Kiersten White

Paranormálové 02. Nikdo není bez viny

Z ČISTA JASNA

Och, píp. Zemřu.

Zemřu strašlivou, krutou, bolestivou smrtí.

Moje ruka visící podél boku sebou trhla a hmátla po růžovém paralyzéru, o němž jsem věděla, že tam není. Proč jsem kdy tohle chtěla? Co jsem si myslela? Práce v Mezinárodní agentuře pro zadržování paranormálů se sice mohla blížit dobrovolnému nevolnictví, a jistě, zažila jsem několik ošklivých střetů s upíry a čarodějnicemi a zvrácenými vílami, ale nebylo to vůbec nic ve srovnání s nebezpečím, s nímž jsem byla konfrontována teď.

Hodina tělocviku pro dívky.

Hrály jsme fotbal - bez chráničů holení. To děvče, které jsem měla krýt (stvoření tak mohutné, že to snad

musel být troll), se vyřítilo proti mně a z chřípí se mu prakticky valila pára. Připravila jsem se na náraz.

A pak mě najednou upoutala jasně modrá podzimní obloha. V dohledu nebyl ani jediný mráček. Ale proč jsem se podívala na nebe? Možná to bylo spojeno s mou náhlou neschopností dýchat. No tak, plíce. No tak. Musely přece v určitém okamžiku začít fungovat, ne? Před očima mi tančily jasné skvrny a já jsem přímo viděla svůj nekrolog: Tragédie nastala při fotbale. Jak ponižující.

Konečně mi do plic pronikl blahodárný vzduch. Nade mnou se nakláněla známá tvář lemovaná dlouhými tmavými vlasy. Moje normální kamarádka Carlee. „Jsi v pořádku?“ zeptala se.

„Greenová!“ vyštěkl jakýsi tenor. Byla jsem si téměř jistá, že slečna Lynnová má hlubší hlas než můj přítel.

„Zvedni už ten svůj zadek a zapoj se znovu do hry!“

Aha, Greenová. Když mi Lease zařídil padělání mých právních dokumentů, připadalo mi to jako hezké příjmení. Ale čím častěji ho slečna Lynnová vykřikovala, tím méně se mi líbilo. „GREENOVÁ!“ Carlee natáhla ruku a pomohla mi vstát.

„To je v pohodě. Já na fotbal taky dlabu.“ Usmála se a odběhla. Carlee ani náhodou na fotbal nedlabala.

Nebylo to spravedlivé. Já jsem zůstala trčet tady, stála jsem jako idiotka na blátivém hřišti, a Lease byl pryč na univerzitě. Ztrácím tu čas. A kdo ví, kolik mi ho vůbec ještě zbývá! Co když jsem spotřebovávala vzácné zbytky své duše na fotbal?

Možná bych si měla nechat vystavit potvrzení od doktora. Přímo jsem ho viděla: „Všem, koho se to týká: Evie trpí vzácnou zdravotní poruchou, v jejímž důsledku nemá dostatek své vlastní duše na to, aby mohla vést normální život. Proto by měla být okamžitě a natrvalo osvobozena od jakékoliv fyzické námahy spojené s pocením a srážením do bláta.“

Směšné. Ale zase, kdo ví, možná by to stálo za pokus. Leaseův otec má nějaké kontakty v nemocnici… Přikrčila jsem se, když mi nad hlavou prosvištěl míč.

Jedna z mých spoluhráček, zlomyslná zrzka, zaklela, když kolem mě probíhala. „Hlavičku, Greenová! Hlavičku!“

Carlee se zastavila. „Prostě předstírej křeče.“ Mrkla na mě jedním silně podmalovaným okem.

Popadla jsem se rukama za břicho a šourala jsem se ke slečně Lynnové, která stála na vápnem namalované bílé čáře na svěží trávě a sledovala hru jako generál ve válce.

Protočila panenky. „Co je to teď?“

Zadoufala jsem, že mi můj bledý obličej přijde na pomoc, a zakňourala jsem: „Křeče. Strašné.“

Neskočila mi na to a obě jsme to věděly, ale místo aby mou ubohoučkou lež vyvrátila, zakoulela očima a ukázala palcem k postranním čárám. „Příště budeš v brance.“

Díky moc, Carlee. Vynikající nápad. Kousek jsem poodešla, zhroutila jsem se na zem a trhala jsem skrovnou hnědnoucí trávu.

Takhle přece střední škola vypadat neměla.

Nechápejte mě špatně. Jsem supervděčná za to, že tu jsem. Vždycky jsem chtěla být normální, chodit do normální školy, dělat normální věci. Ale je to všechno tak, tak…

Normální.

Od té doby, co před měsícem začala škola, jsem nezažila ani jednu hádku mezi děvčaty. A ani žádné divoké mejdany, kam by se musela volat policie. A pokud jde o maškarní plesy a schůzky při měsíčku a vášnivé polibky na chodbách, no, tak k tomu můžu dodat jedině to, že Easton Heights, což byl dřív můj oblíbený televizní seriál, utržil v mých očích vážnou ránu.

Ale pořád ještě si myslím, že zamykací skříňky v šatně jsou bezva.

Abych zachovala zdání, držela jsem si ruku na žaludku. Ležet na zemi byla mnohem lepší pozice, když ji člověk zaujal dobrovolně. Sledovala jsem drobný proužek kouře, který se táhl po nebi.

Zamračila jsem se. To byl divný mrak. Byl úplně sám na jinak modrém nebi a bylo na něm ještě cosi… cosi zvláštního. Byl to snad záblesk blesku?

„Ptala jsem se, půjdeš na další hodinu?“

Ohromeně jsem se posadila a zašklebila se na slečnu Lynnovou. „Ano, určitě, díky.“ Spěchala jsem dovnitř. To už je tady fakt nuda, když hledám vzrušení v mracích.

Další hodinu jsem strávila pečlivým počítáním minut, které mi zbývají do víkendu, kdy uvidím Lease. Odpověď zněla, že moc, ale spočítat si to bylo zajímavější než, řekněme, dávat pozor na výklad naší učitelky o roli pohlaví v Drákulovi - ostatně s touhle knížkou mi radši ani nezačínejte. Bram Stoker si rozhodně nedal práci s podrobným studiem podkladů. Hlava mi začala klesat k nevyhnutelné srážce s lavicí, když se dveře rázně otevřely a dovnitř vešla sekretářka školy s papírkem. „Evelyn Greenová?“

Zvedla jsem ruku a ona pokývla. „Omluvenka z vyučování.“

Ožila jsem. Nikdy předtím mě ze školy neodvolali. Možná si Arianna chtěla někam vyjít. Byla dost vynalézavá a nevypočitatelná na to, aby zorganizovala něco takového.

I když až tolik zase ne. Ta by nevyšla ven za tak jasného dne, určitě ne s celým tím svým problémem, že byla upírka. Sevřel se mi žaludek. Co když se něco stalo? Co když měl Lease na campusu nějakou nehodu, co když upadl do bezvědomí a přestal být viditelný? Co když padl do rukou úřadům a ty ho teď pohřbí v

nějakém zařízení MAZP?

Musela jsem se ze všech sil ovládat, abych se nerozběhla, a šla jsem za úřednicí, malou ženou s nápadně, nepřirozeně světlými vlasy, jakž takž v klidu.

„Víte, kdo si sem pro mě přišel?“

„Vaše teta, myslím.“

No, tím se všechno vyjasnilo. Nebo by se to přinejmenším vyjasnilo, kdybych nějakou tetu měla. V duchu jsem projela seznam žen, vesměs paranormálních, které by se mohly vydávat za mou příbuznou. Nebyl to dlouhý seznam, a mě nenapadalo, proč by jediná z nich měla být tady. Vtrhla jsem do kanceláře. Tam stála zády ke mně žena v rozumných (čti: ošklivých) botách a s černými vlasy spoutanými do přísného uzlu. To snad není možné.

Raquel se otočila a usmála se.

Cítila jsem srdce až v krku. Na jedné straně to byla Raquel, a tedy osoba, která se nejvíce blížila něčemu jako matka. Na druhé straně to byla Raquel, jedna z hlavních šéfek MAZP, organizace, která se domnívala, že jsem mrtvá. Organizace, u které jsem opravdu, ale opravdu nechtěla, aby mě našla. A organizace, o níž jsem si myslela, že mě Raquel před ní chrání.

„Tady jsi.“ Přehodila si kabelku přes rameno a pokynula k dvoukřídlým dveřím vedoucím ven.

„Jdeme.“

Šla jsem za ní, úplně zmatená. Venku v zářivém denním světle před mou normální střední školou mi přišlo nesprávné být se ženou, která představovala všechno, co jsem nechala za sebou. Chtělo se mi k ní naklonit a obejmout ji - což bylo divné, protože my dvě jsme k sobě ve skutečnosti neměly doopravdy nikdy tak vřelý vztah, abychom se objímaly. A samozřejmě se mi také chtělo zabočit opačným směrem. O na představovala MAZP.

„Co tady děláš?“ zeptala jsem se.

„Soudě podle tvého překvapení budu muset předpokládat, že ti David nepředával mé vzkazy.“

„Leaseův otec? Jaké vzkazy?“

Vzdychla si. Moje interpretační obratnost jaksi zarezla, ale ten povzdech vyzněl jako Jsem unavená a vysvětlit tohle potrvá příliš dlouho.

Přes slunce přecházel stín; vzhlédla jsem a uviděla svůj proužek mraku. Pod ním rozhodně něco bylo, ale ne blesk. Něco pableskujícího. Něco paranormálního. Něco se září, skrze niž jsem byla s to vidět pouze já.

„Co se ?“ Má slova přerušil můj vlastní výkřik, když se mrak prudce snesl z oblohy, ovinul se kolem mě a odletěl zpátky do modři.

LEKCE LÉTÁNÍ

Stále ještě jsem křičela, když mi došel vzduch. Zalapala jsem po dechu a zadívala se dolů na

zem. Kolem mě se vrstvily pramínky mraku, ale nedokázaly ani zdaleka zatemnit skutečnost, že krajina plná stromů byla až příliš daleko pod námi.

Potlačila jsem další zaječení a upřela jsem oči na svůj pas. Kolem mě byly ovinuty dvě paže, které svým vzhledem budily pocit, že jsou strašlivě nehmotné. Neměla jsem ponětí, jak mě může něco, co vypadalo lehké jako vánek, držet tady nahoře, ale zrovna teď jsem o tom nemohla přemýšlet. Měla jsem naléhavější problémy. Například kam mě ten mrak nese a proč. A ještě horší bylo, že kolem nás létaly drobné jiskřičky a mně se vůbec nelíbily úvahy, jak velké mám asi šance

vyhnout se popravě elektrickým proudem. Chloupky na pažích mi trčely a chvěly se energií praskající kolem mě.

To je zlé, moc zlé.

Připravovala jsem se dát sbohem Zemi, když jsem pod námi uviděla své městečko a cosi mi došlo. Tohle bylo moje městečko. Skoncovala jsem s tím, že bych sebou dala manipulovat paranormály. Jestliže se mě ta věc mohla dotknout, tak se jí docela určitě můžu dotknout i já. A jestliže se jí můžu dotknout…

Zavřela jsem oči a zhluboka jsem se nadechla. Musela jsem to udělat. Ne proto, že bych chtěla - tohle byla otázka života a smrti. Pravděpodobné bylo, že to stejně nebude fungovat. Jsem možná ta Prázdná, schopná přímo vysát duše z paranormálů, ale to jsem udělala předtím jenom jednou. A bylo to jiné; ty duše byly uvězněny a ony ke mně chtěly přijít. Tahle věc mi nejspíš svou životní energii dát nechtěla.

Ale za pokus to přesto stálo. Narovnala jsem ramena, sáhla jsem za sebe a zapřela jsem ruku proti první pevné věci, kterou jsem ucítila; modlila jsem se při tom, aby ten tvor, ať už to byl kdokoliv, měl nějakou hruď.

Uvolnila jsem se, protože jsem chtěla, aby se otevřel kanál mezi mou rukou a duší Mračného monstra. Já to chci, myslela jsem si a v duchu jsem křičela zoufalstvím. Já to potřebuju.

Vytřeštila jsem oči v šoku, protože ta duše zapraskala suchým, nabitým teplem, když mi klouzala po paži a do mého nitra a pak pronikala ven, dokud se každičká část mého těla nerozechvěla.

Tvor ze sebe vydal pronikavý výkřik překvapení a bolesti. Trhl sebou zpátky a přerušil spojení; hlava mi zavířila, opojená přílivem nové, cizí energie.

A pak jsme padali.

To je vynikající nápad, Evie, jen tak dál, vysaj energii

z věci, která tě drží nahoře tisíce stop ve vzduchu. Jenže ta věc jaksi pořád ještě držela pohromadě. Nekontrolovatelně jsme vířili, ale nepadali jsme tak rychle, jak by se dalo předpokládat. Pokud bychom se dostali až na zem, byli bychom v pořádku.

Pustilo mě to. Vyjekla jsem, vydrápala jsem se tomu na nohu a chytla jsem se za ni. Vykřiklo to zoufalstvím, koplo do vzduchu, ale já jsem neměla v úmyslu to pustit. Byli jsme v tom společně. Země se prudce řítila k nám jako zelenooranžový koberec stromů.

Než jsem se mohla vzchopit, proletěla jsem korunou. Kolem mě létaly listy, protože jsem se odrazila od nějaké větve a pustila jsem se nohy svého mraku. Další větev mě švihla do boku, což mě zpomalilo natolik, že když jsme se já a země konečně setkaly, byl to jen takový pocit, jako kdyby do mě vrazil náklaďák.

Musela jsem mít zlámané všechny kosti v těle. Jinak nebylo možné, aby mě to tolik bolelo a přitom jsem měla ještě nějaké části, které zůstaly celé. Budu mít celé tělo v krunýři po zbytek života. To mi rozhodně zkomplikuje mazleni s Leasem. Alespoň se na nějakou dobu dostanu ze školy. A tělocvik se mě už rozhodně týkat nebude.

Tělem mi přebíhalo brnění elektrických výbojů, které nahradily bolest a způsobily, že jsem měla pocit, jako bych se nadnášela a mé končetiny byly neostré a rozpojené.

Och, píp. Byla jsem ochrnutá.

V panice jsem vyskočila na nohy a s hrůzou jsem si přejela rukama po těle. No, uch. Když jsem mohla udělat tohle, nebyla jsem nejspíš ochrnutá. Tak proč jsem si připadala tak divně? A kde bylo Mračné monstrum?

„To je strašné!“ zachrastil hlas znějící jako šustot větru v suchých listech. „Co mi to udělalo?“

To drobné stvoření, dosud zakryté pramínky mraku, které na něm ulpívaly, se plazilo blátem ke mně. I když to vypadalo jako člověk, bylo to drobné - skoro jako dítě. Oči tomu blýskaly zářivě bíle jako blesk, ale zbytek rysů byl rozmazaný a neurčitý; dokonce i barva byla stejná jako světlý stín mraku. Komukoliv jinému by to připadalo jako oživlý kus neprostupné mlhy, ale moje oči, jež dokázaly prohlédnout mimikry, viděly všechno.

O krok jsem ucouvla a snažila jsem se neklopýtnout přes vyčnívající kořeny stromu, který byl tak hodný, že přerušil můj pád. „Hele, já jsem se tě neprosila, abys mě popadl a odletěl se mnou!“

„Ono mi to vzalo - ono mi to vzalo kus mě. Vrať mi to.“

Opřela jsem se zády o kmen stromu. Tvoreček levitoval, pak se otočil do svislé polohy a vznášel se přede mnou. Drobné výboje blesku ho obklopovaly jako pavučina. Údy mu splývaly s mrakem a zase se z nich vynořovaly - chvíli tam byly, chvíli zase ne ?, ale vyzařovala z něj nepopiratelná síla a moc.

Na tohle jsem rozhodně neměla. Zdvihla jsem ruku a snažila jsem se vypadat odvážněji, než jsem se doopravdy cítila. „Nech mě na pokoji, nebo si vezmu všechno.“ Hlas se mi třásl dílem strachy, ale dílem touhou. Prsty mě svrběly, mé tělo toužilo. Ochutnat nestačilo. Chtěla jsem zbytek.

Ne, nechtěla. Nemohla jsem to mít. Nechtěla jsem to. Nebyla jsem taková. Vrátila bych to, kdybych mohla, ale nevěděla jsem jak.

Mračné monstrum se na mě zadívalo přimhouřenýma, blýskajícíma očima. Vzduch mezi námi byl suchý a horký, nabitý praskající elektřinou. Zabije mě to. Zhluboka jsem se nadechla a říkala jsem si, jak moc to asi bude bolet, až ta věc vystřelí s ostrým výbuchem vzduchu zpátky nahoru k nebi. Sledovala

jsem, jak se to vznáší výš, občas zabočí stranou nebo ztrácí výšku, a pak začne znovu stoupat. A pak to bylo pryč.

Rozechvěle jsem vydechla úlevou a opřela se o strom. Pokud jsem kdy snila o tom, že se stane něco, díky čemu by můj život byl zase vzrušivější, neměla jsem na mysli zrovna tohle. Zjevně jsem zapomněla, co obnáší zaplést se s paranormály - skutečnými, nekontrolovatelnými paranormály.

Strach. Spousty a spousty strachu.

A teď jsem s sebou neměla ani Žaha, který by mě uklidnil. Odhodlaně jsem vykročila kupředu a začala jsem rozebírat svou situaci. Když mě Mračné monstrum popadlo, upustila jsem tašku, což znamenalo, že jsem bez mobilu. A i když jsem si byla vcelku jistá, že jsme byli blízko domova, když jsme spadli z mraků, kdo ví, jak dalece jsme se při tom pádu odchýlili z kurzu? Jak asi rozlehlý může být les uprostřed Virginie?

Nepochybně na to přijdu.

Když jsem o hodinu později narazila na silnici, byla jsem unavená, zpocená a sklíčená. Jak velká je to náhoda, že se Raquel objevila přesně ve chvíli, kdy se mě pokusil unést nějaký paranormál? O co jí šlo, když nejprve předstírala, že přeruší mé vazby na MAZP, a pak si pro mě znovu přišla? Nechtělo se mi věřit, že by jejím cílem bylo vylákat mě ze školy, aby mě mohlo popadnout Mračné monstrum, ale připadalo mi to jako nejpravděpodobnější vysvětlení. Pomyšlení na to, že by Raquel - která pro mě byla během mých let ve Středisku cosi jako matka - udělala něco takového, mi rozdírala srdce.

Ale dobře. Pokud MAZP chtěla hrát tímto způsobem, tak ať. Natáhla jsem ruku a usmála se, zlomyslně a arogantně. Teď už jsem se o sebe dokázala postarat.

Otřásla jsem se a zatřepala jsem rukou, abych se

zbavila toho brnění. Ne. Už nikdy nic takového neudělám. Nikdy. Až příliš se mi to líbilo.

Můj vnitřní kompas byl lepší, než bych od něj byla očekávala, protože se mi na té silnici podařilo nabrat správný směr. Když jsem uviděla zatáčku k Leaseovu domu, vlastně jsem se rozplakala úlevou. K mému starému domu, než se Lease vystěhoval a já jsem se sestěhovala s Ariannou, abych se vyhnula trapné situaci, že bych bydlela s otcem svého přítele. Vyběhla jsem po úzké klikaté příjezdové cestě a vtrhla jsem do dveří obýváku.

Raquel seděla na gauči.

„Co to je za nesmysl?“ zaječela jsem.

Vyskočila a popadla mě, než jsem stačila pomyslet na to, abych tomu zabránila. Ztuhla jsem. A pak jsem pochopila, že mě objímá.

„Neviděla jsem tě několik měsíců a ty se pak jako první věc necháš unést! Myslela jsem, že se snažíš být normální!“ Odtáhla se a dívala se na mě se slzami v očích.

„To chceš říct, že ty jsi tu věc neposlala?“

„Nebesa, ne!“

„Co to bylo?“

David vklopýtal do místnosti s telefonem v ruce a s úlevou ve tváři. „Takže jsi v pořádku!“

„Kromě toho, že mě unesl živý mrak a upustil mě tisíce stop nad zemí? Jasně, je mi skvěle.“

„Takže to byla sylfa!“ David triumfálně ukázal na Raquel. „Říkal jsem ti, že existují!“

Raquel stiskla rty a to bylo to jediné, co mohla udělat, aby potlačila povzdech. „Ano, zdálo by se, že jsi měl pravdu.“

„Páni.“ David si projel rukama husté tmavé vlasy, z očí mu zářilo vzrušení. „Páni. Sylfa. Podle mě to je vůbec první potvrzený kontakt!“

Zdvihla jsem ruku. „Ehmm, cože? Dívka byla

unesena takzvanou sylfou? Nechtěl by mi někdo vysvětlit, co to je a proč se to rozhodlo vzít mě na vzdušnou exkurzi po našem krásném státě?“

„Sylfy jsou vzdušní elementálové.“ Raquel mluvila rychle a vrhla neklidný pohled na Davida, jako by chtěla dokázat, že i když v ně předtím nevěřila, stále ještě o nich ví víc než on. „Soudí se, že jsou vzdálení příbuzní víl. Domnívali jsme se, že buďto nikdy neexistovaly, nebo prostě zanikly, ale to jsme si mysleli jen proto, že sylfa by se nikdy dobrovolně nedotkla země, takže nebylo možné nějakou najít a pátrat po nich by znamenalo obrovskou ztrátu času.“ Vrhla na Davida další ze svých výmluvných pohledů.

„Á, no tak, tady jde o to, že já jsem se prostě specializoval na vzdušné bytosti a ty ses soustřeďovala na běžné paranormály jako jednorožce a rarášky.“ David na mě mrkl, jako bych byla do jejich hry nějak zasvěcená. „Ona vždycky žárlila na to, že já znám všechny ty opravdu výjimečné bytosti.“

Teď jsem to byla já, kdo potlačil otrávený povzdech.

„Vzdušní elementálové, jasně. Skvělé. Jenže ví někdo proč? Říkali jste, že jsou možná příbuzní s vílami?“ Moje otrávenost se změnila v knedlík strachu. Nechtěla jsem, aby se mi víly vrátily do života.

Oni oba však mlčeli. Pak si Raquel odkašlala a přiškrceně řekla: „Vždycky bychom se mohli zeptat Cressedy, jestli něco neví.“ Vyslovila to „Cresseda“ - jméno Leaseovy matky a místního vodního elementála

– s podivným důrazem.

„Ne, to vlastně nemůžeme.“ David přešlápl na koberci. „Nepodařilo se mi přivolat ji na hladinu už několik měsíců. Od té doby, co se Lease odstěhoval.“ Mluvil tiše, ale bolest skrývající se pod jeho slovy byla zjevná. Chtělo se mi ho obejmout. Bylo dost zlé, že se zamiloval do nesmrtelné vodní nymfy, ale ještě horší bylo, že s ním zůstala v lidské podobě jenom rok. Ale

že by ho teď opustila úplně, protože tu Lease není? Tuhle bolest jsem si představit nedokázala.

Vlastně jsem si ji představit dovedla. Často jsem si ji představovala. V některých dnech jsem mohla dělat jediné - nepředstavovat si ji. Být smrtelníkem ve dvojici smrtelník/nesmrtelná bylo něco, co jsem chápala až příliš dobře.

Stále ještě jsem ale neřekla Leaseovi, že nikdy nezemře. Pomyšlení, že by se mohl vzdát tohoto života

– toho tady, se mnou ?, aby přišel na to, jak být nesmrtelný, mě děsilo. Ale řeknu mu to. Brzy. Hodně brzy.

Snad.

Raquel se napřímila a vypadala potěšeně. „No, tak tohle je něco, s čím ti mohu pomoct. Seženu všechny své výzkumné pracovníky specializované na vzdušné elementály. Je divné, že se to objevilo teď, zvláště vzhledem k nedávným zvratům v populaci elementálů. My to zjistíme. Ale kvůli tomu tady nejsem.“

Zamračila jsem se. „No tak proč tu tedy vlastně jsi?“

„MAZP potřebuje tvou pomoc.“

PRACOVNÍ POHOVORY

Raquel.“ David promluvil tiše a rozmrzele.

„Evie se nedá vtáhnout zpátky do MAZP. Jaký

by pak mělo význam jim říkat, že je mrtvá, když ty se tu o šest měsíců později objevíš a odvedeš ji tam zpátky?“

„Říkala jsem ti, situace je teď jiná.“

Znovu jsem zdvihla ruku, protože mě nebavilo, jak se tady baví o něčem, o čem nic nevím. „Tohle beru, díky. Stýská se mi po tobě, rozhodně, ale nechci se vrátit do MAZP. Vy sterilizujete vlkodlaky!“ To byl jeden z mnoha zločinů, jež, jak jsem zjistila, spáchala Mezinárodní agentura pro potlačování paranormálů ve jménu zvýšení bezpečnosti na světě.

Raquel se kolem očí objevil napjatý výraz. „Tyhle

praktiky už se neprovozují. Jak už jsem vysvětlila Davidovi, situace se během tvé nepřítomnosti dramaticky změnila. Naši politiku vůči neagresivním paranormálům jsme podrobili vážné revizi, jejíž součástí jsou i větší práva pro vlkodlaky. S veškerou eugenikou jsme úplně skoncovali. Na MAZP toho bylo hodně nesprávného - a pořád ještě je ?, ale ty i já víme, kolik dobrého agentura dělá. A já jsem teď supervizorka, což znamená, že mám konečné slovo při většině rozhodnutí.“

Založila jsem paže a zamračila se. „Já nebudu pracovat s vílami.“ Neviděla jsem Retha od doby, kdy za mnou přišel na návštěvu do nemocnice poté, co jsem propustila duše, a už jsem ho nikdy vidět nechtěla. Ani jeho, ani žádnou z těch ostatních strašlivých, manipulativních, amorálních, psychotických - další negativní přívlastky si dosaďte podle svého - víl. Zvláště ne po dnešku, jestliže ta sylfa byla s nimi. Nehodlala jsem na sebe upoutávat jejich pozornost tím, že bych se jich držela po cestě Vílími stezkami za ruku.

Usmála se. „Chápu. Mou první iniciativou vlastně bylo zbavit MAZP závislosti na vílích kouzlech. Myslím, že tě potěší, když ti řeknu, že dnes je využíváme pouze ve čtyřicetiprocentním rozsahu oproti dřívějšku.“

„Čtyřicet procent? To je pořád ještě asi o sto procent víc, než by mi vyhovovalo.“

„Máme pro tebe způsob, jak pracovat efektivně bez jakékoliv součinnosti víl.“

„Efektivně pracovat na čem?“

Pohlédla na Davida, který se zaškaredil. „Já s tímhle nechci mít nic společného.“

„S ohledem na to,“ pronesla Raquel a povýšeně zdvihla obočí, „bych ocenila, kdybys odešel z místnosti. Nemohu koneckonců poskytovat důvěrné informace

dvěma mrtvým lidem.“

Nepochopila jsem to, dokud jsem si nevzpomněla, že David asi před osmnácti lety pracoval pro nyní zrušenou Americkou agenturu pro paranormály a pak předstíral svou vlastní smrt, aby se odtud dostal. Nabyla jsem dojmu, že to je u těchhle institucí oblíbený způsob. Jistě, já jsem svou vlastní smrt nepředstírala; Raquel to vykonstruovala za mě, aby mě nepřišli hledat, když jsem zmizela.

„Zjevně zapomínáš, že jsem Eviin zákonný poručník,“ osopil se na ni David.

„A ty zjevně zapomínáš, že na tvém poručnictví není naprosto nic zákonného vzhledem k tomu, že veškeré doklady jsou padělané.“

„Nezkoušej to na mě se zákonností! Mezinárodní organizace s absolutní beztrestností na americké půdě, nemluvě ani ?“

Přední dveře se rozlétly a dovnitř vběhl Lease. Srdce mi radostně poskočilo v hrudi, jako pokaždé, když mě překvapil. Jeho obvyklé vzezření tmavovlasého, tmavookého hezounka prosvítalo jeho skutečným vzhledem připomínajícím vodu v lidské podobě.

Byl naprosto nádherný.

„Evie!“ Vzal mě do náručí, zdvihl mě ze země a stiskl mě tak pevně, že jsem si až teď uvědomila, že jsem vlastně přestála docela vážné potlučení.

Přes bolest jsem se rozesmála, šťastná, že z celého tohohle zmatku alespoň získám trochu půjčeného času navíc. Postavil mě na zem, podržel si mě od sebe na délku paže a zkoumal mě. „Jsi v pořádku?“

„Jenom pár modřin. Ale jinak jsem fakt v pohodě.“

„Jak jsi mu unikla?“ Do háje.

Raquel a David se na mě oba zmateně podívali.

„Ano, jak jsi vyvázla?“ zeptala se Raquel. Předtím se tak horlivě dohadovali, že se mě zapomněli zeptat. Já

jsem tomu jaksi dávala přednost.

Kousla jsem se do rtu. „No, já, byli jsme vysoko. Opravdu, opravdu vysoko. A ten divný mrak a ty blesky a ty věci s vílami. Nevěděla jsem, kam mě nese ani proč, a měla jsem takový strach, že jsem udělala jedinou věc, na kterou jsem dokázala připadnout.“

„A to?“ naléhal Lease a tváří mu přelétl stín obav. Pokrčila jsem rameny v drobném provinilém gestu.

„Trochu jsem si vzala.“ Protože jsem nemohla snést obavy v jeho očích, urychleně jsem dodala: „Jenom kousíček - ne tolik, aby mu to ublížilo, vážně, jen tolik, abych to překvapila, a pak jsme padali, a ono se to snažilo mě setřást, ale já jsem se držela a pak můj pád zarazily nějaké stromy. A Mračné monstrum bylo potom v pohodě, vážně bylo. Jenom bylo takové naštvané. A pak odletělo.“ Nezmínila jsem se o tom, jak rozkolísaně odlétalo. Bylo zřejmě zmatené.

Můj příběh byl přijat v mrtvém tichu. A náhle, místo abych si připadala provinile, jsem se příšerně rozčilila. Kdo mě tady může soudit? Nebylo to tak, že bych začala být jako Vivian a vysávala život ze všeho kolem sebe. „Neměla jsem žádnou jinou volbu! Měli byste být rádi, že jsem našla způsob, jak se bránit.“

Lease rychle zavrtěl hlavou a stiskl mi ruku. „Já taky rád jsem. Vážně. Jen si pamatuju, co to s tebou udělalo předtím, a mám strach, že ?“

„To vůbec nemusíš! Vždyť to skoro nic nebylo. Slibuju.“ Vivian zešílela a sála duše ze všeho paranormálního, co dokázala najít, pod záminkou, že ty bytosti „vysvobozuje“ z tohoto světa, ale ve skutečnosti proto, že se jí líbil pocit, který při tom měla. Já jsem jí pak všechny ty duše vzala a když jsem je měla v sobě - byla jsem na několik minut nesmrtelná. Bylo divné a nádherné a omamné, že jsem byla tak mocná, tak odpoutaná od svého smrtelného života. Na jeden strašlivý okamžik jsem se ocitla v

pokušení smrtelnost zcela opustit… vzít Leaseovi jeho duši. Raději jsem na to příliš nemyslela.

„Je to pořád ještě v tobě?“

Předtím mě vůbec nenapadlo se podívat. V žaludku mi vyrostl nervózní knedlík, rozpřáhla jsem paže a hledala jsem cokoliv, co bych měla pod kůží. Nic. Ale tady - drobná jiskérka pod mou dlaní. Vtom však zmizela. Nejspíš to nebylo nic. Absolutně nic.

„Ne,“ odpověděla jsem rezolutně. „Nejspíš jsem si nevzala dost na to, aby to mělo nějaký účinek. Nevidím nic kromě obyčejné staré Evie.“

Lease se zazubil a přitáhl si mě blíž. „Ty jsi nikdy nebyla obyčejná.“

David si odkašlal. „No, tak hlavně že jsi v pořádku, to je to nejdůležitější. Co kdybyste si vy dva došli udělat něco k jídlu?“

Raquel znechuceně našpulila rty. Vytáčet ji doběla bylo zřejmě v rodině Pirellových společné otci i synovi. Lease měl na to zrovna takový talent jako David. „Ještě jsem s ní nedomluvila,“ ozvala se Raquel.

David vypadal, že jí chce odporovat, takže jsem se do věci vložila. „Klid, to je v pořádku. Může mi sdělit, co potřebuje; čemu to uškodí?“

Lease a David si vyměnili shodně zamračené pohledy. Nepřipadalo v úvahu, že já a Raquel bychom spolu mohly vést skutečný rozhovor. A já jsem ji na rozdíl od Lease a jeho otce měla ráda. Hodně. Chtěla jsem vědět, jak se celou dobu měla, zjistit, jak se situace vyvíjela po mém odchodu, prostě takovéhle věci. Náhle se mnou seděl v pokoji můj starý život a já jsem si uvědomila, že po některých jeho částech se mi stýská.

Zejména po Lish, ale ta je pryč jednou provždy.

Otočila jsem se k Leaseovi. „Co kdyby ses zašel podívat za svou matkou? A zeptal se jí, jestli ví něco o sylfách.“

„O sylfách? Vážně?“ Podíval se na otce, protože pochopil, jak nadšený tím David bude. Možné také je, že Leaseův zájem vycházel z toho, že on sám byl zpoloviny elementál. Zajímalo by mě, nakolik ho tento svět láká, kolik se chce dozvědět o něm a tudíž i o sobě. Nejlepší bude nenechat ho o tom dlouho přemýšlet.

Chtěla jsem, aby zůstal pevně zakořeněný v tomto světě. „Ano. Takže jdeš za matkou?“ Byla bych mu nabídla, že s ním půjdu později také, ale pravda byla, že Cresseda mi stále ještě tak trochu naháněla strach. Nesmrtelní elementálové fungují na velice odlišné rovině než my a jen máloco nás spojuje. Mluvit s někým takovým je jako snažit se pochopit teoretickou matematiku dřív, než zvládnete násobilku - výsledkem bude, že budete pochybovat, zda jste vůbec pochopili, s kterými čísly máte začít.

Bylo tak divné si uvědomovat, že Lease vzešel z Cressedy. Byl tak lidský, tak blízký. Ale to bude muset nakonec pominout. Zvolna se přestane starat, začne být postupně jako jeho matka, krásný a cizí a navěky jiný? Nebo prostě jednoho dne procitne - vzdá se tohoto života kvůli životu věčnému? Jak dlouho potrvá, než začne být stejný jako ostatní nesmrtelní elementálové?

„Je pravděpodobnější, že tobě se ukáže,“ řekl David Leaseovi. Ohlédla jsem se na něj. Byl tak dobrý, pokud jde o skrývání vlastní bolesti před synem, ale já jsem mu ji viděla vepsánu ve svěšené křivce ramen.

Prosím, prosím, ať na jeho místě nejsem jednou já. Zdálo se, že Leaseovi se zuřivě nechce nechat mě s

Raquel, ale přikývl. „Vrátím se co nevidět.“ Kvapně vyšel ze dveří.

„Než nás zase někdo vyruší, nech mě vyložit ti podmínky.“ Raquel mě nasměrovala ke gauči a posadila se. „Budeš pracovat pro MAZP jako smluvní pracovník na částečný úvazek.“

„Co to znamená?“

„Znamená to, že pro nás budeš pracovat, protože chceš, a pouze na projektech, které si vybereš. Když budeš chtít skončit, skončíš. Nemusíš se vracet zpátky do Střediska. Zavoláme, když tě budeme potřebovat. Nebudeš mít žádné závazky, žádný dohled kromě mého. Nebudeš zpátky v MAZP, ne doopravdy - budeš prostě pomáhat mně s některými věcmi, pro něž máš mimořádné schopnosti.“

Zamračila jsem se. Ona byla ochotná připustit, že nejsem doopravdy mrtvá, a našla pro mě způsob, jak pracovat s nimi, aniž bych musela pracovat pro ně. MAZP byla celá založená na kontrole. Pokud jsou ochotni se této kontroly vzdát, aby se jim vrátily mé schopnosti prohlédnout krycí mimikry, pak se agentura musí skutečně měnit.

„Cože? Co jsi jim řekla? Nezpůsobila sis tím problémy?“ zeptala jsem se.

„Staly se i podivnější věci než to, že paranormálové vstali z mrtvých. Protože jsme nikdy neměli důkaz, že bys byla mrtvá, mí kolegové supervizoři nijak nezpochybňovali, když jsem jim řekla, že jsem tě našla živou. Dala jsem jim jasně najevo, že nebudeš komunikovat s nikým kromě mě, a odmítla jsem tě kontaktovat, dokud nebylo jednoznačně dohodnuto, že budeš naprosto samostatná, že už nebudeš klasifikována ani regulována MAZP.“

„Nezpůsobilo ti to problémy?“

„Po těch vážných chybách v řízení loni v dubnu, které vedly k tolika úmrtím a zmizením, nezůstal nikdo v pozici, v níž by mi mohl působit problémy.“

„Ale oni s tím vším souhlasili? Vážně?“

Raquel vydala povzdech typu Potřebuju dovolenou.

„Na rovinu řečeno jsme se pohádali. Když Viv - po těch nešťastných událostech máme vážný nedostatek personálu. Nejsme s to reagovat tak rychle či efektivně

na zprávy o upírech či vlkodlacích. Naše stopovací opatření zjevně zcela selhávají u paranormálů, kteří obvykle setrvávají v jedné specifické oblasti, a vyskytly se nepotvrzené zprávy, že jedna kolonie trollů ovládla celou jednu čtvrť ve Švédsku. Taky“ - zamračila se ?

„začal na středisko útočit jeden poltergeist a nikdo není s to zjistit, kde se nachází, abychom ho mohli zneškodnit.“

„Takže v zásadě jste beze mě v koncích.“ Nedokázala jsem si odpustit samolibé zazubení. Bylo svým způsobem příjemné vědět, že bez mých očí se MAZP hroutí.

Raquel pohlédla na strop a vydala ze sebe další povzdech vyjadřující dlouhodobé utrpení. „To je jeden způsob, jak by se to dalo říct.“

„Tohle není Eviin problém,“ zasáhl David. „Pokud jde MAZP ke dnu, popřeju jí šťastnou cestu.“ Bezděčně jsem přivřela oči, protože ve mně vzplanula potřeba zastat se svých bývalých zaměstnavatelů. Jistě, upíři tady se umravňovali sami, ale mě jeden málem zabil, když mi bylo osm. Zbytek světa nebyl paranormální jako tohle město. Některé bytosti byly děsivé. Některé bytosti byly vražedné. A většina lidí o tom neměla nejmenší tušení, což znamenalo, že neměli možnost se bránit.

Raquel ho ignorovala. „Úkoly, jimiž budeš pověřována, budou jednoduché a bezpečné. A, jak už jsem řekla, budeš je plnit na bázi naprosté dobrovolnosti.“

„Jak to bude fungovat? Chodím do školy.“ Byť byla ta škola sebenudnější, potřebovala jsem si v ní vést dobře. Musela jsem se dostat do Georgetownu jako Lease.

„Budeme pracovat v době, kdy ti to nebude narušovat harmonogram.“

„To podezřele zavání závislostí na Vílích stezkách.“

Lease bouchl předními dveřmi, obličej měl zachmuřený obavami. „Ona nepřichází.“

David zavrtěl hlavou. „Nepřijde pokaždé. Neber si to osobně.“ To bylo zajímavé - copak Lease nevěděl, že Cresseda už se Davidovi neukazuje? Raquel ostře pohlédla na Lease a pak na Davida; bylo jasné, že to v hlavě přemílá, ale já jsem neměla ponětí, proč.

Lease si přejel rukou po tváři, pak se podíval na Raquel. „Co tu vlastně děláte?“

„Přišla jsem požádat Evie o pomoc s některými projekty. Vás také, pokud chcete.“

David se napřímil a Lease sevřel čelisti; i jeho krycí mimikry se vlnilo obtížně ovládaným hněvem. „My nechceme.“

Odpovídal snad místo mě? Byt bych ho měla seberaději, tohle nebyla jeho věc. „Leasi, můžu si s tebou promluvit?“

Povytáhl obočí a šel za mnou do kuchyně. Jasně žluté stěny mě dnes nijak nerozveselily. Popadl mě za ruku, přitáhl si mě těsně k sobě a zamračil se ještě víc.

„Snad o tom nechceš vážně uvažovat, nebo ano? Mě tam sice možná omylem zavřeli na zámek, ale ty jsi tam byla vězeň zrovna jako já. Jak o tom můžeš vůbec uvažovat po tom všem, co jsi viděla? A nezdá se ti trochu podezřelé, že jsme neměli žádné problémy, dokud se neobjevila Raquel?“

V hrudi mi ostře vzplál hněv. Jistě, nakrátko jsem si myslela totéž, ale tohle byla Raquel. Moje Raquel. „Ona by to neudělala. Měla o mě stejný strach jako ty. Mimochodem, co tu vlastně mám na práci? Chodím do školy, pracuju v restauraci, počítám dny do víkendu. V MAZP jsem alespoň pomáhala lidem!“

„Ano, pomáhala lidem! Ale kolika paranormálům jsi ublížila?“

Do očí mi vhrkly slzy. On to nechápal. Nikdy neviděl v MAZP nic než zlo. Jenže oni mě vzali k sobě, starali

se o mě. Nechtěla jsem ani pomyslet na to, kde bych byla bez nich.

„A kolika paranormálům pomáhám teď, co? Situace v MAZP se změnila. Můžu pomáhat i paranormálům, například vlkodlakům, kteří nevědí, co se děje, nebo té trollí kolonii - můžu je najít a přesvědčit je, aby se přesunuli, než začnou mít problémy!“

Lease zavrtěl hlavou. „To můžeme udělat s tátou.“

„Nemůžeme! Nemáme potřebné zdroje!“

„Jako třeba víly?“

Podráždilo mě, že použil mou minulost proti mně. Předtím jsem si nebyla jistá, zda chci pracovat pro Raquel, ale z nějakého důvodu mě jeho zarputilé trvání na tom, že bych to dělat neměla, k tomu přímo ponoukalo. Jemu to mohlo takhle vyhovovat, když byl pryč na univerzitě a dělal velké a důležité věci pro svou budoucnost. Budoucnost, která potrvá navěky, i když on o tom nevěděl. Ale já jsem trčela tady, unuděná a osamělá, a pomalu jsem vyhořívala a nic jsem za to nedostávala.

Bojovala jsem za návrat, když se na stěně objevil zářivý obrys vílích dveří.

SEZAME, OTEVŘI SE

Zamrkala jsem proti tomuto světlu, a nevěřícně jsem ztuhla. Neviděla jsem vílí dveře od oné

noci s Vivian a Rethem a doufala jsem, že už je ani nikdy neuvidím.

Lease však neztuhl. Vrhl se na druhou stranu kuchyně a popadl jednu ze železných pánví, které jeho otec vždycky nechával venku. Z temnoty se vynořila postava a otočila hlavu právě včas na to, aby viděla, jak se Lease vší silou rozpřahuje.

Víla se prudce sehnula, udělala kotrmelec a o několik stop odskočila. Lease se otočil a chystal se k novému úderu.

„Hele, hele, co to má být?“ řekla víla se smíchem.

Na celé té věci bylo něco chybného, něco

nepatřičného. Přimhouřenýma očima jsem se na vílu zadívala. Moje výška, pískově světlé vlasy, zářivě modré oči, dolíčky ve tvářích a ?

„Leasi, přestaň!“ V reakci na můj výkřik natáhl paži vzhůru těsně před rozmáchnutím, ztratil rovnováhu, klopýtl a skončil na žulové desce linky. Zmateně se na mě podíval. Zavrtěla jsem hlavou, protože jsem měla stejný pocit. Neměla jsem ponětí, jak je to možné, ale to, co jsem viděla pod kůží toho chlapce, se nedalo popřít.

Nic.

„On není víla,“ vysvětlila jsem. Ohlédla jsem se zpátky ke dveřím, ale ty už tam nebyly. Sledovala jsem je po celou dobu; ten hoch byl to jediné, co z nich vyšlo ven. Vůbec žádná víla.

Tohle nebylo možné.

„Jsi si jistá?“ Lease dosud držel pánev připravenou k úderu a nespouštěl z hocha oči. Nebo vlastně spíš jinocha. Vypadal stejně starý jako my, možná byl o rok či dva mladší.

Nevíla se na mě usmála a mrkla, pak vyskočila a usadila se na desce linky. „To není zrovna uvítání, jaké jsem čekal, ale já to tvému chlapci odpouštím - je úžasný.“

Raquel vtrhla do místnosti, pak se zamračeně zadívala na Blonďáčka. „Jdeš pozdě.“

Pokrčil rameny a vzal si z mísy s ovocem vedle sebe jablko. „Zabloudil jsem.“ Mocně se do jablka zakousl, hlasitě ho křoupal, pak zezelenal a vyplivl sousto do výlevky. S úlevným výdechem hodil jablko Leaseovi, který v instinktivní reakci pustil pánev, aby mohl jablko chytit.

Kov dosud řinčel, když za Raquel vešel David. „Kdo je to?“

„Víla určitě ne,“ odpověděla jsem. Blonďáček stál nahoře na desce linky, hlavou se téměř dotýkal stropu.

Pak se s veselým pozdravem odrazil a doskočil na nohy.

Nespouštěla jsem z něj oči a hledala jsem něco, cokoliv, pod jeho kůží. Žádné krycí mimikry neměl. I šaty měl normální, světle modré tričko s potiskem a slušivé džínsy. „Jak jsi to udělal?“ zeptala jsem se.

„Spousta praxe. Měla bys mě vidět, jak chodím po rukou.“

„Ty dveře! Jak jsi mohl přijít vílími dveřmi sám?“

„Jo tohle?“ Prohrábl si kučeravé vlasy a pohlédl na místo, kde předtím byly dveře. „Snadno. To takhle přijdeš ke zdi a“ - naklonil se těsně ke stěně, my všichni jsme se nakláněli s ním a bez dechu jsme ho sledovali - „sezame, otevři se!“ Dramaticky zdvihl paže do vzduchu.

