz na jejím krku, rozmyslela jsem si to. Díky bohu, že jedno kousnutí ji nestačilo změnit.

„Vím, že v poslední době bylo všechno stresující a že jsi se potýkala s problémy. Až tohle všechno skončí, vezmu tě na dovolenou.“

Tohle by mě ve snu nenapadlo. „Moment, na opravdovou dovolenou? Jako že opravdu strávíme noc někde jinde a prostě se budeme jen tak procházet nebo se během dne někde povalovat?“

Usmála se. „Ano, na opravdovou dovolenou. Kam budeš chtít.“

Páni, ty možnosti… Proti své vůli jsem se rovněž usmála. Mezi námi to nebylo urovnané, ani zdaleka ne, ale tohle byl z její strany obrovský vstřícný krok. Nikdy jsem nezažila, že by si vzala třeba i den volna.

„Mně se to zdá fajn.“ Připadalo mi to víc než fajn. My dvě, na nějakém nádherném, teplém místě. Skoro jako rodina.

„Dobře. Já teď musím ještě projít spoustu papírů a vyřídit nějaké rozhovory.“

„Jo, jasně. Určitě.“ Nevím, co jiného jsem čekala, ale když jsme odcházela, byla jsem zklamaná. Nemluvily jsme o ničem důležitém, o ničem, co bylo zapotřebí probrat. Chtěla jsem vypomáhat ve Středisku. Ona nejspíš chtěla, abych po svých výbuších byla, daleko, daleko od supervizorů. A já jsem věděla jistě, že nechce zase mluvit o Leaseovi.

Cítila jsem se osamělá a pokusila jsem se proplížit k Leaseovi, ale chodba byla plná vlkodlaků, kteří dbali na to, aby předtím, než jim podají sedativa, bylo všechno bezpečné. Usoudila jsem, že se tam mohu

vrátit později; to nijak nezmírnilo moje zklamání z toho, že budu muset počkat.

Naštěstí pro mě dávali ten večer Easton Heights, i když to byla repríza. Převlékla jsem se do černých legín a tílka (topení ve své buňce jsem si zvýšila z 30 na 32 proč čekat na tropickou dovolenou?), pak jsem se schoulila na gauči. Bylo mi jen tak tak dost teplo. Když seriál začal, vylekala mě bzučící videoobrazovka. Lish.

„Co se děje?“ zeptala jsem se a snažila se nepanikařit. Určitě už se nic dalšího nepokazilo.

„Dneska večer dávají Easton Heights, viď?“ zeptal se monotónní hlas.

„Ano, já jsem jen myslela, že nemáš čas.“

„Všichni vlkodlaci jsou dole; zbytek Střediska je konečně bezpečný a zklidněný. Těším se, že uvidím, koho bude Landon líbat tenhle týden.“

Rozesmála jsem se. „Já taky.“ Natočila jsem si videoobrazovku k televizi. Nebylo to stejné jako být opravdu ve stejné místnosti, ale dost se to tomu blížilo. Představovala jsem si, že Lease je na gauči vedle mě a drží mě za ruku. Probírala jsem v duchu všechny ty chvíle, v nichž jsme se drželi za ruce, a snažila jsem se rozhodnout, zda to lze považovat za skutečné držení za ruce. Chtěla jsem, aby to tak bylo, ale stávalo se to vždycky v souvislosti s tím, že jsme jeden druhého utěšovali. Ne jako hele, mám tě ráda a chci sedět tady a držet tě za ruku, protože jsem šťastná, když se tě dotýkám.

Zhruba v půlce epizody se ozvala Lish. „Co to píp?“

„Cože?“ zeptala jsem se a natočila jsem její obrazovku k sobě.

„Právě mi na síti naskočilo pět nových kotníkových čidel. To nedává smysl.“

„Počkej, jako pět nově aktivovaných čidel?“

Přikývla a zamračila se. Pak, s videoobrazovkou

dosud zapnutou zavolala Raquel. „Raquel, mám pět nových kotníkových čidel.“

„Cože?“ zeptala se Raquel.

„Právě bylo aktivováno pět nových kotníkových čidel.“

„Jak? Kdo?“

„Nevím. Ta aktivace byla neúplná, takže nemám žádné údaje. Jsou všechny ve stejné oblasti, v jednom předměstí Paříže. Chceš, abych tam obratem poslala někoho, kdo by to vyšetřil?“

„Ne, to nemůžeme riskovat. Vlastně ano pošli tam nějakou vílu, muže. Prostě ho pověř, ať se tam jukne a zjistí, co se děje, a pak ať se hned vrátí.“

„Nějaké další instrukce?“

„Ne ledaže by to byl nějaký operativec, který se nestihl dostat zpátky včas, v tom případě ať ho přepraví sem.“

„Dobře, zavolám vílu, která má službu.“

Lish vzhlédla a uvědomila si, že jsem dosud na videoobrazovce. „Promiň, Evie, musím jít.“

„Jistě, ano.“ Ukončila jsem spojení a seriálu jsem věnovala jen poloviční pozornost, protože jsem přemýšlela o tom, co jsem se právě doslechla. Bylo to divné. Chci říct, kdo by byl venku na odchytávací a značkovací misi zrovna teď? Všichni byli povoláni dovnitř. Možná to někomu uniklo a teď používá tohle jako způsob, jímž by nás kontaktoval. Nechápala jsem ovšem, jak by mohl být někdo přehlédnut při uzavírce. Jak jsem říkala, MAZP byla výkonná.

A pak jsem si na něco vzpomněla. Na cestě za čarodějnicí jsem upustila tašku, v níž byla kotníková čidla.

Pět kotníkových čidel.

NENÍ TO V POHODĚ

Snažila jsem se znovu navázat spojení s Lish přes videoobrazovku, ale linka byla obsazená.

Začala jsem si obouvat jednu botu a při tom jsem vyťukávala na komunikátoru Raquelino číslo. Zaklela jsem: i to bylo obsazené. Natáhla jsem si druhou botu, málem jsem v tom spěchu přepadla, pak jsem popadla Žaha a dýku. Pádila jsem dolů chodbou a modlila jsem se, aby mé tušení bylo liché, aby to byla jenom podivná shoda náhod. Zatím se žádný poplach nespustil; určitě to znamenalo, že je všechno v pořádku. Všechno muselo být v pořádku.

Když jsem zabočila za roh k centrálnímu zpracování, podjela mi noha, takže jsem odletěla dozadu a ramenem jsem tvrdě narazila na zeď.

Podlaha byla pokrytá vodou a já jsem teď měla legíny celé mokré. Zvedla jsem se a posledních několik metrů jsem přeběhla, jako by mi šlo o život, takže jsem málem zase uklouzla, a přiložila jsem dlaň k zasouvacím dveřím.

„Ne,“ šeptla jsem, šokovaná tak, až mi začalo připadat, že se všechno kolem mě zpomalilo, zmizelo, zastavilo se. Věděla jsem, že musím popojít dopředu, ale tělo už mi nefungovalo. Dokázala jsem jedině třeštit oči na zubatou díru proraženou do Lishina akvária. Na dně zůstávalo asi třicet centimetrů vody a tam, kousek od díry, ležela Lish.

Nemohla být mrtvá. Nemohla. Lish byla navěky. Byla moje kamarádka, moje nejlepší kamarádka. Nemohla existovat realita, v níž by nebyla Lish. Byla nejspíš jenom poraněná. Potřebovala jsem jí dodat víc vody, teď hned.

Rozběhla jsem se dopředu. „Lish! Je to v pořádku. Jsem tady, pomůžu ti!“ Protáhla jsem se dírou a dočvachtala jsem se k ní. Její oči, její krásné, překrásné oči byly otevřené dokořán, průsvitná víčka zpola přes ně. Nehýbala se. A na hrudi měla otisk ruky ze zlatého plamene, který zvolna vybledal. „Lish?“ Padla jsem na kolena k ní, zdvihla jsem ji a kolébala jsem ji v náručí. Ona není mrtvá, nemůže být. Pohladila jsem ji po ruce, plovací blány mezi jejími prsty byly jemnější a křehčí, než jsem si kdy všimla. Její duhové šupiny se leskly.

Nehýbala se, nebude se hýbat, nemůže se pohnout. Lish, moje Lish, byla mrtvá. Nemohla jsem nic dělat a byla to moje vina. To já jsem nechala venku čidla, která posloužila jako návnada; to byl důvod, proč se ta věc dostala dovnitř. Naklonila jsem se nad ni a políbila jsem ji na hlavu. „Tak strašně mě to mrzí,“ řekla jsem a hlas se mi zlomil ve vzlyku.

Už jsem se roztřásla, protože jsem byla promočená. Nechtěla jsem se pohnout, nikdy, protože když

neodejdu, když ji nenechám zemřít, ona nebude doopravdy mrtvá. Posunula jsem se a vyjekla jsem. Cosi ostrého a tvrdého mi projelo přímo legínami a řízlo mě do stehna. Voda se začala barvit červeně, a to stačilo k tomu, aby mě to vytrhlo z mého omámení. Ještě jednou jsem políbila Lish a položila jsem ji jemně zpátky. Vstala jsem a vytáhla jsem si skleněný střep ze stehna; přitom jsem sebou škubla.

Bylo to tady. Vyběhla jsem z akvária a rozběhla se ke zdi, kde bylo nouzové tlačítko pro spuštění poplachu. Loktem jsem rozbila skleněný kryt a stiskla jsem ho. Světla nad hlavou se rozzářila nepatrně víc, jak se spustily snímací impulzy a rozječel se hlasitý poplašný signál.

Raquel Raquel o tomhle musí vědět. Vytáhal jsem komunikátor a naťukala její číslo. Současně jsem se rozběhla do její kanceláře. „Co se děje?“ zeptala se.

„Snažím se zkontaktovat Lish, nevíme, proč se spustil ten poplach.“

„Lish je mrtvá,“ vzlykla jsem dosud v běhu. „Je to tady. Je to tady.“

Linka oněměla na chvíli, která mi připadla jako věčnost. „Nebesa budiž milostiva nám všem,“ šeptla Raquel. Pak chvatným a vyděšeným hlasem dodala:

„Počkej na mě u Dopravy. Obvolám všechen personál. Nejde to po lidech, měli bychom se dostat ven.“

Změnila jsem směr a rozběhla jsem se k Dopravě. Pak jsem se zarazila. „A co paranormálové?“ Co Lease?

„Není čas. Běž k Dopravě.“

Váhala jsem. Všechno v mém těle mi s křikem velelo běžet, dostat se ven, uniknout. Smrt obcházela po chodbách a já jsem potřebovala uniknout. „Ne,“ zašeptala jsem a vypnula jsem komunikátor. Rozběhla jsem se zpátky stejnou cestou, kterou jsem přišla, a zamířila jsem do Leaseovy cely. Byl v pasti. Bude naprosto bezmocný, zrovna jako Lish.

Och, Lish.

Nikdo si nezasloužil takhle zemřít. Utíkala jsem kolem tělocvičny, když jsem se opět zarazila na místě. Tam byla víc než stovka vlkodlaků, kteří spali. Byla tam Charlotte a Jacques ten tam měl být také. Chtělo se mi zvracet. Nemohla jsem je vzbudit, říct jim, aby utekli. Nemohla jsem je vynosit. Co jsem mohla dělat? Pak mi svitlo.

„Denfehlath!“ vykřikla jsem. Po několika vteřinách se ve stěně otevřely dveře a ona vystoupila. Rubínové oči jí planuly vzrušením.

„Zachraňuj paranormály, a začni s vlkodlaky,“ nařídila jsem.

Její úsměv pohasl. „Cože?“ zasyčela.

„Začni hned. Musíš přemístit spoustu spících těl!“

Probodávala mě pohledem a chvěla se zuřivostí, ale vešla do tělocvičny. Nemohla neposlechnout. Když se za ní dveře tělocvičny zavřely, přiložila jsem k nim dlaň a držela jsem ji na nich plných patnáct sekund. Polštářek zčervenal a já jsem navolila kombinaci, jíž jsem dveře zamkla.

Z postranní chodby vyšli dva upíři a uviděli mě. „Co se děje?“ zeptal se Vlad. Byl s ním ten chlapec, který to předtím na mě zkoušel.

„Musíte se schovat! Je to tady!“

Konec chodby se naplnil světlem; za roh zabočila postava. Měla tvar jako člověk, ale byla celá z živého zlatého ohně a hořela tak jasně, že se mi její podoba propalovala do sítnice. Kráčela k nám, krásná a strašlivá, jako slunce proměněné v živoucí tkáň.

„Utíkejte!“ vykřikla jsem na upíry. Ti nereagovali.

Jak to, že si nevšimli toho světla?

Otočili se k tomu stvoření právě ve chvíli, kdy se k nim blížilo. Ani jeden z nich nevypadal vyděšeně.

„Utíkejte!“ zaječela jsem znovu. Tvor naklonil hlavu, obrátil se ke mně, zdvihl obě ruce a přiložil je na hruď

každého upíra. V hrůze jsem přihlížela, jak upíři ztuhli, a na chvilku se jasně rozzářili. Pak to vypadalo, jako kdyby někdo vypnul to, co měli uvnitř; pohasli a padli k zemi. Teď už z nich byla pouze mrtvá těla.

Nedokázala jsem se pohnout. Ta věc se obrátila ke mně. Byla ode mě jen asi pět metrů. Oči se mi zalily slzami. Byla příliš jasná, příliš.

Klouzavým pohybem se to ke mně blížilo. V hrdle se mi sbíral výkřik; nepochybně můj poslední. Nedokázala jsem rozpoznat žádné rysy, ani když se to zastavilo několik desítek centimetrů ode mě; všechno splývalo v pouhé zářivosti světla a žáru toho tvora.

„Moc se mi líbí ty kozačky,“ pronesl jakýsi ženský hlas rozmarně.

Otočila jsem se a rozběhla se pryč, co nejrychleji, a čekala jsem, až ze mě ta žena vysaje můj vlastní život. Ohlédla jsem se. Kráčela za mnou. Alespoň nezašla do tělocvičny. Zabočila jsem do jedné z chodeb a pádila jsem k jedněm dveřím, otevřela jsem je dlaní a proběhla dveřmi na druhém konci. Už jsem téměř byla u Leaseovy cely. Kdyby se mi podařilo dostat Lease ven, kdybych ho mohla dostat na Dopravu, mohla bych utéct. Víly byly u Dopravy tak zněl stanovený plán evakuace.

V běhu jsem jeho dveře téměř minula, s klouznutím jsem se zastavila a vrazila do jeho cely. Stál tam a vypadal vyděšeně.

„Je to tady!“ zasupěla jsem. „Je to tady, v budově musíš teď odejít!“

„Já nemůžu!“ Ukázal na svůj kotník. „Jdi beze mě, běž!“

Klekla jsem si mu k noze, uchopila jsem kotníkové čidlo. Tohle bude moje poslední akce člena MAZP tím, co jsem se chystala udělat, jsem se kvalifikovala na trvalou vazbu. Přiložila jsem palec k prostředku Leaseova čidla a děkovala jsem všem božstvům, jež mi

vytanula na mysli, že jsem čidlo Leaseovi nasazovala právě já. Znamenalo to, že ho můžu sejmout, ale bude to zaznamenáno v počítačovém systému a já dostanu označení zrádce.

„Co to děláš?“

„Nehýbej se.“ Soustředila jsem se na to, abych zůstala dokonale v klidu. Po dvaceti vteřinách se rozzářilo zelené světlo. Sklonila jsem se a jemně jsem na ně foukla. Světlo zčervenalo. Následovalo tiché zasyčení, jak se senzory zatáhly. Sáhla jsem dozadu a uvolnila jsem západky čidla.

„Jdeme!“ Popadla jsem ho za ruku a vstrčila jsem si čidlo do kapsy. „Teď se musíme dostat k Dopravě.“ Vešli jsme do chodby a otočili se a ona tam byla a kráčela k nám. „Ne, ne, ne,“ šeptala jsem.

„Co?“ zeptal se Lease a ohlédl se. „Á, to je divné.“

„Utíkej!“ vykřikla jsem, zatáhla jsem ho za ruku a rozběhla se na druhou stranu od hořící ženy na opačnou stranu od Dopravy. Namáhala jsem si mozek a snažila jsem se připadnout na alternativní trasy, jimiž bychom se tam mohli dostat.

„Kdo to byl?“

„Kdo to byl? O čem to mluvíš? To bylo to ta věc ta, co vysává život!“

„Cože?“

„Copak tobě úplně ušlo, že je celá v jednom plameni? “ zasupěla jsem a zabočila jsem za další roh. Lease byl zjevně v šoku.

Nemyslelo mi to úplně jasně. Chodba před námi nikam dál nevedla.

„Evie, ona nebyla v plamenech.“

„Tudy,“ šeptla jsem a nebyla jsem s to odtrhnout oči od mrtvých, ještě když jsem přikládala dlaň k nějakým dveřím, jimiž jsme chtěli projít. Když jsme vyšli na další chodbě, byla prázdná ale taky nikam nevedla. K své hrůze jsem si uvědomila, že nevím, kde jsme. „Je

možné, že některá z těchhle místností se na něco napojuje.“ Zoufale jsem otevírala dveře a hledala jakoukoliv cestu ven. Všechno to byly sklady, nikde nic nebylo. „Zpátky, zpátky,“ nařídila jsem a snažila jsem se nerozvzlykat. Otevřela jsem dveře a rozběhli jsme se přes místnost a zabočili do chodby.

Ona už tam byla.

„Tady jsi,“ řekla. Slyšela jsem úsměv v jejím hlase, v jejím bizarně normálním, příjemném hlase.

Vykřikla jsem, vtáhla jsem Lease zpátky do místnosti a čekala jsem, až se dveře uzamknou. Proběhli jsme znovu místností a zpátky do malé chodby a já jsem za námi rovněž zamkla dveře. „To ji nezastaví!“ Ona se zřejmě mohla propálit přímo dveřmi. Ty nebyly projektovány tak, aby obstály v náporu ohně.

„Evie, jsi si jistá, že to je ona?“ zeptal se mě Lease, který popadal dech a byl úplně zmatený.

„Ano! Co je s tebou?“

Chvilku mlčel. „Vypadá naprosto normálně. Jako člověk. Jako ?“ Zarazil se. „Jako ty.“

CO JE SKRYTO VE JMÉNĚ

Jak to myslíš, že vypadá jako já?“ zeptala jsem se. „Vždyť ona je sakra v jednom ohni!“

„Já to nevidím. To musí být pod jejím mimikry nebo tak, já jsem nic neviděl.“

„No tak mi ukaž, jak vypadá!“

Leaseův obličej začal pableskovat a celá jeho postava se o několik centimetrů zmenšila. Nemohla jsem uvěřit tomu, co vidím. Měla krátké, světle plavé vlasy, hezký obličej, podobnou postavu jako já, možná byla o několik let starší. Měla rovněž oči tak bledě šedé barvy, že je Lease nedokázal trefit. „Stejné oči,“ řekl tiše jejím hlasem.

„To je já ne Co je zač? Proč pod kůží hoří? Je celá zářivá a planoucí, jako ?“ pohlédla jsem dolů a

vyhrnula jsem si rukáv. „Jako tohle.“ Pozorovala jsem plameny pod svou kůží. „Krát milion.“

„Tekutý oheň žal její skryje,“ řekl Lease hlasem hořící dívky.

„No, ona si vzala k srdci tu část s tím ‚smrt, smrt, smrt‘. Musí z toho existovat východisko.“ Vytáhla jsem komunikátor. Kdybych sehnala Raquel, poslala by nám pomoc. Komunikátor matně zazářil, pak na displeji oznámil, že Raquel není dostupná. „Nemůžu zavolat Fehl. Přiměla jsem ji zachraňovat vlkodlaky ti všichni spí. Neměla dost času na to, aby je přemístila.“ Nemohla jsem riskovat životy jich všech kvůli svému. Zbývala mi tudíž jediná možnost; zavrtěla jsem hlavou, protože jsem ji odmítala akceptovat.

„Není to vzrušující?“ ozval se Reth zpoza nás. Prudce jsem se otočila. Mluvte k ďáblovi nebo na něj přesněji řečeno myslete. Ležérně se opíral o zeď a rozzářeně se usmíval. „Já mám rád příjemná opětná setkání.“ Pohlédl na Lease a zamával, pak se zamračil.

„To není ona.“

„Jak to víš?“ zeptala jsem se.

„Už jsme se setkali. Krásná dívka. Velmi příjemná.“

„Ty ty jsi ji sem vpustil!“

„Řekli mi, že se mám zajít podívat, co se děje. Rozhodně mi neřekli, že nemám nikoho vodit s sebou. A ona mě tak hezky požádala.“

Nevěřícně a zuřivě jsem zavrtěla hlavou. Přesně k tomuhle to vede, když si někdo myslí, že může ovládat víly. Moje nejlepší kamarádka za to zaplatila nejvyšší cenu. „Za tohle tě zabiju,“ ucedila jsem a v očích mě pálily slzy zlosti.

Vzdychl si. „Vážně, melodramata jsou zbytečná. Dramatické to začne být až dost ve chvíli, kdy ona projde těmihle dveřmi.“

Nervózně jsem se ohlédla. Nevěděla jsem, jakou moc

má kromě schopnosti přímo vysát život z nesmrtelných, ale nechtěla jsem to zjišťovat. „Znovu překontroluju dveře,“ řekla jsem Leaseovi. Přikývl, zapableskoval a přeměnil se z mé dvojnice zpátky do své obvyklé podoby. „Pamatuju si tě,“ ozval se Reth.

„Pokud Evelyn zemře, budeš za to moct ty, protože jsi nás přerušil.“

„Zmlkni!“ Běžela jsem po chodbě a otevírala jsem všechny dveře po obou stranách a hledala jsem jakoukoliv cestu ven. „Už mám po krk těch tvých hádanek.“

„To není hádanka. Ale já jsem nedokončil tvé naplnění, a bojím se, že naše nová kamarádka je trošku impulzivní. Nedá se odhadnout, co udělá, a je mnohem, mnohem silnější než ty. To je škoda. Mně je s tebou tak dobře, lásko. Dělal jsem si pro nás dva velké naděje.“

Vytáhla jsem svou dýku a stoupla jsem si přímo před něj. Hrot jsem mu držela u hrdla. „Zavři zobák. Hned! Odvedeš odsud mě a Lease.“

„Nic bych si nepřál víc. Jenže já se tě bohužel nemohu dotknout, a ty nemůžeš projít vílími dveřmi, pokud se mě nebudeš dotýkat. Vidíš, mám velmi závazný příkaz od MAZP, a prostě ho nemůžu porušit.“ Zavřela jsem oči a zavrtěla jsem hlavou. Musí existovat nějaký jiný způsob. Nepoužiju už jeho jméno.

Bylo to příliš nebezpečné.

„Evie!“ zvolal Lease a v hlase mu ostře vibrovala panika. Ohlédla jsem se dveře začaly uprostřed rudě žhnout, protože byly přehřáté. Procházela jimi.

„Hrůza, hrůza, hrůza.“ Zemřeme. Vzhlédla jsem zpátky k Rethovi.

Pozoroval mě se zdviženým obočím, zlaté oči mu zářily. „Nemáš bohužel moc času, lásko.“

„Fajn! Fajn! Leasi, vezmi ho za ruku.“ Lease přeběhl k Rethovi a vzal ho za ruku. Bylo zjevné, že je z toho

nešťastný.

Reth vypadal jako ztělesněný triumf. Vzpomněla jsem si na jeho slova bude si vychutnávat, až ho budu prosit, aby se mě dotknul. Tenkrát měl pravdu. Ohlédla jsem se; teď už jsem viděla otisk její ruky, jak se protahuje zkrouceným kovem. Dveře pukaly a otvíraly se.

„Odvolej ten příkaz MAZP,“ zašeptal Reth, lačný a netrpělivý.

Zavřela jsem oči a potlačila jsem strach a nevolnost.

„Lorethane, ignoruj, co ti řekla MAZP. Dotkni se mě.“ Skoro jsem se na těch slovech zadusila. „Dostaň nás odsud. K Leaseovi domů,“ dodala jsem rychle, protože jsem nechtěla znovu skončit v Rethově říši. Zasmál se, hlas měl stříbřitý a zvonivý. Natáhl ruku a ovinul mi ji kolem zápěstí toho, jež naplnil ohněm a oba nás vtáhl do temnoty. Slyšela jsem, jak jakýsi ženský hlas cosi křičí, ale pak už nebylo nic, jen nezměrné ticho Vílích stezek.

Pálení začalo okamžitě. Prudce mi stoupalo paží a já jsem zanaříkala. Snažila jsem se nevykřiknout bolestí a slepě jsem klopýtala ve tmě. Bránila jsem se tomu ze všech sil, ale oheň v mém nitru mě volal, vzrušovala mě vyhlídka na další. „Přestaň,“ zašeptala jsem.

„Prosím, přestaň.“

„Evelyn,“ odpověděl a jeho hlas působil jako pohlazení proti bolesti.

Pod očními víčky jsem zahlédla náznak světla, a otevřela jsem je. Všichni tři jsme vyšli ze tmy a ocitli jsem se v lese koupajícím se v kalném příšeří. „Pojďm e.“ Klesla jsem na kolena a rozplakala jsem se. Rethova ruka mi dosud obemykala zápěstí a plameny mi se žhavou bolestí tančily nahoru a dolů v paži.

„Nech ji jít!“ vykřikl Lease a já jsem ucítila, že Retha cosi odhodilo stranou: Lease ho napadl.

„Ty chceš dělat problémy, viď?“ Pustil mi zápěstí.

Upadla jsem na zem, upustila jsem dýku a nahlas jsem vydechla, jak se moje bolest zmírnila a žár se opět usadil v mém zápěstí a v srdci. V mém nitru ho nyní bylo víc. Zvedla jsem se na všechny čtyři. Reth mi připadal v kalném světle tak zářivý.

Sklonil se a vzal můj obličej do svých jemných rukou. Tentokrát mě nic nepálilo, cítila jsem jen teplo, po němž jsem kdysi tak zoufale prahla. Stále ještě jsem po něm prahla. „Když mě to necháš dokončit, můžu ti říct všechno. Už žádné otázky. Žádné pátrání. Pak budeš moci být se mnou.“

Plameny v mém nitru mě táhly, přitahovaly mě blíž k Rethovi. Pod košilí mu žhnulo srdce, odpovídalo na to mé. Bylo by to tak snadné, tak bezpečné. Byla bych hotová. Pohlédla jsem do Rethových jantarových očí a otevřela jsem ústa k vyslovení souhlasu.

Lease zakašlal a rázem mi otevřel oči. Vstával ze země několik metrů ode mě. Reth ho nejspíš srazil. „Jsi v pořádku?“ zeptala jsem se a prudce jsem odskočila od Rethovy ruky a jejího svůdného tepla.

Reth si vzdychl. „Evelyn, s tebou se tak těžko jedná.“ Obrátila jsem se k němu zády a vykročila jsem k Leaseovi. „Jsi v pořádku?“ Přikývl. „Je to dobré.“

Musela jsem udělat něco s Rethem, hned. Otočila jsem se, ale on byl těsně vedle mě. „Lor ?“

Než jsem stačila dokončit jeho jméno, octl se za Leasem a mou stříbrnou dýku přitiskl Leaseovi k hrdlu. „Myslím, že by sis měla velmi dobře rozmyslet, co řekneš teď,“ upozornil mě Reth s rozmarným úsměvem. „Zjišťuju, že už mám dost přijímání příkazů. Ale přece jenom existuje ještě jedna poslední věc, kterou chci, abys mi nařídila udělat. Ale ne, neříkej nic.“ Zavrtěl hlavou, když jsem otevírala ústa. Lease měl oči vytřeštěné strachem. „Jedno uklouznutí, a bohužel budeš odpovědná za smrt svého dalšího kamaráda. Povím ti přesně, co máš říct, a ty to pak

můžeš zopakovat.“

Tupě jsem přikývla a ignorovala jsem, jak na mě Lease nepatrně zavrtěl hlavou. Nemohla jsem o něj přijít. Ne dneska večer, ne po Lish.

„Výborně. Chci, abys mi nařídila, ať si změním jméno.“

„Já Můžu to vůbec udělat?“

„Nemůžu ignorovat příkaz uvedený jménem. Takže kdybys mi prosím řekla, abych si změnil jméno.“

Dokonale jsem mu nahrála na smeč a dávala jsem mu přesně to, co chtěl. Ale u kolika z toho věděl, že se to stane? Jako obvykle jsme všichni klopýtali ve tmě, zatímco víly trůnily nad námi a viděly modely a stezky, jejichž existenci jsme si my nikdy neuvědomovali, dokud nebylo příliš pozdě. „Lorethane.“ Přiměla jsem svá ústa, aby ta slova zformulovala. „Změň si jméno.“ Vyšlo to jako šepot, ale stačilo to.

Jeho tvář se roztáhla blaženým úsměvem. V tom okamžiku vypadal skutečně krásný, a já jsem se rozpomněla, proč jsem si kdysi myslívala, že víly jsou andělé. Něco tak dokonalého si jistě nezasloužilo být na této zemi. Otočil Lease, obrátil ho pryč od sebe a překonal vzdálenost mezi námi jediným krokem. Objal mě pažemi kolem pasu a naklonil se ke mně; ústy se téměř dotýkal mého ucha. „Děkuji. Taková moc v jednom jménu jednoho dne ti řeknu to tvé. A teď toho mám bohužel spoustu na práci. Musím navštívit tolik lidí, musím oplatit tolik laskavostí. Takže až se příště zase shledáme, lásko má.“ O krok ustoupil. Vzduch kolem něj se rozechvěl a on v něm zmizel.

Večer se náhle ochladil, lesík působil v jeho nepřítomnosti temně a prázdně. „Co jsem to udělala?“ zašeptala jsem vyděšeně.

V DOMÁCÍM VĚZENÍ

Mozek mi odmítal přijmout pravdu. Vysvobodila jsem Retha. Potenciální důsledky

tohoto kroku byly obrovské. Nedokázala jsem na ně v tomto okamžiku myslet v tomto okamžiku jsem nedokázala myslet na nic. Lease vstal ze země.

Rozběhla jsem se k němu. „Jsi v pořádku? Strašně mě to mrzí. Všechno jsem to zbodala. Úplně všechno jsem zbodala.“ Znovu jsem se rozplakala.

Lease mě k sobě přitiskl v těsném objetí.

„Nezbodala. Kdyby nebylo tebe, byl bych teď už mrtvý.“

Opřela jsem si mu hlavu o rameno. Byl tak teplý; bylo to zdravé, uklidňující teplo, ne jako to Rethovo. Potřebovala jsem být v něčí náruči. Unikli jsme,

prozatím jsme byli v bezpečí, a mě to tvrdě zasáhlo. Směsice žalu pro Lish a úleva nad tím, že jsem unikla a zachránila Lease, mě úplně zmohla.

Po několika minutách se Lease odtáhl. „Ty se třeseš. Tady venku je strašná zima.“ Rozhlédl se. „Myslím, že vím, kde jsme. Byl to dobrý nápad, říct Rethovi, aby nás dopravil ke mně domů.“ Byla jsem si jistá, že s Rethem jsem neučinila žádné dobré rozhodnutí, vůbec nikdy, ale teď jsme měli alespoň šanci. Lease mě vzal za ruku. „Tudy.“

Vykročila jsem a vyjekla jsem. Zapomněla jsem na svou nohu; rána v mém stehně, do nějž jsem se řízla střepem z Lishina akvária, mě teď, když všechen adrenalin opadl, rozbolela. Sáhla jsem si na ni rukou, pak jsem se na ni v mizejícím světle zadívala.

„Co je to? Ty krvácíš?“

„Řízla jsem se do nohy v Když Lish byla ?“ Snažila jsem se zadržet slzy a zastavila jsem se.

„Můžeš jít? Není to daleko.“

„Myslím, že můžu.“

Lease pustil mou ruku a místo toho mě vzal paží kolem pasu. Procházeli jsme mezi stromy, poslední pozůstatky dne pomalu pohasínaly a nechávaly za sebou bledé světlo měsíce v úplňku. Po několika minutách, kdy mi v noze píchalo a škubalo, jsem skrz stromy zahlédla světlo.

„Tady to je!“ Hlas mu zněl vzrušeně a úzkostlivě. Napadlo mě, v čem asi Lease bydlí. Vždycky jsem si představovala něco jako Středisko, co je plné paranormálů. Když jsme došli dost blízko na to, abychom to uviděli, byla jsem v šoku. Byl to normální, krásný dvouposchoďový dům i s verandou po celém obvodě. Nebyla jsem uvnitř nějakého opravdového domu už osm let. Lease otevřel dveře. „Tati? Tati!“

„Leasi?“ Po schodech hned u předních dveří seběhl jakýsi muž. Na to, že byl postarší, táhlo mu možná na

padesátku, byl hezký, měl tmavé vlasy a tmavé oči zjevně to byl on, od nějž Lease kopíroval svůj oblíbený obličej. „Kde jsi byl?“

„Já to je dlouhé povídání. Ona je zraněná. Můžeš se jí podívat na nohu?“

Leaseův otec on měl otce, což mě naplnilo čímsi, co téměř hraničilo se smutkem si mě poprvé všiml.