Nic se nestalo. „Hm.“ Otočil se a pokrčil rameny.

„No, myslím, že jsem nahraný.“

Raquel ze sebe vydala povzdech, který jsem dobře znávala - byl to její povzdech typu Evie, Evie, Evie. Ale tentokrát pokračovala unaveným „Jacku. Prosím, přestaň šaškovat. Jsme tady služebně.“

„Ano prosím,“ odpověděl; oči měl vykulené a vážné. Raquel se otočila a zamířila zpátky do obýváku, a Jack mě zlehka zatáhl za konec ohonu a loudal se za ní.

Kdo pro všechno na světě je tohle stvoření?

Lease mě vzal za ruku. „Máš nějakou představu, co se to tady děje?“

Zavrtěla jsem hlavou. Nikdy předtím jsem neviděla nikoho, kdo by dokázal projít vílími dveřmi nebo cestovat po Vílích stezkách, pokud ho nedoprovázela nějaká víla. Na Stezkách jste dokonce ani nemohli pustit vílinu ruku, jinak byste se navždy ztratili v nekonečné temnotě. Pořád ještě mě pronásledují děsivé sny o tom, že tam jsem sama.

David, Lease a já jsme opatrně zamířili do vedlejší místnosti, napjatí, zda na nás někdo nezaútočí. Ale

Jack seděl neskutečně ležérně na opěradle gauče.

„Jack je ten, o němž jsem ti chtěla říct, Evie.“ Raquel se na nás blahosklonně usmála. „Díky němu tě můžeme přepravovat na místo určení a zpátky stejnou rychlostí, jakou to dělaly víly. Nikdy nebudeš muset pracovat s vílami.“

„Cože?“ Viděla jsem to na vlastní oči, ale stále ještě jsem tomu nevěřila. Pak mi něco došlo. „Sundej si tričko!“

„Já nejsem ten typ!“ Zamyšleně se zamračil. „Ale když se nad tím tak zamyslím, proč vlastně ne?“ Přetáhl si tričko přes hlavu. Pod ním se objevil štíhlý trup, který by za jiných okolností možná vzbudil obdiv, ale dnes způsobil jen ještě větší zmatek. Ani pod ním absolutně nic neprosvítalo. Tolik k mé teorii, že skrýval něco paranormálního pod šaty.

Zlostně jsem se začervenala a podívala se na Raquel.

„Co je zač? Mně se tam nejeví nic!“

„On není žádné nic. Jen nadaný chlapec.“

„Tak jak potom udělal ty dveře? Jak se dostal přes Stezky?“

„Moment, už si můžu obléknout to tričko? Nebo jsi snad chtěla, abych si sundal i kalhoty?“

Lease a já jsme se svorně pochmurně zakabonili.

„Jedině kdybys chtěl, abych zvracela,“ odsekla jsem.

Z Raquelina komunikátoru se ozvalo drobné pípnutí a ona ho vytáhla a prolétla zprávu. „Jacku, musíme jít. Evie, uvažuj o mé nabídce a za pár dnů si promluvíme znovu.“ Vzhlédla ke mně a usmála se; tentokrát měla úsměv i v přísných očích a vypadala překvapivě půvabně. „A ráda jsem tě zase viděla.“

Vrhla jsem se jí do náručí. „Já tebe taky.“

„Davide,“ řekla - hlas měla upjatější, když se k němu obracela - a pokývla mu. On jí kývnutí oplatil a očima na ní spočinul o trochu déle, než bylo zapotřebí.

„Leasi.“

Lease zavrtěl hlavou a mrzutě se zadíval stranou.

Jack seskočil z gauče a natáhl si zase tričko. „Když budeš chtít, přijdu příště prostě bez něj,“ řekl a zazubil se na mě. Vzal Raquel za ruku, zamířil ke stěně obýváku a přiložil k ní ruku. Jeho tvář poprvé ztratila onen sebevědomý, hravý výraz a zdálo se, že se s velkým úsilím soustřeďuje. Na stěně vystoupil jasný obrys dveří - daleko pomaleji, než by to bylo u víly - a ty se otevřely do temnoty. Raquel a Jack jimi prošli a nenechali po sobě žádný důkaz, že vůbec kdy existovali.

Lease se ke mně obrátil. „No, tak to bylo zajímavé. A ztráta času. Ale když už jsem tady, čím bychom měli podle tebe vykompenzovat tvoje zkažené odpoledne?“

Zatoužila jsem, abych ho dokázala přimět pochopit, že Raquel není jenom moje bývalá zaměstnavatelka - nebo, což by bylo horší, můj únosce, jak se on díval na každého, kdo pracoval pro MAZP. A Jack mě strašně zmátl. Ale představa, že budu moci být s Leasem déle, mě rychle odpoutala od těchto konkrétních problémů.

„Co myslíš ty?“

„Co takhle do centra?“

„Moment - centrem myslíš těch pár muzeí, jimiž bychom procházeli a já bych předstírala, že rozumím modernímu umění, kdežto ve skutečnosti bych si myslela, páni drazí, tohle by namaloval líp i skřítek a vlastně kdekdo, nebo obchodní centrum, kde bych si mohla vybrat nějaké nové boty, dát si k jídlu něco, co je pro nás strašně nezdravé, a vymýšlet si příběhy ze života všech lidí, kteří nás budou míjet?“

„Tak teď vidím, že jsem určitě musel myslet to druhé.“

„Moc chytrý chlapec.“ Usmála jsem se a on mě k sobě přitáhl.

„Já pořád ještě tvrdím, že ten kluk byl z CIA. Špion každým coulem.“

Rozesmála jsem se a obrátila se tváří k němu, zatímco zaparkovával před jídelnou. „Leasi, vždyť on měřil metr padesát, ani o kousek víc.“

„No právě! Toho by nikdy nikdo nepodezíral. Přesně ten tichý, nenápadně vyhlížející týpek, který vypadá, že by nikdy nemohl nikoho ohrožovat, až najednou - BUM. Rozluč se se všemi tajemstvími ve své zemi!“

„Dobře, tak fajn. Byl to špion.“

„Měli jsme přece jen jít na ten film. Myslím, že pár explozí by ti udělalo dobře, pomohlo by ti uvolnit se po náročném dni.“

„Není moje chyba, že mě nepustili dovnitř bez doprovodu dospělé osoby a ty sis zapomněl řidičský průkaz.“

Lease protočil panenky. Jeho téměř černými vlasy problesklo stříbro a já jsem se rozesmála a žďuchla do něj.

„Přestaň. Mám z toho husí kůži. A mimochodem, kdybys předstíral, že jsi starý, abys mě propašoval dovnitř, bylo by super nevkusné, kdybychom se k sobě začali mít nebo něco na ten způsob. Už žádné šediny.“

„Fajn.“ Vlasy se mu stočily do vývrtkovitých kudrn a zbarvily se do měděna.

Rozesmála jsem se. „Nech toho! Někdo tě uvidí.“

Oči mu zvážněly a vlasy se mu vrátily do normálního stavu. „Víš jistě, že nechceš, abych zůstal? Můžu zítra vynechat přednášky, jestli se necítíš dobře.“

„To vážně nemusíš.“ Lease nikdy nevynechával přednášky; velmi mě potěšilo, že byl ochotný to udělat kvůli mně. A část mého já byla v pokušení tu nabídku přijmout… ale cítila bych se příliš provinile.

Vzdychl si. „Mám laborky z biologie. Opravdu jsi v pohodě? Nebolí tě po tom pádu nic? Necítíš žádné divné vedlejší účinky po útoku té sylfy?“

„Je mi dobře.“

„V pořádku. Takže se uvidíme v sobotu.“

„Ne v pátek večer?“ Nenáviděla jsem ten kňouravý tón, který se mi vloudil do hlasu. Já nebudu ten typ přítelkyně, takový ten plačtivý, liánovitý, který nedokáže žít bez svého přítele. I když je naprosto ospravedlnitelné, že tento typ nechce nic víc než trávit každičkou minutu svého života s ním. Ne. Taková já nebudu.

„Dělám na skupinovém projektu z anatomie obratlovců, a jediný termín, na který jsem to mohl naplánovat, byl právě tenhle. Pochybuju, že skončíme včas na to, abych se sem dostal v nějakou slušnou dobu, a když zůstanu na koleji, kde nejsou žádné krásné, vtipné zdroje rozptýlení, můžu dokončit svou práci a být celý víkend absolutně tvůj. Takže v sobotu hned ráno.“

Naklonil se a políbil mě. Zatoužila jsem, aby mohl shodit své krycí mimikry a políbit mě ve své vlastní podobě, mluvit se mnou jako on sám, ale nebylo by dobré, kdyby někdo šel kolem a viděl, že se muchlám s téměř neviditelnou siluetou. To je podle mě stinná stránka toho, když někdo chodí s někým, kdo je napůl člověk a napůl vodní elementál.

Odtáhl se ode mě daleko dřív, než bych si přála (což, přiznejme si to, by mohlo být i několik hodin - nikdy se nenabažím jeho polibků), vystoupil a otevřel mi dveře. Jakmile jsem vystoupila z auta, ovanul mě jakýsi divný chladný větřík. Všechny chloupky na pažích se mi okamžitě zježily. Zachvěla jsem se, pevně jsem se k Leasovi přimkla a nedbala jsem při tom na své modřiny.

„Nedělej to, ano?“ zašeptal.

„Co nemám dělat?“

„Pracovat zase pro MAZP. Prostě - prostě to nedělej.“

Pohlédla jsem mu do tváře. „Co kdybych mohla být nějak prospěšná?“

„Už jsi dost prospěšná tím, že jsi sama sebou. Dělám si starosti, co by se ti mohlo stát.“

Zamračila jsem se, zahučela jsem cosi neurčitého, což si on soudíc podle jeho úsměvu zjevně vyložil jako souhlas. „Na shledanou v sobotu.“ Znovu mě políbil a počkal, až vyjdu po schodech. Teprve pak nastoupil zpátky do auta a odjel.

Vztah na dálku? Blbé. Hodně.

S povzdechem jsem vešla dovnitř a prošla jsem jasně osvětlenou restaurací. David koupil podnik Na kopytě před deseti lety jako krycí firmu pro svou činnost související s ukrýváním paranormálů. Lokál zajišťoval zaměstnání paranormálům, kteří to potřebovali, a byl místem, kde se všichni mohli setkávat a udržovat si přehled jeden o druhém. Vybavení bylo veselé, v lehce unaveném ladění padesátých let. Nona, která zde dělala manažerku, mi zamávala, její mimikry nádherné blondýny přikrývalo dubově hnědou pokožku a zelenavé vlasy připomínající mech. Navenek bydlela v prvním patře s Ariannou a se mnou, ale ve skutečnosti se na noc vracela do lesa a zapustila kořeny, dokud nevyšlo slunce. Stromoví duchové - další druh paranormálů, s nímž jsem se nikdy nesetkala při své zatýkací a značkovací pracovní náplni v MAZP. Tehdy to ale bylo všechno o násilí a chaosu.

Roztržitě jsem pokývla několika stálým hostům, většinou upírům a vlkodlakům, a všimla jsem si dalšího paranormála, kterého jsem ještě nikdy neviděla; při pohledu na něj mě trochu zabolelo srdce: vypadala jako kříženec mezi Lish a člověkem včetně

žáber na krku a ploutvemi podél holých nohou pod krycím mimikry. V poslední době jsme tu vídali čím dál více druhů, s nimiž jsme se ani já, ani David nikdy nesetkali.

Když jsem o tom tak uvažovala, uvědomila jsem si, že Nonu navštěvuje spousta nových paranormálů, kteří nepatřili ani mezi vlkodlaky, ani mezi upíry a vysedávali v jídelně nebo se s ní setkávali venku. A sylfa rozhodně nová byla. Možná by Nona ?

Vykřikla jsem a jen taktak se mi podařilo nezakopnout o kuchyňského gnoma, mimořádně mrzutý exemplář jménem Grnlllll. Přinejmenším já si myslím, že se tak jmenovala. Nebo jmenoval. U gnomů se to těžko pozná. Možná právě proto mě nesnášela - nesnášel? Ale ten podmračený pohled mi připadal hodně ženský.

Touha uniknout z dosahu Grnllllliných zlověstných pohledů převážila nad mou touhou promluvit si s Nonou, a tak jsem proklouzla kuchyňskými dveřmi ven. Když jsem byla konečně v prvním patře, zhroutila jsem se na gauč s vybledlým květovaným potahem.

„Evie?“

„Jo.“

Arianna hupsla do místnosti se sklenicí v ruce. Záměrně jsem se nedívala na to, co v ní je. Nikdy jsem se ovšem nevyhýbala pohledu na Ariannu, i když mi její scvrklé mrtvolné tělo pod krycím mimikry normálního člověka (pokud ovšem považujete za normální abnormálně bledou plet a ježaté černé a rudé vlasy) nahánělo hrůzu stejně jako u ostatních upírů. Zraňovalo by to její city, a navzdory našim nevraživým začátkům letos na jaře jsem ji považovala za skutečnou kamarádku. Ona se přece neprosila o to, aby se stala tím, čím byla teď, a nikdy nepila lidskou krev. Navíc s ní bývala i dost velká psina, pokud na mě nebyla naštvaná.

„Prožila jsi hezké odpoledne?“ Arianna se usadila na dvoukřesle, sáhla po dálkovém ovládači a naladila televizi na náš oblíbený pořad.

„To si tedy piš.“ Třela jsem si naražený bok a říkala jsem si, jak asi budu zítra modrá a černá.

„Dobře. Kdo prohraje, bude celý týden mýt nádobí. Já se vsadím, že se Landon a Cheyenne dají dohromady, pak se pohádají a do konce epizody to spolu ukončí.“

Ve snaze mluvit nadšeněji, než jsem se cítila, jsem oponovala. „Ne. Cheyenne ho odmítne kvůli nějakému nedorozumění, a on si začne zase píchat.“

„Tak tady to máš.“ Arianna se předklonila a vychutnávala si drama, které se odehrávalo na obrazovce před námi.

Dívala jsem se ztraceně do stropu a snažila jsem se ignorovat slabý brnivý pocit v konečcích prstů. Věděla jsem, že bych měla poslechnout Lease, zůstat mimo MAZP, být vděčná za svůj normální nudný život. Měla bych žít pro víkendy, kdy ho budu vídat, a ignorovat hlodavou bolest, jež se mi neustále ozývá kdesi vzadu v hlavě, bolest z toho, že nesejde na tom, kolik času s ním strávím, jak moc ho miluju, že nemůže nikdy být doopravdy můj, protože moje existence je dočasná a on tu bude navždy.

To bude v pořádku. Tohle stačilo. A mimochodem, Lease nechtěl, abych pomáhala MAZP.

Jenže Lease tu není, nebo snad ano?

S JISKRAMI

JE VŠECHNO LEPŠÍ

„Probuď se,“ zašeptal mi do ucha hlas znějící

jako voda zurčící přes kameny. Usmála jsem se

a vztáhla jsem paže, až jsem našla Leaseův krk. Věděla jsem, co uvidím, až otevřu oči - nic zvláštního. Svého Lease v jeho skutečné podobě. Zašilhala jsem do dopoledního světla a dívala jsem se do jeho vodových očí.

„Dobré ráno,“ řekl a já jsem roztála.

„Dobré ráno.“ Snažila jsem se ho stáhnout dolů k sobě, ale on se zasmál a vyvinul se mi z náručí.

„Vstávej, lenochu. Ledaže bys chtěla spát, místo aby sis se mnou vyšla?“

„Já nevím.“ Znovu jsem zavřela oči. „Jsem dost unavená.“

Odpověděl tím, že mi hodil do obličeje polštář. Zasmála jsem se a vykulila se z postele, vyčistila jsem si zuby a převlékla se, zatímco on rozkládal s Ariannou v obývacím pokoji. Můj pokojík byl malý - vlastně taková lepší hluboká skříň, ale já jsem si pomalovala stěny „jedovatou růžovou“, abych citovala Ariannu. Stýskalo se mi po plakátech ze Střediska, ale zvolna jsem to místo začala považovat za své. Většinu volného místa zabíraly skicy od Lease, takže jsem měla pocit, že je se mnou, i když nebyl.

„Samozřejmě že jsem nekromantka,“ vysvětlovala Arianna Leaseovi. Seděla před elegantním stolním počítačem, na němž měla puštěnou svou oblíbenou hru. „Je to ironie. Ve skutečném životě jsem jedna ze zástupů živoucích mrtvých, a ve svém onlineovém životě kontroluju já je.“

Trávila u počítače každou volnou denní hodinu a vedla průzkumné výpravy se skrovně oděnými digitálními kohortami s fialovou pokožkou. Před několika týdny jsem byla popuzená, že si nikdy nemohu zkontrolovat e-maily, a vyštěkla jsem na ni, že by si měla najít na práci něco produktivnějšího. Ona si pak dala záležet na tom, aby mi předvedla, jak dlouho upír vydrží být aktivní, aniž se pohne z místa.

Dlouho.

Ale ještě horší je, že jsem několik dní před její protestní okupační akcí zaslechla, jak pláče. Od té doby jsem se už nikdy nijak nezmínila o tom, jak tráví volný čas. Mít věčný život sice zní jako skvělá myšlenka, ale mít ho vnucený v této podobě? To už tolik ne. Nesmrtelní jako Nona se pro legraci snaží tu a tam vystupovat jako lidé, ale byli stvořeni tak, aby tu byli věčně. Lidé ne, a Ariannino mrtvolné tělo pod jejím krycím mimikry pro mě bylo neustálou

připomínkou tohoto faktu.

„A právě proto jsem ho musela zabít, skunka jednoho - Nůž O’orlenthaalu měl být po celou dobu můj. Teď musíme bojovat proti jeho cechu, a právě proto se mi hodí moje schopnost zmobilizovat armády mrtvých.“

„Takže jak mi to tak líčíš, jsi silně vytížená.“ Lease se na ni zazubil a Arianna se rozesmála. Chovala se k němu jako k mladšímu bratrovi. Lease se k ní zase choval, jako by byla naprosto normální. To se mi na něm nesmírně líbilo; bral každého paranormála takového, jaký byl, a já jsem věděla, že pro takové jako Arianna a většinu vlkodlaků, kteří se potýkali s tím, co jsou, to znamená celý svět. Lease měl překvapivý talent pro vyvážení paranormálního a normálního a pro to, aby se s ním každý cítil, že je tam, kam patří.

„Totálně vytížená. Taky jsem navrhla několikery šaty - ti pitomci z reality show na mě nemají ani omylem.“

„Vždyť ti říkám, založ si webovou stránku! Mohla bys dělat všechno tady a pak to prodávat online. Ukážeš mi své nákresy šatů, já ti udělám stránku a ty a Evie je můžete předvádět.“

Arianna pokrčila rameny a zavrtěla se na židli. Než byla změněna, navštěvovala školu pro módní návrháře. Lease se vždycky snažil ji přimět, aby se do toho pustila znovu, ale ona to z nějakého důvodu nikdy neudělala.

Vzhlédl a usmál se, když mě uviděl na chodbě.

„Připravená?“

„Vždycky. Víš jistě, že si nechceš vyrazit, Ari?“ zeptala jsem se. Prosím, nechtěj si vyrazit, pomyslela jsem si. Měli jsme v plánu jít s ní odpoledne do kina, ale já jsem toužila být alespoň několik hodin s Leasem sama.

Mávla rukou ve vzduchu a soustředila se zpátky na

počítač. „Musím dokončit ten nájezd.“

V hrudi se mi vzedmula vlna náklonnosti k té hloupé hře. Ať žije hraní a jeho vliv na to, že jsem se zbavila gardedámy!

Lease mě vzal za ruku a vyšli jsme ven do svěžího říjnového dopoledne. Jakmile jsme se ocitli na chodníku, přivítal nás závan větru. Léto se letos protahovalo, nechtělo se vzdát vlády. Teprve minulý týden se do nocí začal vkrádat chlad. Listy naznačovaly změnu, mísily se do nich odstíny žluté a červené. Protože jsem tak dlouho žila ve Středisku, kde se kontrolovalo klima, fandila jsem celé téhle věci se střídáním ročních období.

Také jsem fandila svému příteli. Sluneční svit dodával další jiskru jeho vodovým očím a jeho téměř černé nádherné vlasy byly lesklé a ach, tak vzrušující. Den nemohl být dokonalejší.

„Mám pro tebe dárek,“ oznámil Lease. Říkala jsem už, že ten den nemohl být dokonalejší? Protože se totiž ještě zlepšil.

„Za co?“ vyjekla jsem a nepokoušela jsem se skrýt vzrušení. Dárků ve Středisku bylo málo a byl mezi nimi velký rozestup, a protože mi je dávala hlavně Raquel, byly bolestně praktické. Například cestovní brašnička první pomoci k mým dvanáctým narozeninám, nechvalně proslulá encyklopedie Vánoce (vážně, kdo si něco takového ještě kupuje? To přece nahradí internet), a samozřejmě vrchol nejpitomějších dárků: ponožky. Doslova. Každý rok.

Ale v krabičce, kterou Lease vytáhl z kapsy, rozhodně nebyly ponožky. „Jiskří to?“ Netrpělivě jsem si stoupla na špičky, když ji otevíral.

Zasmál se a vytáhl jemný stříbrný řetízek provléknutý přívěskem ve tvaru srdce. Tři růžové kameny lemující jeden okraj byly v příkrém kontrastu s tmavým kovem srdce. Nadzdvihla jsem si vlasy na

šíji a on mi ho tam zapjal; když se jeho prsty dotkly mé pokožky, naskočila mi husí kůže.

Ohmatávala jsem chladný kov. „Ten je krásný!“

„Jsem rád, že se ti líbí. Nikdy předtím jsem nikomu nedal žádný šperk.“

„No, to sis tedy nasadil laťku dost hloupě vysoko. Měl jsi začít nějakou cetkou.“ Objala jsem ho kolem krku, těsně jsem se k němu přitiskla a vdechovala jeho úžasnou vůni.

„Jenže on není jenom hezký.“

„Ne?“

„Je i praktický. To srdíčko je ze železa.“

Projelo mnou teplo a výtrysk náklonnosti. Už bych si na to měla zvyknout, ale pořád ještě mě to dokázalo překvapit. Nechme na Leaseovi, aby našel cestu, jak mě ochránit železem odpuzujícím víly. Jistě, to znamenalo, že byl téměř stejně praktický jako Raquel, ale jeho praktičnost byla jiskřivá a hezká. Prohrábla jsem mu vlasy. „Perfektní.“

„Opravdu?“

„To ty jsi perfektní. Ale ten řetízek taky.“

Líbali jsme se, až jakási stará dáma venčící psa hlasitě zakašlala naším směrem, což nám připomnělo, že jsme vlastně na chodníku a ne v našem vlastním malém světě. Rozpačitě jsem se na ni usmála a teprve pak jsem si všimla, že je to paranormál s mimikry. Její žabí, zeleně kropenatý obličej se v podstatě nehodil k jejím květovaným domácím šatům a trepkám. Tohle město? Divné.

Nepřestávala na nás civět; nemohla jsem přijít na to, co je zač, a náhle jsem znervózněla. Pohlédla jsem na oblohu, zda na ní nejsou nepatřičné mraky, ale nic jsem neviděla. Zatahala jsem Lease za ruku, abychom šli dál, a setřásla jsem tak svůj nepříjemný pocit. „Co dalšího je na programu na dnešní dopoledne?“ zeptala jsem se.

„Ten řetízek mě snad zbavil povinnosti plánovat program!“

„Fajn. Ale na to ti přistoupím jedině dneska. Pořád ještě pro nás musíš vymyslet něco na zítřek. A pokud jde o teď, myslím, že bude v pořádku jídlo. Spousta jídla. Zapomněla jsem se nasnídat.“

„Dobře, můžeme ?“ Leaseův mobil zazvonil. Vytáhl ho z kapsy a zamračil se na číslo. „Vteřinku.“ Vzal si hovor a já jsem mezitím vymýšlela, co si počnout se zbytkem hodin v týdnu. Dneska odpoledne kino s Ariannou, a pak jsem měla tajný plán vytáhnout ji ven na karaoke. Ona to popírala, ale já jsem ji přistihla, jak si ve sprše vyzpěvuje Duran duran. Pokud tohle nevyjde, uvažovala jsem o bowlingu. Nikdy jsem na něm nebyla a ubezpečovali mě, že je příšerný, ale s Leasem to bude psina. Možná bychom dokonce mohli jít někam společně s Carlee a hochem, se kterým momentálně chodí.

Žaludek se mi stáhl, když jsem se zaposlouchala do rozhovoru.

„Všechno?“ zeptal se Lease napjatým hlasem.

„Můžeš - Ne, uklidni se, to je v pořádku, ty za to nemůžeš. Jsem rád, že ti neublížili. Můžu se tam vrátit. Jsi si jistá, že to zmizelo všem?“ Zavřel oči a potlačil povzdech. „Dobře, dej mi hodinku nebo dvě, než se tam dostanu.“ Zamáčkl telefon, jako by tím chtěl ten rozhovor vymazat.

A přesně takhle se rozplynul můj víkend. „Co se děje?“

„Natalie, jedna dívka z mé skupiny, měla na starosti všechno zkompilovat. Někdo jí na stanici metra ukradl laptop, všechny poznámky, prostě všechno. Jsme v háji. Musím tam jet a pomoct jim dát to všechno zase dohromady. Byly v tom tři týdny práce.“ Svíral čelisti napětím.

Na nesmírně krátký okamžik jsem byla v pokušení

mu říct, že dostat dvojí diplom z biologie a zoologie není důležité. Vůbec ne. Ve velkém schématu jeho nesmrtelného života - co znamená tenhle jeden hloupý skupinový projekt? Ani kapku v moři. Ale… kdyby věděl, že je víc elementál než člověk, odešel by ze školy? Dal by vale normálnímu životu?

Opustil by mě?

Jasně, takže nic mu neřeknu. Rozhodně ne v této chvíli. Myslím tím, pokud má k dispozici věčnost, jakou roli hraje, jestli mu to řeknu zítra nebo za deset let. Nebude tím o nic méně nesmrtelný. Samozřejmě, možná kdybych mu to řekla, mohla bych být s ním a necítit se při tom provinile. Ale já jsem dlouho čekala už takhle a nechci, aby to teď bylo ještě horší.

„Evie?“

„Ano?“

„Mrzí mě to. Vím, že tohle člověka naštve.“

„Hm, ano. Chci říct, naštve to, ale musíš udělat to, co udělat musíš, je to tak?“ Obdařila jsem ho svým nejlepším úsměvem stylu no nejsem snad přítelkyně, která dovede podpořit?

Spěchali jsme zpátky do jídelny, už bez šťastného poskakování, s kterým jsem do města vyrážela. Tak stromy nám mění barvu. To je toho, píp. Lease vyřídil několik telefonátů, ale navzdory jeho úsilí bylo jasné, že musí být tam, aby to pomohl dát do pořádku. Opustil mě s dlouhým lítostivým polibkem a dvěma dny, během nichž jsem neměla co na práci, leda přípravu do školy.

„To už jste zpátky?“ zeptala se Arianna, když jsem vešla dovnitř. Na uších měla sluchátka a zvuk měla puštěný příliš nahlas.

„Musel se vrátit do školy.“

„Škoda.“ Až teď doopravdy vzhlédla od hry a zakabonila se, když uviděla můj obličej. „To ti svým způsobem pokazilo víkend, co? Chceš jít… nevím,

chceš být se mnou v nějaké tmavé uličce, dokud nezapadne slunce?“

Přinutila jsem se zasmát. „Nedělej si starosti. Ty si teď vymáháš virtuální pomstu. Pořád ještě máme na dnešek odpoledne v plánu to kino.“

„Fajn, jenže já tě nebudu držet za ruku.“

„Díky bohu za to.“

Znovu si nasadila sluchátka. Odplahočila jsem se do svého pokoje a plácla jsem sebou na postel.

A vykřikla jsem, když bouchly dveře. Zpoza nich vystoupila jakási postava. „Tady je to takové dost růžové, co?“

KÝČOVITÝ ŽIVOT

Srdce se mi zastavilo. Na jeden strašlivý okamžik jsem si myslela, že v mém pokoji je

Reth. A pak jsem popadla nejbližší předmět, který jsem měla po ruce - botu - a hodila jsem ho přímo Jackovi na hlavu.

„Co tu děláš, ty malá lasičko?“

Zvedl můj střevíc z místa, kde spadl na podlahu, když zasáhl dveře za ním. „Jak na těchhle podpatcích chodíš?“ Posadil se, zul si vlastní botu a zkoušel si vecpat nohu do mého střevíčku s páskem přes patu.

Dokráčela jsem k němu a střevíc jsem mu vytrhla.

„Kolik ti je, pět? Odpověz mi na otázku.“

Vzhlédl ke mně nevinně vykulenýma, nemožně velkýma modrýma očima. „Myslel jsem, že jsme

kamarádi, když jsi mě přinutila se svléknout a tak.“

„Hned zavolám Raquel.“

„Fajn, fajn. Já jsem jenom prováděl určitou rekognoskaci.“

„Rekognoskaci?“

„Á, promiň, to je cizí slovo, co? Znamená to, že jsem obhlížel terén, získával jsem ?“

„Já vím, co to znamená! Cože, tak MAZP mě teď vyšetřuje? Do háje s nimi, můžou zapomenout na jakoukoliv pomoc z mé ?“

„Necháš ty někdy někoho dokončit větu?“ Usmál se na můj zamračený pohled a rozehrál důlky ve tváři.

„Takhle je to lepší. Jsi daleko hezčí, když nemluvíš. Ale to platí pro většinu lidí, jak jsem zjistil. No nic, potřeboval jsem se podívat na tu adresu, co mi dala Raquel, abych ji pak zase našel.“

„Proč?“

„Jak jsi tak taktně zdůraznila onehdy, já nejsem víla. Já musím dané místo vidět, než tam dokážu otevřít dveře. Nebo přinejmenším otevřít tam přesné dveře. Jinak nikdo netuší, jak blízko k tomu místu se dostanu.“

Posadila jsem se na okraj postele. Když už tady tenhle cvok je, mohla bych od něj získat i nějaké odpovědi. Vrtalo mi to hlavou: jak dokázal udělat to, co udělal? Nemělo by to být možné. „Jak ses to naučil? Jako používat Stezky, myslím.“

Ústa se mu zkřivila v uličnickém zazubení. „Nenech se ošálit mým půvabným vzezřením. Já jsem strašně chytrý.“

Protočila jsem panenky. „Jasně. Ale ani tak bys neměl být schopný používat Stezky.“

Pokrčil rameny a vstal. „Pozoruj a čekej dost dlouho, chtěj něco dost silně, a dokážeš přijít na způsob, jak to udělat. Já jsem zvládl dost věcí.“ Záhadně se usmál a natáhl ruku ke stěně mého pokoje. „Vyzvednu tě pak?“

„Já jsem na nic nepřistoupila.“ Přimhouřila jsem oči.

„Samozřejmě,“ ujistil mě roztržitě, protože se soustředil na bílé linky, které se rýsovaly na stěně a vytvářely dveře. „Takže já tě tedy vyzvednu později.“

„Ne! Copak ty mě neposloucháš? Řekni Raquel, že já nebudu ?“

Než jsem stačila svou větu dokončit, prošel vílími dveřmi a mumlal přitom něco, co až podezřele znělo jako Holky jsou někdy otravné.

Stěna za ním se zase zavřela a stala se nevinným příjemcem mého vražedného pohledu. Jack možná vypadal, že je stejně starý jako já, ale byl jako dítě, které rádo mlsá - a potřebuje pořádně naplácat.

Dobrý bože, tohle znělo strašidelně. Lehla jsem si zpátky na postel a zavřela oči. To je zmatek. Soustředila jsem se na to, abych přiměla stres vyšumět ze svého těla, nechala jsem se upadnout do poklidného stavu beztíže. Připadalo mi, že kdybych dovedla nalézt klid, všechno si promyslet, pak by taky všechno v mém životě, všechno se mnou a s Leasem, bylo v pořádku. Dovedla bych přijít na to, jak mu říct pravdu přesně tím správným způsobem, tak, aby vůbec ani nepomyslel na to, že upustí od svého životního stylu smrtelníků. Připadla bych na nějaký způsob, aby to mezi námi fungovalo, nějaký způsob pro sebe, abych měla všechny lidi, kteří pro mě byli v životě důležití, ve svém životě na tak dlouho, jak bych je tam mít chtěla.

Hlasité zaklepání na dveře mě vyburcovalo, vytrhlo mě z jakýchkoliv dalších objevných úvah.

„EVELYN, OKAMŽITĚ ZVEDNI TEN SVŮJ LÍNÝ, VYCHRTLÝ, BLEDÝ ZADEK Z POSTELE.“

Otevřela jsem oči, překulila jsem se, pak jsem vyšla na chodbu a cítila jsem se při tom oprávněně nevrle.

„Na ústa náhodou ovládač hlasitosti nemáš?“

Arianna pokrčila rameny. „Ty spíš jako mrtvola.

Nona potřebuje dole vypomoct.“

„Skvělé. Přesně takhle jsem chtěla strávit víkend.

Bez Lease a olepená mastnotou.“

„Zvláštní, já bych si vybrala možnost se prospat a pak jít nakupovat, ale každému podle jeho gusta. Jdi dolů.“

„Co to naše kino?“ zaúpěla jsem v naději, že mi Arianna pomůže se z práce vyvléct.

„Noční přízraky a všechen ten jazz. Mně bude vyhovovat večerní představení.“

„Fajn.“ Dusala jsem dolů ze schodů, naštvaně jsem sundala z věšáku na zdi zástěru a uvázala si ji. Bylo skvělé mít nějaký příjem, když jsem teď neměla výdajové konto od MAZP (a věřte mi, že jsem to konto setsakra postrádala), ale pracovat v jídelně bylo o něco méně zajímavé než chodit na zatýkací a značkovací mise.

A tím o něco méně myslím o moc. Abychom byly v linii s tématem okouzlující krávy, kterou měla jídelna ve znaku, musely jsme nosit sukýnky - sukýnky ve stylu pudlíků - potištěné motivem krav. Potištěné motivem krav. Je mnoho vzorů se zvířecími motivy, které jsou úžasné v jakémkoliv stylu. Kráva k nim nepatří. Je vlastně urážlivá. Kvůli čemuž jsem si paličatě nechala na sobě vlastní těsně upjaté džínsy. Neměla jsem mít službu, nebudu se oblékat do hovězího.

A protože jsem měla opravdu štěstí, Grnlllll (nebo to byly čtyři l? Nebo dvojité r, trojité l? Pokud si myslíte, že velština je divná, zkuste si přečíst něco v gnomštině) byla v kuchyni. Gnomové jsou pozemští elementálové a obvykle žijí pod zemí, kde dolují a kopají. Dokonce i vypadají tak trochu jako krtci: mají hlavy se spoustou vlasů, šilhavé oči a nosy připomínající spíš rypáček než cokoliv jiného. Jsou nejšťastnější, když mohou kutat ve tmě a vlhku. Na to, co pro všechno na světě dělá Grnlllll v téhle jasně osvětlené kuchyni, musím

teprve přijít, ale ať to bylo cokoliv, rozhodně jí to přinášelo uspokojení.

A její hranolky? Za nic nestojí.

Grnlllll na mě zavrčela cosi, co jsem se ani neobtěžovala interpretovat, a já šla do lokálu převzít objednávky. Odpolední provoz byl dost typický - většinou místní paranormálové, což znamenalo spoustu steaků tak krvavých, že jsem málem nemohla strávit se na ně jenom dívat, a šejkry, o jejichž složení jsem ani nechtěla uvažovat.

Provoz nabíral na tempu souběžně s tím, jak se kolem oken začal se svou studenou naléhavostí plížit večer. Nohy a záda mě bolely, a kdybych se měla ještě jednou usmát a předstírat, že si nevšímám upíra sedícího v rohu, který si olízl rty pokaždé, když jsem kolem něj prošla, jsem si vcelku jistá, že bych začala ječet. Stačilo už to, že se polovina místních upírů pokoušela využít své schopnosti ovládat mysl k tomu, aby mě přesvědčili, že nechci spropitné.

Já chci vždycky spropitné, vy nemrtvé příšery.

Přesto však bylo svým způsobem zábavné sledovat, jak jsou upíři čím dál rozčarovanější, když se jim nedařilo mě přesvědčit. David a Arianna drželi mé schopnosti prohlédnout krycí mimikry v tajnosti, což jsem oceňovala. Všechno tak bylo méně komplikované. Odtrhla jsem účtenku a plácla ji na Olizovačův stůl.

„Patnáct procent, jako vždycky.“

Zamračil se, pak se mu obličej vyhladil do ohromujícího úsměvu. Ohromujícího v případě, že někdo neprohlédl jeho krycí mimikry a neviděl, že každičký zub se na mě zubí skrze tlející tváře. Natáhl ruku a pokusil se mě uchopit za ruku, ale já jsem ji bleskově odtáhla.

„Vážně. Patnáct procent nebo vám do příští Bloody Mary nasypu česnekový prášek.“

Obdařil mě zamračením, jaké by mohlo inspirovat

tisíc hororových románů. Usmála jsem se. Mumlal si pro sebe jakési vražedné kletby, ale vytáhl peněženku a předal mi peníze.

„Přijďte zase brzy,“ zacvrlikala jsem a celá jsem zářila, když jsem šla zpátky k pokladně. Sice s sebou pravidelně nenosím Žaha, ale na upíry pořád ještě mám.

Nona prosvištěla kolem. Dokonce i způsob, jakým chodila, připomínal strom klátící se ve větru. Místní muži, neparanormální, někdy do restaurace zacházeli a pozorovali ji. Kdyby viděli její záda tvořená dutým stromem a na nich ocas, dívali by se na to jinak.

Jenomže s chlapy vlastně nikdy nevíte. A ona byla hodně atraktivní strom.

Zastavila se přede mnou a usmála se. „Díky, že jsi dneska večer přišla do práce.“

„No jo. Poslechni,“ řekla jsem, protože se mi vybavila má předchozí otázka. „Vídám tu víc a víc paranormálů, které nepoznávám. Ví o nich David?“ Scházela jsem se s ním a s Ariannou vcelku pravidelně a společně jsme zpracovávali papíry a podrobnosti pro jejich malou agenturu, ale nevěděla jsem všechno.

Nona půvabně mávla rukou ve vzduchu. „Žádné nebezpečí nehrozí. Nevadilo by ti pomoci Grnlllll v kuchyni? Není schopná sama vynést odpadky.“

Sevřel se mi žaludek. Vynášet odpadky. Skvělé. Gnomka byla menší než odpadové pytle, ale my jsme si samozřejmě nemohli obstarat menší pytle, rozhodně ne, takže pokaždé, když byly pytle plné, jsem musela být po ruce já. A vynášet odpadky znamenalo kontejner, a já jsem se ho musela skutečně dotknout, abych ho otevřela, a on byl lepkavý.

LEPKAVÝ.

Já skutečně nejsem líná, ale posledních osm let mého života jsem nedělala nic jiného, než uklízela vlastní věci. Nemohla jsem dost dobře vynášet

odpadky Střediska ven na chodník, protože Středisko bylo zapečetěný podzemní komplex. Odpady z restaurace ve mně nepřestávaly vyvolávat nostalgii po oněch sterilních bílých sálech. Radši sterilní než lepkavé a páchnoucí.

Když jsem se vrátila do kuchyně, Grnlllll ukázala na pytel s odpadky - který přeplnila, takže odpadky přepadávaly na podlahu. Snažila jsem se ignorovat nutkání na zvracení, které jsem cítila v hrdle, a zvedla jsem pytel z popelnice. Pleskl mě do nohy a nechal po sobě na mých džínsech odpornou tmavou nechutnou šmouhu. Úžasné.

Grnlllllin hlas na mě cosi zaskřípal a gnomka zlostně ukázala na souvislou šmouhu, kterou jsem za sebou nechávala, jak jsem pytel vlekla po podlaze, ale v daném okamžiku mi to bylo jedno. Já jsem přece měla mít celý tenhle víkend volno. Já jsem se měla právě teď tulit k Leaseovi a vtipkovat s ním a s Ariannou o tom, jak je ten film špatný. O tohle jsem nestála.

A kromě toho: na kontejner sice možná byla gnomka příliš malá, ale vůbec nebyla malá na to, aby vzala do ruky hadr.

Kopnutím jsem otevřela kovové dveře vedoucí do tmavé zadní uličky, zhluboka jsem vdechla noční vzduch a do nosu mě udeřil puch zkaženého jídla. Cítila jsem, jak se mi usazuje v dutinách, a napadlo mě, jestli budu ještě někdy s to cítit něco jiného.

Jediné světlo nade dveřmi zablikalo. Nejspíš budu ještě taky muset vyměnit žárovku. Hloupá gnomka. Zhluboka jsem se nadechla a zamířila jsem ke kontejneru mezi naší cihlovou zdí a další budovou, odklopila jsem víko a vhodila jsem pytel dovnitř - a přímo na botu mi vypadl velký cákanec něčeho hnusného.

„Píp!“ zakřičela jsem na stěnu před sebou. „Píp, píp,

píp!“ Kopla jsem do kontejneru, pak jsem se chytila za nohu. Teď jsem byla špinavá, chodidla mě bolela, a připadala jsem si jako idiot. Zavřela jsem oči a třela si kořen nosu. Už to bylo v pořádku. Tohle bylo v pořádku. Půjdu nahoru, dám si sprchu a půjdu si lehnout. Na zbytek víkendu.

Světlo s bliknutím zhaslo, pak se zase rozsvítilo. Příliš jasně. Až příliš jasně. Otevřela jsem oči a uviděla jsem, jak se na zdi vedle kontejneru rýsuje obrys dalších vílích dveří.

„Jdi pryč,“ vyštěkla jsem. „Nemám na tebe náladu.“ Pokud si Raquel myslela, že když za mnou bude opakovaně posílat Jacka, pomůže to její věci, pak se mýlila.

Ze dveří vyšla jakási postava, vyšší než Jack a daleko krásnější než kdokoliv jiný, koho jsem znala.

„Ale vážně,“ řekla hlasem jako tekuté zlato,

„takovéhle přivítání jsem si rozhodně nepředstavoval, lásko.“

MÍSTO OZNAČENÉ X

Reth. Přede mnou. V uličce za restaurací. Nedokázala jsem rozpoznat, zda chvějivý pocit

v mém žaludku je strach nebo vzrušení. Jak jsem mohla zapomenout, jak krásný, strašně krásný Reth je? Když jsem se na něj teď dívala, jak v chladné tmě slabě žhne teplem, prudce se ve mně zvedly veškeré mé city k němu, které mě kdysi zahlcovaly.

Včetně vší té hrůzy a bolesti, které mi způsobil, takže ne, nebudu před ním utíkat ani nic podobného. Ale přesto, byl na něj hezký pohled. A bylo to zároveň to poslední, na co bych se chtěla zrovna teď dívat. Nebo vlastně kdykoliv. Zdvihla jsem ruku dlaní obrácenou proti němu. „Nikam s tebou nepůjdu!“

Reth povytáhl obočí. „Není důvod k hloupým

pohrůžkám. Já tě nechci nikam brát. Leda možná ven z téhle uličky, abychom unikli alespoň části toho puchu.“ Důrazně ukázal na mou ušpiněnou zástěru.

„Och.“ Nechala jsem ruku klesnout, ponížená a zmatená, a kradmo jsem si přičichla k rameni. Skutečně jsem páchla? A odkdy mě Reth nechce? Vždycky mě chtěl. Ale já jsem nechtěla, aby mě on chtěl - tak proč jsem byla zklamaná? Proč jsem ho nechala, aby mě za pouhopouhých pět vteřin přiměl přejít od zlosti ke zmatku?

„Půjdeš se mnou? Nabídl bych ti rámě jako gentleman, ale tvoje ruka vypadá poněkud lepkavě.“

Zamračila jsem se. „Proč bych s tebou pro všechno na světě měla někam chodit?“

Natáhl jednu dokonalou, útlou ruku ke kuchyňským dveřím restaurace. „Přijmi mou omluvu; rozhodně se raději vrat tam. Nepochybně tě tam čeká další špína.“

Pohlédla jsem na dveře a sváděla jsem boj sama se sebou. Na jedné straně jsem zuřivě nechtěla udělat něco, co po mně chtěl Reth. Na druhé straně byl uvnitř hadr na podlahu určený mně…

„Dobře, ale jestli se o cokoliv pokusíš ?“

„Vážně, Evelyn, nesmírně se mi stýskalo po tvé okouzlující společnosti.“

Vydala jsem se za Rethem uličkou a ostražitě jsem ho pozorovala. Vydali jsme se po ulici lemované svítilnami; měl krok tak lehký, že to až připomínalo tanec. Připadala jsem si vedle něj jako toporná hrouda. Pak zde byl ten aspekt jeho éterické, téměř andělské krásy ve srovnání s mou… no, už kvůli vlastní sebeúctě bude líp, když nebudu srovnávat.

Schoulila jsem se, stáhla jsem se dovnitř na obranu proti chladnému vánku, v němž mi přede mnou tuhnul vlastní dech. Nepochybovala jsem, že budu litovat, že s ním jdu, ale část mého já byla za tyto podivné nové události vděčná. Připomínaly mi, že

nejsem jenom dívka, která neumí hrát fotbal. I když už jsem neznala jeho skutečné jméno a tudíž jsem ho nemohla ovládat, pro jednou jsem si připadala jako rovnocenná s Rethem. Vědomí, že mu mohu ublížit, kdybych musela - kdybych chtěla ?, mi dodávalo opojný pocit síly.

To nejspíš nebylo zdravé.

Ale přesto, pokud by udělal něco hloupého a přinutil mě ho vysát, no, pak bych kvůli tomu slzy neronila.

„Má tahle procházka vůbec nějaký smysl? Protože mně je tak nějak zima.“

Reth se zasmál oním stříbrným, zvonivým smíchem, a já jsem se bezděčně naklonila blíže k němu. Zavrtěla jsem hlavou a odhodlaně jsem vykročila k ulici. Blížili jsme se k hranici hustých stromů, jež vyrůstaly po okrajích tohoto městečka. Pohlédla jsem na Retha a poprvé jsem si všimla, že má na sobě své krycí mimikry. Ne že by bylo nějak výrazně méně krásné než jeho vlastní obličej, ale překvapilo mě to. Když byl v MAZP a žádalo se po něm, aby používal krycí mimikry, téměř vždy to odmítl; nemohla jsem přijít na to, proč by se s tím obtěžoval teď, když byl svobodný. (Což byla především moje chyba, jenže, vážně, od dívky nelze čekat, že přelstí vílu, když prchá před vlastní smrtí, nebo ano?)

„Pořád ještě je ti zima, lásko? To mohu zařídit.“

„Ano, na to si vzpomínám. Myslím, že to přežiju.“ Třela jsem si zápěstí, kde jsem dosud viděla slabý růžový otisk jeho ruky, jenž tam byl provždy vpálen. Užila jsem si jeho tepla tolik, že mi to vystačí na celý život.

Reth se zastavil a já také a váhavě jsem se k němu obrátila obličejem. Vzedmula se ve mně skrytá zuřivost. Chtělo se mi na něj ječet, napadnout ho. To on zavinil, že je Lish mrtvá - on byl tím, kdo vpustil Vivian do Střediska. Ale kdyby to neudělal, nikdy bych

se nedostala z MAZP. A rozhodně by se mi nepodařilo zachránit Lease. Věděla jsem jenom to, že by pořád ještě byl zavřený v cele ve Středisku a Vivian by dosud pomalu, ale jistě zabíjela každého paranormála ve svém dosahu. Dělalo se mi nevolno, když jsem na to pomyslela.

S Rethem nebylo nikdy, nikdy nic jednoduché.

„Proč jsi tady?“ zeptala jsem se, a všechen můj nahromaděný hněv přecházel ve vyčerpání.

Natáhl prst, téměř se dotkl mé tváře, ale místo toho projel vzduch před ní. „Věřila bys tomu, že jsem tě jenom chtěl vidět?“

„Ne.“

Usmál se. „Ne, myslím, že ne. Zpočátku jsem si myslel, že si tě vezmu. Mohl jsem to udělat, to víš. Vždycky jsem se k tobě choval laskavě.“

„Laskavě?“ Nevěřícně jsem se na něj zamračila.

„Ano, já si to také nedovedu vysvětlit. Jiné metody by byly o tolik jednodušší. Ale z nějakého důvodu zj išťuju, že mě okouzluješ, a jednám ve tvém nejlepším zájmu.“

„Ty si prostě nemůžeš pomoct a chceš překonat vlastní nejšílenější představy, co? V mém nejlepším zájmu? Ty jsi mě unesl! Ty jsi mě popálil! Ty ses pokusil mě přinutit, abych se stala něčím, čím jsem nikdy být nechtěla!“

„Evelyn, dítě drahé, to, že prostě nedovedeš pochopit, co je v tvém nejlepším zájmu, ještě neznamená, že to nedovedu já. A pokud tě to, co je pro tebe nejlepší, také zraňuje, nemění to nic na nutnosti, aby ses stala tím, čím být máš.“

„Ty jsi - já - ÓÓCH! Ty nemáš představu, jak jsi šílený. Kdyby ti na mně opravdu záleželo, neubližoval bys mi. Ale tobě na mně nezáleží, protože ti nic takového není dáno! Tobě není dáno, aby ti záleželo na komkoliv jiném než na sobě samém.“

Oči mu vzplály, jejich zlato ztmavlo. „Mně na tobě záleží víc než komukoliv jinému na tomto smutném otáčejícím se světě. Nemohl bych do tebe vdechnout svou vlastní duši, kdyby to nebyla pravda.“

Byla jsem ráda, že jsem vypustila duši, kterou mi Reth daroval, ať už byla jakákoliv, spolu se všemi těmi ostatními. Vědomí, že jsem měla část jeho duše v sobě, ve mně vyvolávalo pocit, no, odporu. Vzdorně jsem zvedla bradu. „Lease mě miluje. Ten mi nikdy neublíží.“

„A nepochybně by pro tebe udělal cokoliv.“

„Ano!“

„Udělal by cokoliv, aby tě ochránil.“

„Ano!“

„I kdyby jedinou cestou, jak tě ochránit a zachránit ti život, bylo ti ublížit?“

Prudce jsem stiskla rty proti onomu ano, které mi z nich právě chtělo vyletět. Mohla bych Retha uhodit? Mohla bych ho, prosím prosím, uhodit?

Usmál se, protože věděl, že mě dostal. „Lease tě nemůže milovat, protože tě doopravdy nezná. Bez ohledu na to, jak nesmírně chceš tenhle život, není to tvůj život. Nikdy nebyl. Tohle není tvůj domov, Evelyn.“

V očích mě pálily zlostné slzy. „Jdi pryč.“

„Pojď se mnou.“

„Nikdy! A ty mě nemůžeš přinutit. Kdyby sis mě opravdu chtěl vzít, už bys to dávno udělal.“

Netrpělivě mlaskl jazykem. „Mé předchozí metody se setkaly s… nesouhlasem mé královny. Někdy si říkám, zda jsem udělal úplně dobře, když jsem se připojil ke dvoru.“

„Jak to myslíš? Ty jsi buďto dobrý, nebo nedobrý.“ Možná jsem toho o vílách nevěděla tolik, kolik bych měla, ale věděla jsem, že patří k jednomu ze dvou dvorů: v jednom jsou sdruženy víly dobrotivé, tedy

přesněji řečeno ty, které neškodí, protože žádné víly nejsou opravdu dobrotivé, a v druhém nedobrotivé, což znamená skrz naskrz, skrz naskrz zlé.

Jeho úsměv se změnil a já jsem pod jeho vytříbenými rysy zahlédla cosi krutého a primitivního.

„Nikdo není buďto dobrý, nebo zlý, lásko. My všichni v sobě máme kousky obojího; prostě se rozhodneme připojit k té straně, která je pro nás přitažlivější. Mé rozhodnutí se zapojit ovlivnila jedna velmi smutná, prázdná dívka s očima jako bystřiny, v nichž roztál sníh.“

Takže Reth mi teď tvrdí, že se přidal k dobrotivému dvoru jenom kvůli mně? Nebo říkal něco úplně jiného? Tohle mi mohl udělat jedině on - přimět mě, abych se cítila takhle strašně a zmateně. Když jsem byla s Rethem, jako by se na povrch prodrala veškerá má osamělost a truchlivost a prosila, abych mu dovolila ji ze mě sejmout. „Nenávidím tě,“ zašeptala jsem a hlas se mi zlomil.

Upřel na mě oči, přitáhl si mě blíž, jeho hlas se kolem mě ovíjel jako zlatá síť. „Nesmysl. Moje královna mi zakázala tě znovu nutit, abys šla se mnou, ale já nechápu, proč bych tě měl nutit. Nemusí to být takhle. Může to být snadné, bezpečné, teplé. A až přijdeš domů, na ničem z tohohle už nebude záležet - odplyne to, všechno to temné a studené, bude to méně než sen. Nikdy už se nebudeš muset strachovat nebo divit. Prostě si vyber, Evelyn. Přestaň lpět na tomto světě ztráty a pojď se mnou. Mohu vyplnit veškerou prázdnotu, jíž jsi. Staň se tím, čím bys být měla, a pomoz nám dostat se zpátky tam, kam patříme. Odejdi se mnou.“

Vzdychla jsem si, zhluboka jsem se nadechla, přitiskla jsem tvář k jeho hrudi. Bušení srdce v ní bylo podivné, příliš pomalé, ale on byl teplý a jeho paže kolem mě byly nádherné; jak jsem se sem zase

dostala? Nechtěla jsem, aby mě ovíjel pažemi. Nebo ano? Byl tu někdo… něco… nějaký důvod. Záleželo na tom?

Reth prudce odskočil, jeho dokonalý nos se nakrčil.

„Uch, ten řetízek, co máš na krku, je nestvůrný. Kde jsi k takovéhle odporné věci přišla?“ Omámeně jsem zamrkala a prsty mi vyjely vzhůru k přívěsku. Když jsem se dotkla chladného železa, vrátila jsem se zpátky do skutečnosti.

„Ty si ze mě střílíš? Přijdeš si sem a používáš to své hloupé vílí kouzlo a pak se ty odtahuješ ode mě? Je v té tvé zlaté hlavičce něco, co by dávalo smysl? Aha, ty sis myslel, no, tak Evie má možná ošklivý večer, co kdybych si s ní zašel zašpásovat? A když už jsme u toho, nejspíš by se našla nějaká štěňata, která bys mohl zkopat!“

Prudce jsem se otočila a vydala jsem se zpátky k restauraci. Měla jsem vědět - věděla jsem to ?, že tohle byl špatný nápad. Idiotská Evie.

Když jsem zabočovala za roh, zarazila jsem se při pohledu na Retha, který se ležérně opíral o sloup svítilny, zalitý svatozáří světla a vyhlížející jako reklama na nemožně dokonalou realitu.

„Ty se mnou musíš jít. Věci byly uvedeny do pohybu, a já nemohu kontrolovat všechny proměnné. Nemohu tě skrývat navěky. Mohu tě ovšem udržet v bezpečí a učinit tě šťastnou. Dej mi ruku.“ Natáhl svou; téměř jsem viděla vlny žáru, které z ní sálaly.

Zamračila jsem se a pomyslela jsem na sylfu. Něco zjevně zjistilo, kde jsem. Když jsem o tom tak uvažovala, kdo může říct, že na mě nenasadil tu sylfu on sám, aby ve mně vyvolal přesvědčení, že jsem v nebezpečí? To by mu přesně odpovídalo. Celá ta věc zaváněla vílími zlomyslnostmi.

„Kašlu na tebe. Já a moje kouzelné ruce budou v pořádku, děkuju pěkně. Zůstanu tam, kde jsem.“

Usmál se a postavil se přímo přede mne. „Dobrá. Je jasné, že tenhle život je ten, po němž jsi tak zoufale prahla, v nějž jsi doufala, že bude. Hřeje mě pomyšlení, když vidím, že jsi takhle naplněná a“ - naklonil se ke mně a zašeptal mi přímo do ucha - „ šťastná.“

Zavřela jsem oči a zaťala jsem zuby. Pokud si myslel, že se sem může jen tak přihnat a začít se mi znovu plést do života, pak se spletl. „Koukej, jenom proto, že

?“

Otevřela jsem oči a zjistila jsem, že jsem úplně sama. Světlo svítilny, které předtím jakoby žhnulo, bylo nyní drsné a vytvářelo stíny a ostré linie, ale nic neosvětlovalo. Temná noc se ke mně tiskla ze všech stran a zuby mi začaly drkotat.

„Co tu dělám?“ zašeptala jsem. A pak jsem se rychle opravila: „Tady venku. Myslela jsem tady venku.“

Zašla jsem zpátky do restaurace. Ignorovala jsem Grnlllll, šla jsem rovnou nahoru, sundala si špinavé šaty a stála jsem ve sprše, dokud jsem nevypotřebovala horkou vodu. Cítila jsem se mizerně a nevysvětlitelně smutně a chtělo se mi zavolat Leaseovi. V jeho přítomnosti jsem se nikdy necítila prázdná. Jenže v tom případě bych mu musela říct o dnešním večeru a on by si dělal starosti kvůli tomu, že se znovu objevil Reth a já jsem nechtěla, aby se kvůli tomu stresoval. Místo toho jsem řekla Arianně, že se necítím dobře, vlezla jsem si do postele a přinutila jsem se usnout.

Ráno mi bude všechno připadat lepší. Bude muset.

Můj mozek a tělo se konečně rozpojily a já jsem upadla do blaženého spánku.

„Ahoj, hlupáčku,“ řekla mi Vivian.

„Och, Viv.“ Rozplakala jsem se. „Jsem tak ráda, že jsi tady.“

SNI DÁL

„Co se děje?“ zeptala se Vivian. Seděly jsme na

kopci nad oceánem, na vodě se odrážely hvězdy

na černém nočním nebi. Neobratně mě objala paží a já jsem si jí opřela hlavu o rameno.

Když se mi poprvé od dubna začala znovu zjevovat ve snech, k smrti mě to vyděsilo. Byla však tak osamělá, že jsem si nepomohla pomoct a mluvila jsem s ní. Stále ještě jsem jí neodpustila, že zabila Lish - myslím, že jí ani nikdy neodpustím ?, ale to bylo téma, jemuž jsme se obě vyhýbaly, takže jsme se mohly vzájemně sblížit. Teď jsem o trochu lépe chápala, odkud přišla, a vždycky jsem vnímala, jak hluboce sama předtím byla. A navíc ji vychovaly víly, takže musela nutně vynášet špatná rozhodnutí. Kolem

ožehavých témat jsme našlapovaly opatrně a nakonec to vypadalo, jako by se z nás skutečně staly ony sestry, jak si to Vivian vždycky přála.

Až na to, že nikdy nenosila moje věci, což bylo milé.

Setřela jsem si slzy. „Nevím, co dělám. Jsem smutná a nevím proč, a neměla bych být - a teď si tady stěžuju tobě, když ty přitom ani nejsi ?“ zarazila jsem se, protože jsem nebyla schopná větu dokončit. Vivian se neprobudí, už nikdy. Když jsem jí vzala ty duše, neměla dost své vlastní duše na to, aby mohla vést normální život. Mohla jsem za to já.

„Hele, přestaň, se mnou si nedělej starosti. Já jsem v pohodě.“

„Už nějakou dobu jsi mě nenavštívila.“

„Opravdu?“ Zamyšleně se zadívala přes vodu. „Jsem tady, nebo nejsem nikde, nebo jsem někde úplně jinde. Poskytuje mi to spoustu času na přemýšlení. Ale zdá se, že se s tím nikdy nikam nedostanu.“

„To mě mrzí.“

„Já vím. Mě to taky mrzí. Snažím se v duchu změnit svůj život, být tou, která byla dost silná, aby nechala ostatní jít.“

„Ale vždyť jsi byla.“ Dloubla jsem ji loktem. „Nevzala sis mou duši.“

„To už něco je, ale nevynahradí to doopravdy ty, které jsem si vzala, nebo ano?“

„Ne. Nevynahradí.“

„Někdy… někdy toužím po tom, abys mě poslala s nimi.“ Vzala mou ruku do svých a hledala ve hvězdách obrys brány, jíž jsem duše odeslala. Ani jedna z nás doopravdy nepochopila, co se oné noci stalo. Možná jsme byly obě Prázdné, schopné otevírat brány mezi světy, ale to neznamenalo, že jsme měly nějakou představu o tom, jak to funguje. „Zajímalo by mě, co by se stalo, kdyby mě víly neposlaly za tebou, kdyby si uvědomily, že mám dost energie na to, abych otevřela

bránu sama. Máme štěstí, že moje víly byly idiotky, ale přesto mě to pořád nutí si to představovat. Myslím, že bych ráda věděla, co tam venku je.“

Zhluboka jsem si povzdechla. „Jednou to budeme vědět obě.“

Znovu se zasmála. „Hele, ty hlupáčku, to není špatné.“

„Je to jiný způsob, jak přicházet o lidi,“ zašeptala jsem. „Mám pocit, jako bych byla odsouzena k tomu, abych přišla o každého, vždycky. Zdá se mi, že si nedokážu udržet lidi, které miluju.“

Stiskla mi ruku. „Já vím. Ale jeden světlý bod tu je, já nikam nejdu.“ V hlase jí zazněla ironie, kterou jsem si tak dobře pamatovala; zvláštní, že to, co mě na ní kdysi děsilo, bylo nyní uklidňující, známé. Být spolu byl jakýsi dotek domova - což byl neznámý pojem pro obě z nás. Pohlédla na mou ruku: zazdálo se mi, že vidím drobný záblesk světla provázený zabrněním. „Co to bylo?“

Předtím jsem dočista zapomněla na tu hloupou sylfu. Tohle nejspíš nebylo místo, kde bych s tím měla vyjít ven. Další věc, kvůli které si musím dělat starosti.

„Já jsem nic neviděla,“ řekla jsem.

„Pokud chceš lhát, měla by ses v tom skutečně nějak zlepšit.“ Lehla si na záda do trávy a zadívala se na hvězdy. „Takže ty jsi smutná. Co máš za problém?“

Ztěžka jsem si vzdychla a také jsem se natáhla. „Já nevím. Konečně mám život, který jsem tak dlouho chtěla. A je skvělý, vážně, a Lease ?“

„Ráda o něm slyším.“

„Já o něm ráda mluvím. Je fantastický. Ale já… já jsem mu to pořád ještě neřekla.“

„Jasně, myslela jsem si to. Ty si na upřímnost zrovna nepotrpíš.“

„Ty tak můžeš něco říkat!“

„Hele, já jsem mluvila vždycky na rovinu o tom, co

dělám.“ Šibalsky se zazubila, což mi připomnělo, že Vivian není tak nevinná, jak jsem si já s oblibou představovala. „Ale to není příčina tvého nového pláče, protože o Leaseově nesmrtelné duši víš už nějakou dobu.“

Rozpačitě jsem se ošila. „Dneska večer mě navštívil Reth.“

„Vážně? Kdyby tak navštívil mě…“

„Vivian!“

„No a co? Dívka v komatu je osamělá a on je hezký, ať už je to víla nebo ne.“ Nebyla jsem si jistá, zda chce, aby za ní Reth chodil, nebo zda ho chce vysát - a zrovna tak jsem si nebyla jistá, která z těch dvou možností mě víc děsila. „Ale pokračuj.“

„Já nevím. Přesvědčoval mě, že nejsem tak úplně šťastná v životě, který jsem si vybrala.“ Nesnášela jsem, jak vždycky jako by viděl přímo do mě. Jestliže se nemusel potýkat s vrtošivými, nepředvídatelnými pocity smrtelníků, jak je možné, že jim tak dobře rozuměl?

„No a jsi šťastná?“

„Ano! Jsem! Samozřejmě že jsem. Tohle jsem vždycky chtěla.“

„Ale…“

„Nic. Jsem hloupá.“

„No, hm. Ty, má drahá sestřičko, nechápeš spoustu věcí.“

Nevraživě jsem se na ni podívala. „Hele, milejší už bys být nemohla?“

Pokrčila rameny. „Jak už jsem říkala, mluvím na rovinu. Pokračuj. Tohle jsi vždycky chtěla?“

„A přitom to není ono, víš? Lease je strašně často pryč, a dokonce i když je tady, nemůžu si pomoct a neustále se bojím, že tohle není život, který si vybere, až zjistí, že je stejný jako jeho matka. A pak se tenhle týden objevila Raquel, což mi připomnělo, jaké to

bývalo předtím. Nebylo to nic skvělého, ale svým způsobem mi chybí…“ Uvažovala jsem o tom, jaký býval můj život v MAZP, jak často jsem tenkrát snila o tom, že bych byla normální, o životě, který mám teď. Co mi vlastně chybí? Určitě ne ty mise, ta omezení, ten životní styl.

Chybí mi pocit vlastní důležitosti.

„Chybí mi, že nejsem výjimečná. V MAZP jsem byla mimořádná. Potřebovali mě. A v opravdovém světě… mimořádná nejsem.“ Znovu mi začaly téct slzy a já jsem si je rozpačitě setřela. „Promiň. Nejsem prostě k ničemu, celý svůj život si naříkám na to, že jsem jiná, a pak nesnáším, když mám být stejná jako všichni ostatní.“

Viv se vztyčila na loktech a zamračila se na mě.

„Jenže ty nejsi. Ty jsi nikdy nebyla stejná. Takže já to nechápu - nezměnila ses. Co tedy máš za problém?“

„Já nevím.“

„V tom případě se přes to přenes. Udělej něco.“

„Co?“

Přezíravě mávla rukou. „Co budeš ksakru chtít. To je ta krása toho, že jsi to ty, Evie. Máš na vybranou. Ale nedoporučovala bych ti, aby ses pustila do masového zabíjení paranormálů. V mém případě se ukázalo, že to zase nebyla tak nádherná výhra.“

Přiškrceně jsem se zasmála. „Ty jsi hrozná.“

„To mi povídej.“

Pak jsme obě zmlkly, obě pohroužené do vlastních problémů. Nakonec vzala Vivian mou ruku do své ještě studenější a vytáhla mě nahoru, abych seděla vedle ní. „No, ukončeme už tenhle lítostivý večírek. Protože jsem byla nějakou dobu pryč, jsou tu důležité věci, o kterých si musíme promluvit.“

„A jaké?“

„Ehm, no… Musíš mi dovyprávět Easton Heights. Neslyšela jsem shrnutí prvních tří řad, takže ty mi to

teď samozřejmě musíš dopovědět.“

Rozesmála jsem se. „Takže důležité věci, jo? Fajn.“ A tak jsem se s ní podělila o to málo, co jsem znala z vnějšího světa, zde, v temném světě mých snů, kde jsme se já a Vivian setkávaly.

Někdy mi to připadalo reálnější než cokoliv jiného.

Když jsem se ráno vzbudila, měla jsem ruku dosud ohnutou, jako bych držela Vivianinu. Vzdychla jsem si. Noci s Viv ve mně pokaždé zanechávaly pocit nanejvýš podivné kombinace spokojenosti a lítosti. A pak samozřejmě i pocit viny z toho, že se kamarádím s dívkou, která zavraždila mou Lish, ale Lish by to pochopila, jak jsem doufala.

Víly, které vychovaly Vivian, jí nikdy neumožnily si myslet, že by měla jakkoliv na výběr. Vždycky měla pocit, že její život jí byl určen. Myslím, že teď, když už bylo příliš pozdě, si uvědomovala, že nebyl. Napadalo mě, zda bych to všechno mohla zarazit, kdybych se s ní spojila dřív.

Uvažovat o tom stačilo, aby se z toho člověk zbláznil. Vivian se nakonec rozhodla a zaplatila za to. Díky vílám na výběr neměla. Ale já ano. Já udělám z tohoto života to, co z něj mít chci. Do háje s Rethem - já budu šťastná. Já si vezmu všechno a taky si to pořádně užiju. Nebo spíš budu normální a nechám si i to, co je ve mně paranormálního. Byla jsem mimořádná; proč bych měla předstírat něco jiného? Potřebovala jsem poslat e-mail Raquel. Měla jsem v plánu udělat jí

Vánoce.

JAKO AFRODITE NA STEROIDECH

Buď už zticha,“ rozesmála jsem se a zavřela svou zamykací skříňku v šatně.

„Ne, vážně,“ pokračoval Lease. „Smrtelně vážně.

Dude je rarášek.“

„Tvůj profesor technického kreslení není rarášek.“

„Jak to víš? Právě proto musíš zazdít příští týden a jet se mnou na přednášku. Můžeš to potvrdit. Právě teď vím jedině to, že má rezavé vlasy, červenou kůži, je vysoký asi sto dvacet centimetrů a nenosí jinou barvu než zelenou.“

Protočila jsem panenky, protože jsem věděla, že to přes můj lesklý růžový mobil neuvidí. „A jak může mít

rarášek titul PhD?“

„Nevím. Už ho přestalo bavit potloukat se na spodní části duhy, začal mít dost čtyřlístků, hrnce zlata pro něj ztratily svůj lesk - vyber si sama. Ale mám pravdu. Říkal jsem ti vlastně, že moje asistentka na laboratoře je možná dryáda?“

„Moment - nejsou snad dryády proslulé svou chlípností?“

Na druhém konci linky nastalo ticho.

„Hele, do té laboratoře už nepůjdeš.“

Lease se zasmál a já jsem zavřela oči a představovala jsem si ho, jak stojí přede mnou. „Věř mi, pro mě existuje jediný paranormál, u nějž bych ocenil jeho vášnivost.“

Vzdychla jsem si. „Chápu, ale myslím, že takhle nahonem žádnou čarodějnici sehnat nedokážu.“

Znovu se rozesmál a téměř přehlušil zvuk zvonku. Vyděšeně jsem se rozhlédla. Po chodbách, které byly nyní prázdné, poletoval jakýsi zatoulaný papír.

„Sakra, přijdu pozdě! Zavolám ti potom, ano?“ Zaklapla jsem telefon a rozběhla jsem se do šaten. Ještě že byla hodina tělocviku a bylo tudíž trochu manévrovacího prostoru navíc.

Přinejmenším jsem si to myslela. Slečna Lynnová, to ohavné stvoření, čekala přede dveřmi a odškrtávala si dívky tak, jak vcházely. Vzhlédla a usmála se, natěšená tím, že mě přistihla při zjevném kázeňském přestupku.

„Za tohle budeš mít pro dnešek jen polovinu bodů za účast, Greenová. Ještě jeden pozdní příchod a myslím, že budeš zralá na interní vyloučení ze školy.“

Kde byl Žah, když jsem ho potřebovala? Musela jsem se vší silou ovládat, abych zuřivě nezakoulela očima, a vklouzla jsem do šaten. Přivítal mě slabý pach potu a zatuchliny, když jsem cestou ke své skříňce míjela dívky v různých stadiích převlékání. Tuhle skříňku jsem vůbec neměla ráda.

Carlee si obouvala tenisky a byla už připravená k odchodu. Vážně, jak mohla mít tak pružná prsa ve sportovní podprsence, to nikdy nepochopím. Nebo jí to nepřestanu závidět.

Zavrtěla hlavou. „Měla by sis dávat větší pozor.

Slečna Lynnová tě nemá ráda.“

Vzdychla jsem a začala jsem si oblékat sportovní úbor. Která škola si dokáže vybrat jako své barvy žlutou a hnědou? Hrozné. Prostě příšerné. „Ty pocity jsou vzájemné.“

„Tak jak ses měla o víkendu?“

„Ani se neptej. Lease se musel vrátit do školy.“

„To je mi líto.“

„Jak ses měla ty?“

Obličej se jí rozzářil. „Nejdřív skvěle! John a já jsme se, jak, víš, smířili. Nejdřív jsem si připadala, nádherně! Jenže pak měl v pátek večer zavolat, ale vůbec se neozval, no a já jsem se cítila tak ?“ Oči se mi zamžily námahou, jak jsem se ji snažila sledovat. Měla jsem Carlee ráda, a vážila jsem si toho, že mám kamarádku, která není nesmrtelná, ale někdy mě to úsilí, které bylo zapotřebí k tomu, abych si udržela dobré vztahy s děvčaty, trochu zmáhalo.

„? a on pak začal jako Jestli nechceš ?“

Z postranní uličky zazněl výkřik. Nevěděla jsem, zda mám být za to přerušení vděčná nebo jestli se mám vyděsit, co se stalo. Vyběhly jsme s Carlee za roh a tam jsme uviděly, jak se dívky zahalují a ječí. „Co se děje?“ vykřikla jsem a zapřísahala jsem se, že už nikdy nenechám Žaha doma.

Jedna z dívek ukazovala na další řadu a já jsem se k ní doplížila, každý sval v těle napjatý, a důsledně jsem se držela zády ke zdi. Ulička se přede mnou otevřela a já jsem vykřikla, připravená skočit na ?

Jacka.

Ten pitomec Jack stál s rukama v bok na jedné z

dřevěných laviček srovnaných v řadě uprostřed uličky a obhlížel prázdnou řadu jako jakýsi bizarní dobyvatel.

„Co tu děláš?“ zeptala jsem se zděšeně.

Pohlédl na mě. „Á, tady jsi. Mám ti něco předat.“

„A nemohl jsi mi to předat někde jinde?“ Rozhlédla jsem se, rozčilená a znervóznělá. Začaly se sem trousit ostatní dívky, které překonaly počáteční šok a teď byly zvědavé.

„Co se ti na tomhle místě nelíbí? Mně to tu připadá docela hezké.“ Poplácával si kapsy, až konečně zamumlal: „Aha!“ a vytáhl známý přístroj připomínající telefon. Komunikátor MAZP. Zapomněla jsem, jak nudné jsou komunikátory ve srovnání s mým superchytrým mobilem. Vyjekla jsem a vrhla jsem se dopředu, ale on nohou vyhodil komunikátor do vzduchu a tam ho zase chytil. Zazubil se a s rozmachem mi ho podal.

„Raquel chce, abys jí zavolala a sdělila jí nějakou vhodnou dobu, kdy si můžete zase promluvit, protože ti nechce narušovat život.“

„A co tady podle tebe děláš zrovna teď?“

Vedle mě si kdosi odkašlal a já jsem si všimla Carlee, která tam stála. Hruď měla vypjatou a podivně se na Jacka dívala. Ne, ne podivně… Její pohled vyjadřoval cosi jako Hele, kotě, bezva, že tě tu potkávám. „Kdo je ten tvůj přítel?“ zeptala se a zahihňala se.

„To není můj přítel! Rozhodně ne přítel.“

„Jak jsi se sem vůbec dostal?“ zeptala se Zlomyslná fotbalistka. Dívala se na Jacka se směsicí podezření a zájmu. „Ty sem chodíš?“

Co se to s těmi děvčaty děje? Uprostřed šatny se objeví psychotický kluk a ony okamžitě začnou flirtovat! Copak ony nikdy neviděly žádnou komedii ze střední školy? V téhle chvíli bychom ho měly zmrskat mokrými ručníky, jaty krvelačností v zuřivém

odhodlání uhájit posvátnost dívčí šatny. Ony se místo toho soustředily na strategické změny póz, jen aby jim bylo maximálně vidět do výstřihů.

Vážně, tak hezký zase nebyl. Kučeravá kštice světlých vlasů a až moc velké modré oči mi šly na nervy. Ó, podívejte se na mě, já jsem tak rozkošný a nevinný, že se můžu objevit, kde mě napadne, a ohavně manipulovat Eviiným životem!

„Dobře,“ sykla jsem, protože mě rostoucí skupina znervózňovala. Slečna Lynnová si uvědomí, že se něco děje, když nikdo nevyběhne ven a nezačne se strečinkem. Ty horlivější vždycky vyběhly dřív, aby se rozcvičily. „Díky za předání, a teď zmiz! Ven! Hned!“

„Ale vždyť, jsem teprve přišel.“ Posměšně našpulil ústa a ohrnul dolní ret.

„Rychle, než slečna Lynnová ?“

„Než slečna Lynnová co?“ zeptal se známý pronikavý hlas za mnou. Páteř mi ztuhla hrůzou. Za tohle nemůžu! Přece nebudu mít problémy kvůli tomuhle. Slečna Lynnová mi položila jednu svalnatou ruku na rameno a já jsem mohla udělat jediné - zůstat pod tou váhou stát.

Jack si to vychutnával, prohlížel si ji od hlavy k patě, očima přebíhal po jejím mohutném těle baseballového obránce.

„Kdo je ten tvůj přítel, Greenová?“ zavrčela.

Byla jsem mrtvá. Byla jsem dočista, dočista mrtvá. Vyloučí mě ze školy a já se pak nikdy nedostanu do Georgetownu, a zbytek života budu pracovat v restauraci a Lease se ožení s dryádovskou laboratorní asistentkou a budou mít děti, které budou napůl stromy a ze čtvrtiny voda, a nikdo nebude pořádně vědět, co jsou zač, ale budou krásné. A já jim naservíruju hranolky, až přijedou na návštěvu.

Jack se na mě podíval, s tváří zachmuřenou přehnaným zmatkem. „Já ji neznám.“

„Ale nepovídej.“ Slečna Lynnová se snažila, aby to neznělo pobaveně, jenže já jsem slyšela škodolibou radost v jejím hlase. Tohle bylo o moc lepší než mi zaznamenat pozdní příchod.

„Ne. Já jsem sem přišel za vámi. Nevěřil jsem těm pověstem, ale když jsem je slyšel na tolika kontinentech, musel jsem prostě přijít, abych to viděl na vlastní oči.“

„Co viděl?“

Vykulil oči obdivem, hlas mu přešel do uctivého tónu. „Jestli je pravda, že Helena Trojská, ne, samotná Afrodite se převtělila do podoby učitelky tělocviku.“

V místnosti se rozhostilo naprosté ticho. Jediným zvukem bylo drobné žbluňk, jak Zlomyslné fotbalistce spadla čelist až na zem. Nebo jsem si to možná jen představovala. A pak třída udělala to nejhorší, co mohla: začala se hihňat. Slečna Lynnová mě zavraždí.

Jack padl na lavičce na kolena, obracel oči v sloup v extázi a oběma rukama se držel za srdce. „Och, nebesa, vidět takovou krásu na vlastní oči! To je víc, než v co jsem kdy doufal. Ale jak budu moct teď žít, když vím, že nejste má? Prosím.“ Popolezl dopředu na okraj lavičky. „Vezměte si mě. Ne, svatba by nás připravila o vzácné okamžiky, kdy bychom mohli být spolu. Pojďme se oddat sladké vášnivé lásce hned tady. Dovolte mi zplodit s vámi děti.“

Zvířecí zavrčení signalizovalo, že se slečna Lynnová probírá ze šoku nad tím, že se s ní mluví takto. Vrhla se dopředu; Jack se obratně odkulil z lavičky a vyskočil vzhůru mimo její dosah.

„Nebesa, nečekal jsem, že budete až takhle nadšená mými dvornostmi. Když nepůjdu rovnou k cíli, jak se kdy dozvím, zda si mě vážíte?“

Další zavrčení, které tentokráte znělo jako „ty!“ Nebo možná jako „hrrr!“, protože takovýto pocit jsem z celého tohoto střetu měla samozřejmě já. Všichni se

přestali smát a s očima vytřeštěnýma hrůzou přihlíželi, nejistí, zda zůstat nebo se distancovat od nevyhnutelného výsledku, jehož součástí by mohlo docela dobře být Jackovo roztrhání na kusy.

Jack se vyhnul dalšímu výpadu, použil lavičky jako odrazového můstku a přenesl se na horní stranu celé řady. Kdybych s jistotou nevěděla, že je to člověk, podezírala bych ho, že za jeho akrobatickým uměním je cosi paranormálního. Za předpokladu, že ho slečna Lynnová předtím nezabije, měl budoucnost na olympiádách.

„Co kdybych vám zavolal? Zajdeme si na oběd.“ Poslal do stále brunátnějšího obličeje slečny Lynnové vzdušný polibek a přeskočil do další řady. Postřehla jsem slabý záblesk světla. Pocítila jsem paniku, ale celá třída byla shromážděná tady. Nikdo jiný to neviděl.

Slečna Lynnová se přehnala kolem mě a řítila se zablokovat východ. „Hlídejte dveře do tělocvičny!“ zakřičela. S planoucíma očima zaujala pozici a čekala.

A čekala. A čekala.

Ale Jack už byl dávno pryč, a unikl jak slečně Lynnové, tak jakýmkoliv následkům svých idiotských činů. Slečna Lynnová upřela černé korálkovité oči na mě a mně se sevřel žaludek poznáním, že já takové štěstí jako Jack mít nebudu.

Mockrát děkuju, Raquel.

VŠUDE DOBŘE, DOMA NEJLÍP

„Co sis vlastně myslela, že jsi mi poslala to

vzteklé opičácké dítě do školy?“ zakřičela jsem

do komunikátoru.

„Co prosím?“ zeptala se Raquel.

„Jacka. Do mé školy. Do dívčích šaten. Říká ti to něco? Kdyby Carlee nepřísahala té mé lidožroutské učitelce tělocviku, že Jack není ani můj přítel, ani můj bratr, nejspíš by mě vyloučili!“

„Tvoje učitelka tělocviku je lidožroutka?“

„Soustřeď se! Jestli mě vyloučí, utrpí tím mé známky. Když budu mít špatné známky, nedostanu se možná do Georgetownu. A já se do Georgetownu chci dostat!“

„S radostí se dozvídám, že konečně začínáš brát své vzdělání vážně. A ta věc s Jackem mě mrzí; požádala jsem ho, aby tě kontaktoval diskrétně.“

„Ten kluk nebude vědět, co je to diskrétnost, i kdyby mu stepovala na té jeho hloupé blonďaté hlavě.“

„Ale kdyby ta diskrétnost stepovala, tak by asi nebyla moc diskrétní, nebo ano?“

„Buď zticha,“ odsekla jsem a snažila jsem se neusmát. Byla jsem otrávená. Nebylo mi do smíchu.

„Odkdy jsi vtipná?“

„Promluvím si s Jackem a řeknu mu, aby už tě ve škole nekontaktoval.“

„Co má vlastně za sebou? Je to to nejpodivnější stvoření, s jakým jsem se kdy setkala, a to už je co říct.“

„Jack měl velmi… nekonvenční výchovu. Vy dva toho máte společného víc, než si myslíš. Jeho život také narušily víly. Ale je to pozoruhodný chlapec a velký přínos. Máme štěstí, že nás našel.“

Zamračila jsem se. Dávalo smysl, že Jack měl vzhledem ke svým schopnostem nějaké spojení s vílami. „Fajn. Ale už žádné návštěvy ve škole. A řekni mu, ať nechodí do mého pokoje bez ohlášení.“

„Takže víš jistě, že nám chceš pomoct?“

Váhala jsem a kousla jsem se do rtu. Měla jsem pocit, jako bych balancovala na plotě. Nakloň se na jednu stranu - řekni ne; přesně jsem věděla, co najdu, až spadnu.

Pořád totéž.

Řekni ano, nakloň se na druhou stranu, a… neuměla jsem si to představit. Jenže ten plot tady pořád bude a já si vždycky můžu najít cestu zpátky přes něj. Je to tak?

„Dvě podmínky,“ oznámila jsem a skoro jsem cítila, jak spojením proniká její úleva a vzrušení. „Číslo jedna: nebudu už kategorie sedm ani nic v jakémkoliv systému. Já nejsem součástí MAZP. Když se mi nějaká

mise nebude líbit, nevezmu ji. Rozhodnutí bude beze zbytku na mně.“

„Přijímá se. A ta druhá?“

„Chci zpátky svou kreditku.“ Je jasné, že neznámý terén, na nějž jsem se chystala vstoupit, bude vyžadovat nový šatník.

„Velmi dobře. Pokud si ji necháš jen pro naléhavé případy.“

„Vážně, Raquel, kdy s tebou začala být taková legrace?“

Zarazila se. „Evie, já - já jsem moc ráda, že nám budeš zase pomáhat.“

„Mně se po tobě taky stýskalo.“ Chtěla jsem, aby to znělo bezstarostně, ale překvapilo mě nepříjemné šimrání v krku a štípání v očích. Bože na nebesích, přece nebudu brečet při rozhovoru s Raquel. Koneckonců se mi blížily sedmnácté narozeniny, živila jsem se sama, byla jsem nezávislá, silná. Tohle jsem dělala proto, že jsem chtěla - ne proto, že by se mi po ní stýskalo. To by bylo hloupé.

Po velmi podezřelém odkašlání se Raquelin hlas vrátil ke svému energickému, věcnému tónu.

„Výborně. Pošlu pro tebe dneska večer Jacka kolem osmé.“

„Cože, dneska večer? Tak brzy?“

„Nežertovala jsem, když jsem říkala, že potřebujeme pomoc. V poslední době se zdá, jako by se všechno, co se pokazit mohlo, taky pokazilo. A v paranormálním světě dochází k podivným posunům - ve srovnání s dubnem to není nic, ale stačí to k tomu, aby nás to přinutilo použít personál, který nemáme, k tomu, abychom se tomu pokusili přijít na kloub.“

„Tak pak myslím, že si to budu moct nějak zařídit.“ Večer bez vzoru krav a mastnoty? To si setsakra budu moct zařídit. „Takže kam to bude? Itálie? Island? Dala bych si říct Japonsko.“

„Vlastně je to o trochu méně exotické. Středisko.“ A v té chvíli vystřídala mé vzrušení ledová hrůza.

Nemohla jsem jít zpátky tam. Středisko byla hrobka. V mé mysli se od mé poslední noci nic nezměnilo. Chodby lemovali upíři bez života osvětlovaní varovnými stroboskopickými světly, která nedokázala ochránit mořskou vílu, již jsem měla nejraději. Nedokázala jsem zvládnout pomyšlení na to, že znovu navštívím místo, jež bývalo naším domovem.

„Raquel, já ?“

„Uvidíme se v osm!“ Linka umlkla a nechala mě tupě civět na komunikátor.

Dvě hodiny nato jsem pořád ještě seděla na posteli a zírala do stropu. Lepší pocit ve mně nevyvolaly ani známé obrysy Žaha, kterého jsem svírala v ruce.

Budu muset Raquel říct, že dohoda padá. Není možné, abych se tam vrátila. Jakmile dokážu přinutit prsty vymačkat spojení s ní, udělám to. Ale nedokážu snést zklamání v jejím hlase. Byla vzrušená, upřímně šťastná z toho, že budeme znovu pracovat společně. A šťastná nebývala Raquel příliš často. A teď jí budu muset říct, že nepřijdu, protože jsem příliš vyděšená.

Blbé.

Otočila jsem se na bok. Přívěsek, který mi dal Lease, se blýskal na nočním stolku a já jsem na něj sáhla a přejížděla jsem prsty po boku srdíčka.

Proč se věci nikdy nezjednoduší? Občas jsem toužila po tom, abych mohla uchopit nějakou vzpomínku - dokonalou vzpomínku ?, stočit se do ní a jít spát. Jako například svůj první polibek s Leasem. V téhle vzpomínce bych mohla žít navždy. Jenom my a naše rty a zjišťování, nakolik se k sobě hodíme. Kdyby všechno vzbuzovalo takovýto pocit, život by byl lepší.

„No tak, Evie,“ zahučela jsem, mrskla jsem sebou zpátky doprostřed postele a zadívala se do stropu. „Co kdybys fňukala ještě o trochu víc, místo abys skutečně něco udělala?“

„Samomluva je prvním příznakem šílenství,“ ozvala se Arianna, která se opírala o zárubeň mých otevřených dveří.

„Jasně, a vidění věcí, které nikdo jiný nevidí, taky, jenže se zdá, že lidem se to na mně líbí.“

„Dobrý postřeh. Pravděpodobné je, že jsi šílená už léta. Já nejspíš nejsem nic než výplod tvojí představivosti.“

„Kdyby to byla pravda, představovala bych si, že nebudeš takový flákač.“

Vzdychla si. „Není smutné, že sama sebe nenávidíš tolik, že si nedovedeš vysnít dokonce ani příjemnou spolubydlící?“

„Ne tak smutné jako fakt, že připouštíš, jak strašně dokážeš pít někomu krev.“

Vrhla na mě vražedný pohled a přimhouřila oči. „Já pojmem pít krev nijak nehýřím. Nechtěj mi do mé hezké mrtvé hlavinky nasazovat nějaké myšlenky.“

Hodila jsem po ní polštářem.

„Ale i tak,“ řekla a upravovala si ježaté rudočerné vlasy (daleko hezčí než prameny, které ulpívaly na její scvrklé hlavě pod mimikry - nedívej se, připomněla jsem si znovu). „Venku už je tma. Pojďme do kina. Nudím se tak strašně, že z toho snad umřu.“

„Na to už je pozdě.“

Hodila po mně zpátky polštář a zamířila do hlavní místnosti. Posadila jsem se na okraj postele a ztěžka jsem vzdychla. Z komunikátoru ležícího vedle polštáře, kam jsem ho pohodila, na mě vyzařovaly vyčítavé vlny, ale já jsem nemohla zavolat Raquel. To, že nepřijdu, zjistí asi - pohlédla jsem na hodiny - za deset minut.

Tak to bude nejspíš nejlepší.

Och, píp, jako kdybych ještě vůbec věděla, co je nejlepší. Zavrtěla jsem hlavou, zvedla jsem Žaha, šla ke skříni a otevřela jsem zásuvku s ponožkami.

„Promiň, kamarádko,“ zašeptala jsem. „Možná někdy jindy.“

Slyšela jsem, jak se dveře bytu otvírají, a Arianna zavolala: „Já odcházím. Jestli chceš přijít, sejdeme se tam.“

„Jasně, jenom si vezmu ?“

Blesklo světlo a stěnou se protáhla ruka, popadla mě za paži a vtáhla mě do nekonečné temnoty.

STAŘÍ STRAŠÁCI

Vykřikla jsem, když se malý čtyřúhelník dveří do mého pokoje - mého života - zavřel a

nechal mě ve tmě tak husté a naprosté, až jsem ji cítila na kůži.

„Hú, uklidni ?“

Prudce jsem se otočila a plnou plochou dlaně jsem narazila do hrudi - Jacka. Zase. Vážně, jednou ho v takovémhle případě nešťastnou náhodou zabiju. Nebo úmyslně. A nebude mi ho líto. „Co je s tebou! Pusť mě!“ Povytáhl obočí a uvolnil sevření mého zápěstí.

„Vážně? Tak dobře, když na tom trváš.“

Kdyby mě pustil, byla bych v téhle tmě ztracená. Sama. Navždy. To jediné, co byste mohli na Stezkách vidět, byla osoba, s níž jste tu byli - nic jiného. Předtím

jsem se zařekla, že Vílí stezky už nikdy nepoužiju, a teď, když jsem tu byla, prostoupil celé mé tělo známý strach. Volnou rukou jsem mu sevřela paži. „Přestaň s tím! Proč jsi mě takhle popadl? To ti nestačilo, že jsi mě terorizoval ve škole?“

Pokrčil rameny. „Raquel mi řekla, abych pro tebe přišel v osm.“

„Tomu se říká únos, pitomče!“

„Já vím, že v mém podání to vypadá lehce, ale vytvořit dveře mezi říšemi není tak úplně jednoduché. Protáhnout tě jimi bylo snazší než vejít dovnitř na trochu zdvořilé konverzace a možná šálek čaje, protože v tom případě bych pak musel udělat jiné dveře. Nevěděl jsem, že budeš křičet jako malá holka.“

„Já jsem nekřičela jako malá holka.“

Předvedl své důlky, z plných plic se nadechl a vydal ze sebe pronikavý - a rozhodně holčičkovský - výkřik.