„Určitě, ale ty mi mezitím řekneš úplně všechno. Budeš mít velké, moc velké problémy.“ V rozporu se svým tvrzením popadl otec Lease do náruče a prakticky ho zdvihl ze země. Lease mě musel pustit, a já jsem se cítila nesvá, když jsem jejich shledání pozorovala. „Už mě nikdy nesmíš takhle vyděsit.“

Lease se rozesmál, a jeho smích bylo pouze suché vypuštění vzduchu. „To nemám v úmyslu. Co ta noha?“

Leaseův tec se obrátil ke mně. „Kde máš to zranění?“

Bylo toho všeho příliš, bylo to příliš podivné. Lease ve svém přirozeném prostředí, tenhle přívětivý, teplý domov. Lease s tímhle naprosto normálním mužem, který byl jeho otcem. Vůbec žádné mimikry, nic pod jeho laskavým obličejem. Připadala jsem si, jako bych vstoupila do jiného světa; věděla jsme, že tam nepatřím a že Lease, který tady žil, nemůže nikdy být můj.

„To je to tak zlé?“ zeptal se a zatvářil se ještě znepokojeněji, když uviděl výraz na mé tváři.

Kvapně jsem zavrtěla hlavou. „Ne já moje pravé stehno.“

„My toho dneska večer máme za sebou opravdu spoustu,“ vysvětlil jemně Lease.

Otec si klekl na dřevěnou podlahu k mé noze. „Já se na to jenom podívám, uvidím, jak moc je to zlé.“ Roztáhl mi nohavici a ještě trochu zvětšil proříznutou díru. „Dobře, není to tak hrozné. Zajdu nahoru a

přinesu si lékárničku. Musí se to vyčistit a pak ti tam udělám pár stehů, nic velkého.“ Povzbudivě se na mě usmál. Pak se na Lease znovu přísně podíval. „Přines jí nějaké suché šaty, a připrav se na to jak mi všechno vysvětlíš.“

„Ničeho se neboj on už toho sešil spoustu.“ Lease se usmál a šel za otcem nahoru. Já jsem zůstala stát ve dveřích a cítila jsem se jako vetřelec, dokud se Lease nevrátil. Podal mi uzlíček šatů. „Jsou moje, takže ti budou trochu velké, ale jinak by měly stačit.“

Když jsem si je od něj brala, zamračila jsem se.

„Proč máš šaty?“ On si je přece dovedl prostě udělat svými různými vypůjčenými převleky.

„Obvykle je nosím, věř si tomu nebo ne. Většinu času nemusím taky měnit podobu; skoro pořád mívám tenhle obličej.“

To dávalo smysl. Šaty, které míval na sobě ve svých různých převzatých podobách, sice koneckonců vypadaly dokonale, ale měly podivnou strukturu. Na veřejnosti by asi bylo lepší nosit věci, které vypadaly normálně. Zavedl mě do malé koupelny, a já jsem zamkla dveře.

Stáhla jsem si kozačky své hloupé růžové kozačky, které mi teď budou navěky připomínat tu strašlivou planoucí dívku ?, pak jsem si sundala tílko. Nechtěla jsem vidět své zápěstí, ale ono bylo jako maják, který hořel dokonce i v dobře osvětlené koupelně. Bylo jasnější než kdy předtím. Nepodívala jsem se na hruď, rychle jsem si natáhla Leaseovo tričko, abych to nemusela udělat. Pak jsem si stáhla legíny a co nejlíp jsem utřela krev, která mi stékala po noze.

Snažila jsem se nezakrvácet Leaseovy zavazovací šortky, když jsem si je natahovala. Pak jsem si ke své hrůze uvědomila, že jsem se ten den neobtěžovala oholit nohy. Nejenže jsem měla nohy zářivě bílé a příliš hubené, ale ještě ke všemu byly i pichlavé.

Skutečnost, že mi dělalo starosti, co si Lease pomyslí o mých nohou, mi náhle připadla jako ta nejabsurdnější věc, jakou jsem si dovedla představit. Zrovna jsem přišla o svou nejlepší kamarádku, tak tak jsem unikla tomu, aby mi vysála život z těla psychotická planoucí dívka, dopustila jsem se velezrady, a téměř jsem zavinila, že by kluka, kterého jsem měla ráda, zabila šílená víla. Co ve srovnání s tím znamenaly neoholené nohy? Rozesmála jsem se a pak jsem se rozplakala, a obojí se mi mísilo v trapném zmatku, při němž jsem lapala po dechu a rozbolelo mě srdce.

Lease zaklepal na dveře. „Jsi v pořádku?“

Zhluboka jsem se nadechla a pokusila jsem se přestat. Otevřela jsem dveře a na straně, na níž jsem byla pořezaná, jsem si přidržovala šortky nahoře.

„Ano.“ Smrkla jsem, ale udržela jsem se a nezačala jsem znovu naplno vzlykat.

„On to udělá tady uvnitř.“ Lease mě objal kolem ramen a zavedl mě do jasně osvětlené kuchyně vymalované teple žlutou barvou. Sedla jsem si na židli a jeho otec si k ní klekl a čistil mi nohu teplým hadříkem.

„Já jsem David, mimochodem.“

„Evie,“ odpověděla jsem. Když mi přestal utírat krev, přiložil mi na ránu něco, co štípalo. Ostře jsem se nadechla.

„Promiň mi to. Nechceš přece, abys do toho chytila infekci. Teď ucítíš pár drobných píchnutí; já jenom znecitlivím okolí kvůli tomu šití.“ Snažila jsem se neškubnout sebou, soustředila jsem se na to, abych zůstala nehybná a nechvěla jsem se. „Kde jste byli?“ zeptal se mě a já jsem vzhlédla udivená tím, že se ptá mě.

Lease odpověděl místo mě. „To je dlouhé povídání.“

„Tak povídej.“ Jeho otec stále ještě pracoval na mé

noze, ale obličej měl soustředěný.

Lease si vzdychl. „Vloupal jsem se do střediska MAZP.“ David se zděšeně zarazil v polovině stehu.

„Cože jsi?“

I já jsem byla zmatená. Lease to vždycky podával tak, jako by ho tam někdo vyslal.

„Já jsem musel!“

„Já ?“ David se zhluboka nadechl, zavřel oči a zavrtěl hlavou. „V tom případě bys měl radši počkat, až budu hotový.“ Vrátil se ke stehům, dokončil šití, a přilepil mi na ránu polštářek. Vstal a začal si odklízet potřeby, pak založil paže a zamračeně se zadíval na Lease. „Tak, vezmi to od začátku a pověz mi to celé, objasni to až do konce, a já ti pak napařím domácí vězení pro zbytek života.“

Lease svěsil hlavu. „Slyšel jsem poslouchal jsem tu vaši schůzi, kde jsi říkal, že odpověď má MAZP, ve Středisku. A věděl jsem taky, že to nikdo jiný udělat nemůže. Myslel jsem, že já to dokážu. A tak jsem šel na hřbitov a nasadil jsem si zombiovské tělo, a potuloval jsem se tam. Trvalo to dvě noci, ale nakonec se objevil operativec. No a já, no já jsem ji udeřil.“ Při tomhle přiznání vypadal zahanbeně. „Pak jsem si přivolal Dopravu. Když ta víla dorazila, prošel jsem s ní. Dostal jsem se do Střediska a narazil jsem na ředitelku.“

„Raquel?“ zeptal se David a já jsem se na něj překvapeně podívala. Jak to, že ji znal?

Lease přikývl. „Vzal jsem jí komunikátor a tvář, pak jsem našel její kancelář. Hledal jsem informace, když když mě chytili.“

David vytřeštil oči a pohlédl dolů na Leaseův holý kotník. „Jak jsi se dostal ven?“

Lease se na mě usmál. „Evie mě dostala ven. Ona je samozřejmě taky ta, co mě chytila. Ona mě vidí vidí mě skutečného, celou dobu.“

Jeho otec pohlédl na mě, v očích měl úžas a strach.

„Ty jsi z MAZP?“

Zavrtěla jsem hlavou. Já už jsem nebyla nic. Teď už jsem nikam na světě nepatřila. Můj domov je pryč, moje nejlepší kamarádka je mrtvá, a já se už nebudu moci nikdy vrátit k Raquel, po tom, co jsem udělala. Kousla jsem se do rtu a zadržovala jsem slzy. „Už ne. Po dnešním večeru myslím, že už ani nebude existovat žádná MAZP.“

„No, od jednoho bývalého zaměstnance k druhému, myslím, že to není tak špatné.“

MOJE PRVNÍ PŘESPÁNÍ

Seděla jsem v Leaseově teplé kuchyni a nedokázala jsem uvěřit tomu, co Leaseův otec

právě řekl. „Vy jste vy jste tam pracoval?“ MAZP byla cosi jako celoživotní záležitost.

„Já jsem vlastně pracoval v AAZP. Odešel jsem asi deset let předtím, než byla oficiálně ustavena MAZP. Myslel jsem si, že se nikdy nedožiju dne, kdy by se to skutečně stalo. Žádná ze zemí nechtěla pracovat s žádnou z těch ostatních na paranormálních otázkách. Nikdy jsem nezjistil, co k té změně vedlo.“

Rozpačitě jsem zahoupala nohou u podlahy.

„Díváš se na to,“ řekl mu Lease a zazubil se.

David povytáhl obočí. „Opravdu? Moment, Leasi, ty jsi nedokončil ten svůj příběh, nemysli si, že na to

zapomenu.“

Lease si vzdychl. „Je to vlastně spíš Eviin než můj příběh, když se vezme v úvahu, že já jsem vlastně jenom seděl v prázdné bílé cele. Nic jsem jim neřekl, a oni mě tudíž nenechali odejít. Pak to začalo kosit jejich označkované paranormály, a oni konečně začali brát tu věc na vědomí. Evie se s tím střetla, a ?“

„Ty jsi to viděla?“ zeptal se mě David.

„Oba jsme to viděli,“ ujistila jsem ho. Pokusila jsem se zahnat její obraz z mysli, ale když jsem zavřela oči, bylo to, jako by se mi propalovala skrz víčka. „Viděla jsem ji jednou hned potom, co zabila čarodějnici a Jacquese vlkodlaka. Ale neviděla jsem ji moc dobře.“

„To je nějaká žena? Co je to?“

Lease pokrčil rameny. „Mně připadala jako naprosto normální holka. Ale Evie vidí skrz krycí kouzla.“

Pokaždé, když jsem si myslela, že David už překvapeněji vypadat nemůže, předchozí výraz překonal. „Ty vidíš skrz krycí kouzla?“

Přikývla jsem. „Je to život bez kouzel.“ Můj oblíbený vtip mě dnes zraňoval. Lish ho pokaždé ocenila.

Těžce se posadil do další židle. „Páni. Ty možnosti nikdy jsem neslyšel o nikom, kdo by byl s to To je podivuhodné. Není divu, že se jim konečně podařilo najít společnou základnu pro vytvoření MAZP. Tak co je ta věc?“

„Nevím. Nikdy jsem neviděla nic, jako je ona.“ Mé zápěstí na mě zazářilo. No, to nebyla tak úplně pravda. Hloupý, hloupý Reth. „Ona je jako jako živoucí, tekutý plamen. Je tak zářivá, až mě z toho bolí oči.“

„To je nové. Jaké má ochranné kouzlo?“

Lease se na mě omluvně podíval, pak zapableskoval a přeměnil se v Ohňovou dívku. David tiše zaklel a přejížděl pohledem od Lease v podobě Ohňové dívky ke mně.

„Nemůžu trefit její oči,“ upozornil Lease. Při hlasu

Ohňové dívky vycházející z jeho úst jsem se otřásla.

„Eviiny oči taky ne.“

Připadala jsem si provinile a špinavě, i když jsem nic špatného neudělala. David se na mě obezřetně podíval. „A ty jsi ji teď přivedl domů?“

Lease se přeměnil zpátky na normální podobu.

„Tati, ne, s tím vůbec nezačínej. Ona mi zachránila život. Ta věc tam by mě bývala zabila. A Evie nezachránila jenom mě, zachránila i všechny vlkodlaky tam. Ona neví, kdo nebo co to je, o nic víc než my.“

David ustaraně zavrtěl hlavou. „No, myslím, že prozatím víme, co hledáme. Nebo máme přinejmenším popis. Nemám ponětí, co to stvoření je.“

Nevěděla jsem, zda mluví o mně nebo o Ohňové dívce. „Já nejsem Musíte mi věřit. Já nejsem jako ona, ať už je cokoliv. Ona je strašná, a zabila ona zabila moji nejlepší kamarádku.“ Hlas se mi zlomil. Vzala mi Lish, vzala ji světu. Nikdy už jsem na ni nechtěla myslet, a nemohla jsem snést, že Leaseův otec mě podezírá, že jsem s ní nějak ve spojení.

„Dneska večer se vloupala do Střediska.“ Lease mě objal paží kolem ramen. Oceňovala jsem toto drobné gesto víc, než jsem dokázala dát najevo. On mi věřil, bezpodmínečně. Když jsem zvedla oči, poznala jsem, že jeho otec mi taky věří. Oči měl už opět vlídné a laskavé. „Musela si to všechno naplánovat předem, protože oni svolali dovnitř všechny paranormály a vlkodlaci spali, takže to byly snadné cíle. My jsem se dostali ven jen tak tak. Musím říct mámě o tom, co jsme viděli.“

Znovu mě to překvapilo. Nevím, proč jsem předpokládala, že nemá rodiče. Možná byl adoptovaný; věci jako Lease se prostě jen tak nestávají. A načasování odchodu jeho otce z AAZP by připadalo přesně na dobu, kdy se Lease tak zhruba narodil.

Rozhodně jsem se o tomhle chtěla dozvědět víc.

„Dneska večer ji navštívit nemůžeš, je moc zima,“ odpověděl Leaseův otec, což bylo ještě záhadnější.

„Evie? Jsi v pořádku?“

Třásla jsem se. „Je mi zima,“ odpověděla jsem a snažila jsem se nejektat zuby. Ještě víc jsem však měla pocit, že je toho na mě moc a že už snad nemůžu být vyčerpanější.

David vstal. „Dojdu ti pro něco na tu nohu; bude tě bolet, až to umrtvení odezní. A jestli proti tomu nic nemáš, dám ti analgetika a něco na spaní. Chtěla bys něco takového?“

„Ano. Díky.“ Netěšila jsem se na to, až se budu dneska večer snažit usnout sama. Chtěla jsem vypnout, nechat realitu za sebou.

Hledal cosi ve skříňce, pak se vrátil s dvěma pilulkami a sklenicí vody. Bleskově jsem je spolkla; nemohly začít účinkovat dostatečně rychle, pokud šlo o mě.

„Kam ji uložíme?“ zeptal se David. „Pokoje pro hosty dneska večer nepřicházejí v úvahu.“

„Aha, ano. Může přece spát v mém pokoji. Já se vyspím na gauči.“

„To je v pohodě, mně bude gauč stačit.“ Nechtěla jsem působit ještě rušivěji, než jsem se už cítila.

„Zachránila jsi Leaseovi život a dostala jsi ho ze Střediska, takže podle mě si postel rozhodně zasloužíš,“ ujistil mě David s úsměvem.

„Zavedu tě nahoru a dám ti něco na sebe, aby ti nebyla taková zima.“

„Díky.“

„Vrať se sem dolů, až budeš hotov, mladíku. Pořád ještě máme pár věcí, které musíme probrat.“

Lease potlačil povzdech a přikývl. Zazvonil telefon a David ho zvedl. „Je doma.“ V hlase mu zněla úleva.

„Všechno je v pořádku. Máme také nějaké nové

informace.“

Napadlo mě, zda to je Leaseova matka; vstala jsem a šla jsem za Leasem do schodů. Prošel kolem dvojích dveří. Oboje byly zavřené na závoru zvenčí. Znervózněla jsem, protože jsem dostala strach, aby na dveřích jeho pokoje rovněž nebylo tohle důmyslné drobné bezpečnostní opatření, a ulevilo se mi, když se zastavil a otevřel dveře bez závory.

„Hopla,“ řekl a zvedl ze země několik věcí, než jsem stačila zahlédnout, co. „Promiň, v mém pokoji nikdy nebyla žádná dívka.“ Rozpačitě se usmál a zastrčil je do prádelníku.

Obdařila jsem ho tím nejpříjemnějším úsměvem, na jaký jsem se vzmohla. „Já jsem zase nikdy nebyla v pokoji žádného chlapce, takže jsme si kvit.“ Pokoj byl bezva, na bledě modrých stěnách byly všude připevněny kresby a plakáty hudebních skupin. Měla jsem chuť jenom tam tak stát a dívat se, jak si Lease prostřednictvím svého pokoje vymezuje svou osobnost. To bych nemusela přemýšlet ani si připadat sama.

„Á, tady něco máme.“ Vytáhl z rozházeného prádelníku tmavě zelenou mikinu s kapucí. Navlékla jsem si ji; bylo pěkné, že jsem už zase měla schované zápěstí. Navíc byla ta mikina cítit jako Lease. Byla to svěží, příjemná vůně, jakou byste čekali u kaskády nebo u vodopádu. Obemkla jsem si pažemi trup a snažila jsem se zase zahřát.

Postel bylo to jediné, co se do té místnosti tak docela nehodilo. Byla to sloupková postel a čelo a díl v nohou byly z ozdobně propracovaného vinutého kovu. Vůbec se nehodila k jednoduché, měkce vypadající prošívané dece. Položila jsme ruku na jeden ze sloupků. „Železo.“ S úlevou jsem se usmála. Leaseův otec zjevně znal to, co se tradovalo o vílách. Cítila jsme se díky tomu trochu bezpečněji alespoň pokud jde o Retha. Železo

mě však nedokázalo ochránit před zlými sny.

„Budu dole, kdybys něco potřebovala, ano?“ Otočila jsem se a usmála se. „Díky.“

Chvilku tam stál, vypadal rozpačitě, pak se naklonil a rychle mě objal. „Já děkuju tobě,“ řekl, a pak odešel a zavřel za sebou dveře.

Zadržela jsem dech. Nechtěla jsme být sama. Chtěla jsem zavolat, požádat ho, aby se vrátil a zůstal se mnou, dokud bych neusnula, ale nedokázala jsem se k tomu přinutit. Už jsem strávila celý večer tím, že jsem před ním brečela.

Zhasla jsem světlo, ale jakmile jsem se ocitla ve tmě, viděla jsem skvrny, které mi připomínaly Ohňovou dívku. Znovu jsem rozsvítila. Dneska večer pro mě nic jako tma existovat nebude. Vlezla jsem si do postele a stočila jsem se pod pokrývky, abych se zahřála.

Přes veškerou snahu jsem nedokázala zabránit tomu, aby mi myšlenky nebloudily zpátky k tomu, na co jsem nechtělj vzpomínat. Tady v tomhle teplém domě, s rodinou, jsem byla sama. Nikdy už jsem se nemohla vrátit do svého domova v MAZP, nikdy jsem už nemohla říct Raquel, jak moc pro mě znamenala. Och, prosím, modlila jsem se v tichu, ať se Raquel nic nestane.

Ale moje ubohá sladká Lish odešla navždy. Na jejím místě byla strašlivá krása Ohňové dívky, kráčející smrti ve sterilních chodbách Střediska. V mé mysli dosud klouzala místnostmi a radostně vysávala život z čehokoliv a kohokoliv, koho našla.

Doufala jsem, že se nikdy nedostane ven.

NEČEKANÉ SETKÁNÍ

Chodila jsem chodbami Střediska, mrkala jsem do zářivé běli. Všude bylo prázdno. Neustále

jsem čekala, že budu nacházet mrtvoly, ale bylo to tam panensky čisté, opuštěné. Stála jsem před svou buňkou, pak jsem prošla dveřmi bez otevření. To bylo divné.

Ona už tam byla, seděla na mém purpurovém gauči.

„Tady jsi.“ Příjemně se na mě usmála. Rozhodně jsme měly stejné oči, ale ona měla trochu plnější rty než já. Vypadala také, že je o pár centimetrů vyšší.

„Proč už nehoříš?“ zeptala jsem se. „A hele, tohle je moje!“ Měla na sobě moje černobíle pruhované šaty.

„Ále, vychladni.“ Protočila panenky.

„Kde je ten oheň?“ Pohlédla jsem dolů na své zápěstí

– ten můj také zmizel.

„Je přímo tady.“ Ukázala do rohu, kde pulzovaly a pableskovaly tekuté plameny, které byly kruhovité a jejich hrany se neustále posouvaly. Natáhla jsem k nim ruku. Poprvé jsem si uvědomila, že jsou krásné. Chtěla jsem je.

„Ještě je mít nemůžeš,“ řekla. „Sedni si.“

Posadila jsem se na druhý konec gauče a přivřela jsem oči. Věděla jsem, že bych se jí měla bát. Ale nebála. „Co je tohle?“

„Sen, ty tupko.“

„Aha.“ Zamračila jsem se. „Divné. Zabiješ mě?“

„Mohla jsem to málem udělat dřív, náhodou. Někdy se nechám unést.“ Rozpustile se na mě usmála. „Svým způsobem je těžké udržet si v tom zmatku přehled. Ale teď, když vím, kdo jsi, bych to nikdy neudělala.“

„Kdo jsi?“

„Uch, promiň. Jsem Vivian.“

„Zabila jsi mou nejlepší kamarádku. Myslela jsem, že budu mít zlé sny.“

Pokrčila rameny. „To by ode mě nebylo moc hezké, přijít sem a děsit tě. Chci si jenom povídat. Už se nějakou dobu snažím se k tobě dostat.“

„Takže moment, ty jsi opravdu tady? Kde jsem já?“ Co mi to ten Leaseův otec dal v těch analgetikách?

„Ty nic nevíš, co? Máme teď společnou duši, takže jsem si myslela, že se stavím, pořádně se ti představím.“

„Jak to myslíš, že máme společnou duši?“ Zamračeně jsem se na ni podívala. „Já s tebou nechci mít nic společného; mám svou vlastní duši!“

„Vážně, vychladni. Jsi taková napjatá. My máme společnou jednu duši, ne tvoji duši. Půjčila jsem si kousek od Retha, když mě sem přivedl; měl jich v ruce tunu, což bylo divné; duše se obvykle dá vytáhnout jenom z hrudi. Chtěla jsem se podívat, jestli ho můžu

vysát nikdy předtím jsem nedělala vílu, ony mě nenechají na sebe sáhnout ale on se odtáhl, než jsem jí stačila dostat víc. Páni, to byl ale pěkný výlet.“

„Moment, on ti dal taky trochu toho ohně? Já ho nenávidím! Šíleně to pálí!“

„Ty to určitě děláš nějak špatně. Je to ten vůbec nejnádhernější pocit.“

Zavrtěla jsem hlavou. Začaly jsme odbočovat od tématu. „Co jsi zač?“

„No tak, no tak, ne tak hrubě. My jsme totéž.“

„My nejsme stejné!“ začínala mi jít na nervy. Ani v mých snech mi nikdo nechtěl dát přímou odpověď.

„Nebuď hloupá, Evie. Kdybych věděla, že budeš tak protivná, nechodila bych sem. Řekla bych, že nakonec přece jenom nechceš odpovědi.“

Věděla jsem, že bych měla být smutná nebo zlostnější, ale připadalo mi, jako bych přišla o veškeré emoce. Oheň v rohu mě neustále rozptyloval. Chtěla jsem pozorovat ty plameny, dotýkat se jich. Vzepjala jsem se k jedinému neodvracela jsem oči od Vivian.

„Nic od tebe nechci. Zabila jsi mou nejlepší kamarádku, vzpomínáš si?“

„Ne, ani ne. Kdo to byl?“

„Ta mořská víla.“

„Aha.“ Vypadala zmateně. „To byla tvoje kamarádka?“

„Ano.“ Oči mi zabloudily do rohu. Přesně řečeno to nevypadalo jako plameny, bylo to zlatější a komíhalo se to. Bylo to skoro jako ten nádherný odstín laku na nehty, který jsem jednou měla. Ale hořící. To nedávalo vůbec smysl. Zavrtěla jsem hlavou a snažila jsem se vyčistit si mozek.

Vivian pokrčila rameny. „To mě mrzí. Ale prokazovala jsem jí tím laskavost.“

„Laskavost?“ Teď už jsem nedokázala odtrhnout pohled od rohu; nechtěla jsem.

„Dala jsem jí klid. Určitý mír. Nemyslíš si, že váha všech těch tisíciletí může docela tížit? Mimochodem, tyhle věci tady nemají být. Já je jen nechávám odejít. Propouštím je, když chceš.“

„Aha,“ zamumlala jsem roztržitě.

„Tohleto totiž máme dělat, víš,“ stupňovala argumenty.

„Ale?“

„Bylo by zábavnější, kdybychom byly spolu. Pak by to mohla být taková sesterská záležitost.“

Vstala jsem. Musela jsme se toho dotknout, zjistit, jaký je to pocit.

„Ještě je nemůžeš mít.“ Hlas jí zněl otráveně.

„Mimochodem, tyhle jsou moje. Už brzy ti obstaráme nějaké, které budou jenom tvoje. A pak už ti nebude zima ani nebudeš sama. Ty už nemáš dost toho, jak je ti zima a jsi sama?“

Teď jsem se mohla plamenů dotknout, stačilo, abych se natáhla. „Co je to?“ Zdvihla jsem ruku a ponořila ji do nich, i když jsem věděla, že se spálím: bylo mi to jedno.

Oheň se rozptýlil, zavířil a proletěl kolem mě. Otočila jsem se k Vivian. Z té byla opět ona žhnoucí, zářivá postava. „Říkala jsem ti to. Jsi prázdná. Pomůžu tě naplnit.“

Se slzami v očích jsem přikývla. Chtěla jsem to. Už jsem nechtěla být prázdná. Vivian ke mně popošla blíž, pak naklonila hlavu ke straně. „Musím jít. Brzy si s tebou promluvím.“ Cítila jsem pod plameny její úsměv, a pak všechno opět ztemnělo a vychladlo.

JAKO ŠPATNÝ VTIP

Vivian?“ V panice jsem otevřela oči a zírala do stropu. Kam zmizela?

„Evie, probuď se.“ Leaseův hlas mě vyděsil.

„Co tu děláš?“

Usmál se. „Je to můj pokoj.“

Posadila jsem se a rozhlédla. Všechno z předchozího dne do sebe zapadlo, a já jsem zatoužila, aby to tak nebylo. Bylo to, jako kdybych znovu ztratila Lish.

„Promiň,“ vysvětloval Lease, „ale potřebují tě dole.“ Zamrkala jsem a snažila jsem se zaostřit. „Kdo, oni?“

Rozpačitě pokrčil rameny. „Jenom nějací lidé, s nimiž můj otec pracuje. Promiň mi to. Nechal jsem tě spát co nejdéle.“

„Á, tak to je v pořádku, byla jsem strašně uvavená.

Můžu si nejdřív zajít do koupelny?“

„Samozřejmě. Je hned tady dole.“ Šla jsem za ním na chodbu a on ukázal na koupelnu. „Hele, kdo je Vivian?“

Žaludek se mi stáhl, protože se mi můj sen vrátil.

„Nevím,“ zažbrblala jsem a vešla jsem do koupelny. Proč jsem si připadala provinile kvůli tomu, že před Leasem skrývám nějaký hloupý sen? Zavrtěla jsem hlavou a snažila jsem se to odbýt jako bezvýznamnou noční můru. Vivian říkala koneckonců spoustu stejných věcí, které jsem slyšela od Retha. To se jen můj mozek nejspíš snažil zpracovat všechno, co se předtím stalo. Ignorovala jsem nervózní pocit v žaludeční jamce a vytřela jsem si ústa trochou zubní pasty.

Lease čekal, když jsem vyšla ven. Sešla jsem za ním ze schodů. Oboje dveře na závoru byly teď otevřené. Napadlo mě, co asi najdu, vešla jsem do kuchyně za Leasem a zůstala jsem stát jako přikovaná.

Leaseův otec, dva vlkodlaci a upír. Bylo to jako kulisy k nějakému špatnému vtipu nebo tak. Lékař, dva vlkodlaci a upír vejdou do baru. „Co si dáte?“ zeptá se barman. „My jsme mysleli, že jeho,“ odtuší upír a zadívá se na lékaře.

No dobře, vtipy nebyly nikdy moje silná stránka.

Z tváří vlkodlaků a svraštělého mrtvolného obličeje upíra se na mě ostražitě upíraly žluté oči automaticky jsem sáhla pro Žaha, ale pak jsem si vzpomněla, že ho nemám. Nevěděla jsem ani, kde je, což ve mně vyvolalo určitou nervozitu. Všichni měli kotníky na nohou zakryté kalhotami, ale byla jsem si jistá, že pod nimi neměli žádná čidla.

Upírovým krycím kouzlem byla hezká, ordinérně vypadající žena něco přes dvacet. V černých vlasech měla rudé pramínky; a na sobě měla černé, těsně obepjaté šaty. Oba vlkodlaci, kteří se drželi za ruce,

byli muž a žena mezi třicítkou a čtyřicítkou; on byl vysoký a měl vyholenou hlavu, a ona měla kudrnaté hnědé vlasy ostříhané velmi nakrátko. Cosi v její tváři mi připadalo povědomé, ale nedokázala jsem to nikam zařadit.

Samozřejmě, teď dávaly ty dveře na závoru smysl. Do háje, já jsem strávila noc, kdy byl úplněk, s dvěma nekastrovanými vlkodlaky a navíc s upírem, i když s jedním upírem bych si dokázala poradit, tím jsem si byla jistá, i bez svého milovaného Žaha.

„Leasi, ty jedna malá příšero,“ ozval se upír a zamračil se na něj. „Tohle už na nás nikdy nezkoušej.“

Lease svěsil hlavu. „Promiň. Nemyslel jsem Kdy jste se sem dostali?“

„Právě teď.“ Upíří žena se obrátila ke mně. „Tak.“ Hlas měla jako čarodějnice. Byla mi nesympatická.

„MAZP, co?“

„Tak.“ Povytáhla jsem obočí (zatoužila jsem, abych dovedla povytáhnout jenom jedno, jako to dělal Lease).

„Sajeme krev, co?“

„Jo. A Luke a Stacey taky.“ Upířice kývla hlavou k vlkodlakům.

„Jasně, určitě. Protože jsem úplně pitomá a nevím, že strávili minulou noc jako vlci.“

Všichni tři paranormálové vypadali překvapeně.

„Fajn,“ odsekla upířice. „Už jsi přišla na to, co je Davidův táta?“

Nevzrušeně jsem se na ni podívala. „To jste mě vážně vzbudili kvůli tomuhle? Protože pokud jste mu včera v noci nic neudělali, tak je to člověk.“ Podívala jsem se na něj, abych se ujistila: ano, jenom člověk.

David si odkašlal. „Chtěli jsme se zeptat na tohle.“ Přešel stranou a ukázal na stůl, kde jsem uviděla Žaha

– juj, Žaha! ?, svůj komunikátor a Leaseovo kotníkové čidlo. David vypadal smutně. „Přinesla jsi techniku MAZP do mého domu. Budou tě stopovat?“

„Ne!“ Pravda byla, že jsem za zmatku včerejšího večera na ty věci ani nepomyslela. Nebyl s tím problém, ale měl právo si dělat starosti. „Věřte mi, to už by tady byli. Čidlo je deaktivované a můj komunikátor nemá GPS ani nic takového. Pokaždé, když jsem se přepravovala Vílími stezkami, se porouchal a zresetoval, takže se ho zbavili. Oni stejně vždycky věděli, kde jsem, protože jediná cesta, jakou jsem odcházela, byla cesta s vílou. Nemůžou vystopovat komunikátor, dokud se nestiskne poplašné tlačítko, slibuju.“

Upířice se znovu vložila do hovoru. „Jistě, ale ty je stejně můžeš vždycky přivolat, ne?“

Zamračila jsem se na ni. „Ano, protože já se vážně chci dát na zbytek života zavřít. Vždyť to je úžasně zábavné. Vlastně zrovna uvažuju o tom, že se půjdu udat!“

„No, oni se fakt nemůžou dočkat, aby už tě měli zpátky,“ ušklíbla se.

Ostře jsem vydechla a snažila jsem se na ni nekřičet. Upíři mi šli na nervy víc než všichni ostatní paranormálové ty rozdíly mezi jejich krycím kouzlem a skutečným obličejem byly příliš velké.

„Poslyš, mrtvolko, víš, co jsem udělala? Porušila jsem oddíl jedna charty. Tedy ten oddíl. V němž se praví: nech uniknout paranormála bez povolení a strávíš zbytek svého smrtelného života pod zámkem. I kdybych se chtěla vrátit, což nechci, a i kdybych se vůbec měla kam vrátit, což nejspíš nemám, nemohla bych. No tak mě kousni.“

Vypadala, jako by mě chtěla vzít za slovo, ale David se do toho vložil. „To stačí. Tady jsme všichni na stejné straně, Arianno. Lease mi řekl všechno, co se stalo, a myslím, že Evie má pravdu pokud by ji dokázali vystopovat, už by tady byli.“ Zdvihl komunikátor.