„Takhle. Jenom jsi u toho měla šílenější oči a víc jsi sebou zmítala.“

„Zmlkni.“

„Milerád. Přijdeme pozdě.“ Přehmátl z mého zápěstí na ruku a vykročil. „Nebe a peklo, ty máš ale studené ruce.“

Nikdy mě nenapadlo, že bych dala před čímkoliv přednost mrtvému tichu Stezek, ale i to muselo být lepší než poslouchat tohohle idiota. A nepotřebovala jsem, aby mi někdo připomínal, že mám studené ruce. Chladné, smrtelné, umírající ruce. „Mohli bychom nemluvit?“

„Jenže ono se s tebou tak skvěle konverzuje. Ale pokud se chceš raději jen vyhřívat na výsluní mé společnosti, pochopím to. Nejspíš úplně překypuješ nadšením, že jsi mě držela za ruku, a chceš si ten okamžik vychutnat.“

Protočila jsem panenky. „Dělám, co můžu, abych neomdlela, ale snažím se ze všech sil držet.“

„Myslím, že omdlívání je silně podhodnocené.

Mohla bys ho přivést zpátky do módy.“

Otočila jsem hlavu a dívala jsem se raději na něj, abych se nemusela soustřeďovat na inkoustovou čerň kolem nás. Bylo to, jako by lidé na Stezkách existovali mimo jakoukoliv realitu. Jack a já jsme tu byli jediní dva živí tvorové, pokud jsem mohla soudit. To bylo strašné pomyšlení.

„Odkud jsi pro všechno na světě přišel?“ zeptala jsem se.

Zazubil se, ale ve tváři měl podivné napětí. „Vylíčit ti ten příběh by vyžadovalo mluvení, a ty jsi podle mě žádala, aby něco takového nenastalo. A už jsme tady!“ Rozmáchle mávl rukou k - ničemu.

Vyčkávavě jsem ho pozorovala. Nic se nedělo.

„Copak ty to necítíš?“ zeptal se a přimhouřil oči.

„Necítím co?“

„No tak. Znáš to tady zrovna tak dobře jako já. Ty ses nikdy nepokusila na to přijít?“

Dopustila jsem se té chyby, že jsem se podívala na své nohy stojící v temnotě, a vzápětí mi začalo být špatně od žaludku. „Můžeme prosím odtud vyjít?“

„Vážně, Evie, ty nevíš, jak se bavit, co?“ Napřáhl ruku s nataženou dlaní a přimhouřil oči soustředěním. Tma se rozčeřila, začalo jí pronikat světlo, které však nic neosvětlovalo, protože se formovaly dveře, jež vedly do bolestně známé bílé chodby.

„Domove, sladký domove,“ zacvrlikal Jack a táhl mě dopředu za sebou. Dveře se za námi zavřely.

Připadala jsem si, jako bych kráčela ve snu. Když jsem tohle opustila, nechala jsem část svého já věřit, že tento svět přestal existovat. Fluorescenční světla, jež mi bzučela nad hlavou, mi do ní vtiskla fakt, že tím jediným, co se změnilo, jsem já.

Oba jsme se otočili a podívali se dolů po chodbě. Jakási žena v kostýmku s jemným proužkem, kterou

jsem neznala, kolem nás proběhla, komusi zuřivě spílala a mávala rukama ve vzduchu kolem své hlavy.

Vzdychla jsem si. „Jasně, domove, sladký domove to zhruba vystihuje.“

Ohlédla jsem se po chodbě, protože mou pozornost přilákalo tiché ťapkání dámských polobotek. Tentokrát nebyla žena v kostýmu šílená - nebo přinejmenším nepatřila k typům, které by běhaly po chodbách a křičely. „Evie,“ řekla Raquel a našpulila rty, aby se neusmála.

Zazněl další pokřik; zahlédla jsem někoho běžícího jednou z příčných chodeb. Podezřele připomínal Buda, mého drsného a nevrlého bývalého učitele sebeobrany.

„Na několik měsíců odejdu a tady se to všechno začne bortit.“

Raquel zavrtěla hlavou a vrhla podrážděný pohled směrem k neustávajícímu křiku. „No, protože jste dorazili přesně, co kdybychom tě zavedli do problémové oblasti?“

„To zní dobře.“ Být tady bylo jako déj? vu. Čím rychleji jejich problém vyřeším, tím dřív budu moct odejít a panikařit v soukromí.

„Posluž si.“ Jack nám zvesela zamával, rozběhl se a vykroužil po délce chodby několik otoček.

Obrátila jsem se k Raquel. „Myslím, že je psychicky labilní.“

Vydala ze sebe povzdech typu Jako bych to nevěděla.

„Jackova minulost příliš nepřispívá k jeho stabilitě. Ale je to hodný chlapec.“

Téměř se přičinil o to, aby mě moje učitelka tělocviku zaživa roztrhala. Hodný chlapec to tedy není.

Chodbou se rozezněly další výkřiky. „Vážně, co se to tu děje?“

„To ten poltergeist. Zjevně jsme odhalili jeho nynější místo pobytu.“

„Jupí.“

„Když se nám podaří zlikvidovat tenhle drobný problém, jsem si jistá, že ty další otázky se budou řešit snáz. Nejenže je téměř nemožné udržet zaměstnance v takovém stavu, v jakém by fungovali, ale pořád se nám ztrácejí důležité složky.“

Šla jsem za ní chodbou a snažila se nemyslet na všechny ty doby, kdy jsem tady pobíhala. Tohle už není můj domov. Jsem tu kvůli práci. Kvůli zaměstnání. Dokážu být profesionálně nad věcí. Pokud nebudeme muset jít do - Centrálního zpracování. Raquel se zastavila přímo před posuvnými dveřmi. Samozřejmě. Protože dneska večer nemůže být pokud možno nic snadné.

„Tady?“ zeptala jsem se a už předem jsem znala odpověď. Ze všech míst ve Středisku se poltergeist musel usadit právě tady. Zavřela jsem oči a představila si její akvárium takové, jaké kdysi bývalo - modrozelená voda; tropické rybičky; živý korálový útes; uprostřed toho všeho šťastná, vtipná, schopná Lish, jak obsluhuje počítače a říká píp.

Byť bych se sebevíc snažila držet se této představy, dokázala jsem si vybavit pouze zubatou díru ve skle, Lishino mrtvé tělo pableskující ve světlech, jak leží na dně kaluže.

Otevřela jsem oči a uvědomila si, že Raquel už chvilku mluví.

„? chápeš, proč nemohu jít dovnitř s tebou.“

Zamračila jsem se. „Ano, jistě.“ Zdvihla jsem ruku k tlačítku na dlaň a… nic se nestalo. Vzedmul se ve mně nanejvýš podivný pocit zrady a opuštěnosti. Oni vyměnili zámky?

„Je mi to líto,“ řekla Raquel, která čekala, až uhnu, aby mohla dlaní otevřít dveře. Ty se se zasyčením rozjely a ona ustoupila a zmizela z dohledu. „Nechám je nezamčené.“

Zhluboka jsem se nadechla a vešla jsem dovnitř. Prázdnota velké kruhové místnosti mě zasáhla jako úder. Akvárium zmizelo. Nezbyla po něm jediná stopa s výjimkou matného kruhu uprostřed podlahy. Bylo to, jako by Lish nikdy neexistovala. Dveře se za mnou zavřely a já jsem po nich sklouzla na podlahu.

Na tohle jsem tedy rozhodně nebyla připravená.

Na šíji mě zašimral pronikavě ledový vánek. Periferním viděním jsem zachytila, jak kolem prosvištělo cosi tmavého. Otočila jsem hlavu, ale nic tam nebylo.

Světla zablikala, pak kromě jediné kalné žárovky zhasla.

„Čekal jsem na tebe,“ zasyčel mi do ucha tichý hlas.

Zašimrání na paži přitáhlo mou pozornost k černému pavoukovi s karmínovým vypouklým bříškem, který mi lezl po paži nahoru. Poslední světlo zhaslo a místnost, která upadla do temnoty, protrhl smrtelný výkřik.

POSMRTNÉ SHLEDÁNÍ

V neprostupné tmě jsem vnímala pouze osm zlověstných pavoučích nohou na své paži. „V

téhle místnosti zemřeš,“ zašeptal mi do ucha jakýsi hlas. Nebyla bych první. Hruď se mi sevřela, protože jsem pomyslela na Lishiny poslední okamžiky. Měla strach? Bolelo to?

Světla se znovu rozsvítila a já jsem uviděla, že mám celé tělo pokryté hemžící se masou černých vdov.

„Chm, odprejskni,“ osopila jsem se a vstala. Jsem si jistá, že bych měla strach, možná dokonce hrůzu, kdyby nebylo skutečnosti, že jsem dokázala vidět přímo skrz lezoucí drobné pavouky. Poltergeisti se projevují kombinací mimikry a manipulace vzdušných proudů, jíž pak vytvoří iluzi pocitu. Elegantní trik, to

ano.

Následovala pauza, pak pavouci zmizeli a nahradil je skučící vítr. Švy mezi stěnou a stropem prosakovala krev a kapala dolů přímo před můj obličej. Natáhla jsem ruku a nechala jsem iluzi krve procházet přímo jí. „Možná bys mohl příště zkusit kukuřičný sirup a červenou barvu?“

Místností zaznělo tiché zaskučení, které přešlo v plameny, jež s praskáním pohlcovaly zdi a obklopily mě.

„Tak už jsi skončil? Protože tohle všechno je hrozitánsky působivé, jenže já jdu zítra do školy a musím si ještě doma dodělat přípravu.“

Plameny zmizely a místnost po nich zůstala stejně nedotčená a prázdná jako předtím. „Já tě zabiju,“ zakrákal hlas a cosi v něm vyvolalo určitou vzpomínku.

„Steve?“

Vzduch přede mnou začal pableskovat a v něm se objevila průsvitná postava - ano, upíra Stevea. Nebo přinejmenším toho, co býval upír Steve. Vzhledem k tomu, že teď byl mrtvý mrtvý a ne nemrtvý, nebyl po technické stránce upír.

Zamračil se na mě. „S tebou není žádná legrace.“

„Suchar, co zkazí každý večírek, to jsem přesně já.

Co tu děláš?“

„Jak vypadá to, co dělám?“ Zdvihl ruce a ty se rozhořely.

„Mně to připadá jako laciné salonní triky. Ale vážně, když jsem tě naposled viděla, tak ?“ Když jsem ho naposledy viděla, byl tak rozzuřený z toho, že ho zavřeli do Střediska, že kousl Raquel, i když věděl, že tím spustí mechanismus, který mu do těla vpraví svěcenou vodu a tím ho zabije. Znovu. Ale už natrvalo.

Oči mu planuly hněvem. „Jsem rád, že si na mě pamatuješ.“

„Jistěže. Ale proč jsi pořád ještě tady?“

„Přinutím je za to zaplatit. Všechny. Budou litovat dne, kdy mě uvrhli do tohohle vězení.“ Steve měl vždycky slabost pro dramatično. Ale aby to mělo plný účinek, měl při těchto slovech ještě zdvihnout do vzduchu jednu přízračnou pěst.

Znovu jsem se posadila a opřela se o dveře. „Myslím, že to je docela fér.“

„Takže ty se nepokusíš mě zapudit?“

„Ne. To není moje parketa.“

„Aha.“ Kousl se do rtu - nebo se o to přinejmenším pokusil, ale nepodařilo se mu to kvůli celé té záležitosti s nehmotností. „Takže co teď?“

„Dovedl bys zařídit, aby to vypadalo, jako že mi z kůže vyskakují brouci?“

Klesl o kousek níže z pozice, v níž se vznášel.

„Myslíš to vážně?“

„To by mohlo být fajn, nemyslíš? Jestli chceš, budu dokonce dělat, jako že se bojím.“

„To není totéž, když to předstíráš.“ Snesl se dolů na úroveň mých očí; v této pozici ho asi polovina byla pod podlahou, ale on si toho zjevně nevšiml.

„Promiň. S tím nic nenadělám.“

Chvilku jsme tam seděli, Steve sebou vrtěl, jako by tak docela neuměl najít pro své nehmotné tělo pohodlnou pozici.

„Mám jednu otázku,“ prolomila jsem konečně mlčení.

Napřímil se. „Jakou?“

„Já tomu nerozumím. Chci říct, vždyť ty jsi nenáviděl pomyšlení na tohle místo, je to tak? Spáchal jsi harakiri jen kvůli tomu, abys tu nemusel být zavřený byť jenom na několik dní.“

„Ano. No a?“

„Nechápu, proč ses po tom všem rozhodl strávit tady věčnost.“

Oči přestal mít soustředěné, obrys jeho těla se začal lehce rozplývat. „Já - Potřebují - Nutím je za to platit.“

„Jistě, to jsem pochopila. Ale kromě toho, že jim působíš zlé sny a otravuješ je tady, nemůžeš dělat nic, nebo ano? Jediné, co jsi udělal, je, že ses tady polapil účinněji, než by to kdy dokázali oni.“

Ramena mu poklesla. Chudák jeden. Dál jsem mu rozvracela jeho životy poté. Natáhla jsem ruku a chtěla jsem ho pohladit po rameni, ale zarazila jsem se. Kdyby mi ruka projela přímo jeho tělem, zřejmě by se pak cítil ještě hůř. „Hmm, nedělej si s tím starosti. Vlastně tady koneckonců nejsi polapený.“ Mávla jsem mu rukou kolem paže v gestu, které by ho, jak jsem doufala, uklidnilo.

On už však začal ztrácet obrysy. Není snadné vytrvat, jakmile jste jednou mrtvý, a když z takovýchto jedinců vyženete vůli strašit, obvykle vystřelí rovnou tam, kde mají být.

Ať už to je kdekoliv.

Ale většina lidí nedovede setrvat na místě dost dlouho na to, aby přesně vymezili místo pro exorcismus, nebo, v tomto případě, pořádné staromódní popovídání. Což bylo něco, kdy jsem při svých povinnostech týkajících se poltergeistů přicházela v MAZP vždycky na řadu já.

Steve přikývl. Končetiny už mu zmizely. „Máš pravdu. Je načase, abych konečně začal být mrtvý.“

„To je ta správná odvaha!“ Povzbudivě jsem se usmála.

„Díky. Alespoň jeden z nás bude konečně zbaven téhle noční můry.“

„No, já ?“ Chystala jsem se mu vysvětlit, že já jsem teď volná a že zde dnes večer jsem na základě vlastního rozhodnutí - nebo přinejmenším něčeho na ten způsob, protože Jack mi ve skutečnosti nedal šanci ho odmítnout - a upřímně řečeno ve mně celá tahle

věc vyvolávala natolik smíšené pocity, že jsem si nebyla jistá, co bych měla Steveovi říct než to, že nejsem vězeň, ba dokonce ani zaměstnanec, a že by měl předpokládat, že jsem ?

Než jsem dokázala zformulovat nějakou souvislou myšlenku, zmizel. Tentokráte nadobro. Doufám.

„Sbohem, Steve,“ zašeptala jsem do prázdné místnosti.

Několik vteřin jsem tam seděla, ale být tam o samotě bylo daleko děsivější než jakékoliv strašení. Tahle místnost nepotřebovala nic dramatického na to, aby ve mně vyvolávala zlé sny. Vyškrábala jsem se na nohy, počkala jsem, až se dveře otevřou, a vyklopýtala jsem na chodbu.

„Raquel?“ Sterilní chodba se přede mnou táhla do dálky - prázdná. Skvělé.

Zamířila jsem do její kanceláře, pohroužená do myšlenek na Lish a chudinku Stevea a všechny ostatní duše, které jsem odeslala pryč z tohoto života, některé doslova. Kam šly? Odebral se Steve na stejné místo jako Lish? A byl to upír Steve nebo normální Steve? Co se přesně stalo s těmi dušemi, když jejich lidské tělo zemřelo a z nich se stali upíři? A pak, když zemřela upíří těla?

Vítej, bolesti hlavy.

Vzdychla jsem a přiložila jsem ruku na čidlo dveří. Teprve když se neotevřely, vzhlédla jsem a uvědomila si, že jsem nevědomky došla zpátky do své staré buňky.

Omámeně jsem zůstala civět na dveře. Připadalo mi, jako by se část mne, staré Evie, měla odlomit od zbytku, usmát se a zamávat, a pak projít a plácnout sebou na fialový gauč. Místo toho jsem já, celá, stála na prahu, oddělená od života, o němž jsem tvrdila, že jsem s ním skoncovala.

Tolikrát už jsem přemýšlela o věcech - skutečných,

fyzických věcech ?, které jsem tu nechala. Zvláště mě sužovalo pomyšlení na červené lodičky s otevřenou špičkou a vysokým podpatkem. Teď už bych opravdu měla záminku je nosit, a ony byly zavřeny v mé buňce. V hlavě jsem si dokonce sestavila seznam všech věcí, které bych si vzala ze svého pokoje, kdybych k tomu někdy dostala možnost.

Jenže já jsem se dovnitř dostat nemohla, nemohla jsem se vrátit. Také jsem si nemyslela, že bych chtěla. Tahle buňka byla hrobkou pro Evie, která zde kdysi žila, jež se nestarala o složitosti světa kolem sebe, neměla tušení, kdo doopravdy je. Od té jsem nic nechtěla.

Otočila jsem se a opatrně jsem se vydala k Raquelině kanceláři. Potřebovala jsem se dostat odtud pryč. Hned. Plnou silou se mě zmocnila klaustrofobie, a náhlá panika spojená s pochopením, že se odtud nemohu dostat, dokud mě oni nevypustí, mi téměř znemožňovala dýchat. Zabočila jsem za roh a téměř jsem vrazila do Jacka, který vypadal podobně ohromeně, když mě uviděl.

„Evie, ty vypadáš, jako bys viděla ducha.“

Cítila jsem se vyždímaná, prázdná. Chtěla jsem jít domů. „Je Raquel u sebe v kanceláři?“

„Jak to mám vědět?“

„Copak tys tam zrovna nebyl?“

„Ne.“

„Jááásně.“

„Evie?“ S úlevou jsem se otočila, když jsem uslyšela hlas Raquel, která ke mně zezadu docházela. „Jak to šlo?“

„Ve Středisku už oficiálně nestraší.“ Přinejmenším tu nestraší žádní poltergeisti. Kdyby byli duchové vzpomínky, pak to tu jimi rozhodně přetékalo. A teď už jsem přetékala i já. „Můžu už teď jít? Jsem dost unavená.“

„Jistěže. Jacku, kdybys ?“

Vyrušily nás dveře, které se formovaly na stěně proti nám. Prošla jimi vysoká víla s bílými vlasy a pokožkou barvy zralé broskve. „Ty!“ Její hlas se rozezněl chodbou jako studený kov.

Uskočila jsem dozadu. „Já ne ?“

„Já jsem to neudělal!“ vykřikl Jack a přerušil mě. Zmateně jsem se na něj podívala. On si myslel, že ta víla jde po něm?

Víla postoupila o krok k nám. Jack se otočil, vyrazil po chodbě dolů a vklouzl za roh, takže Raquel a já jsme zůstaly s vílou samy. Podle toho, jak ho její kobaltové oči sledovaly, jsem si začala říkat, zda možná opravdu nejde po něm.

Koho jsem to chtěla oklamat? Když šlo o víly, vždycky se to týkalo mě.

Raquel se vzpamatovala dřív než já. Sáhla do kapsy kostýmu a vytáhla malý železný válec. Rychlým trhnutím zápěstí ho prodloužila v jakýsi obušek.

„Doporučuju ti, abys odešla.“

Víla ji chladně pozorovala, pak zacouvala stěnou a ven ze Střediska. Vytřeštěnýma očima jsem zírala na Raquel. „Pro všechno na světě, Raquel, ty jsi byla úplně špatně ?“

„Prosím, nedokončuj tu větu.“ Složila obušek zpátky na nejmenší velikost a zastrčila si ho do kabátku kostýmu. „Máš nějakou představu, co to celé mělo znamenat?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne. Reth mě vyhledal onehdy večer, ale nesnažil se vzít mě zase s sebou.“ No, většinou se nesnažil. Nebo se snažil? Pitomý Reth. „Ale teď už jsou to tři - ta sylfa, Reth a tahle víla. A zdá se, že se ve městě objevují ještě mnohem divnější paranormálové.“ Vzpomněla jsem si na tu žabí ženu v domácích šatech. Nešlo jenom o to, že byli podivní; šlo o to, že si mě všímají. Zajímají se o mě. V náhlé

nervozitě jsem se kousla do rtu. Na to, aby to byla shoda náhod, toho bylo příliš. Něco se děje.

„Tímhle se všechno komplikuje. Předtím jsem si myslela, že zájem víl o tebe už máme za sebou. Cítila bych se líp, kdybys tu dnes v noci zůstala.“

„Já - to ne. Ne. Já tu nechci zůstat. Jack mě může vzít domů.“ Otočila jsem se, ale Jacka stále ještě nebylo nikde vidět. Raquel se usmála a já jsem uvízla ve Středisku.

Zase.

KOUSNI MĚ DO JAZYKA

Koukni,“ osopila se na mě Arianna. Prudce zastavila před mou školou, tak rychle, že jsem

se málem uškrtila na bezpečnostním pásu. „Jestli se mnou nechceš nikam chodit, fajn. Ale nedělej mi to, že mě prostě necháš plavat a pak si jdeš na dva dny spát ke kamarádce a ani se neobtěžuješ zavolat.“ Obrovské sluneční brýle jí zakrývaly polovinu tváře, ale já už jsem v ní teď dovedla číst dostatečně dobře. Dotklo se jí to.

„Poslala jsem e-mail,“ ohradila jsem se chabě.

„Jasně. Skvělé. Jenom - to je jedno. Vystup si.“

Otevřela jsem dveře a vystoupila na chodník. „Díky za ?“ Odpíchla se od chodníku, hybná síla, jíž se auto řítilo vpřed, stačila zabouchnout dveře.

Nádhera. To je tedy krásný způsob, jak zahájit moje první ráno po návratu. Nechtěla jsem ji opustit - vážně ne. Nic z toho nebyla moje vina. Vždyť Jack mě prakticky unesl.

„Evie, jsi v pořádku?“

Pohlédla jsem do Carleeina znepokojeného obličeje. Předtím jsem si neuvědomila, že pořád ještě stojím na chodníku se svěšenými rameny a skloněnou hlavou.

„Jsem jenom utahaná.“

To jsem se vyjádřila hodně při zemi. Obě předchozí noci jsem na Raquelině gauči téměř nespala. Nejenže jsem byla vyděšená z toho, že jsem uvízla ve Středisku, ale na tak drobnou ženu chrápe Raquel jako hroch. Zkuste si to představit. Dneska ráno se konečně objevil ten mizera Jack a já jsem to taktak stihla na první hodinu. Jedna hloupá mise a já jsem měla pocit, že mě kompletně vtáhli zpátky do MAZP - Raquel mě dokonce požádala, abych v době, kdy jsme čekaly, až se Jack vrátí, sepsala zprávu o nových, nevysvětlených elementálech. Měla jsem plíživé podezření, že si vychutnávala každou minutu mé přítomnosti, a že kdyby bylo po jejím, nastěhovala bych se zpátky do Střediska.

O tom si může dát leda vyprávět.

„Dneska se bude v tělocviku testovat kondička - nezapomeň.“ Carlee šla přede mnou, krok měla lehký a svěží.

Prodrala jsem se tlačenicí studentů. Obavy z víl, paranoia ze sylfy a jako vždycky můj rostoucí pocit viny, že jsem neřekla Leaseovi, že je nesmrtelný, mi společnými silami stahovaly žaludek. Teď jsem k tomu mohla ještě přidat, že jsem mu zapřela, že zase pracuju pro MAZP. Tohle na tom bylo to nejhorší - že nejsem schopná mluvit se svým nejlepším přítelem o všem.

Stála jsem před svou skříňkou s rukou na zámku. A poprvé od chvíle, kdy mi ji přidělili, jsem si nemohla

vzpomenout na svou kombinaci. „Píp,“ zamumlala jsem. Dokonce i moje zamykací skříňka ztrácela svůj půvab.

„Myslím, že tě slečna Lynnová nenechá dělat zase nemocnou. Nenávidí tě,“ upozornila mě Carlee.

„Já vím.“

„Ne, ona tě, jak víš, opravdu nenávidí.“

„Já to, jak víš, opravdu vím. Věř mi.“

Posadila se ke mně na lavičku, kde jsem stále ještě uvažovala nad hromádkou žluté a hnědé hniloby, jež byla mým cvičebním úborem.

„Víš jistě, že jsi v pořádku?“

Carlee byla moje kamarádka. Co kdybych pro jednou zkusila být k ní upřímná? „Mám strach, že umírám, víly můžou zahájit další ofenzivu, aby mě ukradly, a taky se nemůžu zbavit toho divného brnění v rukou od té doby, co jsem nasála část duše jedné sylfy, což jsem rozhodně neměla dělat.“

Zamrkala. Pomalu.

„Jen jsem vtipkovala.“ Obdařila jsem ji šklebem, který by, jak jsem doufala, mohl projít jako úsměv.

„Moc jsem toho nenaspala.“

„Aha. To je snadné. Uvař si heřmánkový čaj, než si půjdeš lehnout. Moje máma na něj nedá dopustit.“

„Heřmánkový čaj. Provedu.“ To nepochybně vyřeší všechny moje problémy.

„Pokud jde o ten poslední tělocvik…“

Aha, Jack. Od té doby, co mě podpořila, jsme spolu nemluvily. „Mimochodem, ještě jednou děkuju. Zachránila jsi mi u slečny Lynnové kůži.“

„Jistěže! Ale co to bylo za kluka?“

Protočila jsem panenky. „Takový jeden otrava.“

„Protože, no, John a já jsme se zase rozešli, a ten

kluk byl fakt hezký, a já jsem si myslela, že možná ?“

„NE!“

Šokovaně vytřeštila oči. „Promiň, já…“

„Ne, vážně, chci říct, že je tak trochu cvok, víš. Jako že je labilní. A odmítá užívat léky.“

„Opravdu? To je škoda. Ty dolíčky…“

„Totální psychotik!“

Pokrčila rameny, usmála se a vstala. „Radši se obleč.“

„Greenová!“

„Pozdě,“ špitla Carlee.

Slečna Lynnová se vynořila za rohem řady skříněk a z očí jí trčely dýky. Ne, dýky by pro ni byly příliš jemná zbraň. Že jí z očí čouhaly perlíky by asi bylo výstižnější.

„Prosím?“ zeptala jsem se s povzdechem.

Palcem prudce ukázala ke dveřím. „Do kanceláře.“

Vstala jsem a překotně jsem vyhrkla: „Nezpozdila jsem se! Neudělala jsem dnes nic špatného!“

„Naléhavá záležitost v rodině,“ zavrčela. „Vypadni odsud.“

„Já - och. Dobře.“

Už mě zase dávají odvolat ze školy? Co to Raquel dělá? Komunikátor jsem měla v tašce. Rozhodně se mě nepokoušela sehnat za těch pár hodin, co jsem odešla.

Ale i tak, to načasování nemohlo být lepší. Vhodila jsem svůj cvičební úbor do skříňky a když jsem procházela kolem slečny Lynnové, snažila jsem se vypadat nervózně. Vlastně to bylo všechno, co jsem dokázala udělat, abych se radostí neroztančila. Bylo mi dokonce jedno, jestli budu zase unesena, jen když mě to dostane z tělocviku.

Otevřela jsem dveře do kanceláře a vzápětí jsem se zarazila. Tentokrát to nebyla Raquel. Byl to Leaseův otec.

Neboli přinejmenším pro koketní sekretářku to byl

můj právně ustanovený poručník David. Nemohla prohlédnout mimikry a uvidět jako voda čirý, téměř neznatelný obličej mého Lease.

Otočil se, usmál se na mě z tváře svého otce a mně se po několika vteřinách podařilo nahradit svůj šokovaný výraz něčím, co, jak jsem doufala, vypadalo jako úsměv pěstouna a dcery. „Ehmm, ahoj.“

„Ještě jednou děkuju, Sheilo,“ řekl Lease-David a usmál se na ni. Nevěděla jsem, zda mám žárlit, být uražená nebo pobavená tím, jak se zmámeně zazubila. Toporně jsem po jeho boku vyšla na parkoviště, šťastná, že je tady. Nechtěla jsem nic víc než ho popadnout do náručí, aby se mi dostalo objetí, které jsem dnes tak zoufale potřebovala, ale neodhodlala

jsem se to udělat, když vypadal jako jeho otec.

Nastoupili jsme do auta a já jsem se na něj zadívala; snažila jsem se pod jeho mimikry vidět pouze jeho. „Co máme tak naléhavého v rodině?“

„Dělal jsem si starosti. Dva dny jsi nebrala telefon.“

To bude tím, že v podzemním Středisku nemají mobily signál. „Ztratila jsem ho,“ zalhala jsem a nenáviděla jsem samu sebe.

„Myslel jsem si to. To, že jsem si dělal starosti, je jenom výmluva, abych tě dostal ze školy.“ Zazubil se na mě, vyjel z parkoviště a zamířil ulicemi lemovanými stromy na dálnici. „Nám zrušili odpolední přednášky a mně cosi našeptávalo, že ti vlastně nebude vadit, když vynecháš tělocvik.“

„Nádherný a ještě chytrý. Já mám ale štěstí. Ale, ehm, mě tak trochu děsí cítit se k tobě přitahovaná, když vypadáš přesně jako tvůj otec. Změň mimikry.“

Rozesmál se a tvář jeho otce přepableskovala do Leaseovy standardní podoby tmavookého a tmavovlasého hezounka. „Lepší?“

„Rozhodně. Teď už nebudu potřebovat terapii. No, ne moc.“

Znovu se zasmál, natáhl ruku a vzal mou dlaně do své. „Ale stejně, je to hezký trik, jak zachránit svou přítelkyni před mučením.“

„Já si nestěžuju.“ Usadila jsem se na sedadle a vychutnávala si dotek Leaseovy pokožky na mé. Nikdy se nenabažím obrysů jeho dlaně, toho, jak se jeho prsty proplétají s mými, jako by byly stvořeny tak, aby se k nim hodily, či jak bezděky hladí palcem ten můj. To sem jsem patřila.

Zastavil v jakési neznámé končině a zaparkoval před zapadlou thajskou restaurací.

„Co podnikneme?“

„Budeme zjišťovat, zda nemůžeme konečně najít něco, co by bylo pro tebe dost pálivé.“

Od té doby, co před několika měsíci zjistil, že můžu jíst kořeněná jídla - nesmyslně kořeněná jídla - bez mrknutí oka, si předsevzal, že najde něco, co by bylo i na můj vkus příliš ostré.

„To, že ty máš moc choulostivý jazýček, neznamená, že já ho musím mít taky,“ řekla jsem.

Šibalsky se na mě usmál. „Choulostivý jazýček, jo?

Budu ti pak muset ukázat, co ten jazýček dovede.“

Plácla jsem ho do ramene a nepodařilo se mi zadržet další zasmání. „No, já jsem velký fanoušek tvého jazyka, to se tedy neboj.“

„Rád bych to měl natištěné na tričku.“

„Alespoň vím, co ti mám koupit k Vánocům.“

Vešli jsme do restaurace a o hodinu později jsme z ní zase vyšli. Lease se zklamaně mračil. „Jednou, v dohledné době, určitě najdu něco, co pro tebe bude překořeněné.“

„Smůla je, že během toho tvého pátrání budeme muset chodit do strašně mnoha hospod.“

„Všechny ušlechtilé věci si žádají oběti, bohužel.“

Jeli jsme zpátky směrem k domovu, ale Lease mě nezavezl do mého bytu a místo toho zabočil na úzkou

silnici, která vedla do lesa a kroutila se, až se zcela vytratila.

V batohu mi hlasitě zapípal komunikátor a já jsem nadskočila. Lease se ohlédl a povytáhl obočí. Sakra, sakra, sakra, teď to na mě praskne.

„Vypadá to, že jsme našli tvůj telefon.“

Nervózně jsem se zasmála. „Jo. Celou dobu jsem ho měla v batohu. Koukej.“ Usmál se a zaparkoval, zatímco já jsem se snažila zklidnit své divoce bušící srdce. Ta má tajemství mě co nevidět zabijí.

Vypnul motor. „Tady zůstaneme.“ Rozhlédla jsem se a neviděla jsem nic jiného než stromy. Vytáhl zezadu z auta dvě deky, pak mi otevřel dveře.

Šli jsme lesem a zastavili se u tichého rybníčku. Při jeho okrajích se zrcadlily podzimní listy na stromech, takže se zdálo, jako by voda hořela. Lease rozložil jednu z dek na zemi, lehl si na ni na záda a poklepal na místo vedle sebe. Uvelebila jsem se vedle něj, pak jsem se posadila a ostražitě se zadívala na vodu.

„Tvoje máma tady není, že ne?“

Zasmál se. „Ne. Prostě jsem už moc dlouho nebyl u vody.“

Znepokojeně jsem se zakabonila. Copak ho teď najednou začala vábit voda či něco takového? Nebo se mu prostě zdála konejšivá kvůli jeho dětství? Položila jsem se na záda, přitiskla jsem se mu k boku a hlavu jsem mu položila na prsa. Ruka, která mi hladila vlasy, ztratila svůj pigment, a já jsem vydechla a usmála se, i když jsem mu neviděla do tváře. Byl to pořád ještě můj Lease. Lease, jehož nikdo jiný nemohl vidět.

„Už jsem svou mámu dost dlouho nezahlédl,“ konstatoval s náznakem obavy v hlase.

„Opravdu?“

„Jo. Myslím, že to je vůbec nejdelší doba, kdy je pryč a neukazuje se.“

V paměti se mi ozvalo cosi z formulářů, které jsem

vyplňovala - cosi o neschopnosti odpovídat za místní elementály. Předsevzala jsem si, že se na to zeptám Raquel, neboť jsem tohle téma nemohla dost dobře probírat s Leasem.

Protože jsem ho chtěla přimět k řeči, zeptala jsem se: „Jaké to bylo mít ji za matku?“

Pokrčil rameny, moje hlava na jeho hrudi se tím pohybem nadzdvihla. „Nevím - nemám vlastně nic, s čím bych to mohl srovnat. Myslím, že táta se mi to snažil ze všech sil vynahradit, a když jsem byl dítě, neznal jsem nic lepšího. Musel mě držet stranou od ostatních, a tak jsem si myslel, že většina matek tam někdy je a někdy není, mluví divně a dává svým dětem darem hejna tropických rybiček uprostřed rybníka ve Virginii.“

„Mně to připadá milé.“

„Taky to milé bylo. Mám svou matku moc rád. Chvilku to bylo těžké, když jsem pochopil, že nikdy nebudeme žít společně, ale prostě to tak je. A já vím, že mě miluje.“

„Jak by tě mohla nemilovat?“ V prsou se mi ozvala známá bolest. Dokonce i Lease s matkou, která je vodní elementál, měl přinejmenším jasno: věděl, že je a vždycky byl milován. A také vždycky bude, protože bude žít věčně, stejně jako Cresseda.

„Napadá tě někdy, jestli tvoji rodiče jsou dosud…“ zeptal se a pak se zarazil, ale já jsem věděla, jak by tu větu dokončil. Tam někde naživu. Ptal se, zda mí rodiče (pokud jsem vůbec měla rodiče) žijí a vedou svůj normální život. Beze mě.

„Nevím. Nerada na to myslím. Co když mě opravdu jen tak opustili, dali mě vílám? Nebo co když mě skutečně stvořili - co když víly byly - jsou - nevím. Nemá cenu o tom přemýšlet.“

Natáhl ruku a pohladil mě po vlasech. Mluvili jsme spolu o mé rodině už předtím, ale k čemu to bylo?

Nezískala jsem tím žádné odpovědi, a neměla jsem ty otázky ráda. Nikdy jsem neměla skutečný domov ani mámu, která by mi nosila hejna rybek pro pobavení, a nikdy ani mít nebudu. Bylo to v pohodě. Já jsem byla v pohodě.

„Už je to strašně dávno, co jsme mohli být takhle spolu,“ prohodil Lease po několika minutách ticha. Jeho skutečný hlas byl jako kaskáda, teplý a plynoucí a tak nádherně sexy, že bych po zbytek života nemusela naslouchat ničemu jinému a byla bych dokonale spokojená. Nechala jsem ho sebou procházet a uvolňovat tak napětí, které se mi nahromadilo v ramenou. Na ničem jiném nesešlo. Záleželo na tomhle.

„Mhmm hmm.“ Zavřela jsem oči a vdechovala jsem ho. Nad námi zavanul lehký větřík a já jsem ucítila, jak mi čechrá vlasy, všechny mé údy mi začaly připadat lehčí, jakoby oddělené a spojenější zároveň. Jako by mé tělo větru odpovídalo.

To bylo nové. Vrhla jsem rychlý pohled na oblohu, ale tam nebyly žádné stopy sylf. Lease přes nás přehodil druhou deku a tak mě od vánku oddělil. Ulevilo se mi, ale současně jsem byla jaksi podivně zklamaná ztrátou toho nového pocitu.

„Povídej mi o škole,“ vybídla jsem ho a zahnala jsem všechny myšlenky na paranormály. Kromě nás, samozřejmě.

Naslouchala jsem, jeho vzrušeným historkám o profesorech a přednáškách jsem věnovala jen poloviční pozornost, protože jsem si vychutnávala zdvíhání a klesání jeho hrudi. Vždycky tak ožil, mluvil o rozpisech přednášek na příští rok, o seminářích, stážích. Jeho cílem bylo získat diplom z biologie a zoologie, pak si udělat doktorát ze zoologie a nakonec se věnovat intenzivnímu studiu kryptozoologie, zabývat se tvory na pomezí vědy. Vzhledem k tomu, co věděl, měl přirozenou výhodu. Tohle pro něj bylo

skutečně nejvhodnější. Mohl být normální a přesto pomáhat paranormálům, které měl tak rád. Jeho hlavní ambicí právě teď bylo studovat vlkodlaky a snažit se izolovat to, co jejich proměnu působilo - možná to dokonce léčit.

Nesmírně rád uvažoval o budoucnosti, dělal si plány a pracoval pro ni. Bolelo mě z toho srdce. Znovu mě napadlo, jak se situace změní, až zjistí, že není smrtelný. Bude se stále ještě tolik upínat na budoucnost, kterou si vytyčil? Nebo mu to ve světle skutečnosti, že má před sebou věčnost, bude připadat bezpředmětné? Přejde na nesmrtelné cíle jako… ehmm, život v rybnících a udělování nepochopitelných rad?

Uvažovala jsem také, co je v nepořádku se mnou. Já jsem neměla žádné cíle. Kdykoliv jsem se snažila připadnout na něco, co bych chtěla dělat po zbytek života, dokázala jsem se pouze strachovat, že zbytek mého života nebude dost dlouhý na to, abych vůbec něco dělala. Zoufale jsem chtěla studovat v Georgetownu, ale to bylo jen kvůli tomu, abych mohla být s Leasem. Moje budoucnost mi připadala jako obrovská neznámá závislá na proměnných, které jsem nemohla kontrolovat.

„Pořád ještě jsem se nerozhodl, zda mám nebo nemám jít na lékařskou fakultu. Ale kam jinam bych měl jít, když chci studovat buněčnou biologii?“ Vzdychl, pak se zasmál. „Dobře, tak už toho necháme. Co jsi dělala poslední dva dny ty?“

Kousla jsem se do rtu. Celá ta věc s poltergeistem nestála za zmínku. Nebo to s těmi vílami. Nebo s tím, že jsem souhlasila s jednou hloupou misí MAZP a uvízla jsem ve Středisku. Jemu by to dělalo starosti, a vážně, tak významné to zase nebylo. Ale bylo by hezké, kdybych s ním mohla mluvit o tom, jak strašně se mi v poslední době stýská po Lish, jak divné bylo, že

jsem nemohla vejít do své staré buňky, jak jsem byla šťastná a současně podrážděná, když jsem byla s Raquel.

Je strašná škoda, že nemůžu.

„Ále, vždyť víš. Jako vždycky. Ty jsi pryč a Easton Heights jenom reprízují, takže můj život je černá díra nudy a zoufalství.“

„Z čehož plyne, že jsi se v zásadě jenom učila.“

„Jak jsem říkala, černá díra.“

Hladil mě po vlasech a já jsem se snažila nemyslet při tom na věci, které jsem mu neřekla.

„Jak se cítíš?“

„Přítulně? Příjemně bezpečně?“

„Ne, myslím jako po té sylfě. Nic divného?“

Lehké brnění, které jsem právě cítila při tom vánku, mohlo být způsobeno libovolným počtem příčin a ta, že si můj neuvěřitelně žádoucí přítel pohrával s mými vlasy, rozhodně nebyla zanedbatelná. „Ne.“

„A nic jiného se nestalo?“

To nebyla konkrétní otázka, ale já jsem věděla, o čem mluví. Reth a Vivian, ti jediní, kdo věděli, co jsem

– ta Prázdná ?, mě varovali, že mi má vlastní duše rychle vyhoří. Vzdychla jsem si a vztyčila jsem se na loktech. Rozepnula jsem si košili u krku a podívala se na srdce.

Tekuté zlaté plameny líně kroužily, byly jasné jen tolik, že byly viditelné, jen když jsem se dívala přímo na ně. „Žádná změna, vážně.“ Nevěděla jsem, zda je to dobré nebo ne. Pozorovala jsem je tak často, že se dalo těžko říct, zda hoří matněji nebo jasněji. Pak přímo uprostřed nich vyskočila jasná jiskra a já jsem svraštila obličej. To bylo něco nového.

Lease se posadil a natáhl krk, aby se mi mohl podívat pod košili, kterou jsem kvapně zase zapnula.

„Když jsem to kontrolovala posledně, žádné duše jsi neviděl.“

Pokrčil rameny, ve tváři měl přehnaně nevinný výraz. „Ale nezaškodilo by, kdybych se pokusil znovu, nebo ano?“

„To musíš být ten nejméně sobecký přítel na tomhle světě.“

„Jak jsem říkal, cokoliv hodnotného stojí za to, abychom pro to přinesli oběti.“

„Když už jsme u toho, nechtěl jsi mi snad dneska předvést, co všechno umíš s jazykem?“

Lease mě musel až příliš brzy odvézt do školy tak, abych ještě stihla angličtinu. Než jsme zabočili na hlavní silnici, nasadil si znovu své obvyklé mimikry. Potlačila jsem ironický úsměv, když jsem si vzpomněla, jak divné bylo, když jsem ho viděla v podobě jeho otce. A pak mi to došlo, to řešení celého toho problému s nesmrtelností.

Lease se to nikdy nemusí dozvědět.

MIMOŠKOLNÍ AKTIVITY

Ve sprše jsem si pobrukovala; to sice v pondělí ráno u mě nebývalo obvyklé, ale všechno bylo

fantastické. Celou tu dobu od minulého týdne mi všechno připadalo lepší.

Nemusela jsem to Leaseovi říkat!

Jak to, že jsem to neviděla předtím? Nasazoval si takové mimikry, jaké si myslel, že by zrovna měl - což znamenalo, že bude stárnout (nebo zdánlivě stárnout) přesně podle mě. A on ve skutečnosti nemohl vidět, jak vypadá, takže nebude vědět, že nestárne. Mohli bychom kráčet celým životem společně a on se nikdy nebude muset vyrovnávat se skutečností, že ten jeho neskončí.

Lease koneckonců měl plány pro budoucnost. Velmi

lidskou budoucnost. Kdybych mu to řekla teď, vyvolalo by to v něm zmatek, přimělo by ho to zpochybnit svá rozhodnutí. To nepotřeboval. Jednou mu to řeknu, určitě. Až nám bude tak osmdesát a já budu na smrtelně posteli. Za předpokladu, že moje duše vydrží tak dlouho.

Ale brnění v prstech mi připomnělo, že existují způsoby, jak ji přimět, aby vydržela. Nevinné způsoby. Sylfa koneckonců nebyla mrtvá, dokonce se jí ani nic nestalo. Vlastně jsem si byla jistá, že sylfa by byla šťastná, kdyby věděla, že přispěla k mé schopnosti prožít dlouhý šťastný život s Leasem.

„Ahoj.“ Arianna vstrčila hlavu do mého pokoje, když jsem si dosušovala vlasy. „Chceš něco podniknout po škole?“ pronesla to svým obvyklým otráveným tónem, ale byl v něm náznak váhání. Od té doby, co si myslela, že jsem se na ni vykašlala s tím kinem, téměř nebrala mou existenci na vědomí; bylo to, jako by se nad celým naším bytem vznášel temný mrak.

„Jasně! V sedm musím do práce, ale po škole mám až do té doby volno. Co chceš podniknout?“

Ramena se jí uvolnila. „Vyrazit do centra? Už dlouho jsem nebyla v blízkosti skutečného zla.“

„A centrum je pro to tím nejlepším místem?“

„Viděla jsi, co nosí průměrná populace? Možná budu muset zabít příštího člověka, který bude mít na sobě kalhoty s nohavicemi na zip, ze kterých se dají udělat šortky. Taky ty bačkorovité uggsky přes legíny jsou zločinem proti lidskosti. Nikdo, komu ještě srdce normálně bije, by neměl být ochotný něco takového nosit. Moje srdce sice za posledních dvacet let ani jednou nenaskočilo, ale tohle ti můžu říct i já.“

„Ale co kdyby to byly růžové uggsky? Určitě ?“ V zásuvce nočního stolku mi zapípal komunikátor a mně se sevřel žaludek. Sakra. Zapomněla jsem, že dneska odpoledne přijde Jack kvůli rychlé misi s

vystopováním upíra. „Uch - já - zrovna jsem si vzpomněla, že mám… něco do školy. Po škole. S Carlee. Jeden seminář.“

Arianna přimhouřila oči a ramena jí znovu ztuhla v oné podivně ochranné poloze. „Fajn. O nic nejde.“

„Ale po práci bychom mohly ?“

S mávnutím ruky se otočila k odchodu. „To je fuk.