„Celou noc to pípalo. Našli jsme to v tvých šatech v

koupelně.“

Srdce mi poskočilo. Raquel! Musela se o mě k smrti bát. Kdybych jí mohla zavolat, dát jí vědět, že jsem v pořádku… tak by přesně věděli, kde jsem, a já bych byla zbytek života zavřená. „Nejspíš se snaží zjistit, jestli jsem mrtvá nebo ne,“ řekla jsem smutně, pak jsem se zarazila. Kolikrát jsem jim už říkala, aby nepracovali s vílami, vybízela jsem je, aby důvěřovali Leaseovi a rozluštili tohle společně? Samozřejmě, moje klasifikace byla dostatečným důkazem toho, jak na mě MAZP skutečně pohlížela. A ať už jsem měla vůči Raquel jakékoliv pocity, ona byla představitelkou MAZP. Zavrtěla jsem hlavou. „Nechte je si myslet, že jsem mrtvá.“

Vlkodlačice promluvila. Hlas měla měkký, v očích se jí zračil strach. „Opravdu jsi to viděla?“

Chvilku mi trvalo, než jsem pochopila, že mluví o Ohňové dívce. Vivian. Zavřela jsem oči a přikývla jsem. Byl to prostě jenom hloupý sen; ve skutečnosti jsem nevěděla, jak se jmenuje. Už jsem o tom nechtěla mluvit; už jsem na to nechtěla myslet.

„Co ti dělá noha?“ zeptal se Leaseův otec.

„Á, ta je v pohodě. Trochu bolí, ale není to nic hrozného.“

„Dobře. Půjdeme na malou procházku.“

„Fajn.“ Zmateně jsem se ohlédla na Ariannu. Upíři se vyhýbali slunečnímu světlu. Ne proto, že by vzplanuli nebo tak, ale proto, že v přímém světle byla vidět jejich pravá totožnost. Jenom trochu, ale i tak se mu vyhýbali.

„Budeš nejspíš chtít dlouhé kalhoty,“ ozval se Lease.

„Dneska je trochu chladno.“

Šla jsem za ním do schodů. Probíral se svými šaty a mračil se. „Jsi hubenější než já.“

Zasmála jsem se. „Hmm, jasně, svým způsobem jsem za to ráda.“

Vzhlédl ke mně a zazubil se. Po chvilce vytáhl staré, obnošené flanelové kalhoty od pyžama. „Tyhle už jsou pár let staré; nejspíš z tebe nespadnou.“ Podal mi je a zůstal tam stát. Zdvihla jsem obočí a on se začervenal.

„Aha, jasně, nechám tě se převléknout.“

Když se za ním zavřely dveře, vyklouzla jsem z jeho šortek a natáhla jsem si červenomodré flanelové kalhoty. Byly mi o pár centimetrů delší, ale držely na mně. V kombinaci s příliš velkou zelenou mikinou s kapucí to znamenalo, že nejsem zrovna k nakousnutí. Vzdychla jsem si. Neodmítla bych ani sprchu, nemluvě ani o trošce make-upu. Řasy jsem měla stejně světlé jako vlasy; bez řasenky jsem si připadala jako pětiletá holčička.

Otevřela jsem dveře a Lease se usmál. „Na tobě vypadají mnohem líp.“

„Páni, tak to na tobě tedy musí vypadat strašně.“ Rovněž jsem se usmála.

Podal mi kozačky, čímž jsem dovršila směšnost svého vystrojení. Aby to bylo ještě horší, on naproti tomu vypadal vysloveně k nakousnutí: měl na sobě termokošili, která mu dokonale seděla (věřte mi, všimla jsem si toho) a džínsy. Pohlédla jsem mu do tváře. Milovala jsem jeho oči jeho skutečné oči. Ty se mezi jeho rysy daly vždycky nejsnáz najít.

„Jsi v pohodě?“ zeptal se a při jeho měkkém, smutném pohledu se to ve mně všechno zase probudilo.

„Ne, vlastně ne, ale snažím se nepoložit se přede všemi.“ Ze všech sil jsem se snažila neplakat. Dovedla jsem brečet jako malé dítě při Notebooku, a rozhodně jsem se někdy… no dobře, často… uplakala až ke spánku, ale to jsem byla sama. Nerada jsem něco takového předváděla před lidmi.

„Dej mi vědět, kdybys něco potřebovala.“

Usmála jsem se a chtěla jsem se do něčeho pustit,

abych mohla přestat myslet na věci, které mě rozesmutňovaly. Bylo divné být na Leaseově domácké půdě; cítila jsem se mnohem jistěji, když jsme byli oba ve Středisku. Jako zrovna teď. Vážně jsem ho chtěla vzít za ruku, ale nebyla jsem tak odvážná, abych se o to pokusila, jestliže dole čekali jeho otec a ten hloupý upír.

Lease a já jsme se setkali s Davidem a Ariannou venku a já jsem se důkladněji rozhlédla kolem sebe. Od domu vedla mezi stromy úzká vyasfaltovaná silnice, ale my jsme zabočili doprava a šli jsme asi dvacet minut po sotva rozpoznatelné stezce do lesa. Stromy pučely, vzduch byl ostrý a čistý s náznakem tepla. Jaro bylo na cestě. Snažila jsem se soustředit se na slunce, jehož paprsky prosvítaly větvemi.

„Kde to jsem?“ zašeptala jsem k Leaseovi.

„Ve Virginii.“

Přes stromy před sebou jsem viděla rybník napájený širokým potokem po pravé straně. Prošli jsme poslední skupinkou stromů a zastavili jsem se na břehu. Rybník byl oválný, poměrně velký a světle modrý: odrážela se v něm bezmračná obloha. Po okrajích byly krystalky ledu.

„Á, bezva,“ řekl Lease. „Dneska může vyjít ven.“

Zamračila jsem se při strašlivém nápadu, že se možná kamarádí s čarodějnicí. Ale výraz na Leaseově tváři vzrušený a šťastný mě ujistil, že mě nečeká násilný konec. „Kdo?“ zeptala jsem se.

Usmál se na mě. „Moje máma.“

JE TO V RODINĚ

„Tvoje máma?“ zeptala jsem se. Otočila jsem se

zpátky k rybníku a hledala jsem něco na

způsob domu, ale nic tam nebylo. Lease zdvihl kámen, zkušeně škubnul zápěstím a žabkou ho hodil po hladině. Ostatní s očekáváním sledovali vodu, a tak jsem dělala totéž.

Střed rybníka se pohnul, posunul se, jako by došlo k náhlé změně proudění. Otočil se k nám, voda se zdvihla a začala se pohybovat vlastní silou a vytvářela malou vlnu. Přiznávám, že jsem byla nervózní. Většinu mých zkušeností s paranormály tvořila setkání s bytostmi, které mě mohly zabít. Jediné, co jsem mohla udělat, bylo necouvnout zpátky, když se vlna blížila, plynula rychleji a zdvíhala se nad hladinu rybníka.

Když se dostala asi třicet centimetrů od břehu, voda se rozstoupila a vystříkla vysoko do vzduchu. Drobné, ledově chladné kapičky mi skropily hlavu. Voda se ustálila a v ní se objevila stojící žena. No, stojící je relativní pojem vzhledem k tomu, že byla pořád ještě na vodě a byla z ní i vytvořená. Světlo odráželo její čeřící se tvar: byla absolutně úžasná. Horní polovina těla byla nádherně tvarovaná, až po závratně krásnou tvář a vlasy, které z ní spadaly. Vztáhla k nám jemné paže. Za pasem jí voda klesla a vytvořila něco jako tvar šatů na místě, kde se spojovala znovu s rybníkem.

„Ahoj, mami,“ zamával jí vesele Lease.

Rozesmála se. Ohromilo mě to. Vždycky jsem si myslela, že nejkrásnější smích a hlas má Reth, ale ona ho zastiňovala. Vyvolávala pocit, jako byste leželi u potůčku za teplého letního dne, nechali si ho protékat mezi prsty a zcela jste se přestali zajímat o svět a vnímali jste jenom onen chladný, očistný pocit. Bublaly v něm zřetelné tóny hudby.

„Ahoj, zlatíčko,“ řekla. Rysy se jí rozčeřily v úsměvu, když se podívala na Lease. Viděla jsem přímo skrze ni na druhou stranu, ale protože její obličej manipuloval vodou a odrážel světlo, byly její výrazy vidět. Byla jako Lease ve své normální podobě, jenom mnohem nestabilnější. Všimla jsem si i něčeho jiného. Její srdce, nebo to, kde mělo být srdce, vydávalo světlo jako by zevnitř zářila. To musí být pro paranormály něco normálního. Proč jsem si toho nikdy předtím nevšimla?

„Cressedo,“ řekl Leaseův otec. Vypadal šťastně a smutně zároveň, a díval se na ni. Napadlo mě, jaký asi bude příběh téhle rodiny.

„Davide.“

„Dostal se bezpečně domů.“

Znovu se zasmála. „Říkala jsem ti, že se vrátí. A našel odpověď.“ Upřela oči na mě. Nevěděla jsem, co

194

mám dělat, a tak jsem zvedla jednu ruku a neobratně jsem jí zamávala.

Lease sklopil oči a zavrtěl hlavou. „Ne, mrzí mě to. Nenašel jsem nic. Viděl jsem to, co to dělá, ale nemám žádné odpovědi.“

Cresseda zavrtěla hlavou a před ni dopadaly drobné kapičky vody. „Máš tu odpověď s sebou.“ Usmála se a její oči, třebaže byly nehmotné, jako by se mnou přímo provrtávaly. „Je to nádherná vyváženost. Lease ukazuje světu to, co chce, a ty vidíš skrz cokoliv, co se ti svět snaží předvést.“

„Jak to myslíš?“ přerušila ji Arianna.

Cresseda zapableskovala, jako by se chystala se rozpliznout. „Lease našel to, co najít měl.“

David se zamračil. „To chceš říct Ty jsi ho tam poslala?“ Otočil se k Leaseovi. „Proto jsi tam šel? Ona tě požádala, abys to udělal?“

Lease zavrtěl hlavou. „Ne, šel jsem tam, protože jsem vás o tom slyšel mluvit. Copak ty jsi nedostal tu informaci od vědmy?“

„Ano, ale já ?“

„Není to tak, jak by to mělo být. Teď se možná vrátí. Nebo by mohly být definitivně ztraceny,“ podotkla Cresseda zamyšleně. A skutečně nám moc nepomohla. Nebyla zvlášť dobrá, pokud jde o vyjadřování, které by dávalo smysl. Samozřejmě, Lease míval talent na celé to umění dávat neurčité, namátkové odpovědi, když byl ve Středisku. Teď bylo jasné, kde se to naučil.

„Změna se blíží. Oči jak bystřiny, v nichž roztál sníh.“ Znovu se na mě usmála.

Celá nesvá jsem pokrčila rameny. „To není o mně.“

Zavrtěla hlavou. Nevěděla jsem, zda mi přitakává nebo mi sděluje, že se mýlím. „Vody jsou teď prázdnější.“ Hlas měla prostoupený smutkem. „Je mi moc líto, co se stalo s Alishou. Ty to napravíš?“

„Jak jsi věděla o Lish?“ zeptala jsem se a hlas mi

zadrhl.

„Byla součástí vod. Vrátíš ji k nám?“

Zavrtěla jsme hlavou s očima plnýma slz. „Nemůžu; je mrtvá.“

„Cressedo,“ ozval se David jemným a sugestivním hlasem, jako by se ji snažil přimět se soustředit. „Víme trochu víc o té věci, která dělá tohle. Doufáme, že bys nám mohla pomoct.“

Odmítavě máchla rukou. „Tohle není záležitost vod

– to je záležitost ohně a ducha. Ta stezka není má a já ji nevidím.“ Lease svěsil ramena. Všichni ve skupince vypadali zklamaně. „A, Leasi? Postav se zpříma a přestaň se hrbit. Můj krásný chlapče.“

Skoro jsem se rozesmála. Řekla bych, že to koneckonců přece jenom byla matka. Zářila a světlo, které se od ní odráželo, se ještě víc rozjasnilo, pak vody, které ji zformovaly, poklesly a s hlasitým cáknutím se vrátily zpátky do rybníka.

„Sbohem, mami,“ řekl tiše Lease.

Arianna popuzeně založila paže. „No, tak tohleto byla dokonalá ztráta času.“

„Nevím,“ zauvažoval za námi až příliš známý hlas.

„Mně se to zdálo docela zábavné.“ Otočila jsme se a hrůza mi prýštila ze žaludku do celého těla, až se mi z toho roztřásly prsty.

Všichni ostatní vypadali stejně šokovaně, i když jenom Lease vypadal vyděšeně. Reth stál uprostřed stezky jako jakýsi krásný viktoriánský kavalír. Měl dokonce i vycházkovou hůlku svoboda mu zjevně šla k duhu a on si vylepšil svůj styl oblékání. Kdyby nebyl tak závratně krásný, vypadal by směšně. Na něm to fungovalo, a jaksi z něj šla o to větší hrůza.

„Co chceš?“ zeptal se David vyrovnaným a obezřetným hlasem.

„Přišel jsem si pro to, co je mé.“ Usmál se na mě. Bylo po všem. Bez jeho nového jména jsem byla

bezmocná. Neměla jsem dokonce ani žádné zbraně. On si mě odvede a nebylo nic, co by proti tomu mohl kdokoliv udělat.

„Nedotýkej se jí!“ Lease skočil přede mě, rozkročil se a rozpřáhl paže. Kdybych nebyla tak vyděšená, bylo by to úžasné Lease, který si myslí, že může odrazit vílu. Chtělo se mi brečet. Nikdy už ho neuvidím a zlomí mi to srdce.

Reth se zamračil. „Začínáš být hrozně otravný.“ Položila jsem ruku Leaseovi na záda. „Leasi, ne!“

Musel odtud zmizet. Věděl, co Reth dovede udělat, co Reth udělá.

David s rukama v kapsách postoupil blíže k víle.

„Promiň, ale myslím, že se neznáme. Já jsem David. Jaký máš zájem na Evii?“

Reth ho neuznal ani za hodna pohledu. „Je načase jít.“ Natáhl ruku. Myšlenky mi v hlavě vířily, jak jsem se snažila vymyslet nějaký způsob, který by neskončil něčí smrtí.

Arianna stála na svém místě a plivla na stezku před něj. „Ona s tebou nikam nepůjde.“

Reth povytáhl obočí. „Jakou roztomilou společností se to obklopuješ, lásko.“ Líně pohnul rukou a Arianna odlétla na strom.

Slunce se odrazilo od čehosi na Davidových kloubech na ruce, když udeřil Retha do obličeje. Čeho si myslel, že tím dosáhne? Pěst zasáhla cíl a Reth přepadl dozadu a s nelidským výkřikem se chytil za obličej. Čelist mi klesla, když se David obrátil k nám.

„Tak, půjdeme.“

Otočil se k Rethovi zády příliš záhy; Reth ze země zdvihl ruku a cosi zašeptal.

Vykřikla jsem: začalo mi hořet zápěstí a cosi mě táhlo vpřed. Zaryla jsem nohy do země, ale ten tah byl příliš silný a já jsem přepadala dopředu a smetla jsem Lease z cesty. Nebylo nic, čeho bych se mohla zachytit.

Popadla jsem se za zápěstí, jako bych mohla nějak vytrhnout ten oheň.

Lease na mě skočil, chytil mě kolem pasu a oba nás brzdil nohama. Zpomalili jsme se. Reth zdvihl druhou ruku a oheň vzplanul a šlehal teď i z mého srdce. Vykřikla jsem úzkostí. Bolelo to tak strašně, že jsem nemohla ani dýchat, nemohla jsem myslet. Na místě za Rethem se objevily dveře. Ještě několik metrů a já budu provždy jeho.

„Ne!“ Lease mě stiskl ještě pevněji. David se prudce otočil a chtěl Retha znovu udeřit, ale tím vílu přinutil pohnout jednou rukou; vyjekla jsem úlevou, protože moje srdce bylo vysvobozeno. Reth zmrazil Davida na místě.

Reth se oprášil a dosud mě táhl za zápěstí.

„Barbarská rasa, vážně. Takže dál.“ Zamračil se na Lease a zdvihl ruku.

„Ne, neubližuj mu, já půjdu, já půjdu!“ vzlykala jsem. Alespoň bude ta bolest menší a Lease bude v bezpečí.

„Ne!“ Lease mě strhl dozadu a o kus mě vzdálil od Retha.

Reth s úsměvem otevřel ústa. Chystal se zabít Lease. Kolem nás prosvištěla voda, pěnící a promísená kousky ledu, a silou svého pohybu mi smetla vlasy dopředu. Než voda narazila do Retha, zatočila se, stočila se zpátky do sebe a zavířila kolem nás. Oheň v mém zápěstí odumřel, neviditelné nitky se přervaly.

Lease a já jsme seděli v bezpečí uprostřed víru a zčeřenou vodou jsme sledovali Rethův obraz.

„Tak teď vážně,“ vyštěkl Reth a díval se kamsi mimo nás. „Doufal jsem, že zrovna ty porozumíš. Ty víš, co pro nás znamená. Pro nás všechny.“

„Tohle je můj syn.“

Reth znechuceně nakrčil nos. „Chápu. No dobře, ten pro mě není důležitý. Vezmu si Evelyn a půjdu si po

svých.“

„Ona je také pod mou ochranou.“

„Ona není tvoje. Vody nemají nárok.“

„Vzduch také ne.“

„My jsme ji stvořili!“

Krev mi ztuhla v žilách. Co tím myslel?

„Stvoření neznamená nárok,“ namítla Cresseda.

„A ty si přesto děláš nárok na toho chlapce,“ ušklíbl se Reth.

„Zmiz!“ Cressedin hlas přešel od zvuku bublavého potůčku ve řvoucí vodopád; byla v něm síla, věčná a nenapadnutelná.

Reth si uhladil vestu a zdvihl vycházkovou hůlku.

„Tak dobře. Já ovšem nejsem jediný, kdo ji přijde hledat. Takže příště, lásko.“ Zamával mi hůlkou a prošel zpátky dveřmi.

JEDINEČNÉ

Arianna nebyla mrtvá. Nebo tedy mrtvější, abych tak řekla. Nikdy bych si nepomyslela, že pocítím

takovou úlevu kvůli upírovi, ale ta dívka měla odvahu. Po návratu do domu jí David ovázal žebra. Stacey a Luke se zavřeli nahoře a mně se vyhýbali, když se dozvěděli, co se stalo. Neměla jsem jim to za zlé. Byla jsem jako mor: všude, kam jsem přišla, se začaly dít neblahé věci.

„Jak jsi poranil Retha?“ zeptala jsem se, když David skončil s prohlídkou Arianniných žeber. Pochopila jsem, že Reth má nové jméno, ale neměla jsem tušení, jaké.

David si vstrčil ruku do kapsy a cosi z ní vytáhl. Vypadalo to jako mosazný boxer, ale mělo to

nesprávnou barvu. Železo. Geniální. „Vymyslel jsem si ho sám.“

Byl snad tolik nad věcí? „Můžu taky jeden dostat?“ zeptali jsme se Lease a já současně.

David se zasmál. „Uvidím, co se dá dělat.“

„Co když se Reth vrátí?“ zeptal se Lease.

„Je jistý důvod, kvůli kterému nepřijde do domu. My si tady na víly moc nepotrpíme. Ale já bych nepodceňoval moc tvé matky. Teď, když Reth ví, že vodní živly Evie chrání, myslím, že se o nic nepokusí. Záhy zapomene, že o ni měl zájem.“

Doufala jsem, že to je pravda, ale vážně jsem o tom pochybovala. Znělo to příliš lehkovážně, příliš to připomínalo Raquel. Já jsem nebyla jenom nějaká hezká věc, s níž chtěl Reth tančit jeho zájem o mě měl mnohem hlubší kořeny. Za tímhle vším byl nějaký zlověstný účel. David si ovšem s vílami dovedl zjevně poradit, a s Cressedinou ochranou možná skutečně budu v bezpečí. Dokud odtud nebudu muset odejít, samozřejmě.

„Je ještě pár dalších triků,“ pokračoval David a přešel k lince. Vzal bochník chleba, odřízl dva krajíčky a podal nám je. „Vždycky noste v kapsách kousek tvrdého chleba.“

„Dobře,“ ujistila jsem ho a pochybovačně jsem se na chleba zamračila.

Zasmál se. „Funguje to. Víly nemají rády věci, které je vážou k naší zemi. Chleba je pro lidi látkou života víly se ho nedotknou. Totéž platí pro železo; váže je tady, příliš ostře zavání uvězněním. Proto je zraňuje.“

„Bezva!“ Přinejmenším chleba jsem s sebou mohla nosit kamkoliv. „Můžu dostat zpátky i paralyzér?“ Žah mi nebyl proti vílám moc platný, ale bez něj jsem si připadala tak trochu nahá.

Zamyšleně svraštil čelo, pak konečně přikývl a dal mi ho. Musela jsem se držet, abych nepohladila

růžovou rukojeť.

Arianna si upravovala šaty a mračila se na mě.

„Proč je tebou ta víla vůbec tak posedlá? Tak hezká zase nejsi.“

David si hlasitě odkašlal. „Leasi, co kdybys vzal Evie do města a obstaral jí nějaké šaty a vůbec co potřebuje?“

Srdce mi poskočilo v hrudi. To znělo slibně. „Já tu můžu zůstat?“ Čekala jsem, až mě vykopne, vlastně od chvíle, kdy jsme sem přišli. Myslela jsem si, že teď, s novou hrozbou v podobě Retha, je to jistá věc. Já bych se ve svém okolí taky nechtěla.

„Samozřejmě.“ Usmál se na mě. „Přivedla jsi zpátky mého syna. Jsi vždycky vítaná.“ Nebudu plakat, znovu už ne, ale tahle jediná věta pro mě znamenala celý svět. Třeba jsem nakonec nebyla tak úplně sama.

Lease se zamračil. „Ty se nás snažíš zbavit, aby sis mohl tohle všechno prohovořit, co?“

„Ano.“

„Fajn.“ Lease natáhl ruku. „Klíče? A kreditku?“

David vytáhl z peněženky kreditní kartu a předal mu ji spolu s klíči od auta. „Vrať se, než se setmí. Pořád ještě máš domácí vězení.“

„Slibuju, že se vůbec nebudu bavit,“ pronesl Lease slavnostně.

„Vypadni odtud, ty pacholku,“ odbyl ho otec a zavrtěl hlavou.

Nastoupili jsem do obyčejného stříbřitého sedanu. Možná jsem divná, ale když jsem se na Lease dívala, jak řídí, připadalo mi to sexy.

„Tak,“ řekl, „odhaduji, že budeš mít nějaké otázky.“

„Jenom jednu: jaký limit má tahle karta?“ Vypadal šokovaně, dokud jsem se nerozesmála. „Vtipkovala jsem. Nebudu pokoušet štěstí, neboj se. Ale ráda bych samozřejmě měla kalhoty, které nejsou tvoje, neuraž se. A opravdu mám několik otázek skutečných

otázek.“

Usmál se. „Myslel jsem si to. Co kdybych úplně na úvod začal já?“

„Úvod je na začátek to nejlepší.“

„Už víš, že můj otec pracoval v AAZP. Některé z věcí, které se tam dělaly, se mu skutečně nelíbily. To věznění, předpisy, nucená sterilizace, stopování ?“

„Ú, moment nucené sterilizace?“

Podíval se na mě. „Ty jsi to nevěděla? Dělali si starosti s tím, co by se stalo, kdyby nějaká vlkodlačice otěhotněla s jiným vlkodlakem. Vedli takovouhle panikářskou debatu o etice, a takhle a semhle, a pak prohlásili jakékoliv množení hybridů mezi paranormály a lidmi a dalšími paranormály nebo lidmi za naprosto ilegální a ehmm, zařídili to tak, aby se žádní vlkodlaci, které chytili, nemohli už nikdy reprodukovat.“

Všechny ty vtípky o kastraci, které jsem pronášela tak ony to nebyly vtípky. „No tohle,“ šeptla jsme vyděšeně. „Neměla jsem o tom ani potuchy.“ Myslela jsem na všechny ty vlkodlaky, které jsem znala, zvláště na Charlottu. Vždycky byla tak hodná a pozorná. Byla by z ní skvělá matka. A MAZP jí tuhle možnost vzala, po tom všem, co už ztratila. „Myslím, že tohle je to nejhorší, co jsem kdy slyšela.“ Pak mi to rázem docvaklo udělali by tohle i mně? Dokonce i označení

„paranormální páření“. Opravdu uvažovali o všech paranormálech jako o zvířatech. Co dalšího ještě prováděla MAZP a já jsem o tom nevěděla?

„V každém případě byl na prodloužené misi, na níž se snažil vystopovat důkazy přítomnosti nymf nebo skřítků. Našel mou matku.“

„Co přesně je tvoje matka?“

„Určitá obdoba nymfy. Je to vodní skřítek, živel. Myslela, že je s ním zábava, a pořád se mu ukazovala, aby s ním mohla mluvit. A můj táta se do ní

zamiloval.“ Usmál se. „A to ho úplně stačilo přesvědčit o tom, že AAZP pro něj skončila. Nechtěli nechat odejít někoho, kdo znal tolik tajemství jako on, takže předstíral svou vlastní smrt utopením. V těch dobách přicházeli o spoustu operativců, a tak to nebylo tak těžké narafičit.“

„Takže tvoje matka a otec ?“ Zarazila jsem se, protože jsem si náhle uvědomila, na jak tenký led vstupuji.

„Matka je udělaná z vody. Kdyby ses jí pokusila dotknout, ruka by ti prošla skrz ni.“ To mi nějak nešlo dohromady, a nechtěla jsem se pokoušet ho přimět, aby mi to vysvětlil. Naštěstí pokračoval. „Ale všechny živly mají dar volby. Moje matka se rozhodla, že po tom všem, co už prožila, by ráda viděla, jaké je být opravdu naživu, být člověk. A tak na sebe vzala smrtelnou podobu a žila s mým otcem jako jeho žena. Ale nemohla opustit vodu nechtěla. Neřekla mu to, ale vzala na sebe podobu smrtelnice jen na jeden rok. To bylo dost dlouho na to, abych mohl přijít na svět já.“ Usmál se a začervenal se. „A na konci toho roku darovala mému otci syna a vrátila se zpátky do vody.“

Udiveně jsem se na něj dívala. Byl neuvěřitelný. Moje původní představa oživlé vody, kterou jsem si o něm na počátku vytvořila, byla naprosto správná. Napadlo mě, co by si asi myslela Lish, protože ona taky byla vodní paranormál. Vědomí, že moje nejlepší kamarádka se nikdy nesetkala s tímhle chlapcem, do kterého jsem se já zbláznila, mě bolestně bodlo. Měli by se strašně rádi.

„Takže ty jsi opravdu jedinečný, je to tak?“

Pokrčil rameny. „Nejspíš ano. Pro mého otce to bylo těžké, když jsem byl malý. Neustále jsem měnil podobu; bylo to jako hra. Museli mě učit doma, dokud jsem nebyl dost starý na to, abych pochopil, že by bylo opravdu nebezpečné, kdyby se o mně lidi dozvěděli.

Navíc s mou matkou jsi se setkala ta mu s tím zrovna moc nepomáhala.“ Obezřetně na mě pohlédl, jako by čekal, že se rozesměju. „Tak. Takže takhle jsem přišel na svět.“

Usmála jsem se a zavrtěla jsem hlavou. „Ty jsi tak neskutečně úžasný.“

Zasmál se, viditelně s úlevou. Já jsem byla neskutečně šťastná. Zčásti kvůli tomu, že se mi Lease svěřil, zčásti proto, že jsem věděla, že mám místo v jeho rodině. Ale kromě toho jsem neseděla v autě už nejmíň šest let. Pokukovala jsem na něj na sedadle řidiče s nepokrytou závistí.

„Něco ti povím,“ začal, když si všiml mého upřeného pohledu. „Já vím, že nemůžeš dostat řidičák, ale já bych mohl udělat něco lepšího.“

„Co?“

Usmál se. „Co kdybys šla zítra se mnou do školy a viděla opravdovou, nefalšovanou zamykací skříňku?“

Jsem si vcelku jistá, že jsem vypískla radostí.

Když jsme vyřídili nákupy (tolik jsem dychtila zbavit se Leaseových šatů, že jsem se převlékla na toaletě v obchodním domě), nastoupili jsme zpátky do auta. Byla jsem si vcelku jistá, že si mě párkrát prohlédl. Alespoň jsem v to doufala. Bůhví, že já jsem se na něj taky hodněkrát úkradkem dívala. „Máš hlad?“ zeptal se mě, když jsme vyjížděli.

„Páni, já mám děsný hlad,“ ujistila jsem ho, protože jsem si to právě uvědomila. Podívala jsem se na hodiny na palubní desce. Byly tři odpoledne.

„Tak se půjdeme někam najíst.“

„Nemáš takhle náhodou domácí vězení?“ škádlila jsem ho.

„Táta říkal, že máme být doma do setmění. Ještě

zdaleka není tma.“

Projeli jsme kolem několika bloků k malé restauraci. Nikdy předtím jsem na východním pobřeží nebyla, když nepočítám několik pracovních úkolů pozdě v noci, a tak jsem se s chutí dívala kolem sebe. Spousta stromů, které začínaly rašit. Vešli jsem do restaurace a mně poklesla čelist.

Všichni v restauraci do jednoho byli paranormálové.

„Ehm, ty jistě víš, že je celý tenhle podnik zaplněn vlkodlaky, upíry a několika dalšími věcmi, které jsem nikdy předtím neviděla, co?“ zašeptala jsem. Lease se zasmál a posadil se do jednoho z boxů.

„No, jo. Ten podnik patří mému tátovi.“

„Aha.“

„Když se máma vrátila zpátky do vody, zůstal mu na krku velmi paranormální syn. Věděl, jak zlé to je u vládních úřadů, a tak se rozhodl s tím něco udělat. Provozuje něco jako podzemní trasu pro paranormály, chrání je před MAZP, dává jim práci, pomáhá jim kontrolovat temnější stránky jich samých.“

„A co upíři? Nechává je tu a tam někoho vysát?“

„Je spousta jiných zdrojů krve. Všichni vědí, že pokud poruší pravidla, už jim nepomůže. Většina z nich jsou navíc mladí upíři. Pořád ještě si pamatují, jaké to bylo být lidmi, a v pomyšlení na to, že by zabíjeli, si nijak zvlášť nelibují. Navíc pomáhají při celém tom procesu kontroly mysli.“

Připadala jsem si svým způsobem špatně. Nikdy předtím jsem nepomyslela nato, že bych u upírů připustila nějaké dobré stránky. „Máte nějaké čarodějnice?“

Lease se rozesmál. „My vycházíme vstříc, ale sebevrazi nejsme.“

Vydechla jsme úlevou. „Tak dobře. Podle mě je to bezvadné.“ Pravda byla, že jsem z celé té věci byla víc než trochu nervózní. Ten citlivý přístup byl skvělý, ale

čekat, že všechna tahle stvoření dokážou ukočírovat své přirozené instinkty? Kolik životů stálo riskovat za to, aby byla hrstce upírů poskytnuta větší svoboda?

Přišla k nám servírka převzít si objednávku, a přerušila tok mých myšlenek. Znala Lease a byla opravdu nádherná: měla světlé vlasy, modré oči a takové naprosto smyslné rty. Její pravá tvář pod ochranným kouzlem byla zrovna tak nádherná, až na to, že byla skvrnitě hnědá a šedivá. Oba jsme si objednali a ona se otočila. Klesla mi čelist. Pod ochrannými mimikry měla záda dutá jako starý strom, a měla ocas. „Co je to?“ zašeptala jsem.

„Nona? Á, to je huldra. Duch stromu.“

Sledovala jsem ji i ostatní paranormály uvnitř a názor se mi posunul. Ta stvoření tady byla živá, spokojená, nikomu neubližovala. Tohle bylo dobré místo.

Myslívala jsem si, že MAZP je nějaká ušlechtilá organizace, která chrání lidi. Ale taky jsem si myslela, že pomáhá i paranormálům. Vlkodlaci a upíři měli zaměstnání, a všichni paranormálové měli status chráněných tvorů. Ty nové informace mi však všechno stavěly do nové perspektivy. MAZP jednala na základě absolutizovaných názorů, a já jsem si stále výrazněji uvědomovala, že v tomto světě není nic absolutního.

Leaseův otec neměl úplnou pravdu, ale zřejmě měl větší pravdu než mí bývalí zaměstnavatelé.

Myslela jsem i na něco jiného. „Vzhledem k tomu, co všechno víš o MAZP, nechápu, jak jsi mohl zůstat tak klidný, když jsme tě když tě oni zavřeli? Já bych byla vyděšená k smrti.“

Rozesmál se. „Ále, věř mi, já jsem měl strach. Bylo to ještě něco horšího než strach. Pořád jsem čekal, že mě rozříznou nebo něco na ten způsob. Naštěstí pro mě byli zaměstnáni mrtvými paranormály, protože jinak na to nechci ani pomyslet.“

„Hele, já jsem si tenkrát myslela, že jsi něco jako operativec s neskutečným nadhledem a přesně víš, co děláš. Teď zjišťuju, že tys tam hlavně neměl ani vůbec být.“

„Mám spoustu praxe s hraním. Vždyť koneckonců hraju pořád, když zrovna nespím.“ Něco na tom bylo hrál celým svým vzezřením.

„No, ale nejspíš si stejně pořád myslím, že jsi dost úžasný.“

„Díky bohu.“ Zavrtěl hlavou v předstírané úlevě.

„Samozřejmě, před tebou nemůžu tak úplně hrát.“ Nepatrně, plaše se na mě usmál. Muselo pro něj být strašně divné, že jsem ho viděla tak, jako nikdo jiný. Svým způsobem se mi to líbilo.

„Kvůli mně nemusíš hrát,“ odpověděla jsem, a pak jsem se začervenala. Páni, nevyznělo to nějak hloupě? Za chvilku mu ještě začnu říkat, jak pohádkové se mi zdají jeho skutečné oči, a jak ráda ho držím za ruku takovým tím způsobem, jako že svět mimo nás neexistuje a já jsem milá. Usmál se srdečněji a oba jsme se vrátili k jídlu. Což bylo jedině dobře, protože mně nescházelo moc k tomu, abych nevyhrkla: „Hele, nechceš být můj přítel?“ Když jsme odcházeli, půlka restaurace vesele zamávala Leaseovi a většina z hostů se na mě zvědavě dívala. Pomyslela jsem si, že je fajn, když nevědí, kdo jsem. Snažila jsem se na nikoho necivět, a předstírala jsem, že nevidím, kdo ve skutečnosti jsou. Kromě té huldry, co tu dělala servírku, tu byla i žena, která měla pod nohama, jež jí sloužily jako mimikry, ploutve, dále několik vlkodlaků, pár upírů, a byla jsem si vcelku jistá, že vzadu jsem viděla pracovat dva gnomy. Tohle místo bylo ještě podivnější než Středisko.

Když jsem si vzpomněla na svůj starý domov, vyvolalo to ve mně další bodnutí výčitek. Nevěděla jsem ani, jestli je Raquel v pořádku, a byla jsem si jistá,

že ona si o mě dělá skutečné starosti. Ale bylo toho tolik, co mi nikdy neřekla, tolik toho, co přede mnou skrývala, že bylo snazší provinilost potlačit a nahradit ji hněvem. A na Lish jsem se snažila nemyslet vůbec. Kdybych byla pořád ještě ve Středisku, cítila bych její nepřítomnost jako díru v srdci. Tady jsem byla natolik oddělená od svého předchozího života, že se to snášelo trochu líp. Mohla jsem dělat, jako že pořád ještě je v té své nádrži, máchá kolem sebe rukama a nutí počítač k tomu, aby říkal píp.

Když jsme se vrátili k Leaseovi domů, vzdychl si.

„Radši obvolám pár kamarádů a zjistím, kolik jsem toho ve škole promeškal.“ Vytáhl telefon.

„Leasi,“ zavolal David.

„Ano,“ ozval se Lease. „Už jsme zpátky a už jsme se i najedli.“

„Já vím. Volala Nona a říkala, že jste tam byli.“

Ten, komu Lease volal, zvedl telefon a Lease s ním začal mluvit. Nevěděla jsem, co bych měla dělat. Mým prvotním impulzem bylo jít do Leaseova pokoje. Vždycky jsem si myslela, že ve mně Středisko vyvolává klaustrofobii, ale teď jsem získala podezření, že mám opačný problém. Po vší té době, kterou jsem dneska strávila v otevřených prostorách a venku, jsem byla tak trochu vynervovaná a nemohla jsem se dočkat, až budu zpátky uvnitř. Bylo to hodně hloupé?

A pořád ještě jsem se nedokázala přenést přes to, co říkal Lease, hlavně přes ty sterilizace. „Davide?“ zeptala jsem se a vešla jsem do kuchyně.

„Ano?“ Zvedl oči do stolu.

„Já já jsem to nevěděla. Myslím jako to o MAZP. O těch věcech, co dělají.“ Provinile jsem se dívala do země a vzpomínala jsem na všechny ty vlkodlaky,

které jsem tam přivedla. A teď jsem je opustila kvůli tomuhle bezpečnému, spokojenému domovu. „Chci být nějak užitečná, jestli můžu.“

„Říkal jsem tobě i Leaseovi, že nechci, abyste se v tom ještě nějak angažovali.“

„Ne, ne v tom s tou vraždící věcí. Myslím jako s tím ostatním. S tím, co tady děláš.“ Došlo mi to. „Ti vlkodlaci! Všichni vlkodlaci z MAZP byli vyvedeni ze Střediska! Můžeme jim pomoct.“

„Kde?“ David vstal.

Srdce se mi sevřelo. „No, já nevím. Přiměla jsem jednu vílu, aby je dopravila ven a oni tak byli v bezpečí. Nemam ponětí, kam je vzala. Středisko je v severovýchodní Kanadě, jestli to nějak pomůže. Třeba je jenom vzala ven?“

„Středisko je v Kanadě?“

„AAZP ho chtěla zřídit tady, ale ostatní státy ztropily povyk. Všechny nesnášely AAZP, protože vy jste vždycky měli tu nejlepší techniku. Jednou z podmínek vytvoření MAZP bylo, že hlavní sídlo nesmí být na území USA, takže nakonec byla vybrána Kanada, protože ta byla vcelku neutrální. Politika. Vážně.“

Zamyšleně se zamračil. „Pokud na ně pořád ještě nikdo nedohlíží, mohli bychom začít tam. Mám pár kontaktů, které bych mohl zkusit. Musí někde být.“

„A co kotníková čidla?“

„Pracujeme proti MAZP už dlouho, Evie. Nemohl bych to udělat bez několika klíčových lidí uvnitř. Na něco přijdeme.“ Usmál se. Cítila jsem se trochu líp. Přinejmenším jsem udělala něco, abych pomohla Charlottě. Doufejme.

Ale když řekl, že má někoho uvnitř, přimělo mě to vzpomenout si na Raquel. Nervózně jsem si odkašlala.

„Ehmm, nemohl bys nějak zjistit, jestli je jedna z mých přítelkyň v pořádku?“

„Jestli máš na mysli Raquel, tak už jsem kontaktoval

své zdroje a oni mi dají vědět, kde je, jakmile to zjistí.“ Ulehčeně jsem vydechla. „Díky!“

Šla jsem do obýváku a posadila se na gauč k Leaseovi. Ne úplně k němu, jak jsem chtěla, ale dost blízko k němu. Po několika minutách zaklapl telefon a povzdychl si. „Je po mně. Potrvá mi celou věčnost, až tohle všechno doženu. Hned budu u tebe. Musím se kouknout, jaké knihy tady mám, abych mohl začít.“ Popadl tašky s nákupy a odešel nahoru.

Sledovala jsem, jak odchází, a záviděla jsem mu jeho život. Brala bych dokonce i opravdové domácí úkoly.

„Hele,“ ozvala se lhostejným hlasem Arianna. Pravě vešla do pokoje a vypadala otráveně, že tam jsem.

„Chtěla jsem se dívat na televizi.“ Vrhla na mě pohled, který mě jasně varoval, abych se jí v tom nesnažila zabránit.

„Posluž si.“ Nepohnula jsem se a pohledem jsem jí sdělila, že mě tedy rozhodně nebude buzerovat.

Posadila se do křesla vedle gauče a vytáhla dva ovladače. Probrala programové menu, vybrala si pořad a stiskla tlačítko play.

„To snad ne!“ Posadila jsem se. „Tenhle seriál miluju.“

„Ty máš ráda Easton Heights?“

„Ehm, to je ten vůbec nejlepší pořad.“

„No to bych řekla.“ Její mimikry mělo rozzářené, vzrušené oči. Dokonce i mrtvé oči pod nimi vypadaly trochu oživeně. „Zmeškala jsem pár epizod, když jsem byla venku a hledala jsem tohohle pitomečka,“ vysvětlila a zamračila se na Lease, který vcházel do pokoje.

Lease se posadil na gauč blíž ke mně, než seděl předtím a pak si všiml seriálu. Těžce vzdychl.

„Skvělé. Já se jakžtakž snažím sehnat nějaké ?“

„Pššt!“ napomenuly jsem ho já i Arianna současně. Když Arianna dohnala všechny epizody, které

zmeškala, pustily jsme se spolu do dlouhé a lehce rozvášněné debaty o tom, u koho by měla nakonec skončit Cheyenne. S Ariannou nebyla zdaleka taková zábava jako s Lish, ale Easton Heights rozhodně znala. Napadlo mě, co by si asi pomyslela Lish, kdyby věděla, že se bavím o našem seriálu s upírkou, která není označkovaná. Já bych se v té hádce přinejmenším postavila na Lishinu stranu.

„Vždyť víš, že patří k Landonovi,“ tvrdila jsem.

„Á, nepovídej! Ten se nikdy nezmění. Ona by prostě měla akceptovat, že s Alexem bude šťastná.“

„Ty jsi se zbláznila! A co tenkrát, když se Alex opil a šel do toho klubu a tam si to rozdával s Carys, než zjistil, že jsou vlastně bratranec a sestřenice? Jasně, tomu se říká stálost.“

Lease vstal. „Evie, musíme zítra vstávat brzy do školy.“

„Aha, jasně, máš pravdu.“ Byla jsem docela vyčerpaná. „Promluvíme si o tom zítra,“ varovala jsem Ariannu.

Lease a já jsme vyšli do schodů společně. „Můžeš si vzít zpátky svůj pokoj,“ nabídla jsem mu.

„S tím si nedělej starosti. Teď už není úplněk, takže Stacey a Luke můžou být zase v jedné místnosti. Já si vezmu ten rezervní.“

„Do toho rezervního bych mohla já.“

Pokrčil rameny a usmál se. „Už jsem ti do tohohle nanosil věci nedělej si s tím starosti. Zítra tě usadíme nějak trvaleji.“

Tohle mi znělo opravdu, opravdu dobře. Když jsem se nachystala do postele, narazila jsem na něj znovu na chodbě. „Dneska se mi to moc líbilo. Tedy když pominu ten Rethův útok.“

„Mně se to taky moc líbilo.“ Oba jsme ztichli, a on se pak předklonil a podivně se na mě podíval. Na okamžik jsem si myslela, že mě obejme nebo ?

panebože mě možná dokonce políbí a celá jsem se vzrušila. Jenže on se pak jenom usmál a řekl: „Dobrou noc.“

„É, ehm, dobrou,“ odpověděla jsem a nepodařilo se mi dokonce ani zakrýt zklamání.

Mě prostě nikdy nikdo nepolíbí, že?

ROŠŤÁRNY

A STŘEDNÍ ŠKOLY

Vzbudila jsem se druhý den ráno časně, odpočinutá po spánku beze snů a napjatá

vzrušením z toho, že půjdu do opravdové, reálně existující střední školy. Rychle jsem se osprchovala a připravila jsem se. Bylo hezké moci si načesat vlasy a nalíčit se všechno díky tomu působilo normálněji. Vzala jsem si košili, kterou mi vybral Lease (růžovou a třpytivou, to přece musela být hezká, ne?) a byla jsem nachystaná k odchodu čtyřicet minut předtím, než jsme měli odejít. Lease se dokonce ještě ani nevzbudil. Protože jsem neměla co jiného na práci, sešla jsem se dolů nasnídat.

David seděl u stolu s Ariannou a oběma vlkodlaky.

„Á, nazdar,“ pozdravila jsem a měla jsem pocit, jako bych je vyrušila. David se na mě usmál a Arianna mi dokonce pokývla. Stacey a Luke se na mě skoro ani nepodívali. Myslím, že jsem je děsila. Strašné.

„Cereálie jsou ve spíži posluž si,“ vybídl mě David. Poslechla jsem ho, našla jsem si misku a lžíci a pak jsem se posadila k pultu a chtěla jsem se najíst. Snažila jsem se neposlouchat, co si povídají, ale ta kuchyně byla malá. „Kdybychom aspoň věděli, jak je to zabíjí.“

„Moment, tohle?“ Otočila jsem se tváří ke skupince.

„To mluvíte o té dívce, která vraždí paranormály? Viděla jsem ji.“

„Opravdu? Jak to dělá?“ Všichni se na mě zadívali, dychtivě a pronikavě.

„Je to divné. Ona jim prostě jenom tak nějak přiloží ruku k hrudi a oni jsou pak mrtví. Nechává po sobě otisk ruky, celý svítivý a zlatý, ale ten pak vybledne. Myslím, že ho nikdo jiný vidět nemůže.“

„Můžeš mi přesně ukázat, co dělala?“ David vstal.

„Víš jistě, že nemá nějakou zbraň?“

„Ne, nic.“

Arianna vstala. „Ukaž mu to na mně.“

Bylo to víc než trochu trapné. Já jsem zase tolik netoužila přiložit ruku k Ariannině hrudi nestála bych o to ani v případě, že by nešlo o nemrtvou. Tohle není nic pro mě. Ale David mě upřeně pozoroval, a tak jsem pokrčila rameny. „Dobře, ona k nim přistoupila, natáhla takhle ruku a pak ?“

V okamžiku, kdy jsme se dotkly, vytřeštila Arianna oči a začala se svíjet v křečích a strašlivě zaječela.

David odskočil a já jsem vykřikla a v hrůze jsem prudce jsem odtáhla ruku. Co jsem udělala? Byla jsem skutečně jako Vivian, ta vražedkyně. Ohromeně jsem upírala oči na Arianninu hruď a čekala jsem, že se objeví zlatý otisk ruky a Arianna se zhroutí k zemi. A

část mého já, malá, strašlivá část, čekala a chtěla vědět, jaký to bude pocit.

Její svíjení přešlo v hihňání. „Uch, teď jsem tě tedy dostala!“ To už se smála tolik, že se málem přelomila vejpůl.

Opřela jsem se o pult a lapala jsem po dechu. Snažila jsem se nerozvzlykat a strčila jsem ji do ramene, takže jsem ji málem převalila. „Ty káčo jedna hloupá! Nemůžu uvěřit, že jsi něco takového udělala!“

David si vzdychl. „Tohle byl hodně špatný vtip.“ Stacey u stolu skryla hlavu na Lukeově hrudi.

Plakala a Luke vypadal, jako by chtěl rozsápat Arianně hrdlo.

„Á, vzchopte se,“ řekla upířice dosud se smíchem.

„Bylo to úžasné a ty to víš. Měla jsi vidět ten výraz na své tváři. Ty sis vážně myslela, že mě vraždíš.“

„Jasně, no, teď mám skoro chuť to udělat.“ Probodávala jsem ji pohledem. Nemohla jsem dostat z hlavy ten hloupý sen. Skutečně jsem už zase myslela na Ohňovou dívku jako na Vivian.

„Ahoj, dobré ráno vespolek.“ Do kuchyně vešel Lease a zarazil se, když uviděl, jak se všichni tváří. „O co jsem přišel?“

„Arianna je úžasný komediální génius,“ zahučela jsem a posadila jsem se, abych mohla dojíst cereálie.

„Evie nám ukazovala, jak ta věc vraždí, a Arianna se rozhodla, že to trochu zdramatizuje,“ dodal David suše.

„Takže skvělé,“ přidala se Arianna a konečně zvládla svůj smích.

„Mluvili jste o té básničce?“ zeptal se Lease. „Na co jste přišli?“

David zavrtěl hlavou. „Ne, ty máš oficiálně zakázáno nás poslouchat. Nebo o tom přemýšlet. Nebo dokonce uvažovat o tom, že bys o tom uvažoval, jasné?“

„Ale já ?“

„Ne. Myslím to vážně. Ty i Evie, oba. Tohle už není váš problém.“

Lease se zamračil, nasypal si trochu cereálií a sedl si vedle mě. Upřímně řečeno já jsem byla už tak dlouho v takovém tlaku, že pro mě znamenalo úlevu přenechat to dospělým. Nechtěla jsem už myslet na víly nebo šílené hořící dívky. Já osobně se tedy Davidovými pravidly řídit budu. Už bylo skoro načase, abych se chovala jako šestnáctiletá.

S pocitem provinění jsem vypudila z mysli obraz Lishina nehybného těla. Tohle nebyl můj boj. Já už jsem svou roli splnila.

„Jsi hotová?“ zeptal se Lease.

„Á, jasně.“ Byla jsem dokonale hotová. Rozptýlení, prosím. „Je v té škole taky hodně paranormálů? Upírů?“

Arianna si odfrkla. „Proč by nějaký upír měl pro kristapána chodit na nějakou střední školu?“

„No, v tom případě s tebou dneska nebudu muset přijít do styku, takže škola je už teď senza.“

„Měli byste radši jít,“ připomněl nám Leaseův otec a podíval se na hodiny.

Vyšla jsme za Leasem ven k autu a prakticky jsem celou cestu poskakovala.

Zajeli jsme k rozlehlé cihlové budově a nechali auto na přeplněném parkovišti. Vyskočila jsem a netrpělivě jsem čekala, až si Lease posbírá batoh a knihy.

„Půjdeme nejdřív do kanceláře tě nahlásit.“ Prošli jsme dvojitými skleněnými dveřmi a pozdravilo nás několik energických kancelářských dam. Lease je obdařil okouzlujícím úsměvem. „Mám omluvenku a hlásím svého hosta. Myslím, že otec sem telefonoval?“

„Á, ano,“ ujistila ho jedna z dam, statná žena s

krátkými, kučeravými rudými vlasy. „Ty jsi byl nemocný, zlato?“

„Ano. Bylo to dost zlé.“ Lease jí podal papír a ona na něj pohlédla, pak zapsala cosi do počítače. Podala mi propustku pro návštěvníka, kterou jsem si poněkud váhavě připnula na okraj košile. Blbé.

„Dobře, máte všechno vyřízené.“

„Díky.“ Žaludek jsem měla jako na vodě, když jsme zahnuli a prošli dveřmi do hlavní chodby.

Bylo to obdivuhodné. Vážně, bylo to neuvěřitelné. Škola byla svým způsobem docela sešlá a ošumělá, ale ty děti! Teenageři, všude! Skvostně obyčejní, naprosto ignorantští teenageři! Nikdy jsem jich kolem sebe neměla tolik najednou. Lease a já jsme se zařadili do proudu a procházeli jsme chodbou, a já jsem si uvědomila, že nikdo z nich si nás nevšiml ani se o nás nezajímal. Strkali do sebe, halasně se zdravili, nadávali si slangovými výrazy, které jsem nikdy neslyšela, ale přísahala jsem si, že je vyzkouším. A já jsem byla tam, uprostřed toho všeho.

Byla jsem normální. To bylo božské.

Zabočili jsme do postranní chodby a Lease se najednou zastavil a dramaticky zdvihl ruce. „Dám ti svou zamykací skříňku.“

Byla taková ošklivě zelenomodrá, na rozích se jí olupovala barva a pod ní byl vidět původní světlehnědý nátěr. Natáhla jsem ruku a dotkla jsem se chladného kovu.

„Tak, je to všechno, co sis představovala?“ zeptal se.

„Všechno, co jsem si představovala a mnohem víc,“ zašeptala jsem, pak jsem se nahlas rozesmála. „Vážně, všechno to tady je to neuvěřitelné! Nemůžu uvěřit, že tohle máš možnost dělat každý den!“

„Zvláštní, protože většina lidí tady, včetně mě, si v podstatě přeje, abychom sem chodit nemuseli.“

„Protože nemáš ponětí, jak vzácná je normalita.

Takže.“ Dala jsem si ruce v bok a rozhlédla jsem se.

„Podle Easton Heights by v některou chvíli měla dneska propuknout rvačka o nějakou dívku, poté by následovala hádka provázená slzami na některé z dívčích toalet. Měla bych mít oči otevřené? A co je důležitější: mám se k té hádce přidat, nebo mám jenom přihlížet?“

Lease se rozesmál. „Ehmm, jo, jenže se to nejspíš nestane. Půjdeme na mé hodiny, sníme oběd, půjdeme na další hodiny a ty pochopíš, že střední škola je otupující a nudná.“

„Ani omylem,“ ujistila jsem ho s úsměvem. „Už teď vidím, jak je úžasná.“

Na konci jednoho z mých vůbec nejkrásnějších dnů jsme seděli v autě a čekali jsme, až se fronta vyjíždějící z parkoviště pohne. „Takže tobě se celá ta věc se střední školou líbí?“ zeptal se Lease.

„Uvidíme.“ Zamyšleně jsem se zamračila. „Dějepis je nudný už jsem to všechno znala. Některé hodiny jsou pro legraci hezké překvapení. Dokonce i normální lidé jsou divní na jednoho už jsem přišla. Nejsou tam žádná krutá stvoření, která bych si musela podrobovat Žahem to je vždycky plus. Jo, střední škola se mi jeví dost dobře.“ A byla to pravda. Dokonce jsem se dostala na hodinu kreslení. Učitelka mě nechala stát modelem před celou třídou, která mě měla nakreslit, což bylo skoro hroznější než se postavit místnosti plné upírů. U těch upírů jsem aspoň věděla, co si myslí.

Vyjeli jsme z parkoviště a já jsem na rohu uviděla vývěsku vybízející studenty, aby si koupili lístky na školní ples. „Vy jste ještě neměli školní ples?“

„Aha. Ne, podle mě ne.“ Lease se zavrtěl na sedadle a zmlkl.

Á, sakra nejspíš si myslel, že mu naznačuji, že chci, aby požádal o doprovod mě, a teď si připadal trapně, protože se mu nechtělo. Dojeli jsme půlku cesty domů v naprostém tichu, náš nádherný den se zkazil. Výborný tah, Evie.

„Tak,“ ozval se a konečně promluvil. „Chceš chci říct, že je to takové hloupé, ale chceš jít na ten ples? Se mnou?“

„Myslíš to vážně?“

Pokrčil rameny a nespustil oči ze silnice. „Nemusíš, jen jsem si myslel, že bys třeba ?“

„Ano! Strašně ráda! Rozhodně! Chci říct, vždyť to bude docela psina, ne?“ Můj úsměv zářil tak, že by snad roztavil i led. Leaseův obličej se rovněž roztáhl v úsměvu, takže jsem si zpětně uvědomila, jak nervózně předtím vypadal. Není divu, že tak zatvrzele mlčel.

„Bezva. Bude to psina.“

Odpoledne ubíhalo rychle. Pokaždé, když jsem pomyslela na školní ples, zaplnil mě jakýsi radostný pocit nereálnosti. Tohle určitě nemůže být můj opravdový život. Bylo to příliš podivuhodné. Půjdu na školní ples můj ples s Leasem.

DÍVKY, PLÁČ, VLCI

Večeře byla poněkud nepříjemná. Neúčastnila jsem se skutečné rodinné večeře už léta. Ve

Středisku se mnou někdy jedly Charlotte nebo Raquel; když nebyly po ruce, brávala jsem si jídlo do centrálního zpracování, ale tam to nebylo tak, že by si Lish mohla se mnou tak docela sednout ke stolu.

Žádný pláč u večeře. Nemyslet na Lish.

Stacey a Luke seděli na druhém konci stolu, a pokaždé, když jsem zvedla oči, na mě Stacey vrhala pohledy, které oscilovaly mezi zděšením a zuřivostí. Skoro jsem se ani nemohla podívat žádnému z těch dvou do očí, ne teď, když jsem věděla, co by se bývalo stalo, kdyby je MAZP chytila.

David celou večeři protelefonoval ve vedlejší

místnosti, ale když jsme už skoro dojídali, vešel a ztěžka se posadil na židli. Ve tváři měl úsměv vyzařující ulehčení a únavu. Obrátil se ke mně.

„Zvládli jsme to.“

„Zvládli jste co?“ zeptala jsem se.

„Nechtěl jsem nic říkat, dokud nebudou všichni v bezpečí, ale tvůj tip na Kanadu stačil. Mám starého kamaráda, který pracuje v KMP, Kanadském monitoringu paranormálů. Oni si vždycky udržovali určitou nezávislost na MAZP, protože jim nevyhovovala mezinárodní organizace, která by měla pravomoci nad jejich občany. Sledoval aktivitu MAZP a s tvými informacemi našel všechny ty vlkodlaky.“

Opřela jsem se na židli. „Všechny? A sundali jim čidla?“

David spokojeně přikývl. Stacey vytřeštila oči; nedokázala jsem rozluštit její výraz.

„Kam půjdou?“ Nemohli se vrátit ke svým dřívějším životům MAZP měla záznamy na všechny z nich. Ani by se nenadáli a byli by označkovaní znovu.

„Někteří z nich budou začleněni jako pracovníci KMP, a budou se ukrývat MAZP přímo pod nosem. Další autobus s nimi právě přijel do města a my jim můžeme obstarat novou totožnost a pomoci jim se někde usadit.“

„Tady?“ zašeptla Stacey. „A co ?“

Někdo zvonil u domovních dveří. Stacey se obrátila ke vchodu, tvář měla bílou jako zeď.

Lease udiveně vstal a šel otevřít dveře. Po několika vteřinách se vrátil. Se Charlotte.

„Charlotte!“ vydechla jsem šokovaně. Stacey vstala a s pláčem se vrhla Charlotte kolem krku.

„Tolik mě to mrzí!“ vzlykala Stacey a tiskla obličej na Charlottino rameno. „Nikdy jsem neměla říkat ty věci nikdy jsem neměla mrzí mě to.“

Slzy se koulely i po tváři mé bývalé učitelky, a ona si

přitiskla Stacey blíž k sobě a hladila ji po vlasech. „To je v pořádku. Vážně, to je v pořádku. Mě to taky mrzí.“

Teď mi konečně došlo, proč mi Stacey připadala tak povědomá. Tak tohle byl tedy ten člen rodiny, jehož Charlotte napadla a cítila se kvůli tomu tak provinile, že se pokusila o sebevraždu.

David a Arianna vstali; Lease a já jsme vyšli za nimi ven a nechali jsme oběma sestrám určité soukromí. Žaludek mi stahoval pocit viny, ostrý a hlodavý. Věděla jsem, že za nic z toho nemůžu. Já jsem neproměnila Charlotte ve zrůdu, nepřiměla jsem ji kousnout její sestru. Já osobně jsem je nerozdělila, když se navzájem nejvíc potřebovaly. Ale přesto, pomáhala jsem MAZP na každém kroku této cesty.

„Tak, ještě nějaké další zprávy?“ zeptala se Arianna, když jsme se shromáždili na verandě, a zapálila si cigaretu.

„Víš přece, že nemám rád, když kouříš, Arianno,“ ozval se zamračeně David.

„Jasně, protože mě můžou zabít?“ Trpce se zašklebila, a cigaretu zamáčkla.

David si vzdychl. „Zprávy nejsou dobré. MAZP přišla o další středisko.“

„Které?“ zeptala jsem se a strach mi sevřel hrdlo.

„Bukurešť.“

Bukurešť, takže většinou upíři. Okamžitě se mi ulevilo, a pak jsem si připadala ještě provinileji. Ulevilo by se mi, kdyby jednou z obětí byla Arianna?

„Bukurešť je aspoň daleko,“ zamumlala.

„Ty útoky se zhoršují. Pošlu pryč co nejvíc paranormálů. Už není bezpečné udržovat tady tak vysokou koncentraci. Nevíme, jak ta místa hledá; nemůžeme nic riskovat.“

„A co ti všichni, kteří zůstanou?“ zeptal se Lease.

„Nějak to zvládneme. Vypadá to, že má nějak spadeno na MAZP, takže doufejme, že nás si nevšimne.

Mezitím propašují mé kontaktní osoby ven co nejvíc označkovaných paranormálů a přefiltrují je přes nás.“

„Co dělá MAZP?“ zeptala jsem se. Určitě dělají něco víc než jen že chrání sebe a paranormály.

„Pokud je mi známo, pobíhají jako kuřata s useknutou hlavou,“ řekl David s povzdechem. „Snaží se vypracovat nějaké nouzové plány, uvést věci do pohybu, ale oni vždycky byli v pozici toho silnějšího, nikdy ne oběti. Nevědí, jak to mají zvládat.“

„Co můžeme dělat my?“ zeptal se Lease.

„Ty můžeš jít dovnitř a udělat si úkoly.“

Lease vypadal, že se chystá protestovat, ale David ho umlčel zdvihnutím ruky. „Nic z toho není tvůj problém. Dovnitř, úkoly, hned!“

Šla jsem za Leasem a seděla jsem vedle něj na gauči, když si listoval učebnicí matematiky. Věděla jsem, že je zklamaný, ale v tomhle jsem byla na Davidově straně. Když nezmůže nic MAZP, kdo by pak něco zmohl? To nejlepší, co jsme mohli udělat, bylo chránit paranormály a skrývat se.

Slyšela jsem mumlání hlasů z kuchyně, což mě znervózňovalo. Nevěděla jsem, co mám říct Charlotte, čím bych mohla tak nejlíp vynahradit to, co jí udělali. Čeho jsem byla součástí.

Asi za hodinu vyšla ven se Stacey a Lukem a s dvěma kufry. Stacey se na mě upjatě usmála, když vycházela, ale Charlotte se zastavila. Rozpačitě jsem tam stála a upírala jsem pohled do země.

„Charlotte, nevěděla jsem o tolik mě to mrzí.“ Položila mi ruku na rameno a já jsem k ní vzhlédla.

Přes žluté vlčí oči jí pableskovaly její teplé modré oči.

„Prosím, neomlouvej se. Teď jsme obě volné. Vychutnej si to.“ Předklonila se a políbila mě na tvář, pak odešla a naposledy se na mě usmála. Pro jednou v sobě ten úsměv neměl ani stopu smutku.

HELE, PITOMEČKU

Ulevilo se mi, když Lease o něco později zaklapl učebnice, měla jsem předtím příliš

mnoho času na to, abych tam seděla, mudrovala o ztracených přátelích, vlkodlacích a stupňujících se útocích Ohňové dívky. Už mě nebavilo připadat si pořád provinile a vyděšeně.

„Chceš se podívat na nějaký film nebo tak?“

Nadšeně jsem souhlasila, a tak jsem procházeli programy, debatovali jsme o přednostech různých filmů, které se daly navolit. Nakonec jsem se dohodli na romantické komedii (ano, já jsem v té debatě vyhrála na celé čáře), já jsem se schoulila na gauči a Lease šel zatím udělat trochu pražené kukuřice. Když se vrátil, sedl si ke mně, takže jsme se dotýkali.

Hned po úvodních titulcích mě vzal za ruku a propletl si prsty s mými. Z vítězných, šťastných kolotočů, které mi prováděl žaludek, jsem poznala, že tentokrát se opravdu držíme za ruce. A to bylo vůbec to nejlepší.

Zmínila jsem se o tom, jak podivuhodná byla Leaseova pokožka? Neuvěřitelně měkká a hladká. A ruku měl tak teplou, vyvolávala nádherný pocit. Ne divné teplo plazící se mi vzhůru paží jako u Retha, jen hezké, velmi normální teplo. Teplo vyvolávající mravenčení a celkový pocit štěstí. Teplo typu světe div se, držím se za ruce se superhezkým klukem, který mě vezme na školní ples.

Hladil mi palcem bříško toho mého. „Je to tak v pořádku?“ zašeptal mi. Bralo mě, že mu hlas skutečně zněl nervózně.

Přitulila jsem se mu blíž k boku, stiskla jsem mu ruku a položila jsem si mu hlavu na rameno. „Jasně.“ Usmála jsem se tak zeširoka, až jsem myslela, že se mi obličej roztrhne. „Je to v pořádku.“ Ulehčeně si vydechl a položil si hlavu na temeno mé hlavy.

Když film už skoro končil (vůbec nejlepší film i když nemám ponětí, o čem vlastně byl, bylo mi to úplně jedno), vešel do pokoje Leaseův otec. Rychle jsem zdvihla hlavu, ale Lease se nepohnul. David chvilku vstřebával scénu, pak se usmál. „Jdu si lehnout. Nebuďte moc dlouho vzhůru, zítra jdete do školy.“

„Dobře, tati, dobrou noc.“

„Dobrou noc,“ přidala jsem se. Tak tohle šlo dobře. Položila jsem si hlavu zpátky na Leaseovo rameno a přála jsem si, aby ten film nikdy neskončil.

Myslím, že Lease to cítil stejně, protože když začaly běžet titulky, zeptal se: „Chceš se podívat ještě na nějaký?“

„Jasně!“ Jak bych nechtěla.

Vybral jiný film, pak stáhl z boku gauče deku a přehodil nám ji přes nohy. Posledních několik týdnů bylo tak divných, tak děsivých, že tenhle malý kousek nádherné normality byl tím nejlepším, co se mi kdy přihodilo.

Asi v polovině filmu se mi zavřely oči. Když jsem je zase otevřela, světlo v pokoji bylo jiné. Nebyla jsem s to přijít na to, v čem, až mi došlo, že je jasnější, teplejší

– a nevychází z televizoru. Zdvihla jsem hlavu. Vivian seděla v křesle a dívala se na film. Za ní dráždivě poskakovala její zlatá koule plamenů.

„Co to děláš?“ sykla jsem. Ohlédla jsem se na Lease; ten se díval na televizi a o ničem nevěděl. Pak jsem se znovu zamračila na Vivian. „Neměla bys tu být!“

Protočila panenky, uvelebila se pohodlněji a opřela si nohy o konferenční stolek. „Vychladni, já tu nejsem.“

Zamračila jsem se. „Aha. Já spím.“

„Co?“

„Tohle je tak hloupé. Ty nejsi skutečná.“

Povytáhla obočí. „Nejsem? Ale. A já jsem si myslela, že se konečně spojujeme.“

„Ty jsi jenom výplod mého mozku, který se snaží najít nějaký smysl v tom všem, co se stalo.“

„Páni. No dobře.“ Usmála se a v bledých očích se jí objevil zlomyslný záblesk. „Co kdybych ti to dokázala? Máš pořád ještě takový ten telefonek od MAZP?“

„Nevím.“ Nelíbilo se mi, kam tahle debata směřuje.