Nedělej si s tím hlavu.“

Skvělé. Tak já teď pouštím k vodě svou upírskou kamarádku, abych mohla paralyzovat nějakého upíra. Jestlipak by Arianna a Lease nebyli nadšením bez sebe, kdyby to věděli? Ale vždyť jsem nedělala nic, co by skupinu jeho otce mohlo rozzuřit. Žádné pronásledování vlkodlaků, kastrování jenom u násilnických upírů. Ať už si David a jeho skupina mysleli cokoliv, Arianna nebyla typická.

Ztěžka jsem si vzdychla a sešla jsem ze schodů na autobus. Nějak to vyřeším - všechno to skloubím ?, školu, Lease, přátelství s Ariannou, vedlejší zaměstnání pro MAZP. Copak mimoškolní aktivity koneckonců nebyly nutné pro přihlášku na vysokou? Cesta do Švédska příští týden, kde mám vystopovat kolonii trollů a zachránit lidi, které unesli, bude na mé přihlášce na georgetownskou univerzitu vypadat hodně působivě.

Jasně, měla bych místo toho nejspíš vstoupit do šachového klubu.

Po dlouhém dni mi ani nevadilo ponížení v podobě nástupu do starého žlutého autobusu s rozpraskanými sedadly. Byla jsem jediným studentem vyššího ročníku, který neměl auto, ale nikdo z těch ostatních také po škole nedocházel na mezinárodní mise k záchraně lidských životů. Padavky. A navíc jsem si

propočetla své sazby za práci pro MAZP, a s doplatkem za osm let zpětně (ustanovení, které do smlouvy zařadila Raquel, požehnejme jejímu srdci) budu na konci školního roku schopná zaplatit si univerzitu a koupit si auto.

„Arianno?“ zaječela jsem a upustila jsem batoh u dveří. Předtím jsem doufala, že bude doma, abychom si mohly promluvit, ale nebylo ji nikde vidět. Přinutím ji vyjít si se mnou dneska večer do města, možná jí koupím něco hezkého. Nebo, no, něco depresivního a černého. To se jí bude líbit. Napraví to situaci.

Díky tomu, že jsem měla plán, jsem se začala cítit lépe, takže když jsem vešla do svého pokoje a našla jsem tam Jacka, jak mi sedí na posteli a listuje si v mém růžovém časopise, ani jsem na něj nekřičela.

Ne moc.

Jakmile jsem ho přestala mlátit do hlavy zmíněným časopisem, odložila jsem své školní věci a natáhla jsem si teplejší kabát. „Tak.“ Zapnula jsem si kabát a zatoužila jsem, abych měla elegantní chlupatou čapku, která by se k němu hodila. „Upíří mise. Víš, kam půjdeš, je to tak?“

Vyskočil z mé postele (doslova, protože se odrazil tolik, že málem narazil do stropu) a přikývl. „Jasně.“ V tmavomodré pletené čapce vypadaly jeho oči nemožně velké a jasné, a po všech stranách mu vykukovaly blonďaté kudrny. Myslím, že mi došlo, co na něm vidí Carlee. Škoda že to je takový cvok; byl by z nich hezký pár. Představovala jsem si, jak bychom chodili na schůzky společně…

Ne, to jsem v žádném případě nemohla.

Počkala jsem, až vytvoří ve stěně mého pokoje dveře, pak jsem natáhla paži a chytila jsem se ho za ruku. Pokročil vpřed a já jsem šla za ním - ale jakmile jsem se setkala s hranicí mezi mým pokojem a Vílími stezkami, udeřila mě do prsou strašlivá, palčivá síla,

která mě srazila zpátky na podlahu.

Vyjekla jsem a omámeně jsem zírala do stropu. „Co se stalo?“

Před očima se mi vynořil Jackův obličej; mračil se na mě dolů. „Co jsi udělala?“

„Nic! Tohle se nikdy předtím nestalo.“

Rozepnul mi kabát a sáhl mi pod košili, ještě než jsem stačila ucuknout.

„Pracky pryč, zvrhlíku!“

„Aha!“ Vytáhl mi zpod svetru přívěsek. „Železo.“ Plácla jsem ho přes ruce a podala mu přívěsek.

„Takže?“

„Takže jak dlouho už pracuješ s vílami? Nebe a peklo, ty nic nevíš, co? Důvodem, proč víly nemají rády železo, je, že je až příliš silně váže k tomuto světu. Stezky nejsou součástí tohoto světa - nemůžeš tam brát železo. Nepustí tě tam.“

Zamračila jsem se. „Uvědomuješ si, že to nedává smysl, že?“

„Zatímco možnost otevřít dveře ve zdi a během několika minut tě dopravit na jinou polokouli ano? To je vážně divné. Všechno, co se týká víl, je přece obvykle tak racionální.“

Nemohla jsem zadržet úsměv a on zakoulel očima.

„Sundej si to, abychom mohli vyrazit. Tohle mě nudí.“

Sáhla jsem si dozadu na krk, abych mohla rozepnout sponu, ale pak jsem zaváhala. Cítila jsem jako drobnou zradu, že si sundávám řetízek, který mi dal Lease, kvůli tomu, abych mohla vykonat něco, s čím by Lease, jak jsem věděla, nesouhlasil. Ale přesto, jednala jsem správně. Byli lidé, kteří mě potřebovali. A já si řetízek zase vezmu, jakmile se vrátím domů.

Vstala jsem a zasunula řetízek do zásuvky s ponožkami; než jsem se obrátila zpátky k Jackovi, ještě jednou jsem si na srdíčko sáhla.

„Máš u sebe ještě nějaké jiné železo?“ zeptal se netrpělivě.

„Jenom cvoček v jazyku.“

Výraz, s jakým se na mě podíval, byl zpola zvědavý a zpola zděšený.

„Já si z tebe střílím, ty idiote. Jdeme.“

Otevřel dveře, a když jsme jimi procházeli, vzal mě za ruku. Snažila jsem se ignorovat tísnivou temnotu.

„Ale jak je možné, že můžu po stezkách nosit Žaha?“

Jack pokrčil rameny. „Veškerá technologie MAZP byla vyvinuta tak, aby byla kompatibilní s vílími kouzly.“

„Jak tohle všechno víš?“

„Jsem prostě náhodou chytřejší než ty, toť vše.“

Co nejsilněji jsem mu zmáčkla ruku, pak jsem se rozhodla změnit téma. Svým způsobem mi vadilo, že Jack ví o těchhle věcech víc než já - neměla bych snad být tím odborníkem já?

„Kdeže je ten upír?“ Byla jsem trochu překvapená, že mě Raquel vysílá na obyčejnou zatýkací a značkovací misi. Je vidět, že opravdu potřebují pomoc. Jistě, já jsem byla tisíckrát výkonnější, protože jsem se nemusela zatěžovat zrcadly a svěcenou vodou, ale každý, kdo věděl, co má hledat, ho mohl účinně vystopovat.

Uch, já se snad zabiju.

Jackův obličej se roztáhl ve vychytralém úsměvu.

„Upír? Kdo říkal něco o nějakém upírovi?“

„Snad ty, ne? Myslela jsem, že po mně Raquel chce, abych zatkla a označkovala nějakého upíra.“

„Kdo říkal něco o Raquel?“

„O čem to mluvíš? Kam to jdeme?“

„Myslel jsem si, že si my dva zasloužíme trochu legrace.“ Jack se odmlčel, usmál se ještě šířeji a otevřel dveře. Nahlédla jsem dovnitř, nervóznější, než jsem si byla ochotná připustit, abych zjistila, co přesně tenhle

praštěný kluk považuje za legraci.

PANENSKÉ SNY

Nevěřícně jsem zavrtěla hlavou, když jsem uviděla tvora stojícího uprostřed pestré,

sluncem zalité louky, který na mě zíral zkormoucenýma hnědýma očima. Když jsem byla dítě, byl mým nejhýčkanějším majetkem (protože jsem vyrůstala v pěstounské péči, mnoho jsem toho neměla) jeden z těch plakátů malovaných filcovými tužkami a fixami, který jsem si vybarvila sama: vzpínající se jednorožec s duhou a vodopádem v pozadí. Já jsem ho obdařila pestrou hřívou, ale srst jsem mu nechala panensky bělostnou, jakou by měli mít všichni jednorožci. Častěji, než bylo zdrávo, jsem s otevřenýma očima snila o tom, že bych mohla být nějak dopravena do této sametem lemované fantazie,

do jednorožcovy říše, a společně bychom pak odjeli do domova tam za tou duhou, šťastní a silní, a už nikdy bychom nebyli sami. Tamten jednorožec byl ztělesněním síly a kouzel a krásy.

K tomuhle jednorožci zjevně tato informace nedolehla. Byl ošklivý. Tedy doopravdy ošklivý. Kožich měl skvrnitě hnědý a šedivý roh byl ušmudlaný a pahýlovitý; srst měl slepenou špínou. S tou svou malou špinavou bradou a hranatými zřítelnicemi vypadal spíš jako koza než cokoliv jiného.

Ach, a ten puch! Kam se na jednorožce hrabou skunkové.

Ta pitomá věc se ke mně pokoušela tisknout čenich a já jsem musela dělat, co jsem mohla, abych se tomu vyhnula. Tolik tedy k dramatickým představám rytířů na jednorožcích. Tenhle tvor by neunesl ani dítě, natož pak dospělého muže v brnění. Hlavou mi nesahal ani k prsům, což dodalo zcela novou, nepříjemnou úroveň jeho neustávajícím pokusům mě laskat čenichem.

Jack visel zavěšený hlavou dolů z větve jednoho ze stromů obklopujících louku. Nedokázala jsem poznat, kde to jsme, ale bylo tu dost teplo na to, aby mi kabát začal být nepohodlný, a zeleným a zlatavým závojem listí pronikalo slunce. Vážně, samotná tahle louka by byla téměř kouzelná, kdyby ten pitomý jednorožec tu idylickou scenérii nekazil.

Jack se smál mým pokusům vyhnout se ocumlávání mýtickým zvířetem. „Ty jsi zjevně panna.“

„Sklapni! Jako by ti do toho něco bylo!“

Pokrčil rameny, i když ten pohyb nebyl v pozici hlavou dolů tak účinný. „Jednorožci milují panny. Copak ty ses vůbec nikdy nepokoušela si něco nastudovat?“

„Cože, ty ano?“

Přemetem seskočil z větve a vyděsil tím jednorožce natolik, že z louky splašeně utekl. Díky bohu. „V těch

železných pořadačích ve Středisku? To vlastně ani není problém, když si umíš otevřít dveře v kterékoliv stěně a nejsi víla.“

„Takže ty jsi četl tajné záznamy?“

„Kromě jiného. Někdo by měl Raquel skutečně říct, aby to modernizovala. Papír je přímo středověký. Prosím.“ Nastavil mi rámě v hraném gentlemanském gestu. „Co kdybychom teď vyrazili a opravdu se pobavili?“

„Cože, otřást mou jedinou zbývající fantaskní představou ti nestačilo?“ Víly neměly křídla a byly skoro zlé; skřítci byli špinaví, krutí a většinou kousali; a mořské víly neměly ani nádherné vlasy, ani podprsenky z lastur. A teď tenhle jednorožec. Realita může jít někdy na nervy.

„Vždycky ještě můžeš zkusit toho jednorožce dohonit, když budeš chtít. Vzít ho na projížďku.“

Otřásla jsem se při tom pomyšlení, sedla jsem si, opřela se zády o strom a rozepjala jsem si kabát. „Ne, díky. Ale zůstaňme chvilku tady. Je teplo.“

Jack sebou plácl vedle mě; ležel natažený na zádech s rukama za hlavou. „Já dovedu najít teplo vždycky.“

„To musí být fajn.“

Zasmál se. „Přijde to vhod.“

„Kde to přesně jsme?“

„V jakési superpřírodní rezervaci pro divoká paranormální zvířata, která byla ohrožena vyhynutím. Jednorožci jsou nejběžnější. Taky nejsmradlavější.“

„Bez legrace. Takže jaká další tajemství znáš?“

„Kdybych ti to řekl, všechnu legraci bych zkazil. Já strašně rád překvapuju lidi.“ Navzdory jeho nevinné tváři mě cosi v jeho výrazu znervózňovalo. Byla jsem k prasknutí plná tajemství a rozpoznávala jsem totéž u Jacka.

„Netvrď mi, prosím, že nás náš další výlet zavede k bigfootovi.“

„Ne, sasquatschové podle Raqueliných podkladů kolem přelomu století vymřeli.“

„Kterého století?“

Zamračil se. „Dobrá otázka. Škoda že se jí nemůžu zeptat, vzhledem k tomu, že to nemám vědět.“

Posunula jsem se, abych se zády mohla pohodlněji opřít, zavřela jsem oči a snažila jsem se vstřebávat slunce. „Chodíš sem často?“

„Někdy.“

„Kam chodíš, když nejsi ve Středisku?“

„Domů.“

„Kde to je?“

Vzdychl si. „Co je tohle za otázku? Kde je tvoje doma?“

„Hmm, v pokoji, do nějž sis zjevně zvykl vnikat bez dovolení!“

„Ne, uvažuj o tom. Když řeknu doma, co ti naskočí v hlavě jako první?“

Zamračila jsem se a před očními víčky mi kmitaly obrazy. Bývalo to Středisko, ale moje nedávná návštěva vymazala jakýkoliv přetrvávající pocit domova, který jsem tam možná mívala. Moje růžová ložnička mi připadala spíš jako cosi zaměnitelného - místo, kde bydlím, než odtud odejdu kvůli něčemu jinému. V Leaseově domě jsem se jako doma cítila, ale ten nebyl můj. „Já opravdu nevím. Vlastně nic.“

„Takže to je něco, co máme společného, kromě nejdokonalejší barvy vlasů na světě. Ani jednoho z nás nikdo nevychovával a nikde nežijeme.“

Zavrtěla jsem se a otevřela jsem oči. Měl svým způsobem pravdu, ale ne takovou, která by se mi nějak zvlášť líbila. Já jsem byla spojená i s lidmi, i s místy. Nebo snad ne? V Jackovi bylo však něco, s čím jsem byla spřízněná, na úrovni, již jsem zcela nechápala. Tu a tam, když se nechoval jako idiot, jsem z něj cítila onen druh… zoufalství. Jako by se snažil něco najít, ale

ještě nevěděl, co to je. Byl to pocit, který jsem znala až příliš dobře. Vivian ho rovněž chápala. Lease ho nemohl pochopit nikdy. Ale když jsem byla s Leasem, tento pocit blednul, jako by ona neznámá otázka už nebyla tak důležitá jako předtím a možná jednou ani otázkou nebude.

Jack však dosud neodpověděl ani na jednu z mých skutečných otázek. „Co jsi dělal, než jsi začal pracovat pro MAZP?“

„Přežíval.“

Popadla jsem hrst trávy a hodila jsem ji po něm. „Co takhle nějaká opravdová odpověď?“

Usmál se. „Jsem z Oregonu, nebo si přinejmenším myslím, že to si pamatuju. Ale bohužel se nevyplatí být krásné batole, když městem procházejí zatoulané víly. Teď jsem z oné temné krajiny snů, kde se krása a hrůza navěky prolínají, bla bla bla.“

Nechápavě jsem se na něj zamračila.

„Hele, dokonce i ve Vílích říších potřebují zábavu a otroky.“

„Moment - ty - ty žiješ ve Vílích říších?“

„Zatím.“

To není možné. Víly měly nepěkný zvyk unášet smrtelníky a brát si je do svých Říší. Byla to jednosměrná cesta. Jakmile tam byl někdo zavlečen a ochutnal vílí potravu, nikdy se už nemohl vrátit. I kdyby nějak našel vílu, která by byla ochotná donést ho zpátky na Zem, lidská strava by ho nikdy neuspokojila a chřadnul by. A - proto Jack vyplivl jablko v Leaseově domě.

„Takže tebe vychovaly víly?“

Krátce se zasmál. „Takhle bych to nenazval, ne.“

Vivian vychovaly víly, ale pokud je mi známo, nikdy ji nevzaly do Říší. Někdy o tom mluvila, zmiňovala, jak ji víly braly, kam zrovna chtěly jít, a nezajímalo je, jak se cítí. Jednou téměř umrzla, protože ony se rozhodly

uspořádat si ples na ledovci. Vynikající pečovatelky, tyhle víly.

Já jsem v Říších byla jenom dvakrát, v obou případech mě k tomu přinutil Reth, a bylo to tam tak divné a cizí, že jsem si nedovedla představit, že bych tam vyrůstala. Jak se mohl Jack pohybovat v obou světech, dokonce přežívat ve Vílích říších, bylo nad mé chápání. Byl nějaký speciální vílí sluha? Možná byl něco jako smluvní vílí zaměstnanec, jako jsem já byla smluvní zaměstnanec MAZP, a ony ho naučily, jak používat Stezky.

Čím více jsem se toho o Jackovi dozvídala, tím větší záhadou pro mě byl. „Ale jak jsi to zařídil ty? Chci jako říct, promiň, že spousta lidí je unesena a odvlečena do Říší, ale nikdy jsem neslyšela o tom, že by se vrátili. Jak to děláš ty? Ony tě to naučily?“

„Víš, život tam tě změní. A mimochodem, když tě někdo pořád nechává na různých místech o samotě a ty nemáš cestu, jak se odtud dostat, dokud náhodou nejde kolem nějaká víla a nenajde tě - což někdy trvá opravdu hodně dlouho ?, začneš být vynalézavý, nebo ne? Je podivuhodné, kolik se toho člověk dokáže naučit, pokud to znamená nezemřít hlady. Víly nejsou tak záhadné, jak by si člověk chtěl myslet. Někdy tě naučím pár triků.“

Zaklonila jsem hlavu a opřela jsem si ji o kmen. „Bez toho se obejdu, díky. Užila jsem si víl tolik, že mi to stačí na zbytek života. Vlastně na několik životů.“

Jackovi hlasitě zakručelo v břiše. „Potřebuju se najíst.“

„Mám dneska večer službu v restauraci. Mohla bych ti nejspíš obstarat jídlo zdarma.“ Ta slova mi vylétla z úst ještě dřív, než jsem si uvědomila, že by to znamenalo přivést Jacka, který patřil do mého tajného zaměstnání, do mého skutečného zaměstnání. To nebyl dobrý nápad. A kromě toho jsem si vůbec nebyla

jistá, nakolik ho chci ve svém životě. Mezi námi existovalo určité pouto, to ano, ale to ve mně vyvolávalo nepříjemnější pocit než cokoliv jiného. Vycítila jsem v Jackovi tolik věcí, které jsem neměla ráda sama na sobě - lhaní, vyhýbavost, sobeckost. On však působil dojmem, že mu tyhle vlastnosti v nejmenším nevadí.

„Ano,“ řekl, „a já bych tě zřejmě tou hnusotou celou pozvracel. Žiju ve Vílí říši, zapomněla jsi?“

Zaškaredila jsem se. „No, jo. Promiň.“

„Zajdu si rychle něco sníst. Chceš jít se mnou?“

„Nemám sebemenší potřebu ještě někdy vkročit do Vílích říší.“

„Opakuješ se. Tak já se za chvíli vrátím.“ Nadskočil a zmizel, než jsem mu stačila říct, aby mě nejprve dopravil do restaurace. Obezřetně jsem se rozhlédla po louce v naději, že jednorožec si bude řešit otázky svého osobního prostoru daleko, daleko ode mě. Když jsem si byla relativně jistá, že mé panenské já je v bezpečí, zavřela jsem oči. Jack možná koneckonců nebyl tak špatný Pomineme-li určité podivné pocity, bylo dnešní dopoledne docela zábavné. Vypadalo to, že se umí bavit. To se mi líbilo.

Než se Jack stačil vrátit, slušně jsem si zdřímla. „Tak, co podnikneme teď?“ zeptal se a díky plnému žaludku přímo sršel energií.

„Teď,“ řekla jsem a třela jsem si zátylek na místě, kde mi kvůli poloze ztuhl, „bychom mě měli vzít zpátky, abych si mohla odpracovat směnu v restauraci.“

„Kašleme na restauraci. Roznášet jídla a vrčet na zákazníky může každý. Co kdybychom našli nějaké draky? Nebo plivali z vrcholku Empire State Building? Někde se přece musí konat nějaká filmová premiéra, na kterou můžeme vtrhnout.“

„Zadrž! Já musím pracovat.“

„Proč?“

Pokrčila jsem rameny a natáhla jsem ruku. „Je to součást mého života.“

„A přesto se znovu ptám, proč?“

Protože jsem nemohla přiznat, že mám ještě jiný zdroj příjmů a tuhle práci už nepotřebuju. Protože jsem musela udržovat zdání, že MAZP se nestala znovu součástí mého života. Protože jsem měla pocit, že jsem tím povinována Davidovi za to, že se mě ujal. „Protože to prostě je tak. Pojďme.“

„Přiznej to. Ty ráda chodíš v těch stylových uniformách.“

Zasmála jsem se a plácla ho do ramene. „Nic nefrčí víc než krávy. Ale moment, kdy jsi mě viděl v uniformě?“

Natáhl ke mně volnou ruku, protože se soustředil na otevírání dveří v jednom mohutném stromě. Měl talent neodpovídat na otázky. Objevily se dveře a my jsme se jimi protáhli. Jack vždycky potřeboval k otevření dveří nějaký povrch, ale já jsem předtím viděla Retha, jak otevřel dveře jen tak ve vzduchu. Napadlo mě, zda je to těžší.

„Zrychli tempo, Evie. Pokud tě chceme dopravit do práce včas, musíme si přichváááátnout.“

Zasténala jsem a rozesmála jsem se. „Takhle mě ještě nikdy nikdo do práce nehonil.“ Stále ještě jsem se smála, když Jack otevřel dveře a vešli jsme do mého pokoje - a téměř jsme vrazili do Lease, jehož oči jediným pohledem postřehly vílí dveře, Jacka a naše spojené ruce.

Píp.

VŠECHNO V HÁJI

Zírala jsem na Lease s ústy dokořán. Co jsem mohla říct? Na co se teď můžu vymluvit?

„Ahoj! Jsem rád, že dneska večer tu nejsou po ruce žádné pánve!“ Jack se zazubil, pak se podíval z Lease na mě a zase zpátky, vstrčil si ruce do kapes a protáhl se dveřmi. „Ehm, tak tedy hodně štěstí,“ dodal, když se dveře zavíraly.

Skoro jsem čekala, že Lease na mě začne křičet, což nikdy předtím neudělal, ale on tam jen tak stál. Ve tváři se mu slévaly hněv a lítost, a to mě zabíjelo.

„Podívej, Leasi, vysvětlím ti to. My ?“

„Jak dlouho?“

„Co?“

„Jak dlouho už pracuješ pro MAZP?“

„Moc jsem toho pro ně neudělala, vážně! Něco s poltergeistem ve Středisku. A právě teď jsem pro ně dokonce ani nepracovala.“

„Takže vy dva jste si spolu vyšli jen tak?“

„Já - ne - myslela jsem - Jack říkal něco o nějaké misi, ale žádná se nekonala.“ Lease přece nemohl žárlit na Jacka. Možná to vypadalo podivně, ale jistě chápe, že já nikoho jiného nemám. Jack byl zábavný, dokonce i hezký, ale mě k tomu malému maniakovi vůbec nic nepřitahovalo.

Lease zavrtěl hlavou, vzhlédl ke stropu a vyhnul se tak mým očím. „Ty dva dny, kdy jsem tě nemohl sehnat. Ty jsi neztratila telefon, že ne?“

„Ne,“ špitla jsem.

„Kde jsi byla?“

„Uvízla jsem po té věci s poltergeistem ve Středisku

– o nic strašného nešlo.“

Podíval se na dveře. „Myslel jsem, že tě překvapím a posedím v restauraci, zatímco budeš pracovat. Musím už - já teď půjdu.“

„Leasi, počkej!“ Chytila jsem ho za paži. „Poslouchej! Stýskalo se mi po Raquel, a ona potřebovala mou pomoc, a nedělám nic, co by bylo nebezpečné nebo ublížilo paranormálům. A kromě toho mi platí, což znamená, že mám teď dost peněz na školu a tvůj otec se nemusí snažit a pomáhat mi. Opravdu o nic strašného nejde!“

„To tedy jde! Lhala jsi mi. Lžeš mi celou tu dobu. To snad není strašné?“

Cítila jsem, jak mi do očí vhrkly slzy, a snažila jsem se je potlačit. „Nechtěla jsem, aby ses rozzlobil.“

Přiškrceně se zasmál, chystal se něco říct, pak zavrtěl hlavou a vyšel. Zoufale jsem za ním vyběhla po schodech.

„Nemůžeme si o tom promluvit?“

Zastavil se u dveří do kuchyně restaurace a

zhluboka se nadechl. „Ano. Ale ne hned teď. Já jsem k tobě vždycky byl upřímný a vědomí, že ty jsi mi nedůvěřovala natolik, aby ses ke mně chovala stejně, je pro mě nesnesitelné. I když sis myslela, že by mi to dělalo starosti. Zvláště jestli sis myslela, že by mi to dělalo starosti.“

„Leasi, já ?“

Zavrtěl hlavou. „Právě teď jsem moc rozčilený, abych mohl mluvit, a mám tě příliš rád, abych řekl něco, čeho budu litovat.“

„Dobře,“ přisvědčila jsem chvějícím se hlasem. Nechtěla jsem naléhat, ale potřebovala jsem vědět, že jsme v pohodě, že tohle překonáme. Zaváhal, pak se naklonil a drsně mě políbil na čelo.

„Pak ti zavolám.“ Otevřel dveře a ohlédl se na mě.

„Je ještě něco jiného, co tajíš?“

„Ne!“

Přikývl a vešel do kuchyně. A hlasitě zaklel. Hnala jsem se za ním. Reth stál s Nonou a Grnlllll u sporáků a rozjasňoval kuchyni svou přítomností. Vzhlédl k nám a rozzářil se. „Rád tě zase vidím, Evelyn.“

Ukázala jsem na něj, pohlédla jsem na Lease a hlasem přinejmenším o oktávu vyšším jsem prohlásila:

„Já jsem nevěděla, že je tady.“

„Nono?“ oslovil ji Lease napjatě, jako by nevěděl, zda se má s Rethem porvat nebo se otočit a všechny nás tam nechat.

„Uklidni se, dítě. Tyhle záležitosti se týkají jen té víly.“

„Je nebezpečný.“

„A na odchodu.“ Reth se posměšně uklonil, pak mrkl na mého přítele sinalého vzteky. „Příjemné setkání, jako vždycky.“ Vyšel dveřmi ve stěně, a kuchyně po jeho odchodu doslova explodovala tichem.

Lease se zachmuřeně obrátil na Nonu. „Ví můj otec, že pracuješ s vílami?“

Nona se na Lease usmála, prosvištěla kolem něj a jak mířila k předním dveřím, poplácala ho po rameni.

„Nedělej si starosti. Bude tu vždycky v bezpečí. Evie? Potřebujeme tě dneska večer u pokladny.“

„Já - vážně? Ty po tomhle, poté, co tu byl on, pořád ještě čekáš, že nastoupím do práce?“ Nona si zachovala na tváři stejný šíleně klidný úsměv. Zamračila jsem se na ni; vždycky jsem jí důvěřovala, ale když jsem ji viděla mluvit s Rethem, jako by to dělala každý den… Nevěděla jsem, na čem jsem. Možná ho jenom posílala pryč. A on koneckonců odešel. Otočila jsem se k Leaseovi. „Počkáš?“ zeptala jsem se v zoufalé snaze situaci napravit.

„Ty jsi opravdu nevěděla, že tu Reth je?“

„Ne! Děláš si ze mě legraci? Nenávidím Retha. Ty to víš.“

Lease si unaveně promnul oči. „Potřebuji nějaký čas, abych se přes to přenesl. Půjdu. Uvidíme se tenhle víkend.“

Přikývla jsem a spolkla všechno, co jsem mu chtěla říct. Potřeboval čas, aby se s tím vyrovnal. Promluvíme si brzy. Bude to v pořádku.

O tři hodiny později, s rozbolavělými chodidly, jsem se zamračila na Kari a Donnu, dvě selkie - tulení ženy, které dosud seděly v boxu v rohu a pochutnávaly si na sendvičích s řeřichou. Kari a Donna nebyla jejich skutečná jména a já jsem si stejně nebyla jistá, kdo je kdo, protože jejich skutečná jména jim vycházela z úst jako jíknutí a štěknutí a jakýsi příšerně mazlivý zvuk, takže bylo pro každého snazší používat jejich přezdívky. Jejich obrovské, kulaté vodově hnědé oči tvořila téměř celé duhovka, a bělma jim skoro nebylo vidět. Byly podivné v tom, že nepoužívaly mimikry, aby vypadaly jako lidé - vlastně si jenom sundaly tulení kůži. Ale kromě lehkého oparu, který se kolem nich vždycky vznášel (a jejž jsem viděla jenom já),

vybočovaly i čímsi jiným. S vlastními prsty uměly zacházet jen neobratně a často se rozesmály, když se pokoušely něco uchopit, takže se pak uchylovaly k tomu, že použily celou ruku jako ploutev. Myslím, že v této oblasti byly nové - David dokonce ani nevěděl, že tady jsou, dokud jsem ho na to neupozornila. Za normálních okolností mi selkiové nevadili, protože byli příjemní a hraví a hodně marniví - pokaždé mi ukazovali nové triky, jak si mám načesat vlasy ?, ale dnes večer jsem si přála, aby si už pospíšili a vypadli. Jak je možné, že paranormálové nevěnují žádnou pozornost času?

Luxus nesmrtelnosti, nejspíš.

Konečně dojedli a já jsem zavřela restauraci, dovlekla jsem se nahoru, stočila jsem se do uzlíčku zoufalství a zadívala jsem se na telefon s přáním, aby mi Lease poslal textovku.

Neposlal.

Opřela jsem si hlavu o okno restaurace, pozorovala jsem auta projíždějící kolem a přála jsem si, aby tu byl Lease. Vybrali bychom si nějaké číslo, řekněme čtyřku, a čtvrté auto, které by projelo, by bylo naše. Já jsem nějak pokaždé skončila u těch otřískaných. Lease obvykle dostal minivany, takže to trochu vyrovnal.

Jenže on tady nebyl.

„Dobře, takže potřebujeme rodné listy pro Stephanii a Carrie. Patrick potřebuje nový řidičský průkaz, protože teď už na své datum narození vypadá příliš mladě, a ta nová rodina vlkodlaků potřebuje do suterénu nainstalovat klece.“ David vzhlédl od své agendy.

Arianna se na lavici vedle mě ještě víc nahrbila.

„Jsem u oficiálních dokumentů. V registrační kanceláři

na okrese je nový pracovník. Jeden pohled do mých okouzlujících očí a bude určitě ochotný udělat všechno, oč ho požádám…“ Unuděně poklepala na slánku, jako by zmínka o její upírské schopnosti bylo totéž jako debata o jakékoliv jiné pracovní kvalifikaci. Výtečná písařka, absolutní pracovní nasazení, dovedu přimět ostatní, aby udělali, co chci.

„Výborně. Evie, říkal jsem si, jestli by ses mohla sejít s párem upírů, kteří si chtějí pronajmout ten byt vedle, jen aby ses přesvědčila, že je všechno v naprostém pořádku. Tebe nemůžou k ničemu donutit, takže velmi rychle poznáš, jestli v něčem lžou.“

„Jistě.“ Mrzutě jsem ďobala do svých vajíček. Za normálních okolností jsem mívala pravidelné týdenní schůzky s Davidem a Ariannou ráda. Od té doby, co už paranormálové neprchali vyděšeně před Viv, se situace zklidnila, ale i v tomto malém provozu bylo vždycky něco, co bylo třeba udělat. Dnes mi to však připadalo nesmyslné. Všechno mi připadalo nesmyslné. Lease pořád ještě nezavolal. Byly to teprve dva dny, ale mně to připadalo jako celý život. Ještě nikdy se nestalo, že bychom spolu tak dlouho nemluvili.

Říkala jsem si také, zda prozradil otci, že zase pracuju pro MAZP. David neřekl ani slovo, přivítal mě svým obvyklým vřelým úsměvem a lehkým objetím. Ostatně ne že by mu do toho něco bylo. Byl sice mým zákonným poručníkem, ale jak poukázala Raquel, příliš mnoho zákonného na tom nebylo. Přesto mě však vzal k sobě, když jsme s Leasem uprchli ze Střediska, věřil mi, že nevyzradím jejich tajemství, a vždycky dělal, co bylo v jeho silách, aby mi vypomohl. Pocit, jako bych snad zradila i jeho, mi nebyl příjemný.

Nic z toho mi nebylo příjemné.

Znovu jsem zamračeně vyhlédla z okna a nasměrovala jsem svou mizernou náladu na nevinné

kolemjdoucí kráčející po chodníku. Kolem restaurace prošla matka s otcem a holčičkou mezi sebou, a všichni se drželi za ruce. Z nějakého důvodu to jsem se nad tím málem rozplakala.

Hlasitě zatroubilo auto a odvedlo mou pozornost od rodinky k jakési ženě, která klidně kráčela prostředkem ulice, jako by jí to tady patřilo. Měla na sobě splývavé fialové šaty, měla lesklé hnědé vlasy, a ?

Vyjekla jsem a skrčila jsem se pod stůl.

„Co se ?? Evie?“ zeptal se David.

„Víla!“ sykla jsem. „Venku!“

Arianna se naklonila k oknu. „Kde?“

„Ta ženská v tom fialovém! Ne, nedívej se! Chci říct, ty to stejně nepoznáš - má mimikry! Ale nepřitahuj její pozornost sem.“

Po minutě napětí, která mně připadala jako hodina, mě Arianna kopla. Nijak zvlášť jemně. „Už je pryč. Teď už můžeš vstát.“

Váhavě jsem vykoukla, rozhlédla se nahoru a dolů po ulici, abych se ujistila, že víla je skutečně pryč, a pak jsem se posadila. Srdce mi prudce bušilo.

„Ty ji znáš?“ zeptal se podmračeně David.

„Ne! Tuhle jsem nikdy v životě neviděla.“

„Zajímalo by mě, co tu dělá.“

Myslí mi blesklo Rethovo varování ohledně mé bezpečnosti. „Hledala mě?“

„Nevím,“ odpověděla Arianna a kreslila vzory do tenkého povlaku kečupu, který rozlila na stůl. „Vlastně ani nevypadala, že by něco hledala. Prostě jen tak poklidně kráčela ulicí, dokonce se ani nerozhlížela ze strany na stranu.“

„To nemůže být souhra náhod. Kolik víl tady máte?“ David pokrčil rameny. „Já vlastně nemám ponětí.

Pokud já a Arianna víme, mohla by tu žít trvale. Mně připadala jako normální člověk.“

„Ovšem elegantnější,“ dodala Arianna. „Takže máme

ti dát vědět pokaždé, když uvidíme někoho fakt elegantního?“

Zamračila jsem se na ni. „Jasně, to by mi fakt mohlo pomoct, díky.“

„Ale i tak máš vlastně pravdu. Je to neobvyklé.“ David se zamyšleně kabonil. „Zeptám se na to Nony.“

„Ta ti nijak nepomůže.“

„Jak to?“

Pokrčila jsem rameny. „V poslední době je tu spousta divných paranormálů. A Lease a já jsme ji onehdy přistihli, jak se v kuchyni baví s Rethem.“

„Vážně? To… to je divné.“ David si podrbal strniště na bradě a vstal. „Zajdu si s ní promluvit hned teď. Stejně jsem to měl v plánu. Pořád ještě se mi nepodařilo přivolat Cressedu a Raquel povídala něco o pohřešovaných ohnivých a zemních elementálech.“ Pohlédl na skvrnu na zdi, pohroužený ve vlastních myšlenkách, pak zavrtěl hlavou a povzbudivě se na mě usmál. „Chci, aby ses tu vždycky cítila bezpečně, Evie, a víš, že udělám všechno, co bude v mých silách, abych to zajistil.“

„Díky.“

Geniální. Přesně to, co potřebuju - další potvrzení, že se něco děje. Vstala jsem a chystala jsem se jít nahoru do bytu, ale uviděla jsem Grnlllll, jak stojí u pultu a soustředěně na mě upírá černé oči. Pak udělala tu nejděsivější věc, jakou jsem u ní kdy zažila.

Usmála se.

Něco se rozhodně děje.

CHMURNÉ VYHLÍDKY

Nevím jistě, jestli bych měla jít.“

Jack protočil panenky, vešel do mého pokoje

a nechal dveře za sebou zavřít. „To kvůli tomu tvému nervóznímu příteli?“

Lease mi od pondělka poslal několik textovek, ale přijede teprve zítra večer. Připadalo mi, jako bych ho zase zrazovala, když půjdu na misi ve čtvrtek odpoledne. Na druhé straně věděl, že pracuju pro MAZP. A já jsem mu neřekla, že jsem s tím skončila.

„Já nevím,“ zamumlala jsem.

„Koukej, jestli nechceš jít, nic se neděje. Jsem si jistý, že ty rodiny, které jsou vězněny jako otroci trollů, plně pochopí, že truchlíš kvůli svým hloupým problémům se vztahy.“

Zamračila jsem se na něj. „Dobře.“ Souhlasila jsem s touto misí proti trollům od samého začátku, když mě Raquel požádala, abych se vrátila, a MAZP konečně našla část města, kde podle jejího názoru trollové jsou. Jack tam byl den předtím s nějakou vílou, aby si vybral místa, kde by mohl udělat dveře. Mělo to být po všech stránkách velmi nenápadné. Nemusela jsem nikoho konfrontovat ani nic takového, jen se podívat na nějakého trolla, poznamenat si místo a podat zprávu MAZP. Pomohla bych tím lidem. Bylo to důležité.

Mrzutě a s pocitem nevolnosti v žaludku jsem vstala a vzala jsem Jacka za ruku. Odolala jsem pokušení zavřít oči, když jsme vstupovali na Stezky. Možná kdybych předstírala, že se nebojím, překonala bych to. Jack mi připadal nezvykle horlivý a táhl mě za sebou.

„Máš dlaň celou zpocenou,“ postěžovala jsem si a zatoužila jsem, abych mohla svou ruku vytáhnout z jeho a otřít si ji o kalhoty. „To jsi nervózní nebo co?“

Pisklavě se zasmál, ale neodpověděl. Po několika minutách zpomalil, zamračil se soustředěním, zvedl ruku nahoru a šátral kolem sebe v nicotě.

„Zabloudil jsi?“

Jeho soustředěný výraz porušil úsměv. „Ne. Už jsme tady. Vítám tě v Trollhättanu ve Švédsku.“ Před námi se otevřely dveře a já jsem zahlédla zelené stromy a podmračené nebe. Pustila jsem Jackovu ruku a prošla dveřmi.

Přímo do volného pádu.

Můj výkřik se zdusil, když jsem žbluňkla do ledově studené temné vody. Zaplavila mi smysly, našla si cestu do očí, nosu, uší, úst. Všechno bylo šedivé a zelené a studené.

Říhala jsem a propracovávala jsem se k hladině. Kabát jsem měla promočený, nemohla jsem ho v té smrduté kapalině téměř ani utáhnout. Horečně jsem se v té kalné břečce rozhlížela po Jackovi, ale on

nežbluňkl hned někde poblíž, nebo jsem si toho v tom šoku nevšimla. Mohl být hned vedle mě a já bych to vůbec nevěděla.

V plicích mě pálilo, ale záblesk světla nad hlavou mě přitahoval. Ještě několik centimetrů a vynořila jsem se na hladinu, z plných plic jsem se nadechla s pocitem vděčnosti a zoufalství zároveň. Byla jsem asi šest metrů od blátivých břehů lemovaných brčálem. Otočila jsem hlavu a ke své hrůze jsem uviděla, že se na úzkém, zdí obehnaném konci kanálu zvedá brána. Zdvihla se a zaplavila mou část řeky proudem, který mnou otočil a stáhl mě zpátky pod vodu, aniž jsem dokázala určit směr.

Bojovala jsem, divoce jsem kopala, ale nevěděla jsem ani, kde je nahoře a kde dole. Utopím se - och, píp, já se utopím, sama, ve Švédsku. Vtom se natáhla jakási ruka a popadla mě za paži.

Jack! Kdybych mohla, rozplakala bych se úlevou. Otočila jsem se tváří k němu a zjistila jsem, že se dívám na podivně krásného muže. Hodil se k šedivým a zeleným odstínům vody kolem nás, měl oči, které mu zabíraly téměř polovinu tváře. Oduševnělé oči. Lačné oči. Plné rty se mu roztáhly v úsměvu, a já jsem ten úsměv opětovala.

Jeho hlas pronikal vodou, byl bolestně sladký a krásný. Zavřela jsem oči, ztracená v jeho melodii. Nikdy předtím jsem neslyšela hudbu tak mocnou, tak vábivou. Táhl mě dopředu a přiložil svá studená ústa k mým, a jeho píseň jaksi pokračovala, když mi jemně rozevřel rty a políbil mě, vtáhl do sebe můj dech.

Klesali jsme spolu, lehce jsme se otáčeli, dokud mi nohy nespočinuly na měkkém, posouvajícím se nánosu na dně řeky. Mezi jeho rty a jeho písní ustoupilo pálení v plicích kamsi do dálky a nebylo téměř patrné. Otevřela jsem oči, ospalá a nádherně spokojená, a viděla jsem jeho oči, jak se na mě upírají.

Odtáhla jsem se, z hrdla mi vybublal výkřik. Protože teď, když jsem se podívala, jsem viděla, že byl jak ten krásný muž, tak kůň - kůň s očima jako žiletky, zuby jako jehly a vlasy jako truskavec. Vlasy se mu přehrnuly dopředu, omotaly se mi kolem zápěstí a on mě k sobě znovu přitáhl.

Melodie se změnila ve strašidelnou ukolébavku naplněnou touhou, smutkem a konečností. Spánek. Chladný, věčný spánek. V hrůze jsem zavrtěla hlavou, ale ten krásný muž-kůň se znovu usmál a přivinul si mě k hrudi.

Jeho chyba.

Zapřela jsem se o něj dlaní, mezi námi se otevřel kanál s proudem mnohem mocnějším, než kdy byla řeka. To jeho oči se teď vytřeštily v hrůze a on mě pustil a zápasil se mnou, aby se vymanil. Držela jsem ruku na jeho hrudi, hukot v mých uších mi zněl celým tělem v ohlušující záplavě.

Narazil do mě zbloudilý proud a oddělil nás od sebe. Muž v jediném okamžiku zmizel a já jsem pocítila vztek. Vykřičela jsem svou zuřivost do vody. On se mě předtím snažil zabít - obrat byl podle mého názoru spravedlivý. To byla ale ubohá hra.

Voda už mi starosti nedělala. Proudy už nebyly síly pracující proti mně, spíše to byly živé bytosti, v nichž jsem mohla číst a rozumět jim. Nechala jsem je, aby mě uchopily, dokud se mi hlava znovu nevynořila na hladině. Váhavě jsem se nadechla, jakási podivná část mého já se chtěla potopit zpátky na dno a zjistit, jaká tajemství mi chce ta řeka pošeptat.

Místo toho jsem napůl plavala, napůl se dávala nést ke břehu. Vylezla jsem ven, zhroutila se na bok a zadívala jsem se do studeného šedivého nebe. Rezavý vzduch byl cizí a prázdný; neměl hladivost a příjemný dotek vody.

„Evie!“ pronikl ke mně Jackův hlas. Klekl si ke mně,

rysy měl zkroucené starostí. U něj to byl nový výraz.

„Evie, jsi v pořádku? Netušil jsem to! Vystoupila jsi moc brzy a já jsem pak musel najít dveře do břehu, a tebe jsem najít nemohl. Jsi v pořádku?“

Vzdychla jsem, v promočeném kabátě jsem byla promrzlá na kost. „Skvostně. Získala jsem nového kamaráda.“

Chytil mě za ruku a postavil mě, rozepnul mi kabát a strhl ho ze mě. „Košili taky, prosím.“

„Ne!“

„Je to jedině spravedlivé. Nějak si pamatuju, že jsi mě přinutila se svléknout, když jsme se poprvé setkali. Mimochodem, ochladí se ještě mnohem víc, a my nemáme čas obstarat si něco na převlečení.“

Už teď jsem se celá třásla. Odhodila jsem kabát na zem a sundala si košili. Bylo mi příliš zima na to, abych cítila nějakou hrdost na svá takřka neexistující ňadra v purpurové podprsence. Jack mi podal svůj kabát a já jsem se do něj zachumlala, vděčná za zbytkové tělesné teplo. Pohlédla jsem na vodu - nebylo v ní tepleji? Možná bych si mohla jenom bleskově zaplavat.

Co se to se mnou děje?

Jack se zamračil. „S tvými kalhotami nemůžeme dělat nic - moje by ti nejspíš nebyly, a navíc bych se tady asi neměl promenoval bez kalhot, i když by to nepochybně byl nejlepší den tvého života.“

„To je v pohodě.“ Zuby mi prudce drkotaly a v dutinách mi čvachtalo, jako by se v nich proháněla polovina řeky. „Co je tohle za místo?“

„Řeka Göta älv. Je na ní systém zdymadel s vraty, jimiž se reguluje hladina vody. Má za sebou bohatou obchodní historii a napomohla průmyslové revoluci v Trollhättanu.“

„Nech mě hádat: Raquel ti taky zařídila vyučování?“

„Jedině když se jí podaří mě chytit. Chceš, abych tě

dopravil zpátky? Zítra to můžeme zkusit znovu.“

Zavrtěla jsem hlavou. Byla jsem si jistá, že kdybych přestala přemýšlet o tom, co mám před sebou, zhroutila bych se, a nechtěla jsem, abych se sem musela vracet zítra. Nebo vlastně ještě někdy s Jackem jako průvodcem. Ostatně zítra budu s Leasem a dám všechno do pořádku. Potřebovala jsem jenom dokončit tuhle práci a jít domů. Na prohru je vždycky času dost.

„Do města je to jenom kousek,“ oznámil Jack. „Můžu zkusit jiné dveře, jestli chceš.“

„Ne! Ne, mně nevadí chodit pěšky, mockrát děkuju.“ Chvilku jsme šli mlčky a razili jsme si cestu mezi stále zeleným podrostem a šedivými balvany. Bylo tu krásně. Nebo by mohlo být, kdybych nebyla

promočená na kost a nebyla mi zima.

„Cos to povídala o tom, že sis našla nového kamaráda?“ zeptal se Jack.

Srdcem a cévami mi projel nával chladu jako injekce říční vody. Možná to přehluší to brnění v konečcích prstů.

„Ehmm, jo, pokud můžu tím kamarádem myslet někoho, kdo se mě snaží utopit. Slyšel jsi někdy o fosegrimovi?“

Zavrtěl hlavou.

„Kelpiem? Nixovi? Ne? To jsou všechno druhy stejného krásného typu paranormála, který žije ve vodě a topí lidi jen tak pro zábavu.“ Dozvěděla jsem se o nich od Lish. V různých oblastech světa žily různé druhy, které se lišily od tvorů připomínajících koně až po dračí varianty. Podle vzhledu krásného muže a té hudby jsem zřejmě narazila na fosegrima. Dají se údajně zabít tím, že vyslovíte jejich jméno, ale a) jak byste ho vůbec zjistili, a b) je poněkud obtížné mluvit, když se vám plíce zvolna plní vodou. Podle legendy však přesto mohou být občas dobří, dávají hodiny hudby a tu a tam se dokonce žení se smrtelnicemi.

Já jsem neměla dojem, že by tenhle měl nějak v úmyslu vyměnit si se mnou manželský slib.

„Takže z vás nebudou nejlepší kamarádi?“

„Nevím - mohla by s ním být psina na nějakém večírku v bazénu. Za předpokladu, že bys nesnášel všechny, které sis tam pozval.“

Chvilku jsme šli mlčky, oba jsme se choulili před večerním chladem, dokud jsme nedošli na okraj města, které bylo příliš okouzlující a krásné na to, aby se dalo zaměnit s čímkoliv v Americe. Domy byly z červených cihel a dřeva a vyzařovaly jakousi starobylou atmosféru, v níž se auta parkující venku na ulicích dlážděných kočičími hlavami zdála jaksi směšně nemístná. Zpola jsem čekala, že ulicí přitančí kůň táhnoucí vůz a za ním půjdou vesničané s copánky, kteří budou zpívat a tančit. Nebo jsem se možná dívala na příliš mnoho muzikálů.

„Ta čtvrť je několik bloků odtud tímhle směrem,“ informoval mě Jack, když si přečetl několik názvů ulic, aby se zorientoval. Rozblikaly se pouliční svítilny a já jsem si přidala Trollhättan na seznam míst, které bych chtěla jednou navštívit jen tak pro zábavu. Už jsem se přímo viděla v tradičním švédském kroji, s vlasy propletenými stuhami, jak kráčím ulicemi ruku v ruce s Leasem.

Jak by asi vypadal v kožených kalhotách?

Když už jsem u toho, nikdo tady nenosil kožené kalhoty. To ale neznamenalo, že by je na sobě nemohl mít Lease… Samozřejmě by mi musel nejprve prominout, že dělám věci za jeho zády. Výlet do Švédska na oslavu by byl hezký způsob, jak všechno napravit, ne? Odložila jsem ten nápad na později a začala jsem se dívat - skutečně dívat - na lidi, které jsme míjeli na ulici, když jsme se blížili k trollí čtvrti. Pro jednou jsem mezi ně zapadala i já, protože jsem se mnohem víc hodila do Skandinávie než do většiny

ostatních zemí.

„Najdem konečně něco?“ zabědoval Jack, když už jsme šli téměř půl hodiny. Teď už byla skoro tma a my jsme se oba třásli zimou. Puchýře už mi obsadily každé dostupné místo na mých nohou obutých v mokrých ponožkách a botách. Jestli už brzy něco neuvidím, skončí celá tahle cesta krachem. Nesnášela jsem pomyšlení na to, že ti ubozí lidé, které trollové unesli a donutili je k otrocké práci, budou muset čekat do příštího týdne na svou záchranu, ale dnes večer už jsem nic víc udělat nemohla.

„Ne. Ani ?“

Ulicí přede mnou přeběhla holčička. Hezoučká, s nosíkem jako knoflík, červeňoučkými tvářemi, světlými vlasy… a malým ocáskem, který jí čouhal zpod sukně.

PŘÁTELŠTÍ K TURISTŮM

Popadla jsem Jacka za paži a ukázala jsem na dívenku. Podíval se na ni, pak pokrčil rameny.

„Znamená to, že jsme dorazili?“

„Zkontrolujme si to, abychom měli jistotu, že víme, který je to dům.“ Stopovali jsme holčičku ulicemi, jež se klikatily nákupními zónami do obytné čtvrti. Domy z červených cihel a dřeva byly úhledné a udržované, ulice pod teplým osvětlením byly čisté. Truhlíky za okny byly nyní prázdné, ale já jsem si představovala, jak kouzelné toto místo bude na jaře a v létě, kdy budou osázené květinami.

Snažila jsem se udržovat od holčičky diskrétní vzdálenost. Mým jediným úkolem bylo zjistit, kde bydlí, a nahlásit to do Střediska. Žádný kontakt

jakéhokoliv druhu, což mi více než vyhovovalo. Nevzala jsem si s sebou dokonce ani Žaha - skutečnost, za niž jsem byla nyní vděčná, protože moje malá koupel by pro něj nebyla dobrá.

Minuli jsem několik lidí sedících na zápraží. Když jsem zachytila jejich pohled, usmála jsem se a oni mi váhavě přikývli na pozdrav. Kdyby tak věděli, co mají ve svém středu. Jedna žena v hezkém červeném vlněném kabátě stála u pouliční svítilny a vytáčela číslo na mobilu. Vzhlédla, ve tváři se jí objevil lehce překvapený výraz, když se setkala s mým pohledem, nejspíš proto, že mi z vlasů dosud kapala voda. Mrkla na mě a já jsem jí lehce zamávala. Švédové si rozhodně zaslouží svou pověst přátelských lidí.

Další roh, holčička vyběhla po schodech a zmizela v nevýrazném domě. „Bingo.“ Chystala jsem se říct Jackovi, že můžeme konečně jít, když mě odkašlání za mnou přimělo se otočit.

Absolutně všichni lidé, jež jsme cestou minuli, včetně ženy v červeném kabátě, stáli za námi v půlkruhu. Výrazně hrozivém půlkruhu.

„Ehmm, Jacku?“ Zatahala jsem ho za paži.

Ohlédl se přes rameno, pak se podíval zpátky na dům a vytáhl z kapsy kalhot komunikátor. „Co?“

Dav se posunul blíže k nám.

„Jacku!“

Otočil se a otráveně na mě pohlédl. „Nech už mě zavolat do Střediska. Je mi zima.“

Neviděl je. Což znamenalo, že jsou neviditelní. Což znamenalo, že to jsou trollové.

Trollové, kteří věděli, že je vidím.

„Och, píp,“ zamumlala jsem. Jak jsem jen mohla zapomenout na jejich mimikry neviditelnosti? Teď, když jsem se na ně podívala pozorněji, jsem viděla náznak deformace kolem jejich tváří - můj hloupý dar vidění pronikl neviditelností. Věděli, že se něco děje, v

okamžiku, kdy jsem je uviděla na ulicích. Tak jsem trollům zamávala. „Ehm, zrovna odcházíme.“ Popadla jsem Jacka za paži, čímž jsem ho vylekala, takže upustil komunikátor, a začala jsem couvat - přičemž jsem vrazila do nezvykle velkého muže, který, jak jsem si nyní všimla, měl neobyčejně placatý nos. A ocas. Byli jsme obklíčeni. Sevřel mi jednou obrovskou rukou rameno. Kousla jsem ho do palce a vykroutila jsem se zpod jeho ruky.

„Utíkej!“ Vyrazila jsem skrze rostoucí dav, ale Jack, který je nemohl vidět, tam stál jako křupan. Nerozhodně jsem se zastavila. Obklíčili ho. Následovalo lehké pableskování, jako by z chladných ulic přišla vlna horka, a podle výrazu na Jackově tváři jsem věděla, že teď jsou viditelní i pro něj.

Semkli se kolem něj a zatlačili ho ke zdi. Žena v červeném kabátě se na mě podmračeně dívala. Chtělo se mi zoufalstvím ječet. Po tom všem, čím jsem už dnes prošla, musím teď čelit hordě rozzuřených trollů, abych zachránila Jacka.

Jacka. Hloupého, bláznivého Jacka.

Zamířila jsem zpátky, nohy jsem měla těžké, jako by vážily tunu. Jack na mě vrhl pohled, který jako by říkal co teď?, a já jsem zavrtěla hlavou. Jistěže ho neopustím.

Došla jsem k okraji kruhu a velký troll mě popadl za paži; bedlivě při tom dbal, aby zůstal mimo dosah mých úst.

„Evie, ty idiotko,“ řekl Jack.

„Musela jsem se pro tebe vrátit!“

„Ne, to jsi opravdu nemusela.“ V té chvíli jsem si všimla jeho ruky na stěně, která se otevřela do temnoty. Jack se na mě zašklebil, pak dveřmi proklouzl a zmizel, k značnému překvapení trollů.

„Ty malý mizero!“ zakřičela jsem do nyní pevné zdi. Tak já se pro něj vrátím, aby nezemřel sám, a on mě

opustí. Poté, co mě shodí do řeky a skoro mě nechá zabít.

Pokud ho ještě někdy uvidím, důkladně ho seznámím s Žahem.

Trollové si mezi sebou cosi šeptali jakýmsi hrdelním, drsně znějícím jazykem. Kroutila jsem se, ale ruka Velkého trolla se nepohnula. Po chvíli mě odvlekli do nejbližšího domu a postrčili mě na květovaný gauč.

Teď jich tu bylo přinejmenším dvacet. A blokovali všechny východy. Místnost nevypadala zrovna tak, jak bych si představovala u trollího doupěte. Namísto ohlodaných kostí a odpadků byla dokonale čistá, vymalovaná teplými barevnými tóny, a na zdech visely vkusné reprodukce. Napadlo mě, kde asi je rodina, jíž dům skutečně patřil, jak dlouho už ji vězní. A zda se k nim připojím nebo ne.

Ale já budu v pořádku. Jack věděl, kde jsem. Sežene pomoc a přivede ji… zrovna tak, jako když zmizel a nechal mě dva dny uvězněnou ve Středisku.

Byla jsem děsně rozzuřená.

Obezřetně jsem trolly pozorovala. Mnozí z nich telefonovali - odkdy trollové používají mobily? ?, ale ostatní na mě upírali podmračené pohledy. Teď, když jsem se na ně dívala zblízka, jsem si všimla, že mezi nimi a lidmi jsou kromě ocasů i další zjevné rozdíly. Plošší, širší nosy, malé oči posazené blízko u sebe, vesměs břidlicově šedé. Většina trollů měla jen jednu kštici vlasů, která byla divoce rozcuchaná a nečesaná a byla v rozporu s jejich vysloveně kvalitním oblečením. Měla jsem ten vzhled rozeznat už předtím, ať byli neviditelní nebo ne, ale já jsem nepřišla s trolly do styku do dvanácti let.

Nakonec se žena v červeném kabátě a s vlasy zapletenými do copů jako předené zlato postavila přede mě s rukama zapřenýma o široké boky. Ocasem

švihala ze strany na stranu.

„My víme, kdo jsi.“ Její angličtina měla silný přízvuk, ale byla srozumitelná.

Povytáhla jsem obočí. Bylo zjevné, že dokonce i po sedmi měsících, po něž jsem stála mimo hru MAZP, se moje sláva stále ještě šířila. „V tom případě víte, že byste mě měli nechat jít.“ Blufování bylo v tomto okamžiku mou jedinou možností, a tak jsem se posadila zpříma a dívala jsem se jí do očí.

Trpce se rozesmála. „Abys mohla povraždit ještě více našich dětí?“ Spadla mi čelist, pak jsem si vyčerpaně vzdychla.

Kdy mě paranormálové přestanou obviňovat z vraždění?

PŘÍJEMNÉ CHVÍLE SE SKŘÍPĚNÍM ZUBŮ

Trollové se na mě podmračeně dívali a čekali na odpověď. Z mé levé strany se ozval podivně

vrzavý, skřípavý zvuk; nedokázala jsem ho nikam zařadit, dokud jsem si neuvědomila, že velký troll vedle mě skřípe zuby a každý sval ve svém hodně svalnatém těle má napjatý.

To není dobré.

Zdvihla jsem ruce. „Především: já nezabíjím děti.

Ostatně ani nikoho jiného. Kdo podle vás jsem?“

Žena v červeném kabátě přimhouřila oči. „Jestliže nejsi ten hnusný tvor, jak to, že jsi nás viděla?“

„O jakém hnusném tvorovi to tady mluvíme?“

zeptala jsem se a rychle jsem tak změnila téma. Mé schopnosti byly něco, o čem jsem nechtěla, aby shromáždění věděli.

„O upírovi,“ odplivl si starý troll poblíž dveří a rty se mu chvěly hněvem.

„Já tedy rozhodně nejsem upír.“ Z prsou mi spadla značná tíha. Tohle se dá snadno dokázat - a vyřešit.

„Dejte mi zrcadlo. Nebo svěcenou vodu. Já ji dokonce vypiju!“ Hlasitě jsem zalapala po dechu, když mi kdosi vychrstl ze strany na tvář vodu. „Kdyby to příště šlo s drobným varováním, bylo by to lepší.“ Utřela jsem si tvář rukávem Jackova kabátu a sledovala jsem, jak se výrazy ve tvářích kolem mě mění z vražedných na zmatené.

„Kdo jsi?“ zeptala se Červený kabát.

Nevěděla jsem, zda mám lhát nebo ne, a tak jsem se rozhodla pro kombinaci. „Já jsem z MAZP.“

Starý troll si opět odplivl. Ten je tedy okouzlující.

Červený kabát ho sjela pohledem, pak se obrátila zpátky ke mně. „Jak jsi nás mohla vidět?“

Pokrčila jsem rameny. „Mám talent. Vyškolili mě k tomu, abych poznala většinu paranormálů.“

„A jaký má MAZP zájem na nás?“

„MAZP chce jediné: osvobodit všechny lidi, kteří tu žijí.“

Zavrtěla hlavou, pak mávla ke dveřím a řekla cosi tím hrdelním jazykem. Většina trollů kromě Zuby skřípajícího obra a Starého plivače odešla. Červený kabát se posadila do křesla naproti mně a složila ruce do klína.

„Jak se jmenuješ, dítě?“

„Evie.“

„Mně říkají Birgitta. A teď, když jsme se představily, bychom k sobě měly být upřímné. Tahle tvoje MAZP nežádá zpátky jenom ty vzácné lidi, které jsme my oškliví, vražední trollové zajali.“

Kroutila jsem se pod jejím upřeným pohledem.

„Nevím, o čem mluvíte.“ Ta lež mi chutnala na jazyku těžce a palčivě. Věděla jsem všechno o nuceném přesídlování a monitorování. Když jsem předtím pomáhala MAZP identifikovat kolonii trollů, Lish je zpracovávala ještě celé týdny poté. Nevěděla jsem jistě, kam ty trolly přemístili, ale rozhodně je nenechají dál žít v ukradených domech. „Já jsem vás jenom měla najít.“

„A co kdybych ti řekla, že tu žádní lidé nejsou?“ Vytřeštila jsem oči hrůzou. „Co jste s nimi udělali?“

Vzhlédla ke stropu a její tvář byla obrazem vyčerpání. „Nikdy tu žádní nebyli. My jsme si ty domy koupili. Žili jsme podle vlastních pravidel ve vašem světě. A teď za to máme být přemístěni?“

„Moment, tak vy jste nevyhnali lidi a nevzali si jejich majetek?“ To totiž bylo něco, co trollové dělali. Zabírali domy - někdy celé vesnice - a nahnali lidi do svých podzemních doupat jako své sluhy. A byli to známí zloději: kradli jídlo, zlato, dobytek, dokonce i nemluvňata. Kromě ocasů měli i velmi nenechavé prsty.

„Nejsou to vždycky jenom trollové, kdo vyhání lidi z jejich domovů. Před více než sto lety jsme žili na ostrovech v řece a pod ní. Měli jsme určité… neshody… s místními lidmi, ale byli jsme samostatní a vyhovovalo nám to. Pak lidé přehradili řeku svými zdymadly a vraty a zatopili kolonii, kterou jsme budovali po staletí. Naše domovy byly zaplaveny, někteří z nás volali po pomstě. Ale většina z nás už byla unavená neustálými útoky lidí. Rozhodli jsme se, že přestaneme bojovat. Vzali jsme své zlato a vykoupili jsme si cestu do lidské společnosti.“

„Vám tady tohle všechno patří?“

Hrdě zvedla bradu. „Proč si myslíš, že tohle město po vybudování zdymadel vzkvétalo? Díky zvýšení

obchodu s námi. My nejsme mechanicky zruční jako vy lidé, ale řídíme téměř všechny firmy tady.“

„Takže vy nikomu neubližujete?“ Do háje. Tím se všechno jen ještě víc komplikovalo. Velice komplikovalo. Pokud mluvila pravdu - a ona neměla důvod mi lhát ?, pak s nimi MAZP neměla mít nic společného. Celým smyslem MAZP bylo bránit paranormálům v tom, aby ubližovali lidem, jenže tihle trollové nijak neškodili. Nepředpokládala jsem ovšem, že MAZP se na to bude dívat takto. Trollové pro ni byli prostě trollové.

Přetřela jsem si obličej, byla jsem unavená a promrzlá a přála jsem si, aby byl svět zase černobílý.

„Dobře, já můžu - já nevím. Co kdybychom dělali, jako by se nic z toho nikdy nestalo?“

Starý plivač na Birgittu cosi zavrčel a ona přikývla.

„Ty pracuješ pro MAZP. Tvým úkolem je nacházet, ale také chránit paranormály, je to tak?“

„Ano, myslím, že by se to dalo takto interpretovat.“ Pokud bychom se domnívali, že ochrana je totéž co monitorování, zadržování a kontrola, což dělala MAZP.

„V tom případě nám musíš pomoct.“ Konstatovala to jako fakt. „Vidíš věci, které nikdo jiný nevidí. Najdeš toho upíra, který nás trápí.“

„Já jsem ?“

„Najdi paranormála, kterého si odvedeš zpátky do MAZP, a ochraň nás, kteří nic zlého neděláme. To je tvůj úkol.“ Její břidlicové oči se zavrtávaly do mých a při okrajích jihly. „Prosím za naše děti, malá trollátka. Máme jich tak strašně málo a jsou pro nás cennější než jakýkoliv život, který jsme si tady vybudovali. Pomoz nám.“

Jak jsem mohla říct ne? Vstala jsem. „Dobře.

Půjdeme zatknout upíra.“

O třicet minut později jsem kráčela večerními ulicemi se Zuby skřípajícím obrem po boku. Birgitta mi řekla, jak je stopuje upír. Trollové mají děti jen jednou nebo dvakrát za sto roků, a trollátkům trvá několik desítek let, než se naučí používat mimikry neviditelnosti, takže zůstávají zranitelná. Dvě z nich už byla zabita a další bylo vážně poraněno.

Z celé té věci se mi dělalo zle do žaludku. Tohle byli ti upíři, které jsem znala. Kvůli tomuhle musela být stále ještě na světě MAZP, bez ohledu na to, co si myslí Lease.

Trollové nastražili na upíra past, kterou jsem nevědomky spustila tím, že jsem sledovala návnadu v podobě trollí holčičky. Teď bylo mým úkolem pohnout zadkem a najít jejich slizkého pronásledovatele. Nevěděla jsem ovšem, jak za těchto okolností najít kohokoliv. Skřípalův dech byl tak hlasitý, že jsem skoro neslyšela vlastní kroky. Omezovalo to mé schopnosti.

„Myslím, že budu mít větší štěstí sama.“ Usmála jsem se, aby si to nevykládal špatně.

Zamračil se, obočí mu téměř zakrylo oči posazené blízko sebe. „Není bezpečné.“

„Věř mi, tohle už jsem několikrát absolvovala.

Dokážu zvládnout upíra.“

„Neviditelný.“ Ukázal na sebe. Zavrtěla jsem hlavou. Upír ho stejně ucítí, což bylo nepochybně příčinou toho, že zatím neměli štěstí a nepolapili ho.

Pochybovačně se na mě zamračil, chvilku váhal, pak se otočil a zamířil zpátky směrem, odkud jsme přišli. Vydechla jsem úlevou. Trollové v tomto městě mohou být neškodní, ale proto nevypadali o nic méně hrozivě. S rukama v kapsách a stehny, která jsem už začínala mít odřená od toho, že jsem tak dlouho chodila ve

vlhkých džínsech, jsem bloumala ulicemi a namátkově jsem měnila směr. Měla jsem toho hodně k přemýšlení. Například ten podivný pocit něčeho tekutého, co se přese mě neustále přelévalo. Způsob, jakým jako by mě sledoval vánek jako ztracené štěně. Test z angličtiny, na nějž budu ráno příliš, příliš unavená. Co řeknu Leaseovi, abych všechno napravila? Jak si zajistím cestu domů bez komunikátoru? Jak silnou facku dám Jackovi za to, že mě tu nechal?

Ta poslední myšlenka mě trochu zahřála.

Měla jsem neustále dojem, že slyším kroky, které mě sledují, ale přestože jsem se několikrát rychle otočila, nikdo tam nebyl. Když jsem už dočista ztratila pojem, kde vlastně jsem, ozval se z temného prahu dveří vedle mě tichý hlas s náznakem jakéhosi přízvuku. „Myslím, že jsi ve špatné části města.“ V temnotě jsem přímo slyšela jeho úsměv.

Zastavila jsem se a podívala se na něj. „Ne, jsem si dost jistá, že jsem v té správné části.“

Popošel dopředu do světla, pod krycím mimikry mu matně žhnuly bílé oči a tesáky měl odhalené v milém úsměvu. Ano, přesně tam, kde jsem potřebovala být. Tak to rozbal, mrtvolo.

JAKO VE ŠPATNÉM FILMU

Upír, který se dosud usmíval, zavrtěl hlavou.

„Měla bys být opatrná, když ses ocitla v tomhle

městě, Liebchen. Stvůry tady chodí s lidskými tvářemi.“

Odfrkla jsem si. „Nepovídej.“ Tohle bylo poprvé od mých osmi let, kdy jsem stála proti upírovi bez podpory, která by mě jistila, i bez Žaha. Přesto však necouvnu. Osamělého upíra dokážu vyřídit snadno.

Vlasy měl tmavé a vlnité, delší, než nosila většina upírů. A dodávaly mu téměř bohémský vzhled. No, když si odmyslíme mrtvé tělo, které nosil pod mimikry. Dal si ruce do kapes a pokrčil rameny. „Na tomhle světě jsou věci, o kterých je lepší nevědět. Jdi domů a nech noci její tajemství.“

„Á, skoro melodrama! Vy upíři se vždycky berete tak vážně.“ Vytřeštil oči překvapením. „Ano, já vím, že jste tvorové noci. Přinášíte smrt, sajete krev, jste sinavě bílí a tak dále a tak dále. Zvláštní ovšem je, že na mě to pořád ještě neudělalo dojem.“

Přimhouřil oči. „Jak víš, kdo jsem, dítě?“

Co to mají paranormálové za zvyk, že mi všichni říkají „dítě“? V prosinci mi bylo sedmnáct. Co takhle hezké „slečno“ nebo něco na ten způsob? „Vím to, protože je to moje práce. Moje práce také je ti říct, že celé to tvoje pronásledování trollů už skončilo.“

Zaklonil hlavu a rozesmál se. Připadala jsem si, jako bych se dostala do nějakého druhořadého filmu o upírech. Když konečně skončil se svou malou ukázkou zlověstné sebedůvěry, soustředil se mi na oči. „Zavedeš mě zpátky ke trollům.“

Upíří triky s ovlivňováním mysli jsou závislé na jejich mimikry a vzhledem k tomu, že jsem měla pěkný výhled přímo do jeho bílých mrtvolných očí, připadal mi jenom hloupý. Zatvářila jsem se neutrálně a zvolna jsem přikývla. „Ano. K trollům. Zpátky. Se mnou. Nedovedu. Zformulovat. Úplné věty.“ Zavrtěla jsem hlavou. „Jo, tak na to zapomeň.“

Uvažoval, popuzený a bezradný, co by měl teď udělat. „Nezabíjím lidi.“

„Já taky ne! Vidíš, hned jsme našli společný výchozí bod.“

„Potom bych tedy řekl, že bychom si měli jít každý po svém.“

Založila jsem si ruce v bok. „Ne, neměli. Už tě nenechám vraždit trollí děti.“

Vzdychl. „V tom případě se obávám, že společný výchozí bod ztratíme.“ Blýskl tesáky a vrhl se vpřed. Rozmáchla jsem se paží a vší silou jsem ho udeřila do obličeje.

„Au!“ vykřikli jsme jednohlasně, když se on popadl

za nos a já jsem potřásala svou ubohou, ubohou rukou. Proč mi nikdo nikdy neřekl, že rozbíjení obličejů tak bolí?

„Ty jsi mě uhodila!“

„Ty ses mě snažil kousnout!“

Mračili jsem se na sebe, intenzitu jeho nevraživého výrazu poněkud mírnila ruka, kterou si dosud držel nos. „Takže co teď?“ zeptal se, úlisný hlas měl tlumený.

„Tak daleko dopředu jsem ještě neuvažovala.“ Neměla jsem v úmyslu nechat ho jít, ale taky jsem neměla ani prostředky, ani chuť ho zabít. Po další napjaté minutě se schoulil na práh. S těžkým povzdechem jsem se posadila vedle něj, rukama jsem si ovinula kolena v ubohém pokusu zahnat chlad. Měla jsem pocit, že se mi puchýře na nohou spářily a začaly plodit malé rodiny puchýřů. Dnešní večer byl strašný.

Otočila jsem se k upírovi. „Tak ty nekoušeš lidi, ano?“

Zaklonil se a zadíval se do noci. „Teď už dlouho ne.“

„Proč?“ Znala jsem spoustu lidí jako Arianna, kteří nepili lidskou krev - ale nepili ani trollí. Tohle bylo poprvé, kdy jsem se doslechla o paranormálech, na něž by útočil upír.

„Protože si, Liebchen, pamatuju, jaké to bylo, když mi ještě bušilo srdce, když jsem měl pulz. Pamatuju se, jaké to bylo nebýt zrůda. Jsem spokojený s tím, že sleduju, jak kolem mě víří lidstvo, jak roste a stárne a mění se způsoby jeho života, jaký já nikdy nepoznám.“

„No dobře, ale když jsi takový pacifista, tak proč vraždíš trollí děti?“

Otočil se ke mně, únavu, kterou dával najevo, když mluvil o lidstvu, vystřídal takřka hmatatelný hněv.

„Protože já jsem věčný, a krev mě volá. Volá mě skrze mou žízeň. Co ze mě udělalo tohle? Co jiného na světě je nedotčeno časem? Tihle tvorové, a další jako oni. Jestliže jsem stvůra, budu hrát svou roli. Ale chci se

přiživit na ostatních stvůrách, a jednou zjistím, jak dokázaly zkazit lidský život tak, aby vytvořily upíry, a zabiju je všechny.“

Zachvěla jsem se a nijak to nesouviselo s mými mokrými šaty. Když Viv vyrazila na své vražedné tažení, přinejmenším si myslela, že paranormálům pomáhá tím, že je vysvobozuje. Tenhle upír - ten prostě nenáviděl. Vzdorovala jsem nutkání odsunout se od něho dále. „Proč musíš rozhodovat? To nebylo tak, že by si ty trollí děti vybraly, aby byly tady. Je to mimo jejich kontrolu, stejně jako byla tvoje, ehm, proměna. Ty je trestáš za to, že jsou, čím jsou. Jaký to dává smysl?“

Rysy se mu roztáhly v úsměvu, který byl chladnější než tato temná noc. „Měl jsem čtyři sta let na to, abych si to promyslel. Jsi velmi sladká, ale až budeš stvůra tak dlouho jako já, ‚smysl‘ přestane mít jakýkoliv vliv.“ Zavrtěla jsem se, hýždě mi na betonových schodech dřevěněly. Do čeho jsem se to dostala? Můj komunikátor byl v mokrém kabátě, který jsem nechala hloupě ležet na břehu řeky. Možná bych ho mohla omráčit a najít Zuby skřípajícího obra a ostatní trolly. Ale oni by ho nejspíš zabili. Jenže copak si to svým způsobem nezasloužil? A jestliže jsem si něco takového

myslela, jsem kvůli tomu stejně špatná jako on?

„Měla jsem zůstat doma a učit se,“ zamumlala jsem.

Tiše se zasmál. „To určitě. Jak se zdá, dostali jsme se do slepé uličky. Já nepřestanu, a ty máš povinnost mě zastavit, ne?“

Pokrčila jsem rameny. „Je to moje práce. Svým způsobem.“

„Tak to bych tě měl zasvětit do jednoho tajemství.“

„Do jakého?“

Naklonil se ke mně. „Nejsi cítit úplně jako člověk.“

Tím se to vyřešilo. Upír prostě půjde k zemi. Jak těžké může být zmlátit mrtvolu do bezvědomí? Vstala

jsem, zaťala jsem ruce v pěst. „Pověz mi něco, co nevím

.“

Rovněž vstal, vysušené zbytky jeho obličeje mu zkřivil krutý úsměv. „Něco, co nevíš? Tak dobře. Zjistil jsem, že krev paranormálů má oproti lidské krvi určité výhody navíc.“

Než jsem se stačila pohnout, natáhl ruku a popadl mě za zápěstí. Snažila jsem se mu ho vytrhnout, ale nedokázala jsem se vymanit z jeho příliš pevného sevření.

Och, píp.

MÁM RÁDA NOČNÍ ŽIVOT

novu jsem se vzepřela upírově sevření; nepohnul se. Tohle snad nemůže být pravda.

Upíři přece nejsou silní!

Když viděl mou rostoucí paniku, usmál se. Chtěla jsem mu vykopnout ty jeho hnijící zuby. Bylo mi z toho úsměvu nevolno.

„Tohle jsi nečekala? Já jsem tě ale varoval.“

Levičkou jsem se rozmáchla k divoké ráně, ale jenom jsem mu škrtla o hlavu. Pokročil vpřed a povalil mě na schody na prahu. Tvrdě jsem dopadla na záda, kostrčí jsem narazila do tupé hrany jednoho schodu a vyrazila jsem ze sebe ostrý výkřik bolesti. Zakryl mi rukou ústa. Z jeho ruky tak blízko mých očí jsem dostávala závrať, nebyla jsem s to soustředit se na jeho

mimikry ani na jeho skutečné tělo. Hladká pokožka, mrtvá kůže, hladká pokožka, mrtvá kůže - polkla jsem, aby se mi neudělalo nevolno.

„Pššt, nechceme přece poutat žádnou zbytečnou pozornost. Vyřídím to rychle, ty moje malá příšerko.“ Posunul mi hlavu na stranu, aby mi obnažil krk.

Vykřikla jsem zoufalstvím a co nejsilněji jsem ho kousla do prstů. Ucukl dozadu a já jsem zalapala po dechu a málem jsem se pozvracela při pomyšlení, co jsem si to právě vložila do úst. Uhnula jsem stranou a odklopýtala jsem z jeho dosahu. Jakmile jsem získala rovnováhu, dala jsem se na útěk. Dýchala jsem trhaně. Pádila jsem ulicí, zabočila jsem za roh, ohlédla jsem se a málem jsem vrazila do zdi. Zaklela jsem, prudce jsem se otočila - pozdě. On mi už zablokoval cestu ven a sebevědomě a chtivě se usmíval.

„Ty to nechceš udělat,“ řekla jsem a zdvihla jsem ruce.

„To tedy chci.“

„Ne! Já ?“ Projel mnou chladný vánek, a brnění v rukou zesílilo. Cítila jsem vzduch kroužící kolem mě v drobných vírech a byla jsem k němu jaksi nově připojená. Mé unavené a bolavé tělo mi náhle připadalo lehké, nehmotné, ale silné. A vnímala jsem i upírovu duši před sebou. Volala mě. Dokonce jsem ji viděla, nesmírně slabou záři kolem jeho srdce.

Zavřela jsem oči a bojovala jsem s nutkáním překlenout vzdálenost mezi námi. „Prosím,“ zašeptala jsem. „Nechci ti ublížit.“

Zasmál se. „Ty v tom máš nějaký zmatek, Liebchen.“ Prudce jsem otevřela oči. Když uviděl můj výraz,

cosi v jeho pohledu se změnilo, jeho kořistnický škleb nahradil strach. Zaťala jsem ruce v pěst. Už ne. Ne, dokud nebudu muset. Na to, abych se udržela, jsem musela vynaložit veškerou sílu, a hlas mi vyšel z hrdla tichý a bolestný. „Měl bys utéct.“

Doufala jsem, že to neudělá.

Zamračil se, pak zvolna couval z uličky a ani na okamžik ze mě nespustil své mrtvé bílé oči. Když došel na hlavní ulici, vynořila se z noci basebalová pálka a praštila ho do lebky.

Byla jsem vytržena ze své strašlivé touhy, začala jsem opět jasně vidět. Jack se zazubil a plácl se pálkou do ruky. „Máš ráda rychlou hru?“

Pohled mi sklouzl na upíra ležícího na zemi. Teď byl bezmocný. Naprosto bezmocný. Což znamenalo, že už neexistovala výmluva pro to, abych ho vysála. Třaslavě jsem se nadechla a snažila jsem se vyčistit si hlavu tím, že jsem se soustředila na Jacka.

„Jacku! Kde jsi byl, ty jeden hajzlíku mizerný?“ Povytáhl obočí, ve tváři měl výraz hrané dotčenosti.

„Tak takhle mi děkuješ?“

„Dej mi tu pálku a já ti ukážu, jak umím být vděčná, zbabělče!“

„Hele, hele, neukvapujme se. Jak by nám prospělo, kdyby chytili i mě? Mimochodem, vrátil jsem se. Právě včas, jak to vypadá.“ Usmál se, ale pohled jeho očí byl ostrý, obviňující, skoro jako by věděl, co jsem se chystala - ne, co bych byla možná udělala. „Ale tys to měla pod kontrolou, ne?“

Vytrhla jsem mu pálku z ruky. „Máš s sebou alespoň něco užitečného? Kotníkové stopovače? Komunikátor navíc?“

Ostentativně si prohledával obepnuté triko s dlouhými rukávy, zda nemá kapsy, pak pokrčil rameny. „To všechno je v mém kabátě.“

Podívala jsem se na Jackův na míru šitý vlněný kabát. Kabát, který jsem měla po celou dobu na sobě. Vsunula jsem ruku dovnitř, a skutečně, ve vnitřní kapse poblíž mého srdce byl tenký komunikátor a jediný kotníkový stopovač.

Dobrá.

„Buď připraven zní moje heslo.“ Samolibě se na mě usmál. „Tohle, a taky Vyspi se, kdykoliv můžeš. A Pokud sis nevšiml, že to zmizelo, čemu uškodí, když si to vezmu já?“

„Zavolej jim,“ řekla jsem. Byla jsem neuvěřitelně unavená a chtěla jsem být od tohohle upíra co nejdál. Hodila jsem komunikátor Jackovi a sehnula jsem se. Prsty mi cukaly, když jsem nasazovala stopovač. Nepodívám se na upírovo srdce. Nedotknu se ho. Položila jsem palec na stopovač, abych ho aktivovala, ale nic se nestalo.

„Vypadá to, že ohledně stopovačů už ti nevěří.

Zajímalo by mě proč?“ Jack se sklonil a vystřídal mě.

Možná má jejich nedůvěra něco společného se skutečností, že jsem osvobodila Lease? Nebo že jsem odpovědná za to, že jsem pustila skoro všechny vlkodlaky, které měli? Já sama bych si nejspíš taky nedůvěřovala. O několik kroků jsem ucouvla a opřela se o zeď; vyhlížela jsem do oblačné temné noci a pokoušela jsem se všemožně odpoutat svou pozornost od upíra.

Jack vstal. „Už jsou na cestě.“ Vyhodil komunikátor líně do vzduchu a za zády ho zase chytil „Kde jsou ti trollové?“

Á, sakra. Trollové. Jak se dokážu vylhat z tohohle? Neměla jsem v úmyslu předat je MAZP. Podle mého názoru si svůj život tady zasloužili. Tenhle ohavný tvor přede mnou byl jedinou hrozbou, kterou bylo nutno eliminovat.

Otevřela jsem ústa a chtěla jsem něco vyfabulovat, když se ve zdi proti nám otevřely dveře a těmi rychle prošli dva muži v rolácích; jejich vílí doprovod zůstával anonymně ve tmě. Rozhlédli se na obě strany, pak pokročili vpřed a poklekli k tělu.

Jeden se obrátil ke mně, pod normálně vyhlížejícíma hnědýma očima mu žhnuly žluté vlčí oči.

Hm. Tak bych řekla, že MAZP nakonec přece jenom nepřišla o všechny vlkodlaky. „Trollové?“

Zatvářila jsem se lítostivě - jak jsem alespoň doufala. „Ti už jsou dávno pryč. Sledovali toho upíra, šlo o nějaký druh krevní msty. Kmenová záležitost. Ale když zjistili, že jsem u MAZP, radši vyklidili pole, aby nebyli pochytáni. Sledovala jsem je, ale mezitím jsem narazila na toho upíra.“

„Oni tady nemají základnu? Žádní lidé nebyli zajati?“

„Ne. Jenom tudy procházeli. Vzali mě do prázdného skladiště, kde tábořili. Nebyla tam ani stopa po nějakých lidech.“

Cítila jsem na sobě Jackovy oči a záměrně jsem se vyhýbala jeho pohledu. Já tuhle lež prosadím. Tím jediným, kdo by mi mohl protiřečit, byl ten upír. Možná jsem ho měla vysát… Ale ne, Raquel bude věřit víc mně než jemu.

Vlkodlak přikývl, pak pomohl svému partnerovi zvednout upíra v podpaží.

„Buďte opatrní. Má fakt sílu. Myslím jako větší sílu než vy.“

Vlkodlak si mě pochybovačně měřil.

„Ne, vážně. Zabíjí ?“ Zarazila jsem se, žaludek se mi náhle stáhl při pomyšlení, co by tahle informace mohla způsobit, kdyby se rozšířila. „Radši to proberu s Raquel. Postarejte se, aby se neprobral, dokud nebude ve vazební cele. Kotníkový stopovač na něho nebude stačit.“ Přikývli a napůl pronesli, napůl provlekli upíra zpátky do dveří. Zachytila jsem pohled jedné z víl, ale nepoznala jsem ji. Tím lépe.

Vzdychla jsem, sklouzla jsem podél zdi na zem do sedu a škubla jsem sebou, protože mi dolní částí zad projela bolest vycházející z kostrče. Několik bolestivých pohybů a sedělo se mi jakž takž pohodlně, tak nějak ve stylu nezemřu hned teď, ale později

možná ano. Můj pohled zachytil pohyb na konci ulice. Birgitta, neviditelná očím kohokoliv jiného, mi pokývla, pak zmizela zpátky do stínů. Alespoň jsem dnes udělala něco správného. Možná. Pravděpodobně.

„Tak.“ Jack se posadil vedle mě. „Fosegrim, trollové a superupír, to vše za jedinou noc. Změnil jsem názor - ty se doopravdy umíš bavit.“

Bylo mi do pláče. Naklonila jsem se a hlavou jsem spočinula na jeho rameni. „Ty nemáš ponětí.“ Nemohla jsem dostat z hlavy tu touhu - tu potřebu - vysát upíra, kterou jsem předtím cítila. Prázdný žaludek se mi zvedl pocitem viny. Ale já jsem nic neudělala. A neudělala bych nic ani v případě, že by Jack nezachránil situaci. Prsty mi brněly, protože se mnou nesouhlasily, a já jsem zaťala ruce v pěst. Ne.

Chvilku jsme seděli mlčky, Jack byl pod mou hlavou napjatý, nesvůj, ale dost laskavý na to, aby se nepohnul. Právě v té chvíli jsem měla pocit, že k němu mám podivně blízko, jako bychom my dva byly jediné dvě normální bytosti ve světě vířícím šílenstvím a vražděním. Cítila jsem nitky z toho světa, které mě do něj chtěly vtáhnout, a já jsem byla ochotná chytit se jakékoliv kotvy, kterou jsem mohla získat. I kdyby to měla být blonďatá noční můra.

Zdvihla jsem hlavu a podívala se na něj. „Jak jsi mě našel?“

„Prostě jsem měl štěstí.“ Odpověď byla okamžitá, ale budila dojem, jako by ji vyhrkl trochu příliš lehce. Přimhouřila jsem oči, ale on pokračoval. „Proč jsi lhala o těch trollech?“

„Nelhala jsem.“ Seděli jsme tam, dívali se jeden na druhého, dva ostřílení lháři, až jsem to nakonec nevydržela. „Jacku?“

„Hmm?“

„Díky.“ Hlas se mi lehce zlomil. „Kdyby ses neobjevil…“

„Kdybych se neobjevil, byla bys v pořádku. Není třeba, aby ses vůči mně začala chovat sentimentálně, zrovna když jsem usoudil, že by s tebou mohla přece jenom být slušná zábava. Shodou okolností máš na sobě můj nejhezčí kabát. Velmi rád bych ho dostal zpátky, takže tě vezmeme domů, ano?“

Proti tomu jsem nemohla nic namítat.

OPRAVDU LHÁŘKA

Raquel se na mě kabonila přes svůj hrnek s černou kávou. „Začíná mě bolet zub už jen při

pohledu na to, co piješ.“

„Ještě štěstí, že MAZP má vynikající péči o zuby.“ Usmála jsem se a zamíchala si svou dvojitou čokoládu se šlehačkou cukrovou tyčinkou. Kavárna byla malá, s teple žlutými stěnami a teploušskými křesílky v matně osvětlených rozích, se stálými hosty rozesazenými o samotě a sklánějícími se nad laptopy, na nichž vyťukávali díla pochybné geniality živená kofeinem. Vybrala jsem si tohle místo, protože tu začínali s vánoční nabídkou směšně brzy (navzdory různým pavoukům a netopýrům rozvěšeným na počest halloweenu), a protože to bylo třicet minut jízdy

autobusem od města, takže byla jen nepatrná šance, že bych tu narazila na někoho, koho znám. Pochybovala jsem, že by některý z mých vlkodlačích nebo upírských kamarádů Raquel poznal, ale radši jsem se o tom nehodlala přesvědčovat.

„Je tu příjemně.“ Setřela další imaginární skvrnu na stole a zakabonila se na dvojici, která se k sobě měla v rohu naproti nám. Nakonec souhlasila s tím, že se tu se mnou sejde. Především proto, že jsem rovnou odmítla vrátit se do Střediska poreferovat o misi.

Tedy spíše lhát skoro o všem, pokud bychom chtěli být přesní.

Už jsme prodebatovaly mou verzi toho, jak trollové městem jenom procházeli. Odolala jsem nutkání se zeptat, jestli o nich něco říkal ten upír. Pokud ano a mě by usvědčili ze lži, dozvěděla bych se to. Nesnášela jsem, když jsem musela před Raquel něco tajit, ale některé věci to vyžadovaly. Jack se zmínil o tom, jak jsem se skoro utopila, a tak jsem jí navykládala nějaké nesmysly o tom, jak mě fosegrim nezabil, protože nás oddělil jakýsi zbloudilý proud a vynesl mě z vody nahoru. Nebyl důvod působit jí kvůli tomu větší starosti. Superupír znamenal na jednu návštěvu až skoro informační převis.

Zachvěla jsem se při vzpomínce na to, jak mi svíral zápěstí, a co jsem mu chtěla udělat. „Nepustíte ho z vazební cely, že ne?“

„Jistěže ne. Je příliš labilní, než abychom mu mohli přidělit třeba i to nejzákladnější pracovní zařazení. Ale jednala jsi správně, když jsi nikomu jinému neřekla, proč je tak silný. Je to rušivý prvek. Nikdy jsem se nesetkala s upírem, který by se zaměřil na paranormály, a skutečnost, že mu to pomáhá překonat přirozené upíří slabiny - no, bude nejlepší, když to zůstane striktně utajené.“ Vydala ze sebe povzdech typu Věci nikdy nejsou jednoduché, že?

„Dobře. Guy je psychopat i podle upírských měřítek. A to už o něčem vypovídá.“ Opřela jsem se a snažila se najít pozici, v níž by mě nebolela naražená kostrč. Budu muset přijít na to, jak to utajit před Leasem, až dnes večer přijede.

Ne. Už žádné utajování.

„Hele, co ti elementálové? Myslíš, že třeba ten upír

?“ pocítila jsem lehkou nevolnost, protože jsem se začala bát reprízy Vivina řádění. Nemyslela jsem si, že bych dokázala zvládnout další umírání paranormálů, které bych odhalila.

Raquel zavrtěla hlavou. „Ne, myslím, že to spolu nesouvisí. Nebyla hlášena žádná úmrtí ani se nenašla žádná mrtvá těla. Skoro každý elementál, kterého jsme identifikovali a jsme s ním v kontaktu, zmizel, ale elementálové jsou nevypočitatelní - ty to chápeš. Monitorujeme je teprve několik desetiletí, takže pokud víme, je to běžné chování.“

S úlevou jsem přikývla. Žádné další násilí. Budu to muset říct Leaseovi, postarat se, aby věděl, že nezmizela pouze jeho matka. Samozřejmě jsem si nebyla jistá, zda to tím vyzní líp nebo hůř.

Raquel si lokla své kávy. „Ale s těmi trolly je to smůla.“

Polkla jsem horkou čokoládu a spálila jsem si hrdlo.