„Najdi ho a podívej se, jaké máš zprávy.“

Nervozita mi stahovala žaludek. Tohle bylo směšné

– byl to sen. „Kdybys byla skutečná, měla bych zrovna teď hrozný strach.“

„Proč?“

„Protože ty jsi šílená a kudy chodíš, tudy vraždíš lidi.“

„Nevraždím lidi.“

„Zabila jsi Lish a Jacquese a všechny ty upíry!“

„Jo, posledně jsem to kontrolovala nebyli to lidé.“

„To je jedno. A můžeš někam odsunout tuhle zářící pitomost? Bodá mě to do očí.“ Pravda byla, že já jsem se na to jenom chtěla dívat. Kdyby mě Leaseova ruka nepoutala pevně ke gauči, už bych k tomu přešla.

Zasmála se. „Ty jsi taková divná. Copak už jsi nedostala další oheň?“

„Ne! Žádný nechci.“ Mé oči spočívající na zářivé mase mě usvědčovaly ze lži.

„No, jsi jasnější, než jsi byla předtím. Myslela jsem, že už sis to dala dohromady.“

Pohlédla jsem na sebe dolů. Košile byla pryč, a já jsem tam seděla v podprsence. Pravda byla, že srdce jsem měla ještě jasnější. „To je divné,“ konstatovala jsem, a myslela jsem tím jak to, že nemám košili, tak ty jasnější plameny. Pohlédla jsem na Lease, protože mě vyděsilo, že jsem skoro nahá, ale on se pořád ještě díval na televizi. Otočila jsem se zpátky k Vivian. „Nic jsem neudělala. A vím, že Reth tady nikde nebyl.“

Vivian pokrčila rameny. Upírala oči na obrazovku.

„Nemůžeš pořád fungovat sama o sobě, víš.“

„Co tím myslíš?“

„Myslím tím to, že už tu jsi na zapůjčený čas. Když tě stvořili, dali ti ho jenom trochu.“

„Moment stvořili?“ Reth říkal totéž. „To jako myslíš naše rodiče? Ty jsi je znala?“

„Takže ty si pořád ještě myslíš, že nejsem skutečná, ale chceš, abych ti odpovídala na otázky? Postav se tomu, víš, že je to pravda. A stejně, proč si vlastně myslíš, že jsme měly rodiče?“

Zamračila jsem se a snažila jsem se potlačit paniku.

„Nebuď hloupá. Jistěže měly. Jak jinak bychom mohly být sestry?“

„Jsme dvě jedinečné bytosti. Myslím, že tím jsme svým způsobem spřízněné, je to tak?“

„Fajn, slečno Jedna ze dvou jedinečných, tak co tedy jsme?“

„Jsme ty prázdné. Copak oni ti nic neřekli?“

„Kdo?“ Teď už jsem téměř křičela. Tak strašně mě nervovala, a pokušení v podobě plamenů za ní mi brnkalo na nervy ještě víc. Chtěla jsem je.

„Není divu, že jsi taková zmatená. Tak jak, to tě snad ztratily víly, když jsi byla miminko, nebo něco na ten způsob?“ Viděla můj nechápavý výraz a rozesmála se.

„Takže ano, ztratily tě! No teda, to nemá chybu. Ty víly jsou k sežrání. Idioti. Jejich dvůr se mě pokouší postavit proti tobě v nějaké impozantní konfrontaci, a ty přitom vůbec nic nevíš.“

„Myslela jsem, že žádné víly neznáš.“

„Ne, já jsem říkala, že jsem nikdy nepřipravila žádnou vílu o duši. Ony mi nedovolí se jich dotknout tak hloupé zase nejsou. A stejně, já tím chci říct, že nikoho nezajímají. Víly se vždycky snaží do něčeho míchat, upravovat všechno tak, aby se to rýmovalo s těmi jejich hloupými básničkami. Ty a já, my jsme to, na čem záleží. Takže kašli na ty pitomosti, buďme rodina.“ Usmála se na mě a tvář měla něžnou a lehce šílenou zároveň.

O čem to mluvila? Ji snad vychovaly víly? A proč ty její hloupé plameny nepřestávaly kolem mě kroužit a vábit mě k sobě?

„Nevím.“ Zavřela jsem oči. „Nechápu nic z toho, co říkáš. A nelíbí se mi, co děláš.“

„Dospěj už, Evie. Radši by sis to měla všechno dát dohromady, pokud chceš zůstat naživu.“

„Takže ty mě tedy zabiješ?“ Otevřela jsem oči a probodávala jsem ji pohledem.

„Ne, ty hlupko. Ty se zabiješ sama, pokud se nepřizpůsobíš. Nudí mě to. Teď už půjdu. Ale zkontroluj si komunikátor, a pak mi zavolej. Popovídáme si při vědomí, příště.“ Usmála se na mě,

229

pak se zlaté plameny nasály zpátky do ní. Zaclonila jsem si oči před jejím světlem a pracně jsem se vzpamatovávala. Nevěděla jsem, zda to bylo tím, jak jasné ty plameny byly, nebo tím, jak strašně jsem chtěla, aby tu zůstaly. Aby ke mně přišly, zahřály mě.

„Evie?“

„Co?“ Otevřela jsem oči a zašilhala jsem do očekávaného světla. Nic tam nebylo dokonce ani záře televizoru.

„Nejspíš bychom měli jít spát,“ zašeptal Lease.

„Myslím, že jsi usnula.“

„Á, ano.“ Zavrtěla jsem hlavou a snažila jsme se zahnat ten záludný sen z mysli.

„Není ti nic?“

„Cože? Á, nic, jsem v pohodě.“ Stiskla jsem mu ruku a vyloudila jsem na tváři úsměv. „Vážně, jsem v pohodě.“

Nepřála jsem si nic víc než vyjít s Leasem nahoru, možná ho dokonce políbit, ale nedokázala jsem zahnat ten sen z hlavy. Rychle jsem mu popřála dobrou noc, abych zakryla svou nervozitu, a šla jsem do svého pokoje. Když jsem si sundala košili, odvážila jsem se pohlédnout dolů. Byla to zřejmě jenom síla sugesce, ale moje srdce vypadalo jasnější. Podrážděně, protože jsem věděla, že to je hloupé a připadala jsem si provinile, jsem počkala, až se Leaseovy dveře zavřou a pak jsem se odplížila zpátky do kuchyně.

Byla jsem si jistá, že tam můj komunikátor nebude, jistá, že David byl natolik podezíravý, že ho schoval, ale stejně jsem se tam porozhlédla. A pak jsem ho našla, v zásuvce plné kuchyňských potřeb.

Vytáhla jsem ho. „Tohle je směšné,“ šeptla jsem. Nic divného tam rozhodně nebude, protože na těchhle snech nebylo nic skutečného. Podívala jsem se na displej. Blikalo tam dvanáct nových zpráv. Ta až nahoře přišla asi před dvěma minutami, z Raquelina

komunikátoru. Žádná od Vivian Vivian nebyla skutečná, byla výplodem mé představivosti, nebyla to skutečná Ohňová dívka. Ulehčeně jsem zavrtěla hlavou. Pak mě zachvátila náhlá panika a zastesklo se mi po Raquel. Neodpovím, protože tím bych prozradila, kde jsem, ale chtěla jsem vědět, co mi píše, ujistit se, že je v pořádku. Otevřela jsem zprávu.

To jsem neměla dělat.

„Ahoj, blbko,“ četla jsem. „Kde se chceš sejít? S láskou, Vivian.“

CO NEVÍTE

Upustila jsem komunikátor, jako by mi spálil ruce. Bylo to skutečné byla jsem napojená na

všechno, na Vivian. Proč jsem nedávala větší pozor, když říkala, kdo jsem? A říkala taky, že umírám, nebo že umřu, nebo…

Posadila jsem se a složila jsem hlavu na stůl. Tohle bylo tak, tak strašně zlé. Tak neuvěřitelně zlé. Nejenže šílená a paranormální vražedkyně věděla o moc víc než já a dokázala se mi vplížit do hlavy, ale také si zjevně myslela, že bychom měly být pohromadě. A pochopitelně do toho byly zapletené víly.

Co jsem píp vlastně byla?

Mé nejranější vzpomínky se týkaly pěstounské péče. Policie mě našla, když mi byly tři roky, jak sama nahá

bloudím po nějakém parku. Nikdy nenašli žádná vodítka, a tak jsem se stala schovankou státu. Co když

– Co když jsem v první řadě vůbec neměla rodiče? Odkud jsem přišla?

„Ona mě zavádí,“ šeptala jsem si pro sebe s čelem opřeným o dřevo stolu. „Je blázen. Nejsme stejné.“

„Evie?“ Napřímila jsem se, šokovaně a vyděšeně. Leaseův otec stál ve dveřích do kuchyně. „Nemohla jsi spát?“

„Ne, ne, nemohla jsem spát.“ Napadlo mě, jesdi mu to nemám říci. Ale on mě měl rád, důvěřoval mi. Co by udělali, kdyby přišli na to, že tahle věc, z níž mají takovou hrůzu, je moje sestra? Že jsem možná úplně stejná jako ona? Oči se mi zalily slzami. Proč jsem jenom nemohla být normální?

„Jo, já taky ne.“ Přinesl si sklenici vody a sedl si ke stolu naproti mně.

„Mám otázku.“ Uvažovala jsem, jak můžu získat odpovědi, pokud nechci nic prozradit. Pokud by David vůbec nějaké odpovědi znal. Věděla jsem teď víc než všichni ostatní tady, ale to o ničem nevypovídalo.

„Reth znal ta slova té básně o Vi o té dívce, která to dělá. To je nějaké vílí proroctví?“

„On o tom věděl? Zajímavé.“ David vypadal zamyšleně. „Je Reth dobrotivá nebo zlá víla?“

„Cože?“ Další věc, kterou jsem neznala. Skvělé.

„Existují dva druhy víl dvě skupiny. Dobrotivé a zlé. Ty ses o tom neučila?“

„Nikdy jsem o tom neslyšela ani slovo.“

Zamračil se. „Nechali tě pracovat s vílami a nemluvili o těch rozdílech? Učili tě něco o vílích kouzlech?“

Pokrčila jsem rameny. „Vlastně ne. Raquel na spoustu mých otázek neodpovídala. Vždycky říkala, že na tom nesejde, jestliže známe jejich jména.“

„Ale oni pracovali jenom s dobrotivými vílami, je to

tak?“

Znovu jsem pokrčila rameny. „Podle mě brali, co bylo k mání.“

Opřel se na židli a unaveně si třel obličej podobně jako Lease. „Idioti.“

„Bez legrace. Tak v čem je ten rozdíl?“

„No, spousta víl je nezávislejší a aktivně se nedruží ve dvorech, ale všechny jsou rozděleny na dvě základní skupiny. Dobrotivé víly jsou hodné víly přičemž ono hodné je tady samozřejmě relativní. I tak se jim daří natropit spoustu neplechy. Ale ty zlé jsou ještě horší.“

„Uch, tak Reth tedy musí jednoznačně patřit k těm zlým. To on taky přivedl Ohňovou dívku do Střediska.“

„A věděl o tom proroctví. Hmm. Zajímalo by mě, proč by se do toho ta víla měla míchat. To, že o tom věděla vílí vědma, bylo jasné, protože ta ohlašovala ty smrti.“ Přikývla jsem a předstírala jsem, že chápu, o čem mluví, dokud jsem si nevzpomněla, jak Lease říkal, že dostali tu informaci od nějaké vílí vědmy.

„Musím se zmínit ještě o něčem jiném.“ Kousla jsem se do rtu. Je načase zalhat. „Říkal něco o tom, že je prázdná. Že ona je prázdná?“ Sledovala jsem, jestli nějak zareaguje, ale on vypadal zaraženě.

„Nevím. Nic mi to neříká. Víly operují v jiné rovině než my. My plánujeme na léta dopředu; ony uvádějí věci do pohybu na staletí dopředu. Hodně se míchají do lidských záležitostí, ale všichni skutečně nesmrtelní jsou odpojeni od našich časových rámců. Vezmi si třeba Cressedu.“ Smutně se pousmál. „Pokus se od ní dostat jasnou odpověď na cokoliv. Ona prostě nemá tentýž smysl pro bezprostřednost jako my. Je to, jako by její mysl byla na nějaké jiné rovině. Ale přesto si bereme to, co můžeme dostat.“

„Jasně.“ Cresseda! Ona by možná mohla odpovědět na mé otázky. Budu muset počkat do rána, protože

bych nedokázala najít cestu ve tmě, ale dávalo mi to naději, že něco z toho rozluštím.

Byla tu ovšem ještě jedna věc. Vivianina zpráva přišla z Raquelina komunikátoru. Nevěděla jsem, co to znamená, jak se k němu dostala, ale nemohlo to být nic dobrého. „Hmmm,“ zahučela jsem a upřela jsem pohled do stolu. „Já vím, že ji nejspíš nemáš rád, ale Raquel,“ hlas se mi zadrhl, když jsem vyslovovala její jméno „na mě vždycky byla dost hodná. A já se bojím, že možná… Už jsi něco zjistil?“

David se usmál, vstal a poplácal mě po rameni.

„Chtěl jsem ti to říct ráno. Vím jistě, že Raquel je naživu a daří se jí dobře.“

„Opravdu?“ Vzhlédla jsem k němu se slzami úlevy v očích. Třebaže mi způsobila rozčarování a zklamání, byla osobou, která se nejvíc blížila mé rodině. Když jsem se dozvěděla, že je v bezpečí, bylo to, jako by mi z prsou spadl obrovský balvan. „Mohl bys ?“ Chtěla jsem jí poslat vzkaz. Něco, cokoliv, čím bych jí dala najevo, že jsem v pořádku.

Ale ona musela mít nutně pocit, že jsem ji zklamala. Po všem, co jsem udělala ztratila jsem čidla, jichž Vivian použila k tomu, aby si lstí získala přístup do Střediska, osvobodila jsem Lease a utekla jsem, místo abych se řídila protokolem, a teď, když jsem byla v bezpečí, jsem se nevrátila ne, nejspíš se netěší na to, až o mně uslyší. A pak by mě taky hledali. Bylo nejlepší nechat to být.

„Jestli bych mohl co?“

„Na tom nesejde.“ Chabě jsem se usmála. „Jsem jenom ráda, že je v pořádku. Víš to jistě?“

„Naprosto. A teď se pokusím trochu prospat.“

„Á, ano, já taky.“

O několik nervózních a otupujících hodin později konečně přišel úsvit. Byla jsem vyčerpaná a vzteklá. Měla jsem včera v noci ležet v posteli a nespat proto, že by mě příliš nadnášelo štěstí z Lease ne kvůli tomu, že bych byla vyděšená a paranoidní kvůli přízračné věci, jež se tváří jako moje sestra a jejím krátkým návštěvám ve snu.

Kolem sedmé mi zaklepal na dveře Lease.

„Ano?“

Nahlédl dovnitř. Páni, byl opravdu k zulíbání.

„Hele chtěla jsi se mnou zase jít do školy? Dneska je jenom půl dne.“

„Já se necítím nějak dobře.“ Doufala jsem, že neuvidí, jak uboze vypadám. Tohle byla moje jediná možnost vidět jeho matku a nemuset odpovídat na otázky od něj či od Davida. Nebyla jsem na otázky vůbec připravená.

„Á, jasně. Ulejváku. Vrátím se před polednem.“ Zazubil se na mě a já jsem si připadala jako ten nejhorší člověk na světě.

„Nemůžu se dočkat,“ ujistila jsem ho a usmála jsem se. Poslouchala jsem, dokud jsem si nebyla jistá, že je dům prázdný, pak jsem si vzala bundu. Zastrčila jsem si do kapsy Žaha. Lease a jeho táta se mohli spokojit s tím, že Cresseda zahnala Retha, ale já jsem nehodlala nic riskovat.

Stezka se tentokrát zdála kratší, nejspíš kvůli tomu, že jsem byla nervózní, co mi Cresseda řekne. Navíc jsem při každém prasknutí větvičky nadskakovala, protože jsem si byla jistá, že mezi stromy se připlíží Reth nebo, což by bylo ještě horší, Vivian.

Když jsem došla k okraji rybníka, v rozpacích jsem se zastavila. Neměla jsem tušení, jak ji přimět, aby se vynořila. Lease tam hodil žabku, ale to jsem já za živý svět nesvedla. Zamračila jsem se, vybrala jsem si kandidáta na žabku, který vypadal pravděpodobně, a

napodobila jsem jeho zkušené švihnutí zápěstím. Byla jsem odměněna velmi nedůstojným žblunknutím. Kamínek vůbec neposkočil. Zkusila jsem to znovu; nepovedlo se. Tohle bude dlouhé dopoledne. Naházela jsem do rybníka další čtyři kameny a už jsem to chtěla vzdát, když se střed rybníka rozčeřil.

Přede mnou se vztyčila Cresseda. Mráz už skoro pominul a ona byla tentokrát mnohem blíž.

„É, ehmm, nazdar.“

„Evelyn,“ řekla svým melodickým proudem hlasu.

„Napadlo mě, jestli bys mi nemohla odpovědět na nějaké otázky?“

Podívala se na mě, vážně a smutné. „Jak jsem říkala, tvoje cesta není cestou vod. Tvou cestou je stezka ducha a ohně.“

„Ano, ale ty víš, co je Prázdná?“

„Ty jsi prázdná.“

Dobře, to mi nijak nepomohlo. „Ano, ale co to je? Co to znamená?“

„To nebylo určeno. Teprve si musíš vybrat, a ty nejsi naplněná.“

Hlas se mi zadrhl, v očích mě štípaly slzy. „Co když nechci být naplněná?“

„Nemůžeme změnit svou podstatu.“ Jako by to chtěla demonstrovat, smutně se usmála a natáhla ke mně ruku. Váhavě jsem napřáhla svou a dotkla jsem se Cressediny. Moje ruka jí prošla.

„Já nechci být nic.“ Slzy už mi vyhrkly doopravdy.

„Já nechci být jako ona, jako Vivian. Nechci nikomu ubližovat. Budu ubližovat lidem?“

„Nikdo tě k tomu nemůže přinutit, dítě. Jsi polapena mezi dvěma světy, podobně jako můj syn Lease. Budeš chtít oheň, budeš chtít být naplněná. Je to tvoje přirozenost. Doufám, že nepadneš, ale ona je mnohem silnější než ty.“

Usmála se na mě a natáhla ruku, jako by mi chtěla

setřít slzy. „Drž se toho, co je v tvém životě dobré. Buď hodná na mého syna.“ Pak se voda propadla a ztratila svou podobu, když se vrátila do rybníka. Vydala jsem se zpátky a připadala jsem si strašně promrzlá a osamělá. Neposkytla mi toho mnoho, z čeho bych mohla vycházet. Pořád ještě jsem nechápala, kdo byly ty Prázdné ani proč já jsem jedna z nich. Byla jsem v depresi a říkala jsem si, zda bych neměla jít hned teď vyhledat Vivian. Zdálo se, že ona je ta jediná, kdo ví, co se děje.

Ale pak jsem si vzpomněla na to, co říkala Cresseda

– že já a Lease jsme stejní, polapení mezi dvěma světy. A i když věděla co jsem, nepokusila se mě zabít, ani mi nařídit, abych se držela dál od jejího syna. Začalo se mi jít lehčeji, když jsem na to myslela. Cresseda mě nepovažovala za nebezpečnou, a já si prostě vezmu to, co můžu dostat. Zbytek těch nesmyslů s Vivian a vílami se může odehrávat beze mě. Mně to bylo jedno.

Dobře, nebylo mi to vůbec jedno a pořád ještě jsem si s tím dělala strašné starosti, ale nebudu se do toho míchat. Moje spojení s Vivian nebylo důležité. Nebyla jsem jako ona; nestarala jsem se o to, že jsem prázdná. To jediné, čím bych si přála být naplněná, byly šťastné myšlenky na to, jak držím Lease za ruku.

LHÁŘI, LHÁŘI, RUKA ZÁŘÍ

V panice jsem prudce otevřela oči celý svět se třásl. Lease se smál a stále ještě hopsal na

druhém konci postele. Popadla jsem polštář a hodila ho po něm. Chytil ho a se zkříženýma nohama se posadil na posteli proti mně.

„Lenochu,“ řekl.

Posadila jsem se a přimhouřila jsem oči. „Hele, tohle jsou první prázdniny, které mám od svých osmi let. Nech mě vydechnout.“

„Fajn. Ale ve škole byla bez tebe nuda. Nikdo se nerozrušoval nad zamykacími skříňkami a tak.“

„Jsou to všichni blázni.“

Pohlédl dolů na přehoz na posteli. „Napadlo mě, jestli by sis dneska večer nechtěla někam zajít s pár lidmi? Parta mých kamarádů jde ven na pizzu.“

Posadila jsem se ještě vzpřímeněji. „Jú, páni, to jako na opravdické rande? S opravdovými teenagery?“

„Bohužel ano.“

Vrhla jsem se přes postel k němu a ovinula jsem mu paže kolem krku. „To je jako splněný sen!“

Vzal mě do náručí. „Tobě toho stačí ke štěstí fakt málo, víš o tom?“

„Jenže ale ne!“ Odtáhla jsem se, abych se na něj mohla podívat; on pažemi nepohnul. „Ty máš domácí vězení! To vylezeš ven oknem a auto si ukradneš?“

„Ano, protože já jsem šílený a tohle je jeden z tvých televizních programů. Už jsem se zeptal táty. Říkal, že je to v pohodě.“

„Hm, ten tedy na disciplíně trvá, co?“

„Myslím, že je rád, že konečně podnikám něco normálního. Vždycky si dělal starosti, že jsem moc izolovaný.“

Usmála jsem se a pocítila jsem smutek nad tím, že jsem neměla nikoho, kdo by si dělal starosti s tím, jestli vedu dostatečně společenský život. Chci říct, že jsem rozhodně měla Raquel, která by si dělala starosti, jestli jsem umřela nebo ne, nebo jestli jsem napsala úkol z francouzštiny (možná ne úplně v tomhle pořadí), ale pokud jde o emoční záležitosti, vždycky byla tak trochu odtažitá. Doufala jsem, že David věděl, co říká, když tvrdil, že je v pořádku.

„Co je?“

„Jak to myslíš, co je?“

„Vypadáš, jako by ti něco dělalo starosti.“

Zadívala jsem se mu do jeho skutečných očí a pokusila jsem se usmát. Zrovna teď jsem nechtěla mluvit o Raquel. Věděla jsem, že bych měla, ale bylo snazší soustředit se na ta hezká témata, k nimž

rozhodně nepatřila otázka, jak se Vivian dostala k Raquelinu komunikátoru. „V poslední době si dělám starosti se spoustou věcí.“

„Můžu ti nějak pomoct?“

„Možná. Probereme to pak, ano? Já mám rande, a musím se na něj připravit.“

„To ti ta příprava zabere tři hodiny?“

„Nevím. Kluk, s kterým to rande mám, je strašně hezký radši bych měla vypadat co nejlíp.“

Rozesmál se, pustil mě a slezl z postele. „Jo, to moje děvče taky. Možná bych se měl převléct?“ Zapableskoval, a přešel na světlé vlasy a modré oči.

„Co myslíš? Vypadám s tímhle obličejem tlustý?“ Rozesmála jsem se. „Třeba půjdeš dneska večer za

Asijce?“

Znovu zapableskoval, a přešel na hezkého čínského chlapce. „Je to lepší?“

„Hmm. Nevím, můj vkus to tak úplně není.“

„A jaký máš vkus?“ Hlas se mu měnil s každou odlišnou podobou, již na sebe vzal. Znervózňovalo mě to, jako obvykle.

„Mám ráda kluky, kteří mají barvu jako voda.“

Zadíval se do země. „Tobě se vážně líbí, jak vypadám? Tebe to, já nevím, neděsí?“

Vstala jsem, položila jsem mu ruku ze strany na obličej a soustředila jsem se, takže jsem mu viděla pod mimikry. „Mně se opravdu líbí, jak vypadáš. Žádný z těch obličejů, které míváš, se tomu nemůže vyrovnat.“

Nervózně se na mě zakabonil. Pak zapableskoval a barva z něj zmizela, takže zbyl pouze on. Takhle jsem ho neviděla od chvíle, kdy byl v bezvědomí. Zapomněla jsem, jak to bylo podivuhodné. Usmála jsem se a nechala jsem mu ruku na obličeji. Struktura se změnila byla ještě měkčí a hladší, pokud to bylo vůbec možné. „Tady jsi.“ Kdybych se zaměřila na jeho oči, mohla bych periferním viděním rozpoznat celý

jeho obličej; když jsem se totiž pokusila podívat na cokoliv jiného, bylo to, jako by mi vyklouzával.

„Tady jsem,“ řekl tiše svým skutečným hlasem. Byl stejný, jaký měla jeho matka, ale plnější, a měl v něm víc lidského, takže byl mnohem vřelejší a známější. Bylo to jako vklouznout do vroucí lázně, když je člověk celý prochlazený; nedokázala jsem si představit lepší hlas.

„Myslím, že bys to měl vědět,“ prohodila jsem a předstírala jsem, že se mračím. „Nebudu teď spokojená s tvými ostatními hlasy, když jsem slyšela tvůj skutečný.“

Rozesmál se a mně změkla kolena. Reth, který mnou šířil své teplo, nebyl nic ve srovnání s tím, co jsem cítila k Leaseovi, jaké pocity ve mně ten smích vyvolával.

„Ty jsi svým způsobem neuvěřitelná, víš o tom, Evie?“

„Svým způsobem jsem si to myslela.“ Uličnicky jsem se na něj zazubila, stáhla jsem ruku z jeho obličeje a oběma rukama jsem ho objala zezadu kolem krku.

Dal mi jednu ruku za záda, přitáhl si mě k sobě blíž, pak mi prsty přejel po bradě. Málem jsem začala funět, a skoro jsem se teď bála, že ten polibek, o kterém jsem tak dlouho snila, teď nastane. Rty jsem měli od sebe jen několik centimetrů. Pak mu obličej zvážněl a naše rty od sebe už nebyly vůbec žádný centimetr.

Zavřela jsem oči a poddala se. Jeho rty páni, píp, jeho rty zrovna když jsem si pomyslela, že jeho pokožka je ta nejměkčí věc na světě. A teplá, že by tomu člověk nevěřil. Připadala jsem si, jako bych se vznášela; nemohla jsem uvěřit, že jsem tam, líbám se s Leasem a že to je vůbec ten nejkrásnější polibek.

Po několika vteřinách mě napadlo, jestli bych neměla dělat ještě něco jiného. Nikdy předtím jsem tohle nedělala. Lease si musel myslet totéž, protože

zvolna pohnul rty. Odpověděla jsem svými, a tak jsme tam tak stáli v jeho pokoji a objevovali, jak se má líbat.

Bylo to absolutně úžasné.

Mohla bych to dělat celý den. Jak jsem to jen mohla doteď vydržet nikdy se nelíbat? Po chvíli, která mi připadala jako věčnost a letmý okamžik současně, jsme se od sebe odtrhli. Lease se na mě podíval.

„Víš jistě, že to byl tvůj první polibek?“ zeptal se svým nádherným hlasem a díval se na mě s hranou podezíravostí.

„A nebyl to náhodou tvůj první?“ Ale ne. Co když jsem to dělala špatně?

Rozesmál se. „Jo. Ale já bych to jaksi klidně udělal zase…“

Odpověděla jsem tím, že jsem se naklonila a v podstatě jsem vrazila svými ústy do jeho.

Začínali jsme na to doopravdy přicházet, když se ozvalo zaklepání a my jsme od sebe odskočili.

„Otevřete dveře, prosím,“ zavolal Leaseův otec za zavřenými dveřmi.

„Ehm, jasně, promiň, tati,“ řekl Lease. Do těla se mu prudce vrátil pigment, a on si znovu nasadil svůj normální hezounkovský vzhled. Otevřel dveře a zazubil se. „Zrovna jsem jí říkal, že dneska večer půjdeme ven.“

„Posledních pětačtyřicet minut?“ David povytáhl obočí. Sakra, to to vážně trvalo tak dlouho? Zčervenala jsem od hlavy až po špičky nohou, ale Lease se rozesmál. „Co kdybyste vy dva sešli dolů a pověděli si to tam?“

„Jasně.“ Lease mi nastavil ruku a já jsem se jí chopila, pořád ještě v rozpacích. Další dvě hodiny jsem strávila v radostné netrpělivosti. Vždycky jsem si připomněla, že jsme se líbali já jsem dostala pusu! a ten nadnášející pocit se pokaždé dostavil znovu.

Konečně nadešel čas, abychom vyrazili. Lease po

cestě vypadal mnohem uvolněněji a šťastněji než normálně, a žertoval na téma, jak mě nechá na té schůzce platit.

Pizzerie byla skvělá přecpaná a hlučná, s kalným osvětlením a stoly s lavicemi. John, vyčouhlý zrzavý kluk, kterého jsem znala ze školy, na nás zamával od stolu vzadu poblíž nějakých hracích automatů. Bylo tam ještě dalších pět lidí, a pár z nich už jsem viděla.

Jakási dívka, kterou jsem neznala, se rozzářila, když uviděla Lease, a byla z toho nějak moc vzrušená. Byla hezká, měla tmavé vlasy a byla trochu moc nalíčená. Nelíbilo se mi, jak se na něj dívá, ani jak se předklání a předvádí mu celý obsah své halenky s velkým výstřihem. Přisunula jsem se blíž k Leaseovi a zatoužila jsem, a bychom se drželi za ruce. Ale vždyť já jsem přece předtím měla co do činění s predátory, jaké si ona nedovedla představit ani ve svých nejtemnějších snech. Nedala jsem se zastrašit. Ne moc.

„Leasi, ty ses vrátil!“ pronesla. „Jsem tak ráda, dělala jsem si o tebe fakt starosti! Musel jsi být tak strašně nemocný! Zkoušela jsem ti přinést sušenky, ale tvůj táta říkal, že máš něco nakažlivého.“

„Jasně, teď už je mi líp.“ Lease se zdvořile usmál.

Dívka na mě skoro ani nepohlédla. Bylo to, jako by se mě pokoušela nechat zmizet pouhou silou svého odhodlaného přehlížení. Nakonec, když pochopila, že Lease už nic jiného neřekne, se na mě podívala s křečovitým úměvem.

„Kdo je to?“

„Já jsem Evie.“

„Ahoj! Já jsem Carlee. Vy dva jste bratranec a sestřenice nebo něco na ten způsob?“ Při těchto slovech vypadala až příliš nadějeplně.

Otočila jsem se k Leaseovi a zadívala jsem se na jeho černé vlasy a tmavěhnědé oči. „Hmm, to jsem tedy netušila, že jsme si tolik podobní.“

„Takže jste příbuzní!“ konstatovala a skoro se rozesmála úlevou. Připadala jsem si hloupě.

„Ne, vůbec nejsme příbuzní,“ opravil ji Lease. „Evie se sem zrovna přistěhovala.“

Zatvářila se zklamaně. Chudinka. Ale byla to bojovnice, to jsem jí musela přiznat. Nasadila veselý úsměv. „To je ale skvělé!“

Posadili jsme se a Lease mi dal paži kolem těla.

Všem do jednoho u stolu poklesla čelist.

„Chlape,“ ozval se John a vrtěl hlavou. „Já jsem si byl celou dobu celkem jistý, že jsi gay.“

Nevinně jsem zamrkala. „To mě mrzí, Johne. Zklamalo tě to moc?“ Všichni se rozesmáli a John se zazubil.

„Trochu možná jo,“ odpověděl, posunul se k Leaseovu volnému boku a přivinul se k němu.

„Hele, pracky pryč!“ odstrčil ho Lease z lavice. Poté jsem už byla součástí party. Já! Součástí party! Včera jsem si myslela, že jsem zažila nejlepší den svého života, ale dnešek ho milionkrát předčil. Ve škole jsem byla nozorovatelka, ale tady jsem skutečně byla s ostatními, akceptovaná.

Nebylo na tom nic zvláštního (kromě Lease, kterého jsem měla radši, než jsem si odvážila přiznat). Ale cítila jsem se s těmihle směšnými teenagery, kteří neměli o ničem tušení, jako doma. Jistě, nadskočila jsem pokaždé, když se mi v periferním vidění mihla nějaká plavovlasá dívka, a po zádech mi přeběhlo mrazení pokaždé, když jsem uviděla někoho, kdo vypadal jako Reth, ale nikdo si nevšiml, jak jsem nervózní. Uklidňovala jsem se stykem se známým hrbolem Žaha ve své kabelce a tíží železného boxera v kapse. Všechno začínalo být fajn.

Večer postupoval a Carlee zřejmě překonala své zklamání a začala ve velkém stylu koketovat s Johnem, což byla úleva. „Máš vážně hezké vlasy,“ řekla mi, když

John vstal a šel si zahrát k automatu.

„Á, díky!“ odpověděla jsem a skutečně mi to udělalo radost. „Mně se moc líbí tvůj náhrdelník.“

Usmála se, a já jsem se vznášela: Lease měl ruku ovinutou kolem mě a ve mně rostla naděje, že budu mít kamarády. Nebyl zde žádný nátlak, nemusela jsem se nikomu hlásit, nemusela jsem nic dělat.

Vůbec poprvé jsem byla prostě teenager.

Když jsme se vrátili domů, nešli jsme hned dovnitř, ale zašli jsme kousek mezi stromy. Ve tmě byl obdivuhodný kolem něj skutečně byla jakási záře. Moje zápěstí bylo jako otevřený plamen, ale ignorovala jsem ho, protože z Lease vymizela barva a my jsme se líbali, až mi ruce zkřehly tolik, že to bolelo. Když mi začaly jektat zuby, odtáhl se a rozesmál se.

„Dobře, je čas jít dovnitř.“

Když jsme vcházeli do domu, ovinul mě paží.

„Evie?“

„Hmm?“

„Já jsem já jsem prostě rád, že spolu můžeme být sami sebou. Připadá mi to, jako bych s tebou mohl být naprosto upřímný. Nikdy předtím jsem nic takového nezažil.“

Žaludek se mi sevřel. On byl konečně upřímný. Ale co jsem dělala já, když jsem vysedávala s normálními teenagery, předstírala jsem, že bych mohla být jednou z nich. Lease mi přesně ukázal, kdo je, ale neměl tušení, co jsem byla já.

Náhle už mi celý ten den nepřipadal jako ten nejlepší v mém životě a spíš jako ta největší lež, jakou jsem kdy pronesla.

SPOLU TAK SAMI

Lease a já jsme byli zase v lese a líbali jsme se. Bylo to v noci, ale dokonale jsem viděla.

„Páni,“ ozvala se Vivian, a já jsem se na ni podívala a pak jsem se koukla zpátky na Lease a na sebe. Když jsem nás viděla z odstupu, jak se líbáme, vyvolalo to ve mně z nějakého důvodu smutek, jako bych to už nebyla já. Jako by to především nikdy nebylo. „Dívej se, jak vy dva mizíte.“

Pokrčila jsem rameny, a připadala jsem si nesvá, jak jsem tak pozorovala sebe a Lease, a jak se k sobě máme. „Mám ho fakt ráda.“

„To je vidět.“ Zamračila se. „Co je zač?“

„Do toho ti nic není, co je.“

„Ne, vážně, je jiný.“

„Jasně. A je můj.“

Vivian se rozesmála. „Ále, vychladni. Nebudu se ti pokoušet ukrást tvého malého přítele. Nebudu muset.“

„Co to má znamenat?“ zamračila jsem se na ni.

„Ty si vážně myslíš, že s tebou zůstane, až přijde na to, co jsi?“ Neřekla to krutě. Vlastně to vypadalo, jako by mě snad litovala.

„Má mě rád,“ namítla jsem a uvědomila jsem si, jak to zní hloupě.

„Ty nejsi to, za co tě považuje. Ty nejsi jedna z nich. Můžeš předstírat předstírat, že jsi normální, předstírat, že jsi paranormální, ale nakonec na tom stejně nesejde. My nejsme nic.“ Obličej měla prázdný.

„Proč to děláš?“ zeptala jsem se tiše. „Proč je zabíjíš?“

„Já je nezabíjím! Já je propouštím.“

„Nemusíš je zabíjet.“

Podívala se na mě a bledé oči měla hluboké smutkem. „To je to, čím jsme, Evie. To je to, co máme dělat. Nechat je jít, propustit je. Oni sem nepatří. A kdybych si nebrala jejich duše, zemřela bych.“

„Ty z nich opravdu taháš duše?“

Pokrčila rameny. „Duše, ducha, životní energii, cokoliv. K udržení života je zapotřebí obrovská spousta energie, a paranormálové žijí dlouho, strašně dlouho. Tohle já si beru. Podle mě to je situace, z níž těží všichni. Oni konečně dostanou propustku z tohohle mizerného, studeného světa, a já dostanu to, co potřebuju, abych se udržela v chodu.“

„Ale já to nedělám a přitom nejsem mrtvá a dokonce ani neumírám.“

Povytáhla obočí. „Dneska jsi zase jasnější. Buďto tě navštěvuje ta víla, nebo to dostáváš odjinud. My nemáme vlastní duši, Evie.“

„Já mám duši,“ ohradila jsem se zoufale.

„Jsme obě Prázdné jako malé, duté porcelánové

panenky. Nemůžeme fungovat samy o sobě. Když nás stvořili, dali nám jenom trochu. Takovou malinkou trošku. Dokonce i lidé mají jasnější duši než my, a oni mají tak směšné množství, že to ani nestojí za povšimnutí. Nenapadlo tě, proč je ti pořád taková zima? Proč se pořád cítíš sama?“

Zadívala jsem se do země, protože jsem se nechtěla setkat s jejíma očima. „Já opravdu nemám duši?“

„Vlastní ne. A já nevím, jak dlouho vydržíš, dokud nezačneš dělat to, k čemu jsi byla stvořena. Ale Evie, poslouchej mě.“ Natáhla ruku a vzala mou do své, jež byla zrovna tak studená jako ta moje. Vzhlédla jsem k ní. Oči jí zářily, jasně, intenzivně. „Je to podivuhodné. Vážně. Ten proud, ten oheň, když do tebe prudce vtéká

– nikdy, za celý svůj život, jsi necítila nic tak nádherného. Je to, jako bys byla konečně naživu, a nejsi sama. Máš všechny ty duchy v sobě, a nejsi sama! A já si je nechávám. Hýčkám každičkou duši, která mi byla darována. Jsou moje, a já je miluji, a ony mě zahřívají.“

Poprvé jsem si všimla zlatých plamenů za ní. Teď jsem chápala, co to je. Bylo by mě to mělo rozesmutnit, ale chtěla jsem je víc než kdykoliv předtím. Nechtěla jsem být prázdná.

„Mám tě zabít.“ Hlas měla tichý a vážný. „Všechna ta jejich hloupá proroctví! Oni chtějí, abych se tě zbavila, dokud nepřijdeš na to, co dovedeš. A já bych mohla. Myslím jako zabít tě. Ty ničemu nerozumíš. Ty dokonce ani nevíš, jak si brát duše, a já mám teď tolik moci.“ Vypadala zamyšleně. Chtěla jsem utíkat, ale ona byla tak klidná a držela mou ruku ve své. „Jenže já nechci. Ty hloupé víly, ony si myslí, že vědí všechno, myslí si, že mě můžou ovládat. Už jich mám plné zuby a už mě nebaví být sama. My jsme rodina. Měly bychom být spolu, víš?“

Nevěděla jsem, co na to říct. Jak zareagujete, když

vám někdo řekne, jak snadné by bylo vás zabít, a pak si klidně prohlásí, že chce být vaší nejlepší kamarádkou, rodinou?

„Nemůžu tě najít, Evie.“ Zintenzivnila pohled.

„Dokonce ani víly, které mi pomáhají, tě nemůžou najít. Řekni mi, kde jsi.“

Duše se blížily, omamovaly mě svou oslepující krásou. Mohla mě naučit, jak získat svou vlastní. Otevřela jsem ústa, a pak jsem slyšela, jak se Lease směje. Ohlédla jsem se a pozorovala jsem nás. Objímal mě, ústa měl těsně u mého ucha. „Jsem s ním,“ šeptla jsem a odtáhla jsem se od Vivian.

Vypadala dotčeně, pak zkroutila ústa v krutém úšklebku. „Jistě. Řekni mu, co jsi zač, a dej mi vědět, jestli jsi pořád ještě s ním. Uvidíš. Já jsem jediná, koho máš. Jediná!“

Znovu do sebe vtáhla plameny, tak jasné a tak strašně krásné, že jsem se rozplakala.

Když jsem se vzbudila, pořád ještě jsem plakala. Venku se zrovna rozednívalo, ale já už bych za žádnou cenu nešla znovu spát. Posadila jsem se a přitáhla jsem si kolena k hrudi a ovinula jsem kolem nich paže. Měla pravdu. Jsem prázdná. Byla jsem sama a byla mi zima, a budu to vždycky vědět. Odtáhla jsem si výstřih trika a podívala se dolů. Zápěstí se mi od chvíle, kdy mě Reth spálil, nezměnilo, ale srdce jsem teď měla rozhodně o něco jasnější.

A pak mě něco napadlo. Něco hrozného, příšerného. Co když vysávám život a energii z Lease? Co když ho zabíjím? Konečně jsem získala přítele, byla jsem si vcelku jistá, že ho miluji, a teď mu kradu duši.

Musela jsem odejít, utéct někam, kde nebudu moci nikomu ublížit, zvláště ne Leaseovi. Ale teď, když se mi svěřil, jak moc mi důvěřuje, jsem mu dlužila víc než to. Snažila jsem se neplakat a přeťapkala jsem přes chodbu do pokoje, kde se ubytoval. Lease spal, téměř

neviditelný, natažený a zachumlaný v přikrývkách. Vypadal k zulíbání. Lámalo mi to srdce. Na nočním stolku vedle něj byl otevřený náčrtník.

Po špičkách jsem k němu došla a v bledém světle úsvitu jsem uviděla, na čem pracuje. Byl to můj portrét, pravděpodobně ten, který začal při hodině kreslení. Já jsem byla v oné vyzývavé póze, držela jsem Žaha a dívala jsem se na celý svět s tím příšerným výrazem Já se nedám! Lease mě nakreslil tak, jak mě viděl. A byla jsem krásná.

Bezútěšně jsme se rozplakala. Lease se rázem probudil, posadil se a vlila se do něj barva. „Evie? Co se děje?“

Zavrtěla jsem hlavou; přes slzy jsem ho skoro neviděla. „Myslím, že tě zabíjím.“

RŮŽOVÁ, TŘPYTIVÁ LÁSKA

Lease vypadal úplně zmateně. „Ty si myslíš, že mě zabíjíš?“

„Já jen Vivian říkala A jsem čím dál jasnější, a ?“

„Uklidni se.“ Lease se posunul a poklepal na postel vedle sebe. Smrkla jsem a posadila jsem se; dávala jsem pozor, abych se ho nedotkla. „O čem to mluvíš?“

„Já vím, kdo tohle dělá. Jmenuje se Vivian a je to moje sestra něco na ten způsob, myslím. Tvrdí, že nejsme opravdové sestry, ale že jsme stejného druhu.“

„Kdy jsi s ní mluvila?“ Hlas mu zněl překvapeně a nervózně.

„Včera v noci. A dvě noci předtím. Když jsem spala, ve snu.“

Snažil se potlačit úsměv. „Takže tobě se zdálo, že ta

věc je tvoje sestra?“

„Ne.“ Zavrtěla jsem hlavou. „Myslela jsem, že to jsou jenom sny, myslela jsem, že jsem se zbláznila, protože jsem měla strach, ale pak mi řekla, že mi poslala zprávu, a taky že ano, na komunikátor. Je dole v kuchyni v zásuvce. Našla jsem ho, promiň.“

Lease se zamračil. „Vážně?“

Přikývla jsem a zatoužila jsem, aby to nebyla pravda.

„Páni. Tak co ti všechno povídala?“

„Je to takové zmatené. Ale tvrdí, že jsme stejného druhu, že jsme se nenarodily, že jsme byly stvořeny. Že jsme prázdné, a taky říkala ?“ Znovu jsem se rozplakala „? že nemám duši. Že jsem jenom prázdná a studená jako ona, a že právě proto odnímá ty duše. Aby se vyplnila. Ale myslí si, že dělá dobrou věc, protože paranormály vysvobozuje z tohoto světa. Její duše jsou vždycky tady, zářící a krásné, a ona tvrdí, že víly chtějí, aby mě zabila, ale ona chce, abychom byly rodina.“

Lease byl zticha; tak strašně zticha. Čekala jsem, že začne volat na otce, že se ode mě v hrůze odtáhne.

„Tvrdí, že pokud nezačnu brát ty duše, tu energii, tak umřu, protože nemám vlastní duši. Ale já nechci! A, Leasi, mrzí mě to, ale já jsem čím dál jasnější, moje srdce a co když ti beru tvoji duši? Když se dotýkáme, když se líbáme?“ Nemohla jsem skoro ani mluvit, tak prudce jsem teď plakala. „Nechci ti ublížit. Mě to tolik, tolik mrzí.“

Dlouho nehybně seděl. Pak k mému zděšení natáhl ruku a vzal mě za moji. Snažila jsem se odtáhnout.

„Ne! Já ti nechci ublížit!“

„Evie,“ ozval se a hlas měl něžný a vážný. Stiskl mi ruku pevněji. „Opravdu si myslíš, že to je pravda? I kdyby tahle Vivian byla tím, kým myslíš, že je, proč by ti říkala pravdu?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Nevím. Dává to smysl. Proč bychom jinak vypadaly stejně? A ta záře? A já jsem vždycky měla pocit, že jsem prázdná a že je mi zima.“

Natáhl se a položil mi ruku na bradu, čímž mě přinutil se na něj podívat. „Ty máš duši. Tohle je ta nejhloupější věc, jakou jsem kdy slyšel. Nikdo tak bystrý a šťastný a ohleduplný jako ty nemůže být bez duše.“

„Ale co ta záře? Ta sílí.“

„Máš pocit, že něco čerpáš ze mě? Je to stejný pocit, jako to, co s tebou prováděl Reth?“

Zamračila jsem se a snažila jsem se o tom přemýšlet. Lease mě zahříval a vzbuzoval ve mně štěstí, ale to nebylo to samé. Reth mi vždycky připadal cizí, jako by do mě bylo vkládáno něco nového. S Leasem to bylo, jako by zahříval to, co už ve mně bylo. Zavrtěla jsem hlavou. „Ale ty se necítíš oslabený?“

Rozesmál se. „Vůbec ne. Když už, tak mám naopak víc energie než kdy předtím. A jsem rozhodně šťastnější, než jsem byl kdy předtím.“

Nemohla jsem tomu uvěřit. Já jsem mu zrovna teď řekla, že jsem zrůda, že jsem byla stvořená k tomu, abych vysávala duše z paranormálů, a jemu to nevadilo. „Ale já vím, že jsem stejného druhu jako Vivian. Mluvila jsem s tvou matkou. Ta říkala, že to je pravda.“

„Ona s tebou mluvila? Páni. Ona se neukazuje nikomu kromě mě a mého otce. Myslela si, že chceš udělat něco špatného?“

„Ne. Říkala, že si můžu vybrat, ale ona nevěděla, co se stane.“

„No, tak tady to máš. Mně je jedno, jestli jsi totéž jako ta Vivian. Ona je šílená. Ty ne. A mimochodem, pokud pracuje s vílami a ony chtějí, aby tě zabila, kdo tady může říct, že cokoliv, co ti říká, je vůbec pravda? I kdyby si to myslela, mohla by se dokonale mýlit. Nebo

by mohla lhát, snažila by se tě podvodně vylákat na schůzku s ní, aby tě mohla zabít.“

„Možná. Myslím, že ji vychovaly víly. Ví toho spoustu o jejich proroctvích a tak, ale nemá je moc ráda.“ Zamračila jsem se. „Připadá mi dost osamělá a smutná.“ Nedovedla jsem si představit, jaká by výchova u víl mohla být. Ať už byl můj život jakkoliv zvláštní, měla jsem přinejmenším lidi, jimž na mně záleželo. Podívala jsem se na Lease. „Ty se mě teď opravdu nebojíš?“

Zavrtěl hlavou, pustil mi ruku a objal mě kolem ramen a přitáhl mě k sobě blíž. „Ani trochu. Jen kvůli tomu, že nevíš, co jsi, se tě přece nebudu bát. Já jsem s tím docela dobře obeznámený.“ Usmál se.

„Mimochodem, jak bych se mohl někdy bát někoho, kdo nosí tolik růžových věcí?“

Rozesmála jsem se a setřela jsem si z tváře poslední slzy. Nemohla jsem tomu uvěřit. Lease byl nejspíš jediný na tomto světě. Kdo by reagoval takhle? „Myslíš, že bychom to měli říct tvému tátovi?“

Chvilku mlčel. „Nevím. Ty už jsi mluvila s mojí matkou a ona o tomhle ví o moc víc než táta. A kromě toho to neznamená, že se tím něco změní. My pořád ještě nevíme, kde Vivian je, nebo jak ji zastavit. Tady jsi v bezpečí nemůže tě najít. To je to, co je důležité. Myslím, že kdyby to můj táta a někteří z těch ostatních věděli, byli by z toho… nervózní. Takže vážně není důvod jim to říkat, nemyslíš?“

Zavrtěla jsem hlavou, a ulevilo se mi víc, než jsem byla ochotná přiznat.

„Necháme si to mezi námi. A pokud tě Vivian znovu navštíví, nebo se dozvíš něco jiného, budeme to rozebírat společně, ano? A mezitím nos u sebe Žaha.“ Navzdory ujišťování, že mě Vivian nemůže najít, jestliže mě ještě nenašla, měl v očích napjatý, znepokojený výraz. Není pochyb o tom, že byl

odrazem mého narůstajícího znepokojení. Byť bych si tu připadala sebevíc v bezpečí, ona tam někde je a hledá mě.

Musel mi to vyčíst z obličeje. Stiskl mi ruku a přitáhl mě k sobě blíž. „Bude to v pořádku. Jsme v tom společně.“

Ohromilo mě, jak fantastický Lease je. Uvědomila jsem si, že už si nepřipadám tak prázdná a už mi taky není taková zima. Nebylo to nic dramatického, jen jemný pocit blaha, celistvosti. „Ale řekneš mi, kdybys cítil něco divného, až se tě budu dotýkat, viď, že ano?“

„No, já toho cítím spoustu, když se mě dotýkáš. Ale není to divné!“

Zazubila jsem se a lehce jsem ho plácla do prsou.

„Myslím to vázně.“

„Já vím. Já slibuju ti to.“ Políbil mě na tvář, pak se podíval na hodiny. „Hmm, asi bys radši měla jít pryč z mého pokoje. Nebylo by dobré, kdyby se táta vzbudil a našel nás spolu.“

„Á, jasně, to máš pravdu!“ Vyskočila jsem tak rychle, že jsem prakticky přepadla. „Nashle dole.“

Usmál se na mě. „Nemůžu se dočkat.“

Zavřela jsem dveře do jeho pokoje, opřela jsem se o ně a zavřela jsem oči. Vivian se spletla. Já jsem nebyla sama.

Zbytek dne byl nádherný. David pro mě sehnal nějaké falešné doklady a vyplnili jsem všechno, co bylo třeba k tomu, aby mě na podzim zapsali do školy. Dokonce jsem dostala hezké nové příjmení, Greenová. Nemohla jsem si vzpomenout, pod jakým jménem jsem byla vedená v pěstounském systému, a ve Středisku jsem jaksi žádné nepotřebovala. Ale i tak, už při pouhém pohledu na křestní jméno a příjmení

pohromadě jsem si připadala jako skutečná osoba, jako bych třeba mohla mít doopravdy nějakou totožnost a život mimo MAZP.

David také koupil několik domácích kurzů, takže jsem mohla pokračovat ve studiu sama, protože školní rok už pokročil natolik, že jsem v žádném případě nemohla stačit normálnímu vyučování na střední škole. Byla jsem z toho tak trochu rozčarovaná. Znamenalo to míň času s Leasem a víc času bez vlastní zamykací skříňky. Ale teď, když jsem měla budoucnost, na niž bych se mohla těšit, mi šlo daleko víc o to, abych dostávala dobré známky. Musela jsem se koneckonců dostat na vysokoškolskou přípravku, na niž půjde Lease, ať to bude kterákoliv. A jestli to pro mě znamenalo víc práce doma, no, tak ji prostě budu dělat.

Kromě studia potřeboval Leaseův otec pomoc s paranormály, kteří přibyli. Rozšířily se totiž hlášky nejen o jeho tajné pomoci, ale také o tom zabíjení. Paranormálové instruovaní Davidovými kontaktními osobami v MAZP neustále proudili do města; David je buďto přesměroval do jiného místa, nebo našel místa, kam by je umístil tady.

Všichni paranormálové, s nimiž jsem se setkala, byli totálně vynervovaní, vyměňovali si šeptané hlášky o tom, kde se konalo poslední vraždění. Lease se musel neustále měnit ve Vivian, aby jim mohl ukázat, jak vypadá. Bylo víc než trochu mrazivé vidět chlapce, kterého jsem měla ráda, jak se mění v dívku, jíž jsem se děsila.

Dělala jsem si starosti i s tím, co by mohlo způsobit nahromadění tolika paranormálů na jednom místě, ale Lease mě ujistil, že to tak funguje líp. Navzájem se hlídali, a pokud někdo porušil pravidla jako že dejme tomu pil lidskou krev ostatní ho udali. Nikdo na sebe nechtěl upoutat pozornost MAZP nebo Vivian.

Oceňovala jsem, co David dělá, a byla jsem ráda, že můžu pomoct se zařizováním různých věcí, ale jeho nedostatek organizace a záznamů mě znervózňovaly. On na jedné straně zařizoval upírům novou falešnou identitu a posílal je do nových měst, v nichž měli žít, ale neměl přitom žádnou možnost, jak zjistit, co tam budou dělat. Pokud MAZP byla příliš tvrdá, byl David zase naopak podle mého názoru příliš důvěřivý.

Ale mě se nikdo na názor neptal.

Ono odpoledne, když jsme skončili se zpracováváním posledního vlkodlaka pro tento den, se Lease otci zmínil, že půjdeme společně na ples. Skoro by se dalo soudit, že na ten ples snad půjde David, tak moc ho to nadchlo. Trval na tom, abychom okamžitě vyrazili do nákupního střediska. Neprotestovala jsem. Lease se pořád smál, jak jsem byli všichni vzrušení, dokonce i Arianna, která se k nám přidala.

„Ale no tak, vždyť víš, že se ti v obchodě bude líbit,“ ujistila jsem ho, když jsme se usazovali na zadním sedadle, a stiskla jsem mu ruku. „Je to pro teenagery jako nirvána!“

„A já jsem si myslel, že je to očistec.“

Když jsme dorazili na místo, David a Lease se rozdělili a šli se podívat do půjčovny smokingů, zatímco já s Ariannou jsme se šly podívat na šaty. Přiznávám, že Arianna nebyla mou ideální partnerkou pro nakupování, ale byla tak rozrušená, že jsem po několika minutách zjistila, že se s ní směju. To vyvažovalo skutečnost, že teď mě větší množství lidí znervózňovalo. Dvakrát se mi zazdálo, že jsem koutkem oka zahlédla Retha, takže jsem vytáhla z kapsy svůj nový železný boxer, ale pokaždé to byl nějaký úplně neznámý člověk. Napadlo mě, jestli budu ještě někdy schopná se zase uvolnit.

V našem třetím poschodí si Arianna vzdychla a prohlížela si řady stojanů se šaty. „Páni, tohle mi

strašně schází. Než jsem no, zemřela, jsem myslím dělala něco s módním návrhářstvím. Nikdy jsem nezjistila, jako to funguje. David to taky neví.“ Zamračila se.

„Jasně, ukazuje se, že já nevím nic o ničem. MAZP nebyla nijak moc pečlivá, pokud jde o vzdělávací program jejích paranormálů.“

„Je to prostě praštěné. Myslím jako, že před deseti lety jsem byla ve škole a těšila jsem se na všechno, co přijde. A pak, bum, najednou se ze mě stala tahle tahle věc. A co mi nejde do hlavy, je, jaký má tohle všechno smysl: To snad opravdu po zbytek doby zůstanu takhle, prostě povedu jenom jakýsi druh existence? Padá na mě únava, když o tom jenom přemýšlím, víš?“

Zamračila jsem se a snažila jsem se ignorovat, co mi říkala Vivian o vysvobozování paranormálů z tohoto světa. „Vždyť děláš užitečné věci,“ namítla jsem.

Zavrtěla hlavou. „Hm, nojo. Hele, co tyhle?“ Držela ve výšce šaty. Byly dlouhé až na zem, měly lesklou, nadýchanou sukni, byly bez ramínek a měly srdíčkový výstřih. A byly růžové. Krásně, krásně růžové, svítily a přesně správně se na nich zachytávalo světlo. Byla jsem zamilovaná.

VE TVÝCH SNECH

Vivian se neukázala až do týdne, kdy se konal ples. Seděla jsem na jedné z Leaseových hodin,

ale nikoho jsem neznala. Učitelka mluvila jiným jazykem, já jsem zapomněla číst a na sobě jsem měla své plesové šaty a na nohou bagančata. Stačil příslib školy na podzim a já už jsem z toho měla zlé sny.

Když jsem se horečně snažila rozluštit slova testu z nějakého předmětu, o kterém jsem nikdy neslyšela, vzhlédla jsem: zbytek studentů zmizel. Vivian seděla za katedrou a divně se na mě dívala; duše se vznášely a svítily za ní.

„Ty jsi divná,“ řekla.

Podívala jsem se dolů na papír, stále ještě nervózní z toho, že musím test dokončit. „Jasně, já vím.“

„Tak, už jsi mu to řekla?“ Její drobný úsměv v sobě měl náznak arogance.

„Vlastně ano.“

„Tak proč jsi mě nezavolala?“

„Jemu to nevadilo.“

Úsměv jí pohasl, a vystřídalo ho svraštělé obočí.

„Jemu to nevadilo?“

„Ne. Má mě rád bez ohledu na to, kdo nebo co jsem.“ Zavrtěla hlavou. „Ne, ty tomu nerozumíš. Určitě jsi mu lhala. Vždyť jsi pořád jasnější. Ty jsi přišla na to,

jak to zařídit, viď? Zabila jsi ho?“

„Ne, nezabila jsem ho! To bych nikdy neudělala. A taky jsem ‚na to nepřišla‘, a ani nechci. Jsem šťastná tam, kde jsem.“

„Aha, chápu.“ Obličej jí ztvrdl a zledověl. „Máš štěstí, Evie. Takže oni se o tebe postarají? No jestli ty nejsi fakt mimořádná! Máš přátele všude.“

Pokrčila jsme nervózně rameny. „Nechci mít nic společného s vílami ani s odebíráním duší nebo s něčím takovým. Tady můžu být normální. Já chci být normální.“

Obličej se jí zkroutil zuřivostí. Na chvilku jsem si myslela, že se na mě vrhne. Ale pak se její výraz změnil, a ona se zadívala na katedru a objížděla její hranu prstem. Dřevo ožehly černé stopy, stoupaly z něj drobné obláčky kouře. „Normální, co? Nebylo by to hezké, malá Evie, normální Evie.“ Zamyšleně vzhlédla.

„Já jsem vždycky chtěla přezdívku. Víly nejsou zrovna vstřícné, pokud jde o náklonnost, víš? Nějakou kamarádku někoho, která by mě měla tak ráda, aby mě oslovovala ahoj, Vivi, nebo možná jenom Viv. Vždycky jsem si říkala, jaky by to asi byl pocit.“

Oči se jí naplnily slzami. „Víš, jak dlouho jsem na tebe čekala? Byla jsem tak dlouho sama, a oni pak začali mluvit o tom, jak ten druhý dvůr udělal tu novou. Nejdřív jsem žárlila, byla jsem připravená tě

zabít, jak říkali oni. Ale pak jsem tě viděla v Irsku, uvědomila jsem si, že tady je někdo jako já! A tak jsem tě začala hledat. Nemohli tě najít, ale já jsem věděla, že můžu, věděla jsem, že se mi podaří tě najít. A když jsem tě konečně našla, ty jsi odešla dřív, než jsme si stačily promluvit. Jsem pořád ještě sama, a zase tě nemůžu najít.“ Útlá ramena se jí třásla. Vypadla tak zlomeně, tak smutně, že mě z toho rozbolelo srdce.

„Nevydrží to. Ty nemůžeš být normální. Buď se mnou. Jsem tak unavená tou samotou. Prosím, nech mě, ať tě najdu.“

Přešla jsem k ní, snažila jsem se nedívat se na ty duše, říkala jsem si, že je nechci. Pohladila jsem ji po ruce. „Mrzí mě to. Moc mě to mrzí.“

Vzhlédla ke mně a já jsem uviděla oheň, který jí planul za očima. „Tak pojď se mnou.“

„Já ?“ začala jsem jí říkat ne, ale ona mě popadla za zápěstí a ruce měla jako svěráky.

„Já tě najdu,“ zašeptala a usmála se.

Prudce jsem otevřela oči a posadila jsem se na posteli. Nebylo to dobře. Strašně to nebylo dobře.

Byla ještě tma, ale já jsem tiše přešla do Leaseova pokoje. Něco se mu zdálo, protože jeho podoba přeskakovala mezi různými lidmi. Vylezla jsem si na postel a lehla jsem si k němu, ale nahoru na pokrývky.

„Leasi,“ zašeptala jsem. Nepohnul se, a tak jsem to zopakovala o trochu hlasitěji. „Leasi.“

Prudce otevřel oči, a podoba tváře mu přešla z náhodně vybraného postaršího muže do jeho obvyklé podoby. „Evie?“

„Měla jsem další návštěvu.“

„Ne.“ Chvilku na mě upíral oči a mračil se. „Ne,“ řekl znovu a zavrtěl hlavou. „Promiň, kolik je hodin?“

„Pozdě. Brzy. Promiň.“

„Ne, to je v pohodě. Ty jsi měla další sen s Vivian?“

„Jo.“

„Co říkala?“

„Říkala, že jsem čím dál jasnější.“ Podívala jsem se na něj, znepokojená a nervózní.

„No, moje duše je pořád ještě plně na místě. Ona tebou manipuluje.“

Přikývla jsem, i když mě mé rychlé, nervózní kontroly každý den ve sprše spolehlivě ubezpečovaly o tom, že Vivian má pravdu. Dokonce i Lease nedávno večer konstatoval, že už nemám ruce tak studené jako obvykle.

„Ještě něco?“

„Zuřila, že jsem jí neřekla, kde jsem. Je fakt smutná. Je tak osamělá.“ Cítila jsem se příšerně, když jsem si vzpomněla na výraz v jejích očích. „Povídala, že mě najde, i když nebudu chtít.“

„Ještě tě nenašla.“

„Ne, a vypadala, že je fakt otrávená. Ta velká vlna zabíjení, do které se pustila, byla podle mě kvůli mně. Aby mě našla. Vsadím se, že víly věděly, že pracuju pro MAZP. Musely si spočítat, že mě dříve či později vyhmátne. A pak, když mě uviděla potom, co zabila tu čarodějnici ?“ Zarazila jsem se a uvažovala jsem o tom.

„Myslím, že se ještě nerozhodla. Je možné, že se mě ještě pořád snažila zabít, když se vloupala do Střediska. Ale teď chce, abychom my dvě, já nevím, prostě byly nějak spolu. Abychom společně zabíjely paranormály. Věnovaly se utužování rodiny.“

„Neměly by být víly schopné najít tě naprosto bez problémů?“ Vypadal znepokojeně.

Zabořila jsem se do polštáře. „Nevím. Možná to je tím, že s sebou nosím chleba, jak říkal tvůj otec? Nebo to nějak souvisí s tím, co dělá tvoje matka? Nemám tušení, proč se jim nepodařilo mě najít. Ale mám fakt strach co když přijde sem. Co když ublíží tobě? Nebo Arianně, nebo Noně, nebo některému z těch ostatních paranormálů? Všechny ohrožuju. Byla by to moje vina,

a myslím, že bych si to nedokázala nikdy odpustit.“ Lease zavrtěl hlavou. „Neneseš odpovědnost za nic,

co dělá ona. A vážně si myslím, že pokud tě ještě nenašla, pak tě ani nenajde.“

Říkali jsme si to dokolečka, a čím vícekrát jsem to slyšela, tím lépe to znělo, ale neutěšilo to strach, který mi hlodal v žaludku. Mohla jsem doopravdy jen tak klidně žít a provždy se skrývat v malém virginském městečku?

Mně by to nevadilo.

Ale stále ještě jsem nedokázala zapomenout, jak byla smutná. „Nikdy jsem si nemyslela, že budu vděčná za své dětství, ale chudák Vivian. Vím, že je šílená a vraždí, ale ona nikdy nikoho neměla. Nikdy. Kéž by tak existoval nějaký způsob, jak bych jí mohla pomoct, víš?“

„Vím. Ale nesmíš zapomínat, že ji vychovaly víly.

Všechno, co ti říká, je nejspíš lež.“

Mdle jsem se usmála, ale věděla jsem, že se mýlí. Takovouhle bolest a osamělost nemůže nikdo hrát. Nerozuměl tomu on vždycky někoho měl. Napadlo mě, jaké by to asi bylo, kdyby mě vychovávaly víly Otřásla jsem se přitom pomyšlení.

„Takže, ehm, ty máš v plánu strávit zbytek noci tady?“ zeptal se a povytáhl obočí.

Zúžila jsem oči a snažila jsem se neusmát. „To leda ve snu.“

Rozesmál se. „Tak v tom případě mě nech spát, abych se k těm snům mohl vrátit.“

Zavrtěla jsem hlavou, naklonila jsem se a rychle jsem ho políbila na rty, pak jsem se vrátila do svého pokoje a už po cestě se mi po něm stýskalo. Nevadilo by mi strávit noc u něj, ale chtěla jsem to vzít pomalu a usoudila jsem, že spát ve stejné posteli by nebyl moc chytrý nápad. Koneckonců jsem to viděla pořád dokolečka v Easton Heights když si spolu nějaká

dvojice začala příliš rychle, nikdy to neskončilo dobře. Navíc jsem si myslela, že jeho otci by se to moc nelíbilo, a já jsem nechtěla zbytečně pokoušet štěstí.