„Ano. Velká smůla. Ale přesto, přivedla jsem nebezpečného paranormála, což byl přece vždycky cíl, ne?“

„Samozřejmě, a vedla sis dobře. Mrzí mě, že to nebyla tak snadná mise, jak jsem slibovala.“

„No, obstarej Jackovi GPS nebo něco na ten způsob. Je o trochu přijatelnější než víly, ale jen tak tak. Víly mě přinejmenším nikdy nevysadily přímo do řeky. Nevysílej mě na žádné mise v blízkosti útesů, ano? Třesu se při pomyšlení, kde by mě Jack mohl příště vyhodit.“

„Podruhé chtěj, ať vystoupí první on.“

Rozesmála jsem se a potřásla jsem hlavou. „Dobrý nápad.“

K mému překvapení se mě vyptávala na školu a mně připadalo neskutečné a dokonale přirozené zároveň, že se s Raquel bavím o své velké eseji na téma Drákula, o testu z angličtiny, při němž jsem dopoledne usnula kvůli tomu dobrodružství s trolly, a o svých výhradách vůči slečně Lynnové. Na mysli mi vytanuly všechny ty chvíle, kdy jsem se tvářila, že Raquel je moje máma, kdy jsem s otevřenýma očima snila o tom, že s ní zažiju něco takového.

Bylo to hezké.

„A jak se má Lease?“

Sklopila jsem oči ke své ubývající horké čokoládě.

„Nic moc. Já, ehm, já jsem mu jaksi neřekla, že pro vás zase pracuju.“

Povytáhla obočí. „A on na to přišel.“

„Ano. Dovedeš si jistě představit, že to neproběhlo moc hladce.“

Soucitně přikývla a vzala mě za ruku. „Lease a já jsme spolu samozřejmě nezačali nejšťastněji“ - jedině Raquel byla s to označit to, že ji Lease srazil a že jsme ho pak uvěznili v cele v MAZP a vyslýchali ho, jako

„nezačali nejšťastněji“ ?, „ale na tebe byl vždycky hodný a já nepochybuju, že to vy dva překonáte.“

„Díky. Já ?“

Ale pípání jejího komunikátoru nás z naší trošky normality vytrhlo. Přečetla si zprávu a vydala ze sebe povzdech typu Den nemá dost hodin, pak ke mně omluvně vzhlédla. Mávla jsem rukou.

„Nic se neděje. Jdi zachraňovat svět. Já si tady dodělám tu díru v zubu.“

Zarazila se. „Skutečně mě to mrzí, Evie. Někdy si říkám, že nebylo správné zatáhnout tě zpátky. Možná to bylo z mé strany sobecké. Ale nedovedu ti ani říct,

jak nesmírně to oceňuju.“ Usmála se a poplácala mě po ruce. „Zůstaneme v kontaktu.“

„Já vím.“

„Dej mi vědět, pokud bys potřebovala nějakou pomoc s tou eseji. A jestli ti můžu nějak pomoct v té situaci s Leasem.“

Když odešla, cítila jsem v nitru teplo z čehosi důležitějšího než jenom z kakaa. Navzdory tomu, jak dramatická byla poslední mise, se všechno vyřešilo. A mít Raquel zpátky ve svém životě pro mě znamenalo víc, než jsem si kdy předtím dovedla představit. To přece stálo za několik zážitků ve Švédsku, kdy jsem měla blízko k smrti, nebo ne? Lease to pochopí. Postarám se, aby to pochopil.

O jízdu autobusem a tři hodiny později jsem už byla vyčerpaná ze snahy přijít na to, jak právě tohle udělat. Lease mi nesdělil konkrétně, kdy dorazí, a tak jsem ležela na gauči s telefonem a měnila polohy, dokud jsem nenašla takovou, v níž mě nebolela kostrč.

V hlavě se mi znovu vynořovala dobrodružství předešlé noci a nakonec jsem upadla do přerývaného spánku. Vzbudila mě něžná ruka, která mi odhrnula vlasy z tváře. Lease dřepěl na podlaze, oči měl ve stejné úrovni s mými. „Hej,“ řekl měkce.

„Ahoj!“ Rychle jsem se posadila - až příliš rychle, a vyjekla jsem v bolestivém šoku.

„Co je s tebou?“

„Nic ?“ Zarazila jsem se. „Včera večer jsem si dost ošklivě narazila kostrč.“

„Jak?“

„Upadla jsem na schod.“

„Kde?“

„Ve Švédsku.“

Trocha znepokojení mu z tváře zmizela a on si dosedl na paty. „Aha. A co jsi dělala ve Švédsku, že jsi při tom musela padnout na schod?“

„Zápasila s upírem.“

Obličej mu zkameněl. „Takže jsi při své nové práci pro MAZP v naprostém bezpečí. Skvělé. To se příště vrátíš s polámanými kostmi? Vidíš, to je přesně to, o čem jsem mluvil! MAZP tě zase dostává do svých spárů; a ty mi lžeš, skrýváš přede mnou jisté věci a už jsi byla uvězněná ve Středisku a poranila ses! Proč jsi zápasila s upírem?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ta mise se neměla týkat upíra, já jsem měla jenom ?“

„Ne! Ono to nikdy není to, co to mělo být. Nedokážu uvěřit, že tě Raquel zatáhla zpátky, abys za ně dělala špinavou práci.“

Náhle mi nálada přešla od zoufalé potřeby všechno vysvětlit v prudký vztek. „Ty nemáš ponětí, o čem mluvíš. To si myslíš, že když se tady upíři chovají mile, počínají si tak i všude jinde? Jak přispěje Davidův malý experiment k ochraně lidí před paranormály, kteří nechtějí objevit svou vlastní lepší podstatu? Někteří z nich jsou stvůry, Leasi. Ty to víš! Jasně, MAZP je někdy k naštvání, ale alespoň něco dělá! Nic by se mi nelíbilo víc než vysedávat v tomhle městě a roznášet palačinky, ale víš co? Ty nejsi tím jediným, kdo chce pomoct paranormálům! Já to možná nedělám úplně stejně jako ty, ale neopovažuj se mě obviňovat, že dělám špinavou práci za MAZP. Například ten tvůj vzácný upír! Pronásledoval a vraždil trollí děti: A kdyby nebylo mě, kdo ví, kolik dalších by ještě zabil!“

„Trollí děti?“

Zamračila jsem se. „Jo, poslali mě do Švédska vystopovat kolonii trollů.“

„Našla jsi je?“

„Jistěže jsem je našla. Protože to je moje práce a jsem v ní dobrá. Trollové mě požádali o pomoc, a protože nikoho neobtěžovali, ochránila jsem je před tím, co jim ubližovalo. A než se mě na to zeptáš, ne,

nepředala jsem trolly MAZP, ale ano, toho psychotického upíra jsem předala. Takže mě sice možná využívají, ale já zároveň využívám je, a ocenila bych, kdyby ses nechoval, jako bych byla idiot, který udělá všechno, co mu někdo řekne.“

Chvilku mlčel a já jsem se obrňovala proti další hádce.

„Promiň.“

„Já - moment, cože?“

„Promiň mi to. Máš pravdu. Nechápu, proč máš dojem, že nejlepší cesta, jíž by ses měla ubírat, vede přes MAZP, ale já jsem vůči nim nikdy nedokázal být nestranný. Nemám tu agenturu rád a nikdy ji mít rád nebudu; je příliš mnoho způsobů, jak si kvůli ní můžeš ublížit. Ale jestli máš pocit, že to je důležité, pak se s tím dokážu vyrovnat. Ty nejsi idiotka - to já vím ?, ty jsi ten nejchytřejší, nejlepší člověk, jakého jsem kdy poznal.“

„Takže… smíření?“ V hrudi se mi zatřepotala naděje a uvolnila část úzkosti, která mě celý týden rozdírala.

„Jenom mi slib, že jsi skončila s tím lhaním. Strašně mi vadí, že MAZP je znovu součástí tvého života, ale dokážu to akceptovat, pokud přede mnou přestaneš cokoliv skrývat. To mě trápí víc než všechno ostatní, to, že máš pocit, že ke mně nemůžeš být upřímná. Vidíš mě tak, jak mě nikdo jiný nevidí - znáš mé skutečné já. Chci cítit totéž vůči tobě.“

Se slzami v očích jsem přikývla. Měl pravdu. Nemohl se přede mnou skrýt. A ode mě nebylo fér skrývat cokoliv před ním.

„Takže už žádné lhaní?“

Ztuha jsem polkla. Ty jsi nesmrtelný, Leasi. „Už žádné lhaní,“ zalhala jsem.

S úlevou vydechl, posadil se ke mně, oparně kolem mě ovinul paži a opřel si hlavu o opěradlo gauče.

„Takže, ehm, co chceš podniknout teď?“

To kdybych věděla.

LŽI, RTY A CVOCI

Já to nemůžu udělat,“ zašeptala jsem a bylo mi zle od žaludku.

Lease dal svou ruku přes moji, druhou paži mi ovinul kolem pasu. Opřela jsem si o něj hlavu, vděčná za toto gesto. Za nás. Všechno se ještě nevrátilo k normálu, ale směřovalo tam.

„Jistěže můžeš.“ Přitlačil mi prst na klávesu enter a já jsem se prostě přihlásila na tu jednu jedinou školu, na kterou jsem se chtěla dostat.

„Obrací se mi žaludek.“

„No, tak v tom případě použij prosím koupelnu, protože já tu dneska v noci budu muset spát.“ Zasmál se a zlehka mě políbil na šíji.

Plácla jsem sebou zpátky na jeho postel a zmuchlala

známou modrou deku. To, že jsme spolu byli v domě jeho otce, mi připadalo jako návrat do starých časů, kdy jsme nejprve uprchli ze Střediska a já jsem tu pak bydlela. „Měla bych si ještě jednou pročíst své eseje. A co moje testy logického myšlení? Průměr z matematiky mohl být lepší. A ta moje hloupá známka z angličtiny.“ Zakryla jsem si obličej rukama. „Nemůžu dýchat. Mohl jsi dýchat, když sis podával přihlášku? Je tohle normální?“

Lease se ke mně posadil, svou vahou zatížil postel natolik, že jsem se překulila k jeho boku. „Tohle je normální. Měl jsem přesně stejné pocity. Ale pokud ti to pomůže, když takhle vyšiluješ, vypadáš mnohem hezčí, než jsem kdy vypadal já.“

Pohlédla jsem na něj přes ruce, jimiž jsem si zakrývala obličej. „Ale co když se tam nedostanu?“

Ovinul mě paží. „Už si s tím nedělej starosti.

Dostaneš se tam.“

„Tak jo. Někdo musí dohlížet na tebe a na tu vulgární dryádu, co vám dělá asistentku v laboratoři.“

Rozesmál se a pevně mě objal, až jsem skoro nemohla dýchat. „Proč bych měl někdy chtít vilnou stromovou nymfu, když můžu mít vzdychající Evii?“

Vymanila jsem paže a dloubala jsem ho do boků, štípala jsem ho, dokud své sevření neuvolnil. A pak, protože jsem nedokázala odolat tomu, jak nádherná měl ústa, když se smál, jsem ho políbila a nechala jsem svůj stres roztát na jeho rtech. Pane na nebesích, ten kluk dokonce i chutnal sladce.

Právě když jsem se nořila do hezké chvíle mazlení, přerušily nás zvýšené hlasy v přízemí.

„Vy jste s tátou čekali návštěvu?“ zeptala jsem se a posadila se zpříma.

Lease vypletl prsty z mých vlasů. „Já o žádné nevím.“

Hlasy sílily, zjevně v hádce. „Počkej moment - to je

Raquel.“ Skvělé. Samozřejmě se musí objevit právě ve chvíli, kdy je všechno mezi mnou a Leasem zase v pořádku. Zrovna teď jsem nepotřebovala zásah MAZP, který by mu připomněl moje lhaní. Kvapně jsme sešli do kuchyně. David se opíral o linku, v obličeji se mu zračila podivná směsice hněvu a rozpaků. Raquel stála proti němu, vybrala si jedno místo na jeho hrudi a zdůrazňovala každou větu tím, že ho do něj píchala.

„Nevykládej mi nic o důvěře, Davide Pirello! Neodvažuj se mluvit se mnou o důvěře! Pokud víš něco o tom, kde jsou a ne ?“

David si hlasitě odkašlal a Raquel se otočila a uviděla nás tam stát. Obličej měla zrůžovělý emocemi, což je něco, co jsem u ní viděla jen zřídka. Vypadala hezky s těmi svými růžovými tvářemi a lesklýma očima. Zamračený výraz tento účinek poněkud snižoval, ale rychle přešla k neutrálnímu výrazu.

„Och. David mi neřekl, že tu vy dva jste.“ Uhladila si sukni, jako by tím mohla uvolnit emoce, jež začala opět uzavírat v sobě ve chvíli, kdy jsme vstoupili do kuchyně. „Evie, chtěla jsem se tě zeptat, jak pokračuje tvoje hledání vysoké.“

Podezíravě jsem se usmála, protože jsem si byla jistá, že tohle se ani zdaleka neblížilo důvodu, kvůli němuž přišla. „Skvěle. Asi před pěti minutami jsem dopsala žádost o přijetí na Georgetown.“

„Měla bys mít připravené přihlášky aspoň na tři další školy, pro jistotu.“

Odolala jsem pokušení se na ni zamračit. Můj školní poradce mi říkal totéž, ale pro mě přicházela v úvahu jedině Georgetownská univerzita. „Dobrá rada. Díky.“

„Co tu děláte?“ zeptal se Lease.

„V poslední době dochází k určitému vývoji, na nějž jsem chtěla slyšet názor tvého otce. Bohužel mi nevyšel vstříc.“ Nevraživě na Davida pohlédla. Ten vypadal mrzutě. „Evie, dej mi vědět, jak to s tou

přihláškou pokračuje.“ Usmála se na mě, prošla kolem nás a ven z předních dveří.

„Odkdy chodí normálními dveřmi?“ zeptal se Lease.

„Chtěla být zdvořilá.“ Zamračila jsem se a pocítila jsem potřebu se jí zastat.

„Co chtěla doopravdy?“

David zavrtěl hlavou. „Z jejich sítě unikají další elementálové a paranormálové specifičtí pro určité lokality. Tak či onak, nám do toho nic není. MAZP vytváří problémy; tak si je musí taky řešit. My musíme držet palce komukoliv, kdo jim unikne.“

Rozpačitě jsem přešlápla. Neměla jsem ponětí, na čí straně v tomto konkrétním případě jsem. Nejspíš na obou. Nebo na žádné. Lease mlčel, a já jsem si lámala hlavu, co bych měla říct, abych zaplnila stále se prodlužující ticho.

V kapse mi zazvonil mobil. Díky bohu. „To je Arianna. Minutku.“ Otevřela jsem telefon a přešla do vedlejší místnosti. „Arianno? Co se děje?“

„Je snad nějaký důvod, proč ti nějaký blonďatý kluk poskakuje na posteli, nebo ho mám zabít?“

„Neobtěžuj se,“ zavrčela jsem. „Já ho zabiju sama.“ Kdybych měla řešit Jacka, který se mi zase plete do života…

Lease vešel, zrovna když jsem zaklapávala telefon.

„Stalo se něco?“

Zastrčila jsem si telefon do kapsy a bedlivě jsem se vyhýbala jeho pohledu. Tohle nebyla práce pro MAZP. A my jsme prožívali šťastné odpoledne, dokud se neobjevila Raquel. Nebylo důvodu vnášet sem napětí.

Vzdychla jsem si. Pravdu. Budu mu říkat pravdu, kdykoliv to bude možné, abych vykompenzovala případy, kdy ji říct nebudu moct. „Jack je u nás v bytě a otravuje Ariannu.“

Lease se zamračil. „Co to s ním je?“

„Nemám ponětí. Stejně se musím vrátit na směnu.“

V poslední době jsem se v restauraci příliš nepředřela. Už jsem ty peníze nepotřebovala, ale oni pořád ještě potřebovali výpomoc a já jsem si připadala provinile, že je nechávám na holičkách. Pracovat tam byl navíc snadný způsob, jak dohlédnout na Nonu. Žádné víly už jsem tam nezahlédla, ale to neznamenalo, že je vše v pořádku.

„Chceš, abych ti přijel pomoct?“

Usmála jsem se na něj, vděčná za to, že nevyvádí kvůli Jackovi. Nebylo pochyb, že ho to stojí určité úsilí.

„Měl bys vybrat nějaký film. Tak alespoň nebudeme muset oba páchnout jako mastné jídlo. Potřebuju někoho hezkého na schůzku, na koho bych se mohla těšit.“

„Myslel jsem s Jackem.“

„Aha. Ne. Ten je jen trochu nevyrovnaný a osamělý.“

Ovinul mi paže kolem pasu a zamračil se. „Nemohl by být osamělý a nevyrovnaný v blízkosti dívky někoho jiného?“

„Navrhnu mu to. Vyzvedneš mě v osm?“

Předklonil se a jemně mě políbil. „Jasně. Zavolej, kdybys měla nějaké problémy.“

Pochybovala jsem, že Leasovi budu volat, ale nepochybovala jsem o tom, že tam, kde je Jack, problémy budou.

ALTERNATIVNÍ ŽIVOTNÍ STYL

Jack byl uprostřed skoku, když jsem vtrhla do svého pokoje. Chytila jsem ho za kotník a

vodorovně jsem jím trhla. Tvrdě sebou praštil na mou postel a skutálel se na podlahu.

A rozesmál se.

„Zopakujme si to! A já tentokrát vyskočím ještě výš.“

„Ne! Nevyskočíš! Co tu děláš?“

Posadil se na podlaze a pokrčil rameny. „Nudil jsem se.“

„To mě nezajímá! Já nejsem tvoje chůva!“

Jeho modré oči mihotaly. Vážně, čí oči takhle mihotají? Pak svraštil obličej a vyšpulil dolní ret.

Zamrkal na mě svými směšně dlouhými řasami.

„Myslel jsem, že jsme kamarádi.“

„Ále, nech toho.“

„No tak.“ Vyskočil na nohy a chytil mě za ruku.

„Pojďme se někam pobavit.“

„Nemůžu! Musím do práce a pak mám schůzku.“

„Zase ten kluk s těmi pánvemi? Myslel jsem, že jste se rozešli.“

„Ne! Proč bychom se měli rozcházet?“

Jack pokrčil rameny. „Nevím. Když jsem ho naposledy viděl, nevypadal moc natěšeně. Ale to je jedno. Chtěl jsem sem jenom juknout a přesvědčit se, že jsi v pohodě. Vypadá to, že ano, i když pořád tvrdím, že je ten tvůj přítel nudný. Může tě on vzít podívat se na krakeny?“

„Nepovídej! Opravdu? Oni jsou skuteční? Vždycky jsem chtěla ?“ Zarazila jsem se a zhluboka jsem se nadechla. „Vážně, nemám čas. Budu se svým přítelem.“ Tentokrát se mi zdálo, že vidím v jeho zklamaném výrazu záblesk čehosi opravdového. Skvělé. Další člověk, kterého zklamu. Věděla jsem však, odkud pochází. Jestliže má na výběr pouze dvě možnosti, Středisko a Vílí říše, no, pak si kamaráda zaslouží.

„Nemohl bys to odložit? Já mívám víkendy nabité.“

Pokrčil rameny, do tváře se mu vrátil ve vší dolíčkové kráse jeho trvalý úsměv. „Ty nejspíš najdeš i tak nějaký způsob, jak málem přijít o život.“

Arianna stojící ve dveřích si hlasitě odkašlala. Předtím jsem kolem ní proběhla bez vysvětlení, a to jí nepochybně budu muset předložit teď. Problém byl v tom, že jsem musela přijít na to, co vysvětlovat.

„Arianno, tohle je Jack. On, ehm, no, co ti řekl?“

Protočila panenky, ty čokoládově hnědé zvýrazněné linkami, jež byly součástí jejího mimikry. Kopírovaly pohyb jejích mléčně bílých mrtvolných očí. „Říkal, že sem jde zkontrolovat postele. Usoudila jsem, že to je

jeden z tvých starých přátel.“

„Ne, není - no, svým způsobem je. Není to víla, je to člověk, ale é ?“ Neřekla jsem Arianně o své nové úmluvě s MAZP. Lease byl už tak kvůli tomu dost naštvaný; nechtěla jsem, aby na mě byla naštvaná i moje spolubydlící.

„Jack.“ Obdařil ji svým nejpodmanivějším úsměvem a napřáhl ruku. „Rozhodně jsem člověk, ale ?“ vzal její ruku a přitiskl si ji ke rtům „? možná bych byl ochoten vyzkoušet si alternativní životní styl, pokud by to znamenalo poznat tě lépe.“

„Cože?“ Arianna odtáhla ruku, v obličeji měla znechucený výraz, ale koutky úst jí cukal úsměv.

„Věčný život je dost zlý i bez toho, aby se musel obětovat protivům, jako jsi ty.“

Ztěžka si vzdychl. „Dívky jsou podlé. Víly vás alespoň jednoduše zabijí, když vás nechtějí mít kolem sebe.“ Přiložil ruku ke stěně, opřel se o ni a netrpělivě podupával nohou.

„Kam jdeš?“ zeptala jsem se a cítila se provinile kvůli tomu, že jsem s ním nemohla nikam jít.

„Jdu si najít nějakou vílu, která by mě zabila, pochopitelně.“ Mrkl na nás, pak, když se otevřely vílí dveře, předstíral, že jimi rovnou propadl. Dokonce i Arianna se rozesmála, když se za ním dveře zavřely.

„Kde jsi tohohle týpka našla?“

„Vlastně ani nevím. Nejspíš budu magnet pro cvoky.“

„Zřejmě dokážou vycítit spřízněnou duši.“

„Ty můžeš tak něco povídat. Nemusíš snad vést další hordy nemrtvých do slavné revoluce?“

„Zombie, ne nemrtvých. V tom je lehký rozdíl. A ne. Právě teď hledám nové talenty. Slavná revoluce přijde na řadu zítra.“

„Tak hodně štěstí. Hele, chceš si někam vyjít? Lease tady bude celý víkend.“

Pokrčila rameny. V poslední době byla stále uzavřenější. Ale tentokrát ji rozhodně nevyšplouchnu, ledaže by nastala nějaká vílí apokalypsa. „Jasně. Jo. Maraton s Easton Heights?“ Výhodou toho navíc bylo, že bychom se mohli dívat na DVD celou noc, protože Arianna nespala, a to by znamenalo, že bych se s Leasem vůbec nemusela loučit. Vynikající plán přesně podle mého gusta.

Přikývla jsem a nadšeně jsem se usmála. „Platí!“

„Lease bude skuhrat.“

„Sluší mu to, když skuhrá.“

Spousta věcí na mně nebyla v pořádku, ale láska k Leasovi k nim rozhodně nepatřila.

„Á, hele,“ řekla a ukazovala na několik tlustých složek na psacím stole. „Objednala jsem materiály z několika dalších vysokých.“

„Proč?“

„Záložní plán. Víš, jen pro všechny případy.“

Zamračila jsem se. Člověk by si mohl myslet, že to ona se potají schází s Raquel. „Já nepotřebuju záložní plán.“

Znovu zakoulela očima. „Nebuď idiot. Někdy něco prostě nevyjde. Vždycky by sis měla nechávat možnost volby. Ty máš to štěstí, že tu možnost máš.“

„Já nepotřebuju žádné další možnosti na výběr. Uvidíme se pak.“ Zavřela jsem za sebou dveře poněkud hlučněji, než bylo nutné.

Když jsem sešla dolů, vklouzla jsem do kuchyně, kde jsem našla Nonu a Grnlllll, jak stojí vedle sebe a naklánějí se nad něčím na Nonině paži. Zašilhala jsem tím směrem a byla jsem přesvědčená, že špatně vidím. Vypadalo to, jako by si povídaly s nějakým oranžovým gekonem nebo štírem, což nemohla být pravda.

Jenomže Nona byla strom, takže v podstatě nic z toho, co dělala, nebylo divné. Nebo naopak bylo divné všechno. V jejím případě skutečně neexistovalo

měřítko pro normalitu.

„Ahoj, Nono.“

Napřímila se, ochranářsky dala ruku za záda a stroze se na mě podívala. Zamračila jsem se, protože jsem nevěděla, zda jsem neměla nic vidět, nebo zda je na mě naštvaná kvůli tomu, že už v restauraci příliš nepracuju. „Potřebuješ mě dneska na pokladně nebo u stolů?“

„Ani tam, ani tam, Evie. Můžeš zase jít.“

„Do-bře…“ Zcela jistě zde byly jakési podivné vibrace. Těmi šeptem vedenými rozhovory s Grnlllll a schůzkami s Rethem mě Nona vážně znervózňovala. A byl tu i ten způsob, jakým mě pozorovala, když myslela, že si toho nevšímám - jako by prostě, nevím, čekala. Na něco.

Byla jsem si naprosto jistá, že nechci vědět na co. Když jsem procházela restaurací a mířila ven,

přísahám, že mě sledoval každý pár přítomných očí, z nichž ani jedny nebyly lidské. Potlačila jsem zachvění a vytáhla jsem mobil, abych mohla zavolat Leaseovi, ať mě sveze. Dnes ani náhodou nebudu chodit venku pod otevřeným nebem.

Hlava mi klesala nebezpečně blízko ke stolku. Rovná, hladká deska plastové napodobeniny dřeva byla lákavá a jednotvárné, hladké bzučení hlasu mého učitele angličtiny v pozadí jako by se změnilo v zatím neobjevený lék proti nespavosti.

Nemohla jsem si vzpomenout, kdy jsem se naposledy takhle příšerně nudila. Kdyby mě tak oficiálně přijali na Georgetownskou univerzitu. Pak bych se mohla uvolnit. Momentálně jsem si ovšem nemohla dovolit už žádná šlápnutí vedle pro případ, že by si prověřovali moje známky.

Což byl důvod, proč jsem dnes přes oběd měla kvůli kreditům absolvovat další relaxační běh pro slečnu Lynnovou. „Relaxační běh“, to tedy určitě. To označení bylo vysloveně protismyslné, jako bychom třeba řekli

„klidný šotek“ nebo „příjemná čarodějnice“. Nebo

„zábavná učebnice dějepisu“. Tento týden to byl už můj třetí relaxační běh, a já jsem si byla jistá, že marním léta mého již beztak zkráceného života kvůli pitomým kreditům. Ještě že běh vyčerpával natolik, že jsem se při něm alespoň nenudila. Na rozdíl od dnešní hodiny.

Potlačila jsem zívnutí. Chtěla jsem, aby se něco - cokoliv - stalo. Třeba přijde Lease a znovu mě zachrání, a mohli bychom si vyjít na další kouzelnou schůzku a překonat napětí, které mezi námi jako by dosud přetrvávalo v okamžicích ticha. Položila jsem si hlavu na pěst a zadívala se na dveře.

Co kdyby jimi vešel zombie, který by páchl smrtí a rozkladem? Rozhodně by se vrhl na Zlomyslnou zrzavou fotbalistku sedící hned u dveří. Mohla bych zombie zneškodnit. To pravítko na učitelově stole vypadalo, že má docela ostré hrany, a jak by si mě pak moji spolužáci považovali! Zvláště kdybych měla Žaha. Vzdychla jsem si, zaklonila jsem hlavu a zadívala se do stropu. Stejně by to nevyšlo. Žádné pravítko by nikdy nebylo dost ostré. Nikdy si Žaha nenosím do školy. A i kdybych zachránila všechny ve třídě, stejně by mě nejspíš vyloučili s odvoláním na školní politiku

nulové tolerance vůči násilí.

Budu prostě muset žít bez toho, že by mě mí spolužáci kdy oceňovali a obdivovali. Pravda byla taková, že většina z nich mě skoro neregistrovala. Měli své ustálené party, a i když byli vcelku přátelští, já jsem se mimo školu s nikým nescházela. Částečně jsem za to mohla já, protože jsem trávila spoustu času v restauraci a víkendy jsem věnovala Leaseovi.

Ale abych byla upřímná, hlavně to bylo kvůli tomu, že i kdybych sebevíc chtěla, nezapadala jsem mezi ně. Jejich dramata se točila kolem toho, kdo s kým chodí, kdo komu co řekl a kdo se kam dostal a tak dále a tak dále. Moje dramata se většinou točila kolem slůvka co

– jako například Co je proboha to strašlivé stvoření, které se mi chystá rozdrásat hrdlo?

Nebo to přinejmenším tak bývalo. Žila jsem v napětí celý týden. Raquel mě k ničemu nepotřebovala, což mi ponechávalo až příliš mnoho času na to, abych se ze všeho stresovala. Nemohla jsem nikam, kde bych se cítila v bezpečí nebo klidná. V restauraci byli samí paranormálové, a i když se Nona chovala jako vždycky, naskakovala mi teď husí kůže pokaždé, když se na mě podívala. Arianna byla jako můj vlastní osobní poltergeist, vždycky byla doma, vždycky otravovala byt svými náladami. Venku mě to příliš znervózňovalo

– vánek, který mě sledoval na každém kroku, to, že jsem musela neustále pozorovat oblohu, zda na ní nejsou sylfy a rozhlížet se po skupinách víl. Neměla jsem nic, co by bylo jen mé a kam bych se mohla uchýlit.

Bylo to přesně tak, jak říkal Jack: byla jsem bez domova.

Ale zrovna teď jsem se jenom nudila. Třeba přijde do školy nějaký zatoulaný upír a…

Na stolek mi pleskl papír a mně trvalo několik vteřin, než jsem pochopila, na co se to dívám. Můj test. Můj poslední test! Můj test s ?

Ne, to nemůže být pravda.

Nevěřícně jsem zírala na číslici zdobící první stránku. 3+? 3+? Copak on nevěděl, kolik času jsem strávila přípravou na tenhle hloupý, nesmyslný test? Copak on nevěděl, že jsem polovinu noci předtím, než jsem test psala, věnovala boji proti silám zla? Copak on nevěděl, že se potřebuju dostat do toho pitomého

Georgetownu?

Ta 3+ tam seděla a vysmívala se mi. Nejspíš bylo dobré, že jsem v tašce neměla Žaha, protože jinak bych tu ohavnou číslici rovnou vypálila ze stránky. Hodina skončila, než jsem stačila zaregistrovat jakékoliv pokyny na rozloučenou, které nám učitel dával, a Carlee stála u mého stolku.

„Tři plus? Slušné!“

„Slušné mě nedostane do Georgetownu,“ zalkala jsem a byla jsem nebezpečně blízka slzám. Prosím, prosím, ať si zkontrolují mé práce předtím, než budou vyvěšeny nové známky.

„Určitě se tam dostaneš! Jsi tak chytrá. Nedělej si starosti.“ Ovinula mi paži kolem ramen a společně jsme šly na oběd. „Povídejme si o hezkých věcech. Za co bych se měla obléknout na halloween? Nemůžu se rozhodnout, jestli mám jít za sexy upírku nebo za sexy vílu. Mám celou tubu třpytivého tělového gelu na oba kostýmy, kdybys chtěla jít v tom, ve kterém já nepůjdu!“

Víly a upíři se teď třpytí? No to je něco.

KOMPLIKACE POLITÉ KARAMELEM

Zaúpěla jsem a chytila jsem se za žaludek.

„Tohle v Easton Heights nikdy nebylo.

Dramatický komentář v pozadí: ‚V příští zcela nové epizodě: Halloween se nebezpečně pokazil. Cary sní smrtící dávku cukru. Dočká se Návratu domů? A, což je děsivější, požádá ji teď někdo o ruku, když přibrala kilo a půl?‘“

Arianna mi připínala paruku na místo a mračila se při tom. „Nikdo tě nenutil, abys snědla celý sáček karamelek v čokoládě. Stůj klidně.“

Příprava by byla snazší, kdybychom mohly používat zrcadlo, ale Arianna zrcadla nesnášela, takže jsem

seděla na židli uprostřed mrňavého obýváčku. Nemohla jsem si příliš stěžovat, protože na zemi neexistoval způsob, jakým bych si mohla obstarat takhle nádherný kostým sama. Někdy se vyplatilo mít za spolubydlící nemrtvou bývalou studentku módní školy.

„V pořádku,“ ucouvla a ocenila svou práci rázným pokývnutím. „Můžeš bez obav vyrazit.“

Vyskočila jsem a zkontrolovala jsem se v zrcadle v koupelně. „Arianno, to je fantastické!“ Moje rudá paruka a široká purpurová páska na hlavu doplňovaly purpurové šaty, růžové legíny a zelený hedvábný šátek. Vždycky jsem měla ráda partu Scooby-Doo. Ty figurky představovaly můj přesný opak. Honily příšery, z nichž se pak vyklubali lidé; já jsem vídala lidi, kteří byli ve skutečnosti příšery. Myslím, že oni na tom byli líp.

„Takže ti to sedí?“ zavolala Arianna z vedlejší místnosti.

„Ty jsi naprostý génius! Jsem ta nejlepší Dafné, jaká vůbec kdy byla!“

„A taky strašně skromná.“

Vyšla jsem z koupelny zpátky za ní. Už seděla u počítače se svou hrou.

„Chceš jít s námi?“ zeptala jsem se.

„Já halloween neslavím.“

„Ale no tak, halloween je tvoje noc!“

Vzhlédla a ledově na mě pohlédla. „Díky, odpustím si to.“

Váhala jsem a připadala jsem si provinile. V poslední době jsme spolu skoro nebyly. Minulý týden jsem dokonce usnula třicet minut před naším celonočním maratonem. Nechtěla jsem si to přiznat, ale ten hloupý superupír ve Švédsku obnovil veškerý můj odpor vůči upírům, a mně dalo strašlivou práci dívat se na Ariannu zpříma. Navíc se v posledních

několika týdnech zdála skutečně uzavřená do sebe a nespolečenská.

No, přinejmenším ještě uzavřenější a nespolečenštější.

Ale udělala si čas připravit pro mě tenhle nádherný kostým. A já jsem pro ni mohla udělat aspoň to, že ji vylákám ven. „Tak pojď. Bude to zábava! A mimochodem, upíři jsou letos v kurzu, takže ty budeš automaticky mít zvýhodněnou pozici! Nechceš přece doopravdy strávit halloween zahrabaná v tomhle hloupém bytě, nebo ano?“

Přimhouřila oči. „Přesně tohle chci udělat, děkuju mockrát. Mimochodem, nesnáším vědomí, že ti vnucuju svou společnost, když ty o ni zjevně nestojíš. Nechci tvůj soucit, Evie.“

„Tak to vůbec není!“

Vzdychla a vrátila se ke hře. „V každém případě je to v pořádku. Chápu to. Já bych sama se sebou taky nechtěla být.“

Chystala jsem se jí oponovat, když se venku ozval klakson. Položila jsem jí ruku na rameno, ale ona ji setřásla a ani se na mě nepodívala. Když Arianna upadla do jedné ze svých chmurných nálad, nedalo se s ní nic dělat. Pádila jsem dolů ze schodů a proběhla jsem restaurací. Lease vystoupil z auta, zrovna když jsem vycházela: zařídil si na tento čtvrtek mimořádnou cestu domů jen kvůli mně. Zamračila jsem se. „Ty ses nepřevlékl!“

Zazubil se a otevřel mi dveře. „Ale to víš že ano.

Převlékl jsem se za ne-neviditelného muže!“ Plácla jsem ho do prsou. „Lenochu.“

„Hele, já nosím kostým každou hodinu, kdy jsem vzhůru. Ty se za něco převlečeš jenom jednou za rok, takže bych řekl, že lenoch jsi tady ty. Ale musím uznat, že v růžových legínách vypadáš fakt úžasně, takže to přejdu.“

„To je od tebe ušlechtilé.“ Políbil mě, chvilku setrval svými rty na mých, a mě to naplnilo vřelým pocitem štěstí. Bude nám fajn.

Cestou do domu jeho otce jsem se dívala z okna a vzrušovalo mě pomyšlení, že uvidím první skupiny halloweenských „koledníků“ ve strašidelných kostýmech. Matně jsem si pamatovala na jejich říkanku z dob, kdy jsem bývala malá. Jedna z mých pěstounských rodin kolem toho dělala velké cavyky; museli jsme vyřezávat dýně a tak. Žena, která vedla můj poslední pěstounský domov, si myslela, že to není bezpečné, a tak jsme museli zůstat uvnitř a hned třikrát shlédnout nějaký animovaný film s Charlie Brownem. Dodnes nemám ráda beagly.

Raquel byla samozřejmě přesvědčená, že tenhle svátek je pouze hora nesmyslů: lidé chodí od domu k domu a dělají, že jsou bytosti, před nimiž jsme je my chránili. Navíc měla vždycky obavy, aby neurazila

„spolupracovníky“ tím, že by zlehčovala jejich existenci. Soudíc podle Arianniny nálady je možné, že Raquel měla v tomhle pravdu.

Obrátila jsem se k Leaseovi. „Co je na programu na dnešek večer?“

„Nejdřív vyřezávání dýní. Udělal jsem nějaké náčrty. Vyděsíme tátu.“

Usmála jsem se a s napětím jsem čekala, co uvidím. Většina jeho náčrtků se v poslední době týkala jeho seminářů lidské anatomie. Měla jsem mnohem raději, když si kreslil pro zábavu. „Bezvadné. Co pak?“

„Uděláme karamelová jablíčka a stoupneme si ke dveřím. Jediní lidé, kteří se vydají k našemu domu, jsou místní vlkodlaci s dětmi, a já je vždycky rád vidím.“

„Aha. Skvělé!“ prohodila jsem, jako bych to myslela vážně, ale byla jsem zklamaná. Tohle byl můj první normální teenagerovský halloween. Očekávala jsem

něco trochu vzrušivějšího než rozdávání cukroví vlkodlačím štěňatům. Carlee pořádala dneska večer večírek - svůj každoroční halloweenský banket - a i když jsem se nekamarádila s nikým, kdo tam bude, byla jsem svým způsobem zvědavá. Jediné opravdové večírky, které jsem kdy viděla, se konaly v televizi. Nebo ve Středisku, ale ty za mnoho nestály. Bylo vždycky trapné pohybovat se mezi paranormály, které jsem já osobně zatkla a označkovala. A navíc tam nikdy nikdo nepodával punč.

Možnost být s Leasem ovšem vítězila nad vším ostatním, a Lease večírky nesnášel. Byl tak trochu domácký typ už od té doby, co musel žít izolovaně, když byl ještě malý a neuměl kontrolovat své změny podob. A i když později, když byl starší, měl potenciál k tomu, aby si získal popularitu (čti: ahoj, hezounku), měl pocit, jako by nikdo nemohl nikdy poznat jeho skutečné já.

Tedy do té doby, než jsem přišla já. Což ve mně vyvolávalo jednoznačně šťastný pocit.

Lease se na mě ohlédl a usmál se. „Ty tak zoufale neumíš předstírat nadšení. To nebude všechno, co budeme dělat.“

Okamžitě jsem se napřímila. „Ne?“

„No, ty už jsi na to oblečená, takže jsem si myslel, že bychom mohli jít na… diskobowling.“

„Diskobowling? Vážně? Ono něco takového existuje?“

Rozesmál se. „Nikdy jsem na ničem takovém nebyl, ale ty ses před pár týdny zmínila o bowlingu a já jsem usoudil, že zrovna dneska je ten pravý večer na to, abych si dodal odvahu a oslnil tě svou absencí bowlingového umění. A kromě toho vypadáš až moc sexy na to, abychom takovou krásu marnili na koledníky. Vyhlásili soutěž o nejlepší kostým - máš ty nejlepší vyhlídky na úspěch.“

Radostně jsem se zasmála, vzala jsem ho za ruku a políbila jsem ho na klouby prstů. Věděla jsem, že by raději zůstal doma, ale na dnešní večer si naplánoval, že mě učiní šťastnou. A chtěl se se mnou předvádět, což zapůsobilo na mou marnivost víc, než jsem byla ochotná si přiznat. Nejlepší. Přítel. Jaký kdy byl.

„Jenže pokud půjdeme na diskobowling, budeš se muset převléct.“

Předstíral povzdech, ale vlasy na jeho krycím mimikry vyrostly do mohutného afra, a já jsem vyjekla radostí. Pak se přeměnily na kratší sestřih se žlutohnědými spánky. „Myslím, že s šálou na uzel a v modrých kalhotách můžu tvé Dafné dělat ubožáka Freda, co ty na to?“

Dnešní večer byl perfektní.

„Nejsou tyhle třeba pro předškoláky?“ Nedokázala jsem se přestat smát, když Lease vytahoval zarážky pro naši dráhu. Celé místo bylo ozářeno neonovými světly a obrovitá diskotéková koule vrhala třpytivé odrazy všude kolem sebe. Hudba pulzovala tak hlasitě, že jsme na sebe museli křičet, abychom se vůbec slyšeli, ale všichni se tu bavili. Dokonce jsme o několik uliček níže uviděli Kari a Donnu. Jejich štěkavý smích připomínal tuleně, jimiž obvykle byly. Šťastně mi zamávaly a ignorovaly velkou frontu mužů, kteří se s nimi pokoušeli flirtovat.

„Jasně, zarážky jsou pro předškoláky nebo pro dva teenagery, kteří nedokážou přestat házet koulemi, ani kdyby jim šlo o život. Což naštěstí není ten případ. Protože to bychom byli nahraní.“

Popadla jsem svou třpytivou růžovou kouli (o jejíž koupi jsem vážně uvažovala) a napodobila jsem dokonalý postoj, s nímž pracoval mladík s hřebenem

vlasů na temeni jinak holé hlavy. Ale místo toho, abych vystřelila rovně po dráze a srazila všechny kuželky, rozlétla se moje koule nevysvětlitelně dozadu k Leasovi.

„Takže my teď začínáme být ještě ke všemu nebezpeční.“ Lease mi přinesl kouli zpátky, přivinul se ke mně a hodili jsme kouli společně. Koule se odrážela od zarážek na obou stranách a nakonec srazila celé tři kuželky.

Začala jsem poskakovat a křičet. „To je vlastně prakticky zásah, ne?“

„Pro mě dost dobré!“

V příštím kole si Lease dřepl a hodil kouli oběma rukama vloženýma mezi stehny - a do dráhy mladíka s hřebenem. Toho to nepobavilo ani zdaleka tolik jako nás, ale Lease se zazubil a s kouzlem sobě vlastním se z toho vymluvil.

„Ještě štěstí, že je na nás docela hezký pohled,“ podotkla jsem, když si Lease sedl na plastová oranžová sedadla vedle mě. „Protože jako hráči bowlingu toho jinak moc nabídnout nemůžeme.“

„Takže ty si myslíš, že ta blond barva vypadá dobře?“

Prsty jsem mu projela jeho směšné vlasy. „Opravdu, opravdu ne. Já tě mám ráda vysokého, tmavovlasého a hezkého. No, ale nejradši mám vysokého, neviditelného a hezkého, ale tichého.“

Hlasatel zastavil dunící diskotékovou hudbu a vyhlásil začátek soutěže o nejlepší kostým. Lease mě vytáhl nahoru a zamířili jsme přes sál, když jsem ucítila, jak mi vrní kabelka. Telefon! Vytáhla jsem ho a s překvapením jsem si na displeji přečetla Carleenino jméno. Sakra, snad jsem jí nezapomněla říct, že na ten její večírek nepřijdu!

„Carlee? Co se děje? Promiň, nedostala jsem se tam!“ překřikovala jsem hluk a táhla jsem Lease k dvojitým

dveřím u vchodu, kde bylo trochu tišeji. Nechtěla jsem, aby si Carlee myslela, že jsem se na ni vykašlala. I když to tak bylo.

„Evie! Evvvvvvie!“ Vysoukala ze sebe mé jméno, a za ní jsem slyšela štěbetání až příliš mnoha hyperteenagerovských hlasů. „Evie, tys mi to zařídila! Tohle ti nezapomenu!“

„Co?“

„Je tu ten tvůj kamarád! Ty jsi mu řekla o tom večírku, ty prohananá malá mrcho.“

„Jaký kamarád?“

„Jack, pochopitelně.“

ŠŤASTNÝ PRAŠTĚNÝ HALLOWEEN

Přitiskla jsem si prst na volné ucho, abych telefon lépe slyšela, a odtáhla jsem se od Lease.

„Počkej, cože? Kdo je tam?“ Carlee přece nemohla říct to, co jsem si myslela, že řekla.

„Jack, ten hezký kluk! Díky, že jsi mu řekla, aby přišel. Mě ten John tak sebral! A jsem moc ráda, že jsem se rozhodla pro ten svůdnický kostým anděla! Můžeš mi dát nějaké pokyny? Co má rád, co nemá rád, cokoliv?“

„On je - Jack je tam? Teď?“ Lease prudce otočil hlavu, náhle soustředěný na rozhovor.

„Jo, je - moment ?“ Kdesi vzadu pronikavě vykřikla

nějaká dívka, a pak propukl hlasitý jásot. Carlee zaklela a rozesmála se. „Seskočil z balkonu ve druhém poschodí a přistál v hale!“

Zakryla jsem si rukou oči ve snaze připadnout na něco, čím by se situace dala vylepšit. Jack tam nemůže být. Moje světy se neměly takhle mísit. Jak se o tom vůbec dozvěděl? A jak jsem Jacka znala, určitě jim způsobí nějaké problémy. Přesně tohle dělal. Kromě toho se mi při pomyšlení na to, jak se Jack a Carlee k sobě mají, dělalo lehce nevolno a věděla jsem, že za to nemohou karamelová jablíčka, jimiž jsem se přecpala v Leaseově domě. Co se stane, až jí zlomí srdce a zmizí? Přijdu o jedinou normální kamarádku, kterou mám. A kdybych jí řekla o jeho skutečném životě - no, to by nejspíš mylně usoudila, že jsem zešílela. Nechtěla jsem strávit zbytek svého posledního ročníku střední školy úplně bez přátel.

„Můžeš mi ho dát k telefonu? Carlee? Dej mi Jacka k telefonu.“ Zasmála se, zavolala něco, čemu jsem přes hluk v pozadí nerozuměla. „Dobře, už musím běžet - všichni jdou na hřbitov! Ještě jednou díky - zítra ti všechno vylíčím!“

Telefon umlkl. „Uch, píp.“ Zaklapla jsem mobil a na okamžik jsem byla ochromená. Tak tohle jednoznačně zavánělo katastrofou. Jack nebyl zrovna vzorem diskrétnosti - nebo zdravého rozumu, jak se to vezme

– a kdyby jí vyzradil má tajemství…

„Jack, hm.“ Leaseův hlas byl bezbarvý, pečlivě kontrolovaný.