Trvalo mi dlouho, než jsem zase usnula.

Druhý den ráno šel Lease do školy. Já jsem zůstala doma, stejně jako většinu dní, a dělala jsem domácí úkoly a učila jsem se na zkoušky na přípravku na vysokou. Bylo to tak bizarní, že se mi chtělo smát. Vivian a její víly plánovaly mou zkázu, a já jsem zatím seděla u stolu a šprtala se slovíčka. Normální bylo někdy podivnější než paranormální.

„Jak to jde?“ zeptal se David, který si dělal obložený chleba k obědu.

„Chtěla bych se tě na něco zeptat, jestli máš chvilku.“

„Už je to dávno, co jsem se na tohle učil, ale pokusím se ti pomoct.“

„Á, ne, to se netýká toho testu. Jen mi něco vrtá hlavou, vlastně mi to dělá starosti. Je to kvůli vílám. Jak můžou někoho najít? Myslím jako, kdyby mě nějaké víly z MAZP hledaly, věděly by, kde jsem?“

„Myslím, že ne. Vím, že pokud víly mají nějaké pojítko, něco tvého, většinou něco důležitého, co ti patří, nebo něco z tvého těla“ viděl, jak jsem vykulila oči a usmál se „jako třeba vlasy nebo prst, vždycky tě můžou najít. A pak taky, když je přivoláš, samozřejmě. Ale pokud to myslíš tak, jestli by jenom věděly, kde jsi, tak ne. Ony mají způsoby, jak najít lidi. Kdyby například znaly tvé plné jméno, bylo by to jednoduché.“

Zamračila jsem se. Já své skutečné plné jméno neznám. Byla jsem si vcelku jistá, že ho neznala ani MAZP, a Vivianiny víly taky ne. Pak jsem si vzpomněla,

jak mi Reth říkal, že mi jednou poví mé jméno. Mezi lopatkami mě studeně zamrazilo. Právě proto zřejmě jako by vždycky věděl, kde ve Středisku jsem. „Jsou nějaké jiné způsoby?“

„Kdyby tě víly opravdu chtěly najít, nejspíš by to dokázaly. Což znamená, že už by tě našly.“ Usmál se.

„Už jsem si s tím dělal starosti sám, místo tebe, a nemyslím si, že by to byl nějaký problém. Tady jsi před MAZP v bezpečí.“

Přikývla jsem a zatoužila jsem, abych se musela bát MAZP. Ne, já jsem se bála mnohem horších věcí. Popadla jsem další krajíček chleba a vstrčila jsem si ho do kapsy. Chtěla jsem zůstat tady, chtěla jsem, aby tenhle spokojený život trval navždy.

Cosi mi říkalo, že krajíčky chleba nebudou stačit.

NEROZMAŽ MI MAKE-UP

Arianna si v hlubokém zamyšlení pečlivě prohlížela mé vlasy. Obličej se jí rozzářil. „Už to

mám! Vzpomínáš si na Cheyenne v té epizodě s maškarním plesem?“

„Uch, páni! To je perfektní! Ty jsi génius!“

Ušklíbla se. „Já vím. Vůbec nejlepší epizoda, co ty na to?“

„Určitě.“ Pozorovala jsem v zrcadle, jak mi Arianna nasazuje nahřívací natáčky. Nikdy předtím jsem neviděla žádného upíra v zrcadle. Ukazuje se, že se v něm odrážejí, ale podobně jako ve slunečním svitu se jim tak úplně nezobrazí mimikry. Mrtvola vespodu

není vidět, ale dá se poznat, že něco není v pořádku. Není divu, že nemají rádi zrcadla; já bych se strašně nerada takhle viděla. Arianna se vyhýbala pohledu do zrcadla a neustále se posouvala tak, aby se do něj nedívala.

Přiznávám, že představa jejích rukou na mých vlasech jejích mrtvolných rukou zakrytých kouzlem

– mé pořád ještě trochu zneklidňovala. Ale snažila jsem se to překonat. Všechno je koneckonců mnohem složitější, než bývalo dřív. Už neplatilo uvidět upíra, omráčit upíra, označkovat upíra. Teď platila nutnost zvážit filozofické důsledky existence lidí, jimž byla vnucena nesmrtelnost, kteří byli odsouzeni k tomu, aby zůstávali kdesi na okraji lidstva, třebaže v nich samých téměř nic lidského nezbylo. Není vůbec divu, že pili krev.

Když mi sundala natáčky, vlasy mi spadly dolů po zádech ve volných, těžkých loknách. Vzala vlásenku pokrytou skleněnými kamínky, na jedné straně mi spletla jednu kadeř do lehkého copánku a připnula mi ji na místo. „Dokonalé.“ Usmála se. Musela jsem souhlasit. Byl to jednoduchý účes, ale dával v plné kráse vyniknout mým vlasům, které patřily opravdu k tomu nejhezčímu na mně.

„Ty jsi umělkyně.“

„Á, to já přece vím. Teď tě nalíčíme.“

Dívčí intimita v Ariannině společnosti ve mně vyvolávala skutečný stesk po Lish. Ne že by se zrovna mohla zapojit, s tou svou rusalkovskou vodní konstitucí, ale strašně ráda by to viděla. Když mi Arianna nanesla tmavé, dramatické oční linky a urputně přemýšlela o tom, jaký odstín očních stínů by měla použít, napadlo mě, co říkala Cresseda, když jsme spolu mluvily poprvé. Požádala mě, abych k nim Lish vrátila. Ale jak bych mohla? Byla mrtvá; byla pryč.

„No, to je nádhera.“ Všechno to do sebe zapadalo ?

jak to, že jsem to neviděla předtím?

„Ale vždyť já vím! Nikdy tě nenapadlo, že můžeš být takhle krásná, co?“ odpověděla Arianna blazeovaně.

„Ty jsi fakt úžasná,“ ujišťovala jsem, abych zakryla své pocity. I když jsem vypadala moc krásně (a vážně, vypadala jsem opravdu krásně), nebylo to nic ve srovnání s tím, co jsem si právě uvědomila. Musela jsem okamžitě mluvit s Leasem.

Vstala jsem, ale Arianna mě vtlačila zpátky do židle.

„Ještě nejsi hotová, nemáš nalíčené rty.“ Nemohla jsem dělat nic jiného než klidně sedět, když mi Arianna natírala rty růžovým odstínem s leskem. „Dobře. Jsi dokonalost sama. Jsem geniální.“

„Díky!“ Usmála jsem se na ni a vystartovala jsem nahoru po schodech. Arianna se rozesmála: myslela si, že se prostě nemůžu dočkat, až si obléknu šaty.

„Leasi!“ vtrhla jsem k němu do pokoje. Překvapeně vzhlédl. Pořád měl na sobě basketballové šortky a obyčejné tričko a ležel na břiše na posteli a kreslil si. Zastavila jsem se a zamračila se. „Copak ty se nebudeš chystat?“

Rozesmál se. „Sundám si šaty, vezmu si smoking. To celé mi zabere tak dvě minuty. Ale ty vypadáš krásně.“

„Poslyš, já jsem na to přišla!“ Sedla jsem si do nohou postele.

„Na co jsi přišla?“ Vztyčil se a posadil se naproti mně.

„Na to s tou básničkou! Vím, co to znamená!“ Proč jsem o tom nepřemýšlela víc? Byla jsem tak hloupá!

Povytáhl obočí. „Vážně?“

„Jo! Dobře, tak ‚oči jak bystřiny, v nichž roztál sníh‘, hm. Pak je ‚ledová tím, co nezví z nich‘, no, jestli je jako já, je jí pořád zima, ne? U toho s tím ‚co nezví z nich‘, si nejsem jistá, třeba je to to, co z nich nemůže vyčíst.“ Toho, co Vivian neznala a kvůli čemu byla chladná a osamělá, byla spousta. „Ale stejně. ‚Nebesa nad ní, níž

peklo zeje‘, to je Země, kde jsme všichni uvízli, myslím tedy jako víly. Ale pak ‚tekutý oheň žal její kryje‘, to je to, jak vypadají ty duše nebo energie tekuté, zlaté plameny. A ona si je bere, protože ji zahřívají, a ona už si nepřipadá sama. Ale pak ta poslední část ‚smrt, smrt, smrt, co milost nezná‘? To není o tom, jak zabíjí paranormály! Pamatuješ si, co říkala tvoje matka, o tom, jak vrátím Lish zpátky k nim? Vivian je nejen zabíjí, ona si bere jejich duše a nechává si je. Jsou uvězněny v ní, víří tam. Takže ona je zabije, ale jejich duše jsou uvězněny!“ Přeříkávala jsem se ve snaze vychrlit to ze sebe všechno, než něco zapomenu. „Lish a Jacques a všichni ostatní, jejich duše nebyly vysvobozeny byly prostě ukradeny!“

Vytřeštil oči. „To dává smysl.“

„Takže myslíš si Co kdybychom dokázali Co kdybychom dokázali dostat ty duše ven? Myslíš, že by to znamenalo Mohla by se Lish vrátit? K životu?“

Zamračil se. „Nevím. Ta těla, ta byla mrtvá. Každé nesmrtelné tělo může zemřít, pokud se tak stane správným způsobem.“

„Ach jo.“ Svěsila jsem ramena. Opravdu jsem si myslela, že jsem na to přišla, myslela jsem si, že můžu dostat Lish zpátky. V těch posledních několika minutách jsem měla pocit, jako bych ji tu už měla. A teď jsem ji zase ztratila.

Lease mě vzal do náručí. „Mrzí mě to, Evie.“

Přikývla jsem. Byla jsem hloupá. I kdyby existoval nějaký způsob, jak by se Lishino tělo a duše mohly opět spojit, což nebylo pravděpodobné (a zřejmě by to bylo hrozné, když si vezmeme, kolik času od té doby uplynulo), neměla jsem ponětí, jak bych mohla ty duše z Vivian dostat, nebo zda je to vůbec možné.

„Ale stejně, podle mě máš pravdu ohledně významu té básně. Jsou mrtví, ale nejsou propuštění, protože jejich duše jsou uvězněné. To je aspoň něco.“

„A hlavně nám je to hodně platné, viď?“ vzdychla jsem si. Naklonil se a chtěl mě utěšit polibkem, ale já jsem se odtáhla. „Tak na to nesmíš ani pomyslet. Arianna tě zabije, jestli mi rozmažeš make-up.“

Usmál se a povytáhl obočí. „Já mám rozhodně v plánu ti ho rozmazat, než dnešní večer skončí.“

„To ti přeju hodně štěstí.“ Vyšla jsem z jeho pokoje a zamířila jsem do svého, docela zklamaná tím, že moje jasná chvilka vlastně nic nevyřešila. Nemohla jsem si pomoci: měla jsem pocit, že jsem Lish strašně zklamala, jenomže jsem nevěděla, co jiného bych mohla udělat. Rozluštím tu věc s Vivian. Nakonec určitě.

Pro útěchu jsem měla aspoň ten ples. Možná to je mělké, ale věděla jsem, že by mi to Lish přála. Viděla jsem ji teď před sebou, její oči na mě souhlasně zářily. A viděla jsem, do jak úzké linky by se sevřely Raqueliny rty, až by se podívala na mé šaty, které neměly rukávy, zato však měly náznak výstřihu. Skoro jsem slyšela, jaký druh povzdechu by použila.

Kdybych na ně ještě chvilku myslela, rozbrečela bych se, a na to jsem byla příliš krásně nalíčená. Zadívala jsem se na své šaty, láskyplně jsem se dotýkala materiálu, a mrkala jsem, abych zahnala slzy. Tak dlouho jsem snívala o školním plese. Nemohla jsem uvěřit, že na něj půjdu. S chlapcem, jehož miluju, nic menšího. Budu tak šťastná, jak by si Lish přála, abych byla.

Přála jsem si, aby v místnosti bylo zrcadlo, ale nepotřebovala jsem žádné na to, abych věděla, jak nádherné tyhle šaty jsou. Když jsem si je zkusila poprvé, možná půlhodiny jsem se na sebe jenom dívala. A s dodatečným vylepšením v podobě páskových sandálů na vysokém podpatku ve světle zlaté barvě jsem si byla vcelku jistá, že v historii školních plesů neexistoval nikdy lepší komplet. Místo

šperků jsem si vetřela na ramena lesklou vodičku. Dnes večer jsem zářila dost sama o sobě.

Lease zaklepal. Otevřela jsem dveře a zazubila jsem se na něj. Jeho reakce byla dokonalá. Čelist mu poklesla, pak se prostě jenom usmál, jako by nemohl uvěřit svému štěstí. Já ostatně také ne. Tedy jako uvěřit svému štěstí, protože i když byl jako Vodouš úžasný pořád, jako Vodouš ve smokingu byl ztělesněním oslnivosti.

„Vypadáš nádherně.“ Vztáhl ke mě paže. Zavěsila jsem se do něj a usmála se.

„Nápodobně,“ ujistila jsem ho a snažila jsem se nesmát, tak jsem byla šťastná. „Možná by sis měl ten smoking koupit.“ Zasmál se a sešli jsme ze schodů, kde čekali jeho otec a Arianna s fotoaparáty. Když nás asi milionkrát vyfotili (a já jsem si nestěžovala, chtěla jsem důkaz, spoustu, spoustu důkazů dnešního večera), zamířili jsme k čekající limuzíně.

Řidič nám otevřel dveře. Zastavila jsem se a stiskla jsem Leaseovi paži. „Víš, že ten řidič je troll, viď?“ zašeptala jsem nervózně.

Zasmál se. „Ano, to víme. Dobrý rodinný přítel.“

Nastoupili jsme si dozadu, protože jsme byli první z těch, kdo měli v limuzíně jet. Po několika dalších zastávkách, na nichž jsme nabrali Johna a Carlee (kteří se na mě usmáli a pochválili mi šaty), jsme zajeli do malé restaurace na večeři. Světla byla ztlumená a intimní, výzdoba elegantní. Sedli jsme si ke stěně s oknem a já jsem byla ráda plyšové lavice, na nichž jsme seděli, znamenaly, že se můžu těsně přitulit k Leaseovi.

Pak jsme jeli do školy. John si hlasitě stěžoval na to, jaké je to omezování mít ples ve škole, ale mně to bylo jedno. Ples byl ples. A já jsem tady byla, na plese, na normálním, nádherném plese, s mým většinou normálním, naprosto nádherným chlapcem. Připadalo

mi, že svítím, tak jsem byla šťastná.

Šli jsme do tělocvičny, která byla vyzdobená mrkajícími světly a altánky, a já jsem si uvědomila, že opravdu svítím. V kalném světle byla moje paže jako pochodeň. Pohlédla jsem si dolů na hruď a okamžitě jsem zalitovala, že jsem si vybrala šaty s takovýmhle výstřihem. Jestliže moje paže byla jako pochodeň, bylo moje srdce jako miniaturní slunce. V panice jsem si ho zakryla rukou, než jsem si uvědomila, že ho nikdo jiný nevidí.

„Chceš si zatancovat?“ zeptal se mě Lease a vyvedl mě doprostřed parketu. Snažila jsem se ignorovat své svítící zápěstí, když mě uchopil pažemi za zády a těsně mě k sobě přitáhl, a usmála jsem se. Hráli nějaký doják, ale mně to bylo jedno: důležité bylo, aby to byla pomalá píseň. „Tak školní ples.“ Usmál se na mě, když jsme se v rytmu táhlé a dojemné hudby zvolna nechali unášet. „Líbí se ti?“

Rozzářila jsem se. „Víc než Easton Heights.“

NEZVANÝ HOST

Věděla jsem už, že jsem jako tanečnice beznadějná, díky fiasku s vymknutým

kotníkem při iPodu, ale Lease a já jsme hodili opatrnost a soudnost za hlavu a kývali jsme se uprostřed parketu se všemi ostatními.

Lease mě vytáhl z kola kvůli dalšímu fotografování.

„Předveď klasickou pózu, ano?“ požádal mě, když jsme čekali na skupinovou fotku.

Pokrčila jsem rameny. Nevěděla jsem, co tím myslí, a bylo mi to jedno, hlavně že budeme mít fotky. Jak jsem říkala, chtěla jsem důkaz. Stáli jsme u sebe, Lease mě rukama objímal kolem pasu. Pak, zrovna když se měla stisknout spoušť, mě Lease pustil, dal mi jednu ruku za hlavu a plnou silou mě políbil na rty. Byla

jsem tak překvapená, že jsem málem přepadla, kdyby mě nedržel tak pevně. Jakmile cvakl blesk, vytáhl mě zpátky nahoru.

„Ty mizero!“ Plácla jsem ho se smíchem do ramene.

„Tohle bude ta nejdivnější fotka, jaká kdy na světě byla.“

„Říkal jsem ti, že ti rozmažu make-up,“ řekl se samolibým úsměvem ve tváři.

„Jo, když už o tom mluvíme, tak já teď musím na toaletu přemalovat si rty.“ Natáhla jsem ruku a přejela jsem mu palcem po spodním rtu. „I když tenhle odstín ti docela sluší.“

„Ty s sebou máš rtěnku?“ zeptal se udiveně, protože jsem si s sebou nepřinesla kabelku.

„Hm, nikdy nepodceňuj vynalézavost dívek, co se týče uložení nezbytných potřeb.“ I když jsem od něj strašně nerada odcházela, byla jsem odhodlaná vypadat krásně celý večer.

„Neřekneš někomu, aby šel s tebou?“

„Na toaletu? Proč?“

„Holky nikdy nechodí na toaletu samy.“

„Budu se snažit, abych se během těch deseti vteřin, co mi bude trvat se upravit, necítila moc osamělá.“

Usmál se. „Sejdeme se u stolu s pitím.“ Objal mě a přitáhl mě k sobě blíž. „Pospěš si,“ zašeptal a pak mě pustil.

Na toaletu jsem prakticky doplula. Bylo tam ještě několik dalších dívek, které si s hihňáním povídaly o chlapcích, s nimiž tu jsou, a o tom, která má na sobě které příšerné šaty. Vytáhla jsem si zpod podprsenky rtěnku. Když má někdo plochá prsa, skýtá mu to výhodu v podobě většího úložného prostoru.

Obnovila jsem svůj dokonalý vzhled, vrátila se zpátky do tělocvičny a rozhlížela jsem se po Leaseovi. Když jsem procházela kolem temných koutů tělocvičny, prohlížela jsem je, zda se v nich neskrývá

zdroj potenciálních problémů.

Protočila jsem panenky a rozesmála se. Dneska večer nebudou žádní upíři ani víly, ani šílené hořící dívky. Pokud jde o tuhle školu, nic z těchhle věcí ani neexistovalo. Lease mi zamával od stolu s nápoji a já jsem poprvé po mnoha letech cítila, jak mi z těla vyprchává všechno napětí.

Zrovna když jsem k němu došla, začali hrát pomalou píseň. Pohybovali jsme se po tanečním parketu a pohupovali se v rytmu jako všichni ostatní.

„Víš,“ řekl a naklonil se tak blízko, že měl rty na mém uchu, „je možné, že když tohle řeknu, ztratím veškerý svůj mužný kredit, ale jsem si celkem jistý, že dnešní večer je dokonalý.“

„Já taky.“ Kdyby bylo možné zemřít štěstím, mohl se v té chvíli klidně začít psát můj nekrolog.

Po několika minutách pohupování Lease zavrtěl hlavou. „Zmůžeme se i na něco lepšího než tohle.“ Vzal mě za ruku a začali jsme tančit skrz ostatní páry v bizarní napodobenině tanga. Když mě zakláněl dozadu, viděla jsem Johna a Carlee, kteří tančili tak těsně u sebe, že by se mezi ně nevešel ani list papíru.

Lease mě zdvihl zpátky nahoru a rošťácky se usmál.

„Myslíš si to samé, co já?“

Oba současně jsme pokročili vpřed a natažené ruce jsme použili jako klín k tomu, abychom je oddělili. Carlee se rozesmála a John skočil Leaseovi na záda a pokoušel se mu dát lepanec.

„Ale no tak, kluci,“ napomenula jsem je se smíchem.

„Můžu se přidat?“ zamumlal mi do ucha hlas jako tekuté zlato. Páteř se mi napjala a žaludek se mi stáhl strachy; než jsem stačila vykřiknout, jemná ruka se chopila té mé a odvířila se mnou davem. Snažila jsem se zůstat na místě, ale vířili jsme nemožně rychle, místnost kolem nás se změnila v rozmazanou skvrnu a kolem mě se krouživě míhalo moře tváří. Rethovy

paže kolem mě byly jako ocelové obruče.

„Leasi!“ vykřikla jsem a držela jsem rovnováhu jen díky Rethově až příliš silné paži na mých zádech. V jediném krátkém záblesku jsem zahlédla Lease, s obličejem jako ztělesnění paniky, jak se snaží prodrat se masou šatů a smokingů a dostihnout nás. Hedvábí a flitry vytvářely duhovou oponu, a znovu ho mým očím skryly, když Reth obratně proklouzával těly kolem nás. Lidé jako vždycky proti němu neskýtali žádnou ochranu.

Prodrali jsme se okrajem davu a Reth s námi protančil přímo vílími dveřmi a pryč od všeho, co jsem kdy chtěla.

„Evelyn, lásko moje. Konečně tančíme.“ Zaklonil mě dozadu, mé tělo přímo proti jeho v nekonečné temnotě. Zavřela jsem oči, v hlavě mi vířilo a ze všech sil jsem se snažila neplakat. Proč jen jsem si musela zapomenout vstrčit si za podprsenku kromě rtěnky i kousek okoralého chleba? Nebo železnou trubku?

Proč jen jsem si někdy dovolila si myslet, že můžu být normální?

„Vezmi mě zpátky,“ řekla jsem a odtáhla jsem se od něj co nejdál. Nesnášela jsem už to, že jsem ho na Stezkách musela držet za ruku.

„Ale no tak. Vždyť jsme spolu tak dlouho nemluvili. Vážně mě to mrzí. Chtěl jsem za tebou zajít, ale ty jsi spala v ohavné železné posteli a ta vodní čarodějnice dávala dost pozor. Ale podařilo se mi zaměstnat se našimi starými přáteli v MAZP. Díky tobě a tvým nádherným slovům jsem mohl vykonat tolik společenských návštěv.“

„O čem to mluvíš?“ zeptala jsem se bezbarvým hlasem, abych neprozradila rostoucí paniku. Co jsem to udělala? Pomyslela jsem na svá slova z oné noci jimiž jsem mu nařídila přijmout jiné jméno. To by zabránilo MAZP v tom, aby ho mohla ještě

komandovat, ale nechápala jsem, jak by ho to mohlo kompletně vysvobodit. Pak jsem si vzpomněla na další příkaz: ignoruj to, co ti řekne MAZP. Chtělo se mi zvracet, když jsem si uvědomila plný dosah svých slov. Není pochyb o tom, že si to vyložil tak, že má ignorovat veškeré příkazy, jaké mu MAZP kdy dala, včetně pravidel zakazujících škodit lidem. „Ach ne,“ zašeptala jsem zděšeně. „Co jsi udělal?“

Usmál se, zuby měl v temnotě zářivě bílé, a udělal několik kroků. Vzdorovala jsem, ale on mě táhl s sebou, a pak jsme se ocitli na louce, která nebyla ve skutečnosti louka. Okraje byly zamlžené, neurčité, a veselá žlutá obloha byla až příliš blízko. Tráva a drobné červené kvítky byly uspořádány v prstencích a vzorech, celé místo bylo posměšným obrazem klidu.

„Tady.“ Objevily se dvě židle a on se posadil na jednu a mně pokynem naznačil, abych udělala totéž.

„Teď, když jsi v bezpečí a v pořádku, to můžeme dokončit.“

„Ale já jsem skončila.“ Pevně jsem si založila ruce na prsou. „Kolik z nich jsi zabil?“

Zamračil se. „Koho jsem zabil?“

„MAZP. Kolik jsi zabil? Zabil jsi Raquel? Takhle získala Vivian její komunikátor?“ A teď už jsem křičela, měla jsem na něj takovou zlost, že mi bylo jedno, co se stane. Chtěla jsem, aby se rozzuřil; já už jsem měla dost jeho blazeovaného úsměvu.

„Nebesa, Evelyn, poslechni si, co říkáš. Já jsem jim prostě dopomohl k určitému předčasnému odchodu do důchodu. Nikoho jsem nezabil. Proč bys ode mě chtěla, abych dělal něco takového?“

„Já nechci, abys to dělal! Proč bych ti měla věřit, když jsi pustil do Střediska Vivian! Vyzvedneš si ji příště? Jak dlouho už s ní pracuješ?“

Usmál se. „Aha, ano, ten večer byl hezkou ukázkou choreografie. Ale ujišťuji tě, že ‚nepracuji s ní‘, jak ses

vyjádřila. Potřeboval jsem nějaké nové jméno a ty zjevně pracuješ nejlíp, když jsi v tlaku. Nikdy bych nedovolil, aby se ti něco stalo. Ale přesto nebylo snadné začít se znovu angažovat v těch nečistých praktikách dvora, a ty jsi těžce zkoušela mou trpělivost. Až skončíme, mohla bys mít naději ospravedlnit mou angažovanost.“

Nevěřícně jsem zavrtěla hlavou. „Tak o tomhle to všechno doopravdy bylo? Všichni ti paranormálové zemřeli, abys mě mohl dostat do situace, v níž bych byla nucená dát ti ten příkaz?“

„No, ano. Ale musíme jít dál.“

„Proč jsi mě nemohl nechat na pokoji? Bylo mi dobře! Ty máš to své pitomé nové jméno. Proč jsi prostě nezůstal ve Vílích říších?“

„Protože ony se tě chystaly najít, lásko moje. Mně se podařilo skrývat místo tvého úkrytu jenom určitou dobu, dokud se nezorientovaly. Vivian je právě teď na cestě tam.“

Zakryla jsem si ústa a v hrůze jsem zavrtěla hlavou.

„Ne, ona nemůže ona ne Vezmi mě zpátky! Hned teď! Musím je varovat!“

Reth vzdychl a zkřížil nohy. „Na nich nezáleží. A ty musíš ještě být naplněná.“

„Já už nechci ani kousek z té tvé nechutné duše!“

Zlostně přimhouřil oči. Obloha zavířila ze žluté na téměř černou, šaty mi rval vítr. „Děvče moje drahé, nemáš ponětí, co všechno obětuji, abych tě udržel naživu; abych ti zajistil věčnost. Vyjde to hodně draho, a já nemám v úmyslu promarnit veškeré úsilí, které stálo tě stvořit, tím, že bych tě předhodil Vivian.“

„Ty ty jsi mě stvořil?“ Bylo to příliš hrozné na to, abych si to mohla představit.

„Stvořil tě můj dvůr. Museli jsme koneckonců udělat něco, abychom vyrovnali náskok toho jejich.“

„Á? Já o tvém dvoře vím,“ ucedila jsem. „A nehnu

ani prstem pro zlé víly!“

Znovu se na mě udiveně podíval. „Proč si myslíš, že jsem zlá víla?“

„Nejsem na hlavu! Zlé víly jsou ty, co páchají zlo!“

„Naprosto s tebou souhlasím. Jsou hrozné, všechna ta pakáž. Byli bychom tě stvořili dřív, jenže jsme nevěděli, že měli s Vivian úspěch. Ale přesto, je čas. Kdybys mi dala ruku.“ Vstal.

„Nikdy.“ Probodávala jsem ho pohledem a byla jsem tak rozzuřená, až jsem se třásla. „A na něco jsi zapomněl.“

„Ale?“ zeptal se a klidně kráčel ke mně.

„Denfehlath!“ vykřikla jsem. Vytřeštil oči překvapením a hněvem, když se vedle mě otevřely dveře a jimi přišla víla s rubínovýma očima.

„Co jsi to udělala, Evelyn?“ zeptal se.

„Vezmi mě do Leaseova domu!“ nařídila jsem a obrátila jsem se k Fehl. Ta se rozesmála svým smíchem připomínajícím zvuk tříštícího se skla a triumfálně pohlédla na Retha.

„Tudy prosím.“ Vzala mě za ruku a proskočily jsme dveřmi. Její železné sevření na cestě Stezkami mě znervózňovalo. Už nebyla otrávená, byla dychtivá. Musela jsem utíkat, abych jí stačila. Konečně se otevřely jiné dveře a my jsme vyšly v Leaseově kuchyni.

Vivian seděla u linky v celé své ohnivé nádheře a pohupovala nohama. „Konečně!“ řekla a seskočila. „Už bylo taky na čase. Díky, Fehl.“ Nemohla jsem v jasu jejího světla rozpoznat její rysy, ale slyšela jsem ten úsměv. Byla jsem mrtvá. Všichni budeme mrtví, a pro změnu to byla moje vina.

V hrůze jsem se zadívala na vílu. Usmála se na mě.

„Och, píp,“ šeptla jsem. Pokud Reth skutečně byl dobrá víla, nedovedu si představit, jaká musí být Fehl.

Vivian zdvihla cosi ze země. Než jsem stačila

zareagovat, rozmáchla se, jen taktak mě minula a mrštila tím do Fehlina obličeje. Fehl se zhroutila na zem. „Železná pánev,“ oznámila Vivian zvesela.

„Chytrá rodinka. Tak, sestřičko, jak se vede?“

VYSÁVÁNÍ DUŠÍ

Co jsem měla Vivian asi tak říci, když jsem stála tady v Leaseově kuchyni. Byla jsem vyděšená. A

nejen kvůli sobě, ale kvůli Leaseovi a všem ostatním. Já jsem přivedla Vivian přímo k nim. Já jsem ji musela dostat ven, pryč od lidí, které jsem milovala. „Já Ty jsi tady.“ Mozek mi připadal stejně zmrzlý jako tělo. Pozorovala jsem, jak hoří, zlatě, jasně.

„Jasně, hlupáčku. Byla bych se sem dostala o moc dřív, kdybys mi jednoduše řekla, kde jsi.“ Bylo tak divné s ní mluvit, teď, když jsem neviděla její rysy. Musela jsem se řídit tónem jejího hlasu. Zdála se šťastná.

„Ehmm, promiň mi to. Myslím, že tě blokovala jedna víla.“ Musela jsem ji přimět, aby odešla se mnou.

Nevěděla jsem, co teď udělá Lease, ale nemohly jsme zůstat v tomto domě o mnoho déle. „Tak co bys řekla na to, že bychom šly?“

Zasmála se. „Proč? Vždycky jsem chtěla vysát vílu. A navíc, hele, já ti můžu ukázat, jak se to dělá!“ Klekla si těsně k Fehl. „Zajímalo by mě, jak dlouho bude v bezvědomí. No, teď už navěky.“ Natáhla hořící ruku a přiložila ji víle na hruď.

„Vždycky jsem ji nenáviděla. Měla hlas jako nevím

– jako tříštící se sklo.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Měly bychom jít. Hned teď! Myslím jako, že ostatní víly vědí, kde jsem, je to tak! Pojďme pryč.“

„Klid, Evie.“ Natočila tvář vzhůru ke mně a já jsem nad tekutými plameny s obtížemi rozpoznala její oči.

„Nemusíme si už dělat starosti s vílami, ne teď, když jsme spolu.“ Pohlédla zpátky dolů na Fehl. „Páni, ona pořád ještě žije. Kdybych věděla, že víly toho mohou nabídnout tolik, tak nevím. Je to Pojď sem, chci, abys to cítila se mnou. Bude se ti to moc líbit. Nic není lepšího, v celém tomhle mizerném světě ne.“

„Prosím, přestaň,“ vyhrkla jsem a napůl jsem vzlykla. Nemohla jsem se tomu ubránit. I když jsem neměla Fehl ráda, nemohla jsem tady stát a přihlížet, jak je jí vysávána duše.

„Proč?“

„Protože to nemusíš dělat!“

Vivian zavrtěla hlavou a vstala. „Ty to nechápeš.“

„Ne, chápu! Ale koukej, říkala jsi, že jsem čím dál jasnější, je to tak?“

Přikývla. „Božské šaty, mimochodem.“

„Já jsem si žádné duše nevzala! Nevím ani, jak se to dělá. Takže existuje jiný způsob, musí existovat, je to tak?“

„Ne, neexistuje. Už jsem ti to říkala. My nemáme vlastní duše. Já nepřestanu, ne teď, když jsem našla

tebe. Víš, jak dlouho jsem čekala? Víš to? Padesát let, takhle dlouho.“

Šokovalo mě to. Nevypadala starší než na dvacet.

„Tobě není Jak?“

„Díky tomuhle.“ Natáhla své planoucí ruce. „Jak myslíš asi? Vyhořela bych, než bych vůbec dosáhla dospělosti. No tak mi pověz, Evelyn, chceš zemřít?“

„Ne, nechci, ale nechci brát jiné duše jen proto, abych žila!“

„Nemáš na výběr!“ Hlas se jí změnil, změkl. „Co ten tvůj chlapec? Ten, co je udělaný z vody? Všimla sis jeho duše, viď, že ano? Toho světla, co kolem sebe nosí? Bylo jasné. Víš, co to znamená?“

Zavrtěla jsem hlavou. Nechtěla jsem, aby mluvila o Leaseovi, aby si ho všímala. Musel zůstat v bezpečí.