Zavrtěla jsem hlavou a nenáviděla jsem Jacka za to, že nám rozmetal náš dokonalý večer. „Zjevně se objevil na Carleeině večírku.“

„Uch.“ Lease nic neřekl. Nedokázala jsem potlačit rostoucí paniku z představy, co Jack udělá nebo řekne. Světla se rozkmitala a přehlídka kostýmů začala. Bez nás.

„Měla bych - Oni jdou všichni na hřbitov. Měla bych se postarat, aby si Jack nezpůsobil nějaké problémy.“

„Když myslíš.“ Opět tím bezbarvým hlasem. Lease se snažil neprozradit jakékoliv emoce, což bylo daleko horší, než když byl na něco nepokrytě nazlobený. „Já se stejně dnes večer vracím do školy. Můžu tě tam vysadit - je to na cestě. Bude tě mít kdo dovézt zpátky?“

„Jo, můžu se svézt s Carlee.“ A i kdybych nemohla, hřbitov byl jen asi kilometr a půl od restaurace. Bude snazší jít zpátky pěšky než chtít po Leasovi, aby na mě buďto počkal, nebo šel se mnou. Náš večer neměl skončit takhle. Sakra, sakra, sakrafix.

„Jsi si jistá?“

„Jsem si jistá. Díky.“

Jízda přímo bolela a každá minuta, která uběhla v napjatém mlčení, ve mně vzbuzovala větší a větší odhodlání zakroutit Jackovi krkem. Když jsme byli skoro u hřbitova, zazvonil mi telefon a já jsem ho otevřela.

„Carlee? Co se stalo?“

„Tady Arianna.“

„Och. Co se děje?“

„Už nemůžu vydržet v tomhle bytě ani minutu. V kině Koruna dávají maraton hororových krváků. Kde jste teď vy dva?“

Srdce se mi sevřelo. Dokonalé. Zrovna teď se rozhodne být společenská. „Ehmm, vlastně, já jdu na jeden takový večírek, a Lease se vrací do školy. Ale možná bych si s tebou mohla dát sraz potom!“ Čekala jsem na její odpověď, ale linka umlkla. „Skvělé,“ zamumlala jsem a hodila mobil do kabelky.

Lease zastavil před plotem z tepaného železa, který ohraničoval hřbitov. Bylo to krásné místo - a věřte mi, to jsem viděla už víc hřbitovů, než bylo zdrávo. Celou plochu stínily mohutné stromy ovinuté břečťanem a

dodávaly hřbitovu dojem soukromí. Celým prostranstvím se vinuly úzké dlážděné cestičky, podél nichž byly v pravidelných rozestupech rozmístěny kamenné lavičky. Za dne to tu bylo poklidné, příjemné, jako místo věčného odpočinku tak hezké, jak jen by si člověk mohl přát.

V noci? Ano, trochu strašidelné. Kvůli stromům nebylo vidět na víc než šest metrů v žádném směru a celé prostranství bylo matně osvětleno ojedinělými tklivými svítilnami.

„Máš Žaha?“ zeptal se Lease.

Nervózně jsem se zasmála. „Na naše schůzky ho obvykle nenosím, budeš se divit. Kromě toho je tohle území tvého otce. Je to nejspíš ten nejbezpečnější hřbitov na světě.“ Zdejší upíři byli téměř militantní, jak se vzájemně usměrňovali. Nepřicházelo v úvahu, že by připustili, aby se někdo připletl do jejich oblasti a přitahoval pozornost.

„Ale máš ten řetízek, že?“

Usmála jsem se na něj a vytáhla jsem ho zpod šatů.

„Ano. Budu v pohodě. A kdybych měla Žaha, nejspíš bych ho použila na Jacka.“

Doufala jsem, že se zasměje, ale Lease vzdychl a přikývl. „Takže se uvidíme zítra večer.“

„Jasně.“ Předklonila jsem se a byla jsem odměněna rychlým polibkem, při němž se naše rty téměř nesetkaly. Ten pitomec Jack. Vystoupila jsem z auta a Lease počkal, dokud jsem neprošla bránou a nepopošla kousek po cestičce; teprve pak jsem ho slyšela odjíždět.

Stromy pronikl výkřik a jakýsi vzdálený nervózní smích a já jsem zaskřípala zuby. Po několika otáčkách a zákrutech jsem skupinu našla: byli shromáždění kolem jedné z laviček. Zdálo se, že jsou soustředění na někoho, kdo stál na lavičce uprostřed. Došla jsem blíž a přimhouřila oči. Jack - samozřejmě. Za všeobecného

potlesku předvedl pozpátku salto z lavičky.

Pak mě postřehl a zazubil se, jako by byl příjemně překvapen, že mě vidí. „Evie! Ty jsi to stihla!“

„Jo, kupodivu ano. Vlastně jsem byla pozvaná já. Jak ses sem dostal ty?“

„Evie! Jej!“ Carlee mě objala. Musela jí být strašná zima v těch miniaturních bílých šatečkách bez rukávů, módních kozačkách a křidélcích. „Není to úžasné?“

„Hm. Ano. Naprosto. Miluju hřbitovy. Nechte mě hádat - Jackův nápad?“

„Ano!“ Zahihňala se. „Nevím, proč nás to nenapadlo dřív!“

Jackovy oči byly zářivé, vzrušením působily téměř horečnatě. „Není to psina? Nebyl jsem na takovémhle večírku, no, vlastně nikdy!“ Stále ještě jsem ho nenáviděla za to, že mě sem vytáhl, ale část mého já žárlila. Tohle bylo přesně to, co jsem si vždycky představovala jako večírek o halloweenu, ale teď jsem musela hrát slečnu Odpovědnou a dostat ho odsud, než natropí nějakou škodu. Ale na druhou stranu mi to nepřipadalo ani zdaleka tak zábavné jako ten bowling. Bylo to většinou jednoduše studené a polovina studentů vypadala, jako by se museli ze všech sil snažit, aby byli veselí a opilí.

„Hej!“ Vytáhlý tmavovlasý chlapec, kterého jsem znala ze školních chodeb, si stoupl na lavičku, aby přitáhl pozornost všech. „Zahrajme si na schovávanou! Klidně se schovávejte po dvojicích.“ Dvojsmyslně zamrkal, pak seskočil. Carlee se obrátila k Jackovi, až příliš rozrušená, ale ten mladík ji plácl do ramene.

„Carlee bude pikat!“

Všichni se s výkřiky rozběhli do temnoty. Carlee mnohoznačně našpulila ústa a povytáhla dolní ret.

„Neschovávej se moc dobře, Jacku, ano?“

Mrkl na ni. Zahihňala se. A já jsem ucítila, jak se mi zvedá žaludek. Otočil se, rozběhl se mezi stromy a já

jsem byla nucená běžet za ním. Jestli jsou ty večírky o tomhle, no, tak je to dost ubohé. I když by se mi to nejspíš nezdálo tak ubohé, kdybych byla s Leasem.

Když jsem Jacka dohonila, popadla jsem ho za paži.

„Co tu děláš?“

„Schovávám se. Tak se přece ta hra hraje, ne? Myslel jsem, že název schovávaná je dost srozumitelný sám o sobě. No ale ty máš světlé vlasy.“

„To ty taky, idiote jeden. Znovu, co děláš tady?“ Pokrčil rameny. „Myslel jsem si, že to bude zábavné.

Našel jsem pozvánku minulý týden u tebe na posteli.“

Od chvíle, kdy jsem pozvánku dostala, jsem Jacka neviděla. Což znamenalo, že byl u mě v bytě, když jsem nebyla doma, a hrabal se mi ve věcech. „Co jsi dělal u mě v pokoji?!“

„Zastavil jsem se za tebou, abych se ujistil, že jsi v pořádku. Poslední dobou jsi vypadala trochu sklíčeně.“ Zamračila jsem se, protože mě to zaskočilo. Čekala jsem nějakou mnohomluvnou odpověď, ale tohle znělo upřímně. „Aha. Ale nelez mi do věcí. A neměl bys tady

být.“

„Ale no tak, co je špatného na tom, co děláme? Všechno nemusí být jen o životě a smrti. Malý večírek ještě nikomu neublížil.“ Otočil se, zaběhl hlouběji mezi stromy a já jsem se zavrčením utíkala za ním. Potřebovala jsem ho odtud dostat, i když se zdálo, že se doopravdy baví a nenatropil žádné škody, kterých bych si všimla. Zatím. Jenže jak se opovažuje obviňovat mě z toho, že se neumím bavit? Já jsem se bavila přímo skvostně, dokud mi to on nepokazil.

Zazvonil mi telefon a já jsem ho vytáhla. Lease.

„Haló?“

„Našla jsi ho?“

„Ano. Odcházíme.“

„On půjde zpátky s tebou?“

„Ne! Jenom ho chci dostat pryč od nevinných

středoškoláků.“ Kdosi blízko ode mě zaječel a já jsem napjatě ztuhla, ale pak to zaječení přešlo do smíchu a hravého pokřikování.

„To je nejspíš dobrý nápad.“

Kousla jsem se do rtu a pátrala ve tmě po Jackovi. Ztratil se mi. „Jasně.“ Usilovně jsem hledala něco, co bych mohla ještě říct.

„Zavolej mi, až dorazíš domů, ano? Chci mít jistotu, že jsi se dostala bezpečně zpátky.“

„Jistě, určitě.“

Ztěžka si vzdychl. „Měl jsem tam zůstat. Otáčím se.“

„Ne, vážně, je to v pohodě. Jack je můj problém, ne tvůj. Zavolám ti, až přijdu domů, a ty tady zítra večer už zase budeš.“

„Dobře.“ Ticho mezi námi ve mně vyvolávalo pocit, jako by se míle natahovaly, prohlubovaly. „Takže se za chvilku uslyšíme?“

„Ano. Ahoj.“

Zamáčkla jsme telefon a chvíli jsem se na něj smutně dívala. Pak jsem se rozhlédla, odhodlaná najít Jacka a dostat ho odsud, abych mohla zavolat Leaseovi zpátky. Zašla jsem hlouběji na hřbitov, než jsem kdy byla - vlastně jsem si říkala, jestli jsem pořád ještě na hřbitově nebo zda tam jenom chybí plot, který by odděloval vnější hranici hřbitova od okolního lesa. Chloupky na šíji se mi zježily. Měla jsem pocit, že mě někdo pozoruje.

Kdosi mě popadl za paži, a já jsem vykřikla a upustila jsem telefon.

„Hele, nejsi ty dneska večer nějaká lekavá?“ zazubil se na mě Jack.

Kopla jsem ho do holeně, pak jsem se sklonila a zdvihla jsem telefon. Dala jsem si ho do kapsy a otočila jsem se zpátky k Jackovi. „Jdeme.“

Vzepřel se. „A kam? Jestli se tady nudíš, určitě bych pro nás dokázal najít zábavnější večírek v New Yorku.“

Natáhl ruku, a třebaže byla přílišná tma na to, aby mu byly vidět dolíčky, prakticky jsem je cítila.

Zavrtěla jsem hlavou. Nemohla jsem nikam jít s Jackem, i kdyby mě vzal na místa, která bych jinak nikdy neviděla. Příliš by to zavánělo zradou Lease. „Já jdu domů.“

„Tak brzy, Liebchen?“ ozval se ze tmy sametový hlas.

SUPERPÍP

Ztuhla jsem, vyděšená, když se od blízkého stromu oddělil jakýsi stín a kráčel vpřed.

„Překvapuje tě, že mě vidíš, ty malá příšerko?“ Hlas měl měkký, stopa německého přízvuku byla nenápadná a nepatrná.

Ztuha jsem polkla a přikývla jsem, než jsem si to stačila rozmyslet. Co tu píp superupír dělá? A jak se z toho dostanu?

Usmál se, dokonalé zuby jeho krycího mimikry svítily přes jeho vlastní zčernalé, mrtvé. „Pokud z toho budeš mít trochu lepší pocit, já jsem také příjemně překvapený, že tě vidím.“

„Jak jsi se sem dostal?“ zeptala jsem se a o krůček jsem couvla, protože jsem se snažila vymyslet způsob,

jak získat čas, jak přivolat pomoc MAZP, jak udělat cokoliv. Upíři neměli co být silní. Tím byla celá situace o tolik komplikovanější. A děsivá.

„To bys ráda věděla, co?“ Chladně mě pozoroval a nehýbal se vpřed. „Byl jsem ve své cele v té ohavné instituci, když na mě někdo zaútočil zezadu, a pak jsem se probral tady. A teď jsi tady i ty. Zdálo by se, že to je večer podivných náhod a zrůd v temnotě.“

„Počkej - někdo na tebe skočil zezadu? Ve tvé zamčené cele? A ty jsi nikoho neviděl?“

Rozpačitě přikývl. „Kde to jsem?“

Zamračila jsem se a jeho otázku jsem ignorovala. Nebylo možné, aby to byla jen podivná souhra náhod. Někdo ho omráčil, dostal ho ven ze Střediska a dopravil ho sem - přičemž jaksi přesně věděl, že já tady budu. Existoval pouze jeden typ onoho někoho, kdo by mohl něco takového zinscenovat.

Víly. Samozřejmě. Musela to být nějaká víla. Otázka zněla, která? Byl to snad nějaký vtip z Rethovy strany? On mě přece záměrně postavil do cesty nebezpečí už předtím, když loni na jaře přivedl do Střediska Vivian. Jenže já jsem v tom neviděla žádný smysl.

Byl tu však také ten temný dvůr víl, které mě nenáviděly, a zdaleka ne nejbezvýznamnější z nich byla Fehl, kterou Vivian loni na jaře téměř zabila. A byla tu také ta víla, která se objevila ve Středisku. Nevypadala příliš přátelsky. Plus Nona, která byla rozhodně v kontaktu minimálně s jednou vílou, kterou jsem znala. A pokud bylo pravda to, co říkal Reth, pak jsem měla udělat něco pro jeho skupinu víl. Když jsem se rozhodla, že to neudělám, svým způsobem jsem zmařila všechny jejich velké vizionářské plány. Takže v zásadě by bylo hodně těžké najít vílu, která by mi nechtěla ublížit. Ta sylfa, ten fosegrim, teď tohle - někdo za tím musel stát. Někdo, kdo mě chce zničit. Tentýž někdo, kdo mě chtěl vždycky zničit.

„Pitomé víly,“ zamumlala jsem chmurně. Proč mě nemůžou nechat na pokoji?

Superupírovy oči se rozzářily. „Víly? Nevíš, kde bych mohl nějakou najít?“

Protočila jsem panenky. „Věř mi, kdybych mohla, poštvala bych tě na celou jejich rasu.“

Kdosi blízko nás vykřikl a rozesmál se, a superupír i já jsme upřeli pozornost směrem, odkud zvuk přicházel.

„Tví kamarádi?“ zeptal se a mně se v žaludku usadil led.

„Lidé.“

„Škoda. Já mám tak strašlivou žízeň. Ale i tak, ty a já spolu máme nevyřízené účty, Liebchen.“

Štípla jsem se do kořene nosu. Nechtěla jsem být v jeho blízkosti, připomínal mi, jak silně jsem si oné noci toužila vzít jeho duši. „Koukej, já jsem utahaná a situace se dnes v noci nevyvíjela tak, jak jsem si přála. Já bych se s tebou právě teď radši nezabývala, takže co říkáš, necháme tady Jacka, aby tě dopravil zpátky do Střediska. Já tě tam brzy navštívím a pak si můžeme hezky popovídat.“

Zasmál se. „Myslím, že to nepůjde.“

Cosi kliklo a já jsem se na něj zazubila. „No, ono na tom vlastně ani nesejde, protože tvůj kotníkový stopovač MAZP přesně sdělí, kde jsi, a lidé od nich tady budou každou chvilku.“ Och, požehnaná budiž technologie MAZP.

Rozhlédl se kolem sebe, pohyby měl pomalé a naprosto klidné. „A přesto tady pořád ještě jsme a oni nejsou nikde vidět.“

Zamračila jsem se. Na tom něco bylo. Byli by tu měli být téměř okamžitě. Proč tu nejsou?

„Ehmm,“ ozval se Jack a připomněl mi tak, že stojí ještě pořád za mnou. „Máš nějaký nápad, Evie? Mně evidentně zrovna nějak došly baseballové pálky.“

Superupír upřel na Jacka mrazivě podmračený pohled. V duchu jsem toho idiotského kluka proklela, že to připomněl a přivedl do nebezpečí ještě i sebe.

„Soudím, že sis nepřinesl svůj komunikátor.“

„Při zpětném pohledu uznávám, že to z mé strany nebyl chytrý tah.“

Takže jsme tedy byli odkázáni sami na sebe. Sáhla jsem pro Žaha, než jsem si vzpomněla, že jsem ho nechala doma, bezpečně ukrytého v zásuvce s ponožkami. To není dobré.

Všichni tři jsme tam stáli, napětí mezi námi bylo ve tmě přímo hmatatelné. Superupír zlehka pokročil dopředu a já jsem vykřikla a pokusila se ho kopnout. On prudce uskočil stranou, uhnul se a já jsem se sklonila a popadla jsem pevnou větev ležící vedle na lesní půdě. Díky bohu za Jackovu neúmyslnou předvídavost, s níž nás dovedl zpátky sem. Přelomila jsem větev přes koleno a držela jsem ji nastavenou, připravená na jeho příští výpad. Nikdy předtím jsem neprobodla žádného upíra kůlem - z toho pomyšlení se mi dělalo zle ?, ale udělala bych výjimku, kdyby to znamenalo, že nezemřu. Doufejme, že je oslabený tím, že během pobytu ve Středisku nepil krev paranormálů.

Náhle kdosi vyskočil z temnoty vedle něj.

„Jacku! Tady jsi!“ vyvřískla Carlee. Ona ne! „Carlee, utíkej!“

„Pojď sem, drahá,“ nařídil superupír tichým a rozkazovačným hlasem. Rozběhla jsem se vpřed, ale už bylo příliš pozdě. Podívala se mu do očí, a to stačilo.

„Ano,“ zamumlala ospalým, šťastným a jednoznačně omámeným hlasem. Přimkla se k němu a on ji ovinul pažemi a se škodolibým úsměvem se na mě podíval. Skvělé. Moje nic netušící, sladká kamarádka byla teď ve spárech nejsilnějšího žijícího upíra, a byla moje hloupá chyba, že jsem fungovala jako magnet na

vraždící paranormály.

„Pusť ji.“

Pohladil ji mrtvou rukou po krku, jímž mu šťastně spočinula na rameni. „Odhoď ten kůl.“

Svírala jsem ho a snažila jsem se přijít na nějaké východisko. Mohla bych se na něj rychle vrhnout. Kdybych to dokázala dostatečně rychle, neměl by čas se vyhnout.

„Zlomím jí vaz,“ oznámil vesele, protože vytušil mé myšlenky.

Zhluboka jsem se nadechla a zavrtěla jsem hlavou. Nechtěla jsem mít volné ruce. Nechtěla jsem, abych musela učinit tuto volbu. Ne teď. Ne on. Prsty mě už začaly brnět, v žilách se mi bouřila krev a já jsem si začala přehnaně uvědomovat noční vzduch, který mě téměř postrkoval dopředu. V té tmě jsem to viděla, ten náznak světla kolem jeho srdce. „Věř mi,“ zašeptala jsem, „ozbrojená nejsem tak nebezpečná.“

Jeho prsty stiskly Carleein krk a zaryly se jí do kůže. Carlee vázl dech v hrdle, ale kupodivu vypadala ještě šťastnější. „Hned, prosím.“

Upustila jsem kůl a tím, že jsem se zbavila váhy ve své ruce, jsem se jako by zbavila i svých posledních zábran. Mezi mnou a upírovou duší už teď nebylo nic. Vzhlédla jsem vzhůru k nočnímu nebi, které bylo zatažené a nebyl na něm ani náznak hvězd.

Proč nemohlo být nikdy nic snadné?

„Dělej něco,“ pobídl mě Jack stojící za mnou.

Podmračeně jsem se na něj ohlédla. Za celou tuhle věc mohl on. Ne, mohly za to víly. Ale i tak. Já jsem teď měla být vyhlašována vítězkou soutěže o nejhezčí kostým, neměla jsem bojovat o vlastní duši a Carleein život. Zoufale jsem zaúpěla. „Mně už je i tak zle z morálních dilemat!“

Superupír se zamračil. „Co prosím?“

„Nenuť mě to udělat. Pamatuješ se na tu uličku? Ty

jsi to tehdy věděl. Viděla jsem to - začaly ti fungovat instinkty, řekly ti, že se mě máš bát.“ Předklonila jsem se, ruce se mi sbalily v pěsti a chvěly se mi po bocích.

„Měl bys naslouchat svým instinktům.“

Usmál se a olízl si ostré zuby. „Obávám se, že jsem spíš zvědavý než vyděšený. Chci tě ochutnat, zjistit, co jsi za stvůru.“

„Tak hodně štěstí.“ Přimhouřila jsem oči a roztáhla jsem prsty. Není na vybranou. Nemám na vybranou. Já za tohle nemůžu. Jiné možnosti nemám.

Zasmál se, a než jsem stačila zareagovat, mrštil Carlee na Jacka a oba je tím srazil k zemi. Stále ještě jsem na ně upírala oči a nebyla jsem připravená na to, že se na mě vrhne. Společně jsme letěli vzduchem a přistáli jsme tvrdě na zemi - já vespodu, on na mně. Zavrčel, obnažil zuby a sápal se mi po krku.

Jeho tesáky mi propíchly kůži na krku. Vykřikla jsem a přitlačila jsem mu ruku k hrudi. Tentokrát jsem byla připravená, když se kanál otevřel. Projížděl mnou hněv, a já jsem ho otevřela víc, táhla jsem z něj co nejvíce, co nejrychleji. Ani pomyšlení na to, že bych se bránila. Já jsem měla v úmyslu to ukončit. Záda se mu vyklenula, ale byl příliš šokovaný, příliš ho to bolelo, aby unikl.

Pak kdosi vykřikl a strčil do superupíra, srazil ho ze mě a přerušil spojení. Srdce mi prudce bušilo, lapala jsem po dechu, tělo se mi kroutilo energií, cizí a lahodnou. Chtěla jsem i zbytek z něj. Zvedla jsem se do sedu, chtěla jsem upíra najít, vysát ho úplně.

V té chvíli jsem uviděla Lease, jak znovu a znovu bije superupíra do obličeje, dokud neměl jistotu, že upír už nikam nepůjde. A pak mi s plnou silou došlo, co jsem udělala - co jsem měla v úmyslu dokončit. Padla jsem na záda a zakryla si tvář rukama.

Byla bych ho zabila.

Chtěla jsem.

VINEN JE, KDO VINU CÍTÍ

Lease mě pevně držel kolem ramen, tiskl mě k sobě a současně mě přidržoval. I když jsem

přímo vibrovala nervózní, provinilou energií, připadala jsem si vyprázdněná, jako bych se měla každou chvíli zhroutit. Raquel přecházela sem a tam před námi, polobotkami lámala drobné větvičky. Když ji David zavolal, chtěla nás vzít do Střediska, abychom si promluvili, ale Lease odmítl.

Objevil se zadýchaný Jack. „Řekl jsem všem, že sem jedou policajti; hřbitov je vyklizený.“ Carlee si naštěstí nepamatovala nic z doby, kdy byla v upírově moci; cítila se jen trochu omámená a usoudila, že jí někdo

přidal něco do pití. Kéž by. Jack ji odvedl zpátky ke skupině a rovněž nic netušil.

Podíval se na Lease a zamračil se. „Zrovna jsem se ji chystal zachránit. Nemusel jsi sem chodit.“

Zaškaredila jsem se na něj. Nezachránil mě on, to Lease. Ten si myslel, že mě zachránil před tím, že by mě upír vysál, ale ve skutečnosti mě zachránil před tím, abych já nevysála upíra. Napadlo mě, co by si asi pomyslel, kdyby věděl, že napadl tu nesprávnou stvůru.

Ne. Já jsem nebyla stvůra. Superupír si to zasloužil. A Lease mě zachránil přede mnou samou. Bylo to v pořádku.

„Podívej,“ řekla jsem, „tohle nedává smysl.

Neexistuje jiné vysvětlení kromě víl!“

„Ale proč by nějaká víla odnášela toho upíra ze Střediska?“

Přinutila jsem se neprotočit panenky. „Ehmm, aby mě zabil! Protože ony mě nenávidí! Předtím na mě poslaly Vivian. Tohle je nejspíš nějaká nová taktika Temné královny. V poslední době se vyskytlo příliš mnoho náhod s vílami a podivných útoků.“

„Ale pouze dopravní víly věděly, že je ten upír vůbec ve Středisku.“

„K tomu stačí jedna, ne?“ namítl Lease.

Raquel si vzdychla; byla jsem příliš unavená a podrážděná, abych se i jen pokusila vzdech interpretovat. „Zkontrolovala jsem naše záznamy, obě dopravní víly, které s ním pracovaly, byly na misích a jejich pohyb byl po celý večer sledován.“

„No tak jak vysvětlíš, že měl deaktivované kotníkové čidlo?“ zeptala jsem se.

Promnula si oči. „Neodvedu to vysvětlit. Mohla to být nějaká chyba ve vstupních datech. Nedokázali jsme zjistit, zda byl lokátor čidla vůbec kdy řádně aktivován, což by bylo nemělo představovat problém,

protože se nepředpokládalo, že bude ze Střediska někdy propuštěn.“

„Mě to taky uklidnilo.“

„Teď jsme ho umístili do naší sekce se zvýšenou ostrahou. A já slibuju, že neexistuje způsob, jak by ho třeba i nějaká víla dostala ven.“

Zkřížila jsem ruce na prsou. Věděla jsem, že jsem podrážděná, ale bylo už pozdě, já jsem byla unavená a hladina cukru mi klesla tím nejhorším možným způsobem. Nenáviděla jsem dnešní večer. Nenáviděla jsem to, co jsem udělala. Nenáviděla jsem to, že jsem to nedokázala nenávidět, a připadalo mi, že jedna část mého já má pocit, že to bylo naprosto oprávněné. V mém životě bylo dost nezodpovězených otázek; nelíbilo se mi, že se ještě musím zamýšlet nad tím, zda jsem dobrotivá nebo ne.

„Fajn. Já jdu domů. A pokud přijdu pozdě do školy, protože zaspím, očekávám, že tam zavoláš a omluvíš mě.“

Raquel mě poplácala po ruce, znovu mi zkontrolovala krk, pak nechala Lease odvézt mě domů. Šel se mnou nahoru a držel mě, když jsem se rozplakala okamžitě poté, co jsem vešla do svého pokoje.

„Mě to tak mrzí, nikdy jsem tě neměl nechávat jít samotnou. Kdybych se nevrátil… Nedokážu na to ani myslet. Evie, mě to tolik, tolik mrzí.“

Zavrtěla jsem hlavou a položila jsem mu hlavu na prsa. Neměl tušení. „Ty za nic nemůžeš. Díky … že jsi mě zachránil.“

Zůstal se mnou do dvou nebo do tří hodin. Už jsem neplakala, a když mi znovu zkontroloval ránu na krku a přinutil mě se zapřísáhnout, že mu zavolám, kdybych ještě cokoliv potřebovala, odjel zpátky do školy na dopolední laboratorní práce.

Ležela jsem v posteli, kompletně oblečená do svého

hloupého kostýmu, vyčerpaná, ale neschopná zabránit tomu, aby mi myšlenky v hlavě nevířily ve zlobných kruzích. Určitě na mě vypustila superupíra nějaká víla. Je zjevné, že teď, když jsem byla nebezpečná, vysílají jiné paranormály, aby za ně udělali špinavou práci. Typické víly - prohnané a líné. To ony mohou za to, že jsem téměř ztratila sebekontrolu a málem jsem upíra vysála. To ony, ne já.

Ani jsem nevěděla, že jsem usnula, dokud jsem si neuvědomila, že Vivian sedí vedle mě na travnatém kopci.

„Co se děje tentokrát?“

Ohromeně jsem se na ni zadívala a kousla jsem se do rtu. Od sylfy jsem s ní nemluvila. Ona byla osobou, která nejpravděpodobněji pochopí, čím procházím, jak mizerně se cítím kvůli tomu, co jsem udělala, ale i to, jak to bylo oprávněné.

Je také poslední osobou na této planetě, s níž můžu mluvit. Protože kdybych to udělala, pak bych připustila, že jsem stejně slabá, jako byla ona. Ne. Já jsem nebyla jako ona. Já jsem se bránila!

Jenže ona za to ve skutečnosti nemohla, že? „Za to všechno můžou víly. Za všechno. Ty bys tady neměla být v tomhle stavu.“

Zamyšleně přimhouřila oči, pak se podívala dolů na trávu, na níž seděla, a trochu jí mezi prsty utrhla. „Já jsem učinila vlastní rozhodnutí, Evie. Bylo nesprávné.“

„Ale víly tě donutily! Ošálily tě!“ To ony mohly za to, že se všechno kazilo, to ony mohly za to, že je Lish mrtvá, to ony mohou za to, že nemůžu být šťastná.

Vzdychla si. „Poslyš, udělala jsem, co jsem udělala. A nemohu to napravit. Žádná víla mě nenutila zabíjet ty paranormály. Mně se líbilo, co jsem dělala.“ Otevřela jsem ústa a chtěla jsem se s ní přít, ale ona položila ruku přes moji. „Ne. Já vím, že se mi snažíš odpustit, ale nezkoušej to vysvětlovat racionálně. Ty dlužíš

svým přátelům víc než jen to. Nezabíjela jsem je proto, že mě k tomu víly přiměly - zabíjela jsem je, protože jsem byla zoufalá a osamělá a protože jsem chtěla. Myslela jsem, že jim prokazuju laskavost, ale daleko víc se mi líbilo, jak jsem se při tom cítila. A to je na tom to nejhorší. Vždycky, vždycky šlo o mě. A kdybys mě byla nezastavila, nejspíš bych to dělala dosud.“

Její slova mezi námi zůstala těžce viset. Mou vlastní smutnou dušičkou začala prosakovat temnota, chladná a prázdná. Chtěla jsem, aby svalovala vinu na víly. Proč musela tohle všechno vytahovat, když já jsem na to chtěla zapomenout? A proč jsem se píp při jejím doznání cítila já provinile?

„Ale ty víly,“ ozvala jsem se a do hlasu se mi vloudil plačtivý tón. „Ony ti zničily život. A nechtějí přestat kazit ten můj. Bez nich bychom mohly - všechno by bylo jiné. Snazší.“

Vivian se zasmála, a pak tvrdě řekla: „Kašli na víly - ony se mě teď už nemohou dotknout. A já se nemohu dotknout jich, tím hůř. Zabila bych jednu každou z nich, kdybych mohla, za to, co nám udělaly. Ale jsem si vcelku jistá, že bez nich by ani jedna z nás neexistovala. Je nejspíš lepší, že jsem uvězněná tady, v zemi snů, takže už nemám po ruce žádné duše. Doslova žádné.“

Uličnicky se zazubila a dloubla do mě loktem. Vypravila jsem ze sebe bolestné zasmání, ale ve skutečnosti jsem toužila dnes v noci po normálním spánku, chtěla jsem spát bez rozhovorů, z nichž mě rozbolela hlava a jež mi působily trýzeň.

Zavřela jsem oči a otevřela jsem je do svého temného pokoje. Chvilinku jsem si myslela, že pořád ještě spím, že Viv a já jsme se jenom přemístily, dokud jsem si neuvědomila, že osoba sedící na okraji mé postele a hledící na mě není má šílená sestra.

OTÁZKY ŽIVOTA A NESMRTI

Posadila jsem se na posteli, srdce mi prudce bušilo, a spolkla jsem výkřik až v poslední chvíli,

když jsem rozeznala ježaté vlasy. Rozsvítila jsem lampičku u postele. „Arianno? Ty jsi mě vyděsila k smrti. Co se děje?“

Nedívala se na mě, ale spíš přímo za mou hlavu, na prázdné místo na zdi. Její krycí oči vypadaly zrovna tak mrtvé jako ty opravdové. „Já tomu nerozumím. Ničemu z toho.“

„Cože?“

Zaostřila pohled na mě a zvolna zavrtěla hlavou.

„Lease mi řekl, co se stalo. O tom upírovi. Evie, já

nechci být upír. To nejsem já, tahle věc, tahle živoucí, nekonečná noční můra, která se ze mě stala. Neměla bych existovat. Kéž bych neexistovala.“ Hlas měla tichý, vyrovnaný. Bylo to děsivější, než kdyby byla naštvaná nebo plakala. „Věděla jsi, že se nejmenuju Arianna? Jmenovala jsem se Ann. Nesnášela jsem to jméno. Obyčejné a nudné, zrovna jako já a můj život a moje rodina. Nesnášela jsem i svou rodinu. Rodiče byli typičtí maloměšťáci a neskutečně konvenční. Moje matka se věnovala uměleckým řemeslům a pracovala ve školní radě. A táta byl účetní. Chtěli, abych byla blonďatá a šťastná a patřila do nejrůznějších týmů. Vždycky prosazovali organizované týmy - plavecký, běžecký, roztleskávaček, na tom nesešlo. Chtěli, abych někam zapadala. Jenže to bylo to poslední, co jsem chtěla.

Moje matka a já jsme se hádaly o to, jakou mám barvu vlasů, o můj nejnovější piercing, o hudbu, kterou jsem poslouchala. Když jsem nedokončila střední školu a přešla na módní návrhářství, neřekla jsem jim sbohem ani děkuju, ani mám vás ráda. Byla jsem ráda, že od nich odcházím. Říkali mi, že dělám hloupost, když se stěhuju do velkého města, kde nikoho neznám a kde budu mít jen taktak na to, abych vyžila. Mně to bylo jedno. Chtěla jsem si konečně ujasnit, kdo jsem, najít místo, kde bych mohla být jiná.

Pak jsem se seznámila s Felixem, a on byl tmavovlasý a sladký a všechno, co má rodina nebyla. Říkal mi, že patřím k němu, že naše láska potrvá věčně, že vidí, kdo skutečně jsem, kým bych mohla být. Sliboval, že mi ukáže svět. Nikdy jsem si nevšimla, že jeho světem je vždycky noc.

A pak mě kousl, a mně se to poprvé líbilo. Ale pak to udělal znovu, a pil mi krev, a já jsem ztratila vědomí. Když jsem se probrala, řekl mi, kdo je. Nevěřila jsem mu, myslela jsem, že se zbláznil. Pustila jsem si ho k

tělu příliš rychle a on věděl, kam chodím do školy, kde pracuju, kde bydlím. Necítila jsem se už bezpečně nikde. A tak jsem se vrátila domů. Přijela jsem tam v noci, zastavila jsem před domem. Viděla jsem arkýřovým oknem rodiče, jak si čtou v obýváku, a bylo tam světlo a teplo a bezpečí. Šla jsem po cestě k domu, a pak se Felix zvedl z prahu, kde seděl a čekal na mě.

Mí rodiče mě našli druhý den ráno, mrtvou.“

Potlačovala jsem slzy. Nikdy jsem ji neslyšela mluvit o tom, jak se jí tohle stalo. Upíři pro mě vždycky byli nejméně pochopitelní - jak se z člověka může stát nesmrtelný paranormál, a proč nosili mimikry? Vlkodlaci byli divní, to jistě, ale ti nebyli nesmrtelní ani neměli krycí mimikry. Raquel mi nikdy nedokázala vysvětlit, odkud se upíři berou. Věděla jenom, že má-li se z někoho stát upír, musí být kousnut více než jednou v průběhu zhruba jednoho měsíce, a upír musí svou oběť nechat naživu jen dost dlouho na to, aby proměna stačila proběhnout, než oběti přestane bít srdce. Není to snadné a upíři většinou nemají zájem na rozšiřování svých řad. Což je dobře, protože kdyby k tomu stačilo jenom jedno kousnutí, svět by byl už před staletími zaplaven stvůrami sajícími krev.

Arianna mi vždycky připadala taková tvrdá, taková otupená, že mě někdy až napadalo, zda si snad sama nenašla nějakého upíra a nedala se změnit záměrně. Navzdory jejímu tónu oproštěnému od veškerých emocí mi pukalo srdce, když jsem se dozvěděla pravdu

– byla to jenom dívka, která se snažila najít si místo, kam by patřila. Připadalo mi to povědomé.

Pokračovala. „Samozřejmě si nepamatuju, že mě našli. Další, co vím, je, že jsem se probudila v márnici. Felix tam byl, čekal na mě, a ve tváři měl ten výraz. Byl velmi vzrušený. Myslel si, že dokázal něco nádherného.“

„Kde je teď?“ zašeptala jsem.

„Šla jsem s ním, protože jsem neměla kam jinam jít a neměla jsem ponětí, jak mám žít jako upír. On si pak vybral jakousi osamělou bohémskou dívku, sledovali jsme ji a on ji pro nás nalákal do tmavé uličky.“

Sevřel se mi žaludek. Myslela jsem si, že Arianna nikdy nikoho nezabila. Věděl David o její minulosti?

Zavřela oči. „A když ji Felix přiměl k tomu, aby naklonila hlavu na stranu a nabídla nám svůj krk, zabila jsem ho.“

„Počkej - ty jsi zabila jeho?“

Poprvé od chvíle, kdy začala líčit svůj příběh, se na mě podívala. „Já už jsem byla tahle věc, tenhle výsměch životu. On mi vzal všechno, čím jsem byla, všechno, čím jsem být mohla. Nehodlala jsem připustit, aby to udělal ještě někomu jinému.“

Seděla jsem otupěle a nenapadalo mě, co bych měla říct. Ona a David byli naprostí pacifisté, pokud šlo o styk s ostatními paranormály, ale ona zabila jiného upíra, aby ochránila nevinnou dívku. Znamená to tedy, že to, co jsem udělala já, je v pořádku? Protože superupír by ubližoval ostatním lidem. Carlee, ostatním studentům. Vím, že by to tak bylo. Zavrtěla jsem hlavou a snažila jsem se soustředit. „Arianno, mně je to tak líto.“

Smutně se usmála. „Na tom nesejde. Nakonec jsem našla Davida, a jsem tady. A tady taky zůstanu, protože věčný život není vůbec žádný život a já nemám ponětí, co si s ním mám počít. Ann je mrtvá a já jsem uvězněná tady, mrtvá a živá a přitom ani jedno z toho.“

Položila jsem jí ruku na rameno. „Ty jsi živá! Pořád ještě jsi jedinec.“

Podívala se na mě, oči měla opět ostré. „Nelži mi, Evie. Ty vidíš přesně, co jsem.“

Zděsila jsem se a napadlo mě, jak špatnou službu jsem jí prokazovala celé ty měsíce, kdy jsem

předstírala, jako by mi nenahánělo hrůzu to, jak vypadá pod krycím mimikry. „Ale to nejsi ty!“

„Já vím, co jsem. Jenom nechápu, proč.“ Vstala.

„Neměla jsem tě budit. Někdy se ale ráda dívám, jak spíš. Přála bych si, abych mohla spát. Spát a nikdy se nevzbudit.“

Než jsem mohla cokoliv říct, vyšla z mého pokoje a odešla z bytu. Chvilku jsem ohromeně seděla, pak jsem sebou plácla zpátky na postel.

Jak jen jsem si mohla kdy myslet, že život mimo Středisko bude snazší?

OBJÍMAČKA STROMŮ

Lease seděl v boxu v restauraci a zboku se mě dotýkal od ramen až dolů po chodidla. Jednou

výhodou toho, že mě napadl superupír, bylo, že Lease se důsledně přestal vyjadřovat k otázce metod, jimiž MAZP zadržuje paranormály. Když na vlastní oči viděl, co někteří paranormálové dělají, začaly se mu normy MAZP jevit daleko méně podezřelé.

Bohužel to byla zřejmě jediná dobrá věc, jež ze včerejšího večera vzešla. Já jsem se vzmohla pouze na to, že jsem nenadskakovala, ale prsty mi vyťukávaly na stole nervózní rytmus. Cítila jsem se vzpružená, k prasknutí plná úzkostné energie. Nechtěla jsem ani pomyslet na to, odkud pochází. Doufala jsem, že to není superupírova duše ve mně. Byly to jen… nevím,

zbytkové vynervování. To bylo ono.

Vyskočila jsem, když před nás Nona postavila na stůl talíře a pak odsvištěla zpátky do kuchyně.

„Víš určitě, že jsi v pořádku?“ zeptal se Lease.

„Fajn. Fajn. Je mi fajn.“ Natáhla jsem ruku a chtěla jsem se poškrábat na krku, ale zarazila jsem se. Byla tam rána, ale už se začínala hojit. Jestli mi po ní zůstane jizva, superupír za to zaplatí.

Ale on po pravdě řečeno už zaplatil. Žaludek se mi stáhl, grilovaný sýrový sendvič, který jsem měla před sebou, mi náhle připadal nepoživatelný.

„Nazdar, děti.“ David vklouzl na lavici proti nám a ustaraně svraštil čelo, když se mi podíval na krk. „Jak je ti, Evie?“

Nedbale jsem mávla rukou a pod stolem jsem pocukávala kolenem nahoru a dolů. „Jsem jenom unavená. Nešla jsem dneska do školy, abych se mohla vyspat. Kde je Arianna?“ Dnes dopoledne nebyla doma. Ona byla vždycky doma. Vzhledem k tomu, co mi řekla včera v noci, jsem si nemohla pomoct a kladla jsem si otázku, zda už ji věčný život neunavil natolik, že s tím něco udělala. Myslí mi kmitnul poltergeist Steve a já jsem se ze všech sil snažila nepropadnout panice. Ať už byla Arianna cokoliv, byla to moje kamarádka. Nesměla jsem ji ztratit.

„Poslala mi textovku, vzkazuje, že tu dnešní schůzku nestihne.“

Nebyla jsem si jistá, zda to je dobré znamení nebo ne. Přinejmenším byla pořád ještě v kontaktu s Davidem. Budu ji muset zastihnout o samotě, promluvit si s ní, udělat něco, aby se situace zlepšila. Kdybych tak dokázala přijít na to, co by to mělo být.

„Raquel dneska ráno taky volala.“

Překvapeně jsem vzhlédla. „Mluvíte spolu vy dva často?“

David neurčitě pokrčil rameny. „Chtěla se ubezpečit,

že na tebe dohlížím. Dělá si starosti. Myslíš, že ten útok včera večer souvisel s vílami?“

Lease mi jemně sňal ruku z krku, kde jsem se bezděčně popotahovala za obvaz. Podržel mou dlaň ve své a hladil ji palcem. Přestala jsem cukat kolenem a zhluboka jsem se nadechla. Soustředění na Leaseovu ruku mi pomohlo se zklidnit.

„Ano, myslím. Je tu příliš mnoho podivných věcí.

Nejdřív ta sylfa, pak ten fosegrim ?“

„Ale nebyla to náhoda? Do té vody tě pustil Jack.“

„No jo.“ Zamračila jsem se. O tom jsem neuvažovala. Jak by mohly víly vědět, že spadnu do vody tam? Možná mě prostě opustilo štěstí. Jenže pak mi svitlo.

„Reth tady byl, dvakrát, a pak je tu ta víla, kterou jsem viděla jít po ulici, plus ta, která se objevila ve Středisku, když jsem tam byla, a Raquel se jí musela zbavit. A pak ten upír. Nikdo jiný než víla nemohl něco takového nastrojit.“

„To je pravda.“ David si unaveně mnul oči. Lease dělal přesně totéž, když ho trápily starosti. Vřelá nenucenost, s níž se k sobě chovali, až zraňovala. Lease měl takové štěstí, že má otce jako David. Zatoužila jsem, aby to byl můj otec, kdo by sem přispěchal a zkontroloval mě, ne otec mého přítele.

Cítila jsem na sobě čísi pohled. Vzhlédla jsem a uviděla jsem tutéž starou ženu vypadající jako žába, která si odkašlávala, když jsme se s Leasem líbali na chodníku před nedávném, které mi připadalo jako věčnost. Stála venku před restaurací a dívala se oknem dovnitř. Na mě. Přimhouřila jsem oči, ale ta žena se pak zadívala na cosi mimo mě a náhle se otočila a odcházela. Prudce jsem se obrátila a uviděla jsem Grnlllll, jak mává malýma rukama připomínajícími tlapy, jako by někoho odháněla.

„Co to mělo znamenat?“ zeptala jsem se, ale gnomka mě naprosto ignorovala a vrátila se zpátky za pult, kde

na ni nebylo vidět. Kari a Donna seděly na barových židlích s nedotčenými talíři s halibutem před sebou a svýma velkýma, okrouhlýma očima mě pozorovaly. Obě nasadily identický, hravý úsměv. Zlomyslný úsměv…

„Ale možná to nejsou jenom víly,“ řekla jsem a podezření ve mně vzrůstalo. Vstala jsem a zamířila jsem dozadu do kuchyně. Grnlllll skočila přede mě ve snaze zablokovat mi cestu a cosi přitom huhlala. Ale já jsem ji překročila a vtrhla dveřmi do kuchyně.

Nona tam byla zpátky, nakláněla se nad velkou, složitě vyřezávanou dřevěnou mísou.

A mluvila s ní.

„…v naší péči. Pokračujte ve shromažďování. Všechno bude na místě, až nadejde ta správná doba, a

?“

Nona vzhlédla, překvapená, že mě tam vidí. „S kým to mluvíš?“ zeptala jsem se důrazně. Než jsem se mohla dostat k míse, vložila do ní ruku, a když jsem se předklonila, viděla jsem pouze čeřící se vodu. „Co to děláš?“

Její krásné rty se roztáhly ve stejném nesnesitelném úsměvu. „Nic, dítě.“

„Lhářko!“ vykřikla jsem. Slyšela jsem, jak se dveře za mnou