„To znamená, že on nezemře. Přemýšlela jsi o tom někdy? Tvůj malý přítel bude věčně, a ty vyhasneš jako oharek svíčky. Takže jak, pořád ještě jsi na tohle až moc dobrá?“

Lease byl nesmrtelný. Srdce se mi v tom okamžiku zlomilo a vzpomněla jsem si, jak se David díval na Cressedu, na onen smutek, to odloučení. Bude tohle mým údělem? Že mě tady nechá? Nebo budu mrtvá, jak říkala Vivian?

„Poslouchej mě. Tahle víla? Víš, kolik lidí zabila, než ji MAZP začala kontrolovat? Muže, ženy, děti. A bez důvodu. Myslí si, že to je zábavné. No tak mi pověz, nakolik si zaslouží tu duši. Pověz mi, proč si kterákoliv z těch věcí zaslouží to, co má. A dokonce i ti, které pokládáš za nevinné proč by oni měli být nuceni tady setrvávat? Není to správné. Já je zachraňuji, a já chráním svět před takovými, jako je ona.“

Zavřela jsem oči. Taky jsem si myslívala, že chráním svět. Ale ono to není tak jednoduché. Nic není tak jednoduché. Kdo jsme, abychom mohli rozhodovat o tom, zda si někdo zaslouží nebo nezaslouží jiskru

života, která mu byla dána? „Tím se stáváme stejně špatné jako víly.“

Udeřila mě. Zapotácela jsem se, padla jsem na pult a přitiskla jsem si ruku ke tváři. Hořela.

„Já nejsem v ničem jako ony!“ Popadla mě za ruku, dotáhla mě na místo, kde předtím na zemi ležela Fehl, ale víla byla pryč. Vivian hlasitě zaklela, vstala a rozhlížela se. „Koukej, co jsi udělala! Nebyla jsem s ní hotová. Na kom ti to teď ukážu?“

Právě v té chvíli se rozsvítily jiné dveře. Jimi se vřítil Reth a vypadal, jako by byl připravený zbořit na nás na všechny dům.

Vivian se rozesmála. „Dokonalé načasování.“

Reth pohlédl na mě a tím poskytl Vivian čas chopit se pánve. Hodila mu ji zezadu na hlavu a srazila ho k zemi. Pokoušel se vstát, ale ona mu přitiskla pánev naplocho na hruď.

„Nevím, proč to funguje, ale jsem ráda, že to tak je,“ podotkla. „No tak, Evie. Nemůžeš mi tvrdit, že tahle víla po všem, co ti udělal, jak ti lhal a manipuloval tebou a jak tě využíval nemůžeš mi tvrdit, že si zaslouží žít věčně. Pomysli na to, kolik dalších dívek si vezme, kolika dalším ublíží.“

Zavrtěla jsem hlavou a v očích jsem měla slzy. Nevěděla jsem, kterého z nich jsem se víc bála. Rethovy jantarové oči blýskaly zuřivostí. Byla jsem si jistá, že kdyby ho neblokovalo železo, Vivian by byla mrtvá. Pokud by vůbec mohla zemřít s tím množstvím energie, jež jí proudilo. A pak jsem to pochopila nemůžu udělat nic, abych ji zastavila. Kdybych proti ní bojovala, ztratila by trpělivost a zabila by mě. Zemřeli by i všichni, na nichž mi záleželo, a všichni bychom byli navěky polapeni, kroužili bychom ve smutné, prázdné černé díře jejího těla stejně jako Lish. Nemohla jsem proti ní bojovat. Reth měl pravdu; nepřežila bych.

Klekla jsem si a zavrtěla jsem hlavou na znamení porážky. „Ukaž mi, jak.“

Rozesmála se. „Už tedy bylo načase!“

„To se ho jenom dotknu?“

„Ne, tak jednoduché to není. Jinak bys vysála každého, koho by ses kdy dotkla. Polož ruku sem hned nad jeho srdce. Tam je sídlo duše. Pak ji budeš muset chtít. Musíš vědět, že by měla být tvoje a chtít ji a volat ji. Duše tě uslyší, protože k tomu jsme stvořeny. My jsme ty Prázdné, a duše chtějí přijít k nám. Proto všechno vidíme, proto vidíme přes mimikry. A jakmile budeš mít víc, budeš vidět přímo k duším.“ Položila mi volnou ruku na paži a já jsem slyšela štěstí v jejím hlase. „Je to krásné, Evie, a ony všechny budou naše. Společně.“

Přikývla jsem a přiložila jsem ruku Rethovi na hruď. Jeho bolestně krásný obličej se zklidnil a on mě pozoroval lhostejnýma očima.

„Musíš ji chtít,“ připomněla Vivian nedočkavě.

„Vezmi si ji.“

A pak jsem věděla. Věděla jsem, co chci. „Hele, Viv,“ řekla jsem a snažila jsem se neplakat, když jsem se otočila a zadívala jsem se na ni. Cítila jsem její radost z toho, že se konečně s někým spojuje. „Mrzí mě, že jsi byla tak dlouho sama. A mrzí mě to. Moc mě to mrzí.“

Přiložila jsem jí dlaň k hrudi. Byla tak horká, že to pálilo. Cítila jsem, jak mi pálí maso, ale nepohnula jsem se, zavřela jsem oči a poprvé jsem se otevřela a zvala jsem duše do sebe.

Nic se nestalo.

Vivian mi odtrhla ruku od své hrudi a odhodila mě přes místnost. Práskla jsem sebou o zeď a celým tělem mi projížděla bolest. „Proč jsi to udělala? To chceš, abych tě zabila? Protože já to udělám! Nepotřebuji tvůj soucit, ty ubohý drobečku. Víš, co jsem já? Já jsem bůh, Evie. Já jsem smrt, a já jsem život, a nemůžu uvěřit, že

jsem se o to chtěla dělit s tebou. Víly měly pravdu.“ Zavrtěla hlavou, přešla místnost a postavila se nade mě, jasná a strašlivá. „Nemá smysl tě tady držet.“ Popadla mě za vlasy a přitáhla si mou tvář k své. Cítila jsem, jak mi rudne kůže jejím žárem, pach pálících se vlasů mě štípal v nose. Hlas se jí ztišil a změkl. „Měla jsem vědět, že to nepochopíš, že to nebudeš doopravdy chtít. Ale nedělej si starosti. Přidám si ten kousíček duše, který se ti podařilo nashromáždit, do své sbírky. Tak budeme moct opravdu být navěky spolu.“

Přiložila mi ruku na srdce.

Zadržela jsem dech a upnula jsem se k posledním několika vzácným vteřinám svého života. Jak bude chutnat smrt? Ruku měla horkou, palčivou. Ale to bylo celé život ze mě neprchal.

Ramena se jí začala otřásat a já jsem pochopila, proč to nefunguje. „Musíš to chtít,“ zašeptala jsem. Vivian mě nechtěla zabít. Zdvihla jsem ruku a jemně jsem jí ji přiložila k srdci. Teď jsem to chápala já jsem to chtěla. Chtěla jsem ty duše, chtěla jsem je z ní vysvobodit. „Nech je jít, Viv.“

Vyjekla jsem a ztuhla jsem, když žár vystřelil její pokožkou a jako elektrický proud mi projel celým tělem. Byla jsem jím zaplavena, přemožena. Neexistovalo nic, pouze já a oheň, jenž se šířil každou mojí buňkou.

Vivian pohasla, veškerý její oheň vyprchal. Rysy začala mít zřetelnější, plameny skomíraly, až jí oheň zbyl jenom v srdci a za očima. Jen ještě trochu, věděla jsem, jen ještě trochu a ona zemře. A pak jsem ji cítila. Cítila jsem Vivian, její vlastní duši. Byla to taková drobná, zlomená věc, a já jsem zatoužila si ji vzít, dát jí útočiště v sobě. Téměř jsem to udělala, než jsem uviděla její oči. Ty vychladly byly tak studené a bez výrazu.

Odtrhla jsem ruku a Vivian spadla na podlahu.

Myslela jsem, že přece jen uvidím nějakou jiskřičku, ten nejslabší náznak duše.

A pak mi to bylo jedno.

S ohněm proudícím mým nitrem bylo všechno odstraněno, jako bych viděla svět takový, jaký skutečně je nic než pomíjivý sen, tmavý a studený a chladný a mrtvý. Já jsem byla věčná a na ničem v této existenci, ničem v tomto normálním životě, po němž jsem předtím tolik toužila, naprosto nezáleželo.

„Už bylo načase,“ ozval se Reth a ležérně se opřel o pult.

STEZKY A MOŽNOSTI

Pohlédla jsem na Retha. Protože jsem byla naplněná, viděla jsem lépe než kdy předtím jeho

přirozenou podobu a přímo do jeho duše. Byla krásná. Na rozdíl od tekutých plamenů, které mi dával, byla jeho duše stabilní, vykrystalizovaná. Bylo to stejné jasně zlaté světlo jako u všech ostatních duší, ale vůbec se neměnilo.

„Byl bych na tebe moc rozzlobený za to, že sis přivolala zlou vílu přímo k sobě. Kdybys zemřela, moc by mě to zklamalo. Ale nakonec tohle dopadlo výborně. Teď už nemusíme marnit čas tím, že tě budeme naplňovat.“ Postavil se zpříma a usmál se.

„Můžeme rovnou přejít k té zábavnější části.“

„Zábavnější části?“ Dokonce i hlas mi zněl jinak; byl

bohatší, modulovanější, jako by najednou promlouvalo několik verzí mého já. Nesmrtelný hlas.

„Á, ano.“ Tleskl rukama. „Můžeme tančit celou noc, každou noc, a ty teď budeš věčná. Samozřejmě, budeš mít taky něco na práci. Ale to může počkat, dokud tě neseznámíme se dvorem. Budou všichni nadšení, až tě poznají. A teď, když se připojíš k nám, ti můžu všechno vysvětlit. Poslouchej mě, jak hloupě žvaním dokolečka. Mám takovou radost, že jsme vyhráli, že můžeš jít se mnou domů, kam patříš.“

„Proč?“

Vypadal udiveně. „Proč co?“

„Proč bych s tebou chodila?“

„No, sem už přece rozhodně nepatříš! Vždyť to cítíš, nebo ne? Tu pomíjivost, tu chatrnost světa? A kromě toho je nemožné udržet cokoliv v čistotě.“ Zamračil se na svou vestu a oprašoval si ji. „A pak je práce, kterou je třeba udělat, brány, které se musí otevřít, domovy, které se musí najít. Jsem rád, že to bude tvoje báseň. Bude daleko veselejší.“

„Moje báseň.“ Bývaly doby, kdy bych se to chtěla dozvědět, kdy jsem po tom přímo prahla, ale teď bylo těžké se o to zajímat, když jsem hořela životem, takovým množstvím života.

„Počkejme, jak to v ní bylo… ‚Oči jak bystřiny, v nichž roztál sníh‘, a tak oslňující, mimochodem. ‚ Ledová tím, co nezví z nich. Nebesa nad ní, níž peklo zeje, tekutý oheň žal její skončí, s jejím ohněm při věčném konci. S jejím ohněm při věčném konci.‘“

Dům mi připadal těsný příliš svazující, příliš dočasný. Ten rozklad mě tížil. Došla jsem k předním dveřím a skoro jsem nezaregistrovala, jak se mi knoflík roztavil v ruce. Vyšla jsem na zápraží, zhluboka jsem se nadechla a vzhlédla vzhůru k obloze. Hvězdy, chladné a jasné, mi připadaly jako dobrá společnost. Obklopovaly mě podivné stíny a náznaky

světla. Viděla jsem všechno. Nejenže jsem dokonale rozpoznávala obrys každičkého listu, každého stébla trávy, ale bylo zde i víc hned za tím, co jsem viděla.

„Evelyn, lásko, kam jdeš?“ Reth mě dohonil a postavil se vedle mě.

„To světlo a stíny. Odkud přicházejí?“

„Stezky a možnosti. Můžu tě naučit, jak s nimi manipulovat, když budeš chtít.“

Vzhlédla jsem ke hvězdám. Zdvihla jsem hořící ruku a podržela jsem ji dlaní ke vzduchu. „Něco tu je,“ řekla jsem měkce, hlas mi zněl v uších cize a podivně. V tomto světě bylo o tolik víc, víc, než jsem kdy cítila.

„Dveře.“

Reth mi položil ruku na paži. „Á, s tím se nemusíš zatěžovat. To nic není. Já udělám dveře. Ty patříš ke mně, budeš po mém boku navěky.“

Otočila jsem se zpátky k obloze. Když jsem ty hvězdy ve svém vidění přiřadila správně, vypadaly jako brána. Divné, že jsem si toho nikdy předtím nevšimla.

„Evelyn, přestaň,“ řekl Reth a v hlase se mu nyní ozývala panika.

„S čím mám přestat?“

„Ty je nechceš nechat jít. Ne takhle.“

Zamračeně jsem se k němu otočila. „O čem to mluvíš?“

„Ty duše. Potřebuješ je. Tohle není brána, kterou máš otevřít.“

„Moje duše,“ vzdychla jsem si. Měla jsem je ráda. Zavřela jsem oči. Zhluboka jsem se nadechla a sledovala jsem tu energii, svou energii, své duše. Byla jsem naplněná. Ale pod nimi jsem vnímala jakýsi nedobrý pocit, neurčitý a hlodavý. Plameny mě rozpínaly, měnily mě. A třebaže jsem jich byla už plná k prasknutí, cítila jsem, jak do mě vniká ona touha, ona žádostivost. „Chci víc,“ zašeptala jsem.

„No, to se dá zařídit. Jdeme.“ Reth mě jemně zatahal

za ruku. Proč jsem ho nespálila?

Pak jsem si všimla světel. Trvalo mi několik vteřin, než jsem pochopila, že to je auto. Se zakvílením zastavilo před námi a ze sedadla řidiče vyskočil jakýsi muž. Jeho duše byla bledá, roztřesená věcička, která už byla za zenitem. Svým způsobem, který jsem nedovedla vysvětlit, mě to naladilo jaksi smírně, něžně k její křehké kráse.

Pak se otevřely druhé dveře. Ztuhla jsem. Pokud jsem si myslela, že Rethova duše je krásná, nebyla nic proti téhle duši. Naplnila noc světlem, tančila a čeřila se jako odraz na rybníce. Neviděla jsem mnoho duší, ale věděla jsem, že tahle je speciální. Chtěla jsem ji, potřebovala jsem ji.

„Evie!“

Zamrkala jsem a snažila jsem se proniknout svou odtržeností a zařadit ten hlas.

„Evie, není ti nic?“

„Leasi.“ Můj Lease. Zapadlo to do sebe. Ta duše byla Lease. Zaťala jsem ruce v pěsti a svěsila jsem je po boku. Neměla bych si brát tuhle.

„Co se Tvůj hlas, je nějak jiný. Co ti udělal?“

Zamrkala jsem a snažila jsem se uvidět Leaseův obličej přes zář jeho duše. Možná kdybych mohla uvidět jeho tvář, nechtěla bych ho tolik, možná bych byla schopná přestat. Zdvihla jsem k němu ruku.

„Á, pokračuj,“ ozval se Reth. „Na něm nezáleží. Ale pospěš si, měli bychom už jít.“

„Co se stalo?“ Lease se rozběhl ke mně a byl na dosah. Chtělo se mi plakat, když jsem mu přikládala ruku na prsa, ale nepomohla jsem si. Musel být můj. Otevřela jsem kanál a vyjekla jsem. V okamžiku, kdy jsem se dotkla Leaseovy duše, jsem se konečně spojila se svou vlastní. Ta byla ztracená ve víru nových duší, potlačená. Ale moje duše poznala Leaseovu, milovala ji, a to stačilo.

Odtáhla jsem ruku, než Lease něco ztratil. Zavřela jsem oči a setrvávala jsem v tom poznání, soustředila jsem se na svou vlastní duši v těch plamenech. Pak jsem si začala všímat jednotlivců. Byly jich stovky, a byly vysvobozené z Vivian jen proto, aby byly vzápětí opět uvězněny. Zadrhl se mi dech ucítila jsem Lishinu duši. Věděla jsem, že to je ta její. Jemná a inteligentní, kroužící nejblíže k mému srdci. Chtěla jsem si ji v sobě nechat navždy. Byla mou nejlepší přítelkyní, jí jsem nejvíc důvěřovala.

Pak se dostavil pocit viny a já jsem ho pokusila potlačit. Kdybych nechala ty duše jít, nepatřila bych k Leaseovi. Ne s duší, kterou jsem u něj viděla. Vyhořela bych a on by pokračoval, věčný a oslnivý. Přesně jak to říkala Vivian.

„Když si je nechám, mohla bych zůstat s tebou.“ Slzy se mi koulely po tvářích dolů.

„Nechat co?“

„Ty duše.“

„Ty cože?“

„Vzala jsem je Vivian.“

„Vivian je tady?“ Poplašeně se rozhlédl.

„Už ne.“ Smutně jsem zavrtěla hlavou. „Ale Leasi, já je mám jsou v mém nitru.“

„Jak to myslíš? Ty jsi vzala ty duše?“ Hlas měl znepokojený a vyděšený.

Byla jsem připravená se přít, vysvětlovat, proč si je musím nechat. Ale když jsem viděla před sebou tančit jeho duši, věděla jsem, že nemůžu. Nemůžu být s ním, ne takhle. Nezasloužila bych si to. Tahle nesmrtelnost, tento život, který ve mně explodoval to nebylo moje. Mohla bych Lease požádat, aby mě měl rád takovouhle. Moje vlastní duše byla ta jediná, kterou jsem mohla nabídnout. Teď, když jsem věděla, že nějakou mám, to stačilo. Nikdy jsem nebyla prázdná.

„Musím je nechat jít,“ zašeptala jsem.

„Nechat ty duše jít?“

„Musí být propuštěny.“

„Ještě ne!“ zvolal Reth a jeho hladký, zlatý hlas mu zkřivil hněv.

Ohlédla jsem se zpátky ke hvězdám. Duše mě pošťuchovaly vpřed, vedly mi ruku vzhůru.

„Evie!“ ozval se v panice Lease.

Pohlédla jsem na něj dolů. Stoupala jsem do vzduchu; nemohla jsem to zastavit. Kdybych je nepropustila teď, myslím, že bych toho nebyla schopná. Našla jsem obrys hvězd, natáhla jsem ruku dopředu a setkala jsem se s odporem. To bylo celé.

„Stop.“ Rethův hlas byl tvrdý, velitelský. Paže se mi ani nepohnuly. „Tuhle bránu nemáš otvírat. Pokud je necháš teď jít, všechno tohle přijde nazmar. My ty duše potřebujeme! Tohle není ta správná brána.“

Soustředila jsem se a silou vůle jsem nutila oheň, aby se mi zkoncentroval do paží. Rozhořel se ještě jasněji, přešel ze zlaté do čisté bílé a ve své intenzitě oslepoval. A pak, třebaže jsem se stále ještě přetahovala se silou Rethova hlasu, jsem zdvihla jediný prst a obkreslila jsem hvězdy. Světlo nechávalo stopu bílé mezi každým bodem, dokud se nenarýsoval celý obrys brány.

Zavřela jsem oči a zhluboka jsem se nadechla.

„Jděte,“ šeptla jsem. Na nesmírně krátký okamžik jsem pocítila mír, vděčnost; pak mučivou bolest, když se oheň prorval přímo z mého těla a prudce proletěl branou z hvězd. V té chvíli, když už jsem myslela, že tu bolest dál nevydržím, bylo po všem. Skoro. Jediná duše dosud prodlévající v mém těle Lish, moje Lish se zarazila a prošla mým srdcem. Věděla jsem, že to bylo jakési její poslední sbohem.

Moje tělo vychladlo a ztemnělo, já jsem padala k zemi a znovu jsem si říkala, jak asi bude vypadat smrt. Usmála jsem se, vděčná za to, že jsem alespoň poznala

svou vlastní duši, byť pouze na okamžik, a pak všechno zčernalo.

NEBE, PEKLO A TO MALÉ

MÍSTEČKO MEZI

Byla jsem mrtvá, takže mě nemělo nic bolet. Jaká v tom byla spravedlnost? Kdybych byla

mrtvá, tím posledním, co by vesmír mohl učinit, by bylo zařídit to bezbolestně. Možná jsem byla v pekle, ale myslela jsem si, že to si ve skutečnosti ani nezasloužím. A kromě toho by peklo mělo být horké, a mně byla strašná zima. Naprosto nesnesitelná zima.

Pohnula jsem nohama a snažila jsem se najít pohodlnější pozici. Sakra, vždyť já jsem nebyla mrtvá! Kdybych byla mrtvá, neměla bych tělo. Když se má bolest usadila, věděla jsem, že rozhodně mám tělo. To

bolelo. Všude. Přinutila jsem se otevřít oči a měla jsem pocit, že mi každé víčko váží deset kilo.

Ne peklo. A ani ne nebe, protože jsem skutečně doufala, že by na tom místě měli lepší vkus a neměli by tam ošklivě obložený strop s blikajícími zářivkami.

Zdvihla jsem hlavu, nedbala jsem na světla, jež mi plavala před očima, a podívala jsem se na sebe dolů. Byla jsem zakrytá několika dekami a na jedné z paží jsem měla náplastí přilepenou krásnou malou kapačku. Pak jsem si všimla něčeho vážně špatného moje šaty byly pryč. Já sice možná nejsem mrtvá, ale jestli se s těmi šaty něco stalo, někdo mrtvý rozhodně bude.

Zdvihla jsem paži a chtěla jsem se poškrábat kolem kapačky. Zarazila jsem se. Ta záře ten tekutý oheň, který tam byl od chvíle, kdy ho do mě Reth vnutil byl pryč, všechen, do posledního zbytečku od něj i od Vivian. Ulevilo se mi, ale zároveň jsem pocítila i jakýsi smutek. Když moje plameny zmizely, všechno bylo podivně těžké, jako by na mě gravitace doléhala tvrději než normálně, vázala mě k zemi.

Pak jsem si ohmatala tělo a hledala jsem škody. Zdálo se, že mě nikde nic nebolí o nic víc než kdekoliv jinde. Vzdychla jsem si a položila jsem hlavu zpátky na polštář. Možná jsem tu byla proto, že jsem umírala. Možná mě to, jak jsem pustila všechny ty duše, nezabilo, ale nezbylo mi dost na to, abych tu vydržela ještě o mnoho déle.

Nebo jsem jenom možná měla zmačknout to divné tlačítko a přivolat sestru. To nejhorší, co by se mohlo stát, by bylo, že by se sem vhrnuli s paralyzéry, protože si dali dohromady, že jsem zrůdná hříčka přírody. Zarazila jsem se. To by bylo fakt hodně zlé. Radši se na to nejdřív trochu prospím. Aspoň tak budu pořádně odpočinutá, pokud by mě měli vyslýchat nebo něco takového.

Upadla jsem do podivného, vyčerpaného spánku. Myslela jsem, že slyším, jak se otevírají dveře, ale nedokázala jsem zmobilizovat energii potřebnou k tomu, abych otevřela oči nebo se pohnula. Někdo položil něco na stolek u mě, pak si sedl na okraj postele. Jemná ruka mi odhrnula vlasy z čela, a pak mi po temeni přejely čísi rty.

Postava se zase narovnala a tiché kroky mířily pryč.

Zaslechla jsem drobný, tichý vzdech šťastný.

„Raquel?“ zamumlala jsem a konečně jsem se přinutila otevřít oči. Místnost byla prázdná. Zaplavilo mě zklamání. Byla jsem si jistá, že je to ona. Chtěla jsem, aby to byla ona.

Na stolku vedle mě stála váza s obrovskou kyticí tropických květin a u ní malá kartička. „Buď šťastná, moje drahá holčičko. Bude po tobě větší prázdno, než bys kdy dokázala tušit. S láskou Raquel,“ stálo na ní.

Pohlédla jsem zpátky ke dveřím a srdce mi začalo divoce poskakovat. Chtěla jsem se rozloučit, i když se tím z dlouhodobého hlediska všechno ztíží, i když jsem věděla, že Raquel neodejde z MAZP a já se tam nevrátím. Doba, kterou jsme prožily společně, opravdu skončila.

Najednou se mi po ní stýskalo víc než kdy předtím.

Setřela jsem si slzičku a v tomto hloupém pokoji s lososově vymalovanými stěnami a ošlým nábytkem jsem si náhle připadala nesmírně osamělá. Kde byl Lease? Byla jsem víc než jen trochu zklamaná. Kdyby tohle byly Easton Heights, Lease by seděl celou tu dobu u mé postele, držel by mě za ruku a uplakal by se k spánku. Já bych ho pak jemně vzbudila a líbali bychom se jako šílení. Samozřejmě, taky bychom se ještě před koncem epizody rozešli, což se mi už ani trošku nelíbilo.

Žaludek se mi strašlivě svíral. Třeba tady Lease být nechtěl. Vždyť jsem mu koneckonců málem vysála

duši. Zavřela jsem oči, protože mě přemohly vzpomínky na to, co se stalo. „Vivian,“ zašeptla jsem a chtělo se mi zvracet. Zabila jsem ji?

Kdosi vedle mě si odkašlal a já jsem se ohromeně posadila na posteli. „Raquel?“

„To těžko.“

„Á, jdi pryč,“ osopila jsem se, a otočila jsem se k Rethovi, který se pohodlně usazoval na židli u mé postele.

Mračil se na mě. „Nesmírně jsi mě zklamala, Evelyn. Po vší té době, po to všem, co jsem ti dal. Opravdu nesmírně zklamala.“

Zasmála jsem se. Co můžu říct, bylo mi mdlo bolestí a prázdným žaludkem. A s Rethem a jeho nesmysly jsem skoncovala. „Ouvej. Jsem úplně zničená.“

„Nejenže jsi propustila duši, kterou jsem ti dal, ale dokonce jsi ani nesplnila svůj konec proroctví. Proroctví, u nějž jsem se s takovým úsilím snažil zajistit, aby ses ho dožila a slyšela ho, mohl bych dodat.“

„Vidíš, to je ten problém s tím, že formulujete proroctví v takhle vágní formě básní. Protože já jsem ho splnila do puntíku propustila jsem všechny ty duše.“

V očích se mu blýskla zuřivost. „Ty jsi neměla propustit je, dítě hloupé. Ty jsi měla propustit mě. Nás.“

„Co má tohle znamenat?“

„Tobě už do toho teď nejspíš nic není!“

„Promiň. Nejspíš jsi se měl vyjádřit jasněji. A teď bych ráda zase spala, kdyby ti to nevadilo.“

Vstal. „Já jsem s tebou ještě neskončil.“

Zdvihla jsem ruku dlaní k němu. „Opravdu? Protože ti musím říct jedno: měla jsem v sobě všechny ty duše a lhala bych, kdybych tvrdila, že jsem tomu nepřišla opravdu na chuť. Takže pokud nechceš přijít o tu svou,

navrhuji ti, aby ses držel daleko, daleko ode mě. Chápeš to?“

V obličeji se mu rozhostil ledový výraz a on se na mě usmál. „Ty nemůžeš přežít sama o sobě, lásko moje. Budeš potřebovat víc, a pak se z tebe stane to, čím jsi být měla. Až to nastane, odpustím ti.“ Otočil se a prošel dveřmi ve zdi.

Vydechla jsem. Nemohla jsem uvěřit, že se dal odradit tak snadno, a byla jsem si jistá, že se jednoho dne vrátí. Ale jeho slova mi z hlavy nezmizí. Milovala jsem život. Milovala jsem tento svět, a obzvláště jsem milovala Lease. Nechtěla jsem opustit svět, ale nestane se ze mě Vivian, byť by pokušení bylo sebesilnější.

Odtáhla jsem si výstřih nemocniční košile a vydechla jsem. Moje srdce, u nějž jsem čekala, že bude stejně chladné a studené jako moje zápěstí, žhnulo slabým světlem. Nebylo tak jasné, jako když do mě Reth vložil duši, ale něco tam rozhodně ještě bylo. Bylo to podivné i uklidňující zároveň.

Knoflík ve dveřích se otočil a já jsem se polekala. Prudce jsem si vytáhla košili na místo, když do místnosti vrazil Lease, celý bez dechu a rozrušený.

„Tak strašně mě to mrzí! Doktor říkal, že se nejspíš ještě několik hodin neprobereš, a tak jsem si myslel, že

– Evie, tak strašně mě to mrzí, chtěl jsem být tady.“

Usmála jsem se, když pospíchal přes pokoj a vzal mi ruku do svojí. Bylo hezké vidět zase jeho skutečný obličej. Byť by jeho duše byla sebepodivuhodnější, radši jsem viděla jeho. „Tak co se vlastně stalo?“ zeptala jsem se.

Zavrtěl hlavou. „Bylo to strašně divné. Když tě Reth odvedl, zavolal jsem tátu. Hnali jsme se zpátky a viděli jsme tebe a Retha. Byli jste strašně divní a vznášeli jste se nahoře v oblacích, pak jsi tak nějak ztuhla a spadla jsi dolů. Chytil jsem tě, ale nějak se mi to tak úplně nepovedlo.“ Vypadal rozpačitě. „Praštila jsi se hlavou o

zem, hodně tvrdě. A Reth potom tím svým hloupým rozkazovačným hlasem řekl ‚Vezmu ji s sebou‘, a já jsem řekl ‚Jen přes mou mrtvolu‘, a on pokrčil rameny, jako že pokud jde o něj, beze všeho, a vyrazil ke mně. Ale pak vyběhl táta, který se vrátil k autu, jakmile ses začala vznášet, s golfovou holí v ruce. Nikdy jsem nechápal, proč má všude zakázkově dělané golfové hole, protože on vlastně golf vůbec nehraje. Jenže on pak tu hůl zdvihl do vzduchu a řekl ‚Mám devítku železo, které říká něco jiného.‘“

„Ty si ze mě střílíš.“

Lease zavrtěl hlavou a oči mu zasvítily vzrušením.

„Ne, myslím to smrtelně vážně, bylo to tak divně ohromné. Reth se začal tvářit příšerně zuřivě vypadalo to, že nás snad oba zabije. Pak se prostě otočil a prošel stromem a zmizel.“

„Páni. Tvůj táta je borec.“

„Já vím. No a pak jsme tě vzali dovnitř mimochodem, co se stalo s tím knoflíkem u dveří?“

„Ehmm, cože?“

Zasmál se. „No to je jedno. Našli jsme na podlaze Vivian. Myslel jsem si, že je mrtvá, ale táta jí nahmatal pulz. Když jsi se hned neprobrala, obě jsme vás přivezli sem. Ty budeš v pořádku, máš jen několik menších popálenin a jsi podchlazená, což se dalo těžko vysvětlit.“

Suše jsem se zasmála. Podařilo se mi zastavit Vivian, vysvobodit duše a při tom všem nikoho nezabít, ani sama neumřít. Vedla jsem si dobře. „Kde je Viv?“

„Byla tady, ale myslím, že teď je pryč. Táta říká, že se nejspíš nikdy neprobere, a tak našel někoho, kdo by se o ni mohl postarat.“

Zamračila jsem se a říkala jsem, kdo by to pro všechno na světě mohl udělat, než jsem si vzpomněla na svého prvního návštěvníka. Raquel se o ni dobře postará. Představa Vivian, spící a navěky osamocené,

mě rozesmutnila, ale alespoň bude v bezpečí před vílami.

Napadlo mě, kdy se totéž stane mně, kdy vyhořím.

„Tak, já bych měl dotaz,“ ozval se Lease. „Jak jsi to myslela, když jsi říkala, že pokud by sis nechala ty duše, mohla bys zůstat se mnou?“

Kousla jsem se do rtu. Lease neměl tušení, že je nesmrtelný, že má zářivou a věčnou duši. Otevřela jsem ústa a chtěla jsem mu to říct, ale nemohla jsem ze sebe ta slova vypravit. Měla jsem pocit, že jakmile bych to řekla, znamenalo by to konec mezi námi.

„Nevím,“ pokrčila jsem rameny a pokusila jsem se usmát. „Všechny ty duše, které mě spalovaly zevnitř, byla jsem z toho trochu vykolejená.“

„Jaky to byl pocit?“

Nervózně jsem se posunula. Když jsem si na to vzpomněla, začala mi být ještě větší zima; chtěla jsem zapomenout, jak nádherné to bylo. Nemohla jsem už nic takového prožít. Nikdy. „Těsné?“

„No, já jsem hlavně rád, že jsi v pořádku.“

„Já taky. No a co bylo tak důležité, že jsi musel odejít?“

„Á.“ Hodil na postel vedle mě tašku. „Myslel jsem si, že bys brala něco, čím by ses mohla zabavit, než tě pustí.“ Vytáhl krabici. Přesněji řečeno soupravu v krabici. První dvě řady seriálu Easton Heights.

„Mlč už!“ vykřikla jsem. „Ty jsi o mě měl opravdu

strach, Leasi?“

Usmál se, ale napětí na něm bylo patrné. „Měl jsem vážně strach, že tě ztratím!“

Přeběhla jsem k němu a poklepala jsem na postel vedle té své. „Takové štěstí mít nebudeš. A teď se budeš muset dívat na čtyřicet hodin Easton Heights v kuse se mnou!“

Pustil první disk, zavrtěl hlavou, pak si vylezl na postel vedle mě. „Malá cena za to, že tě můžu držet za ruku.“

Už mi nebyla zima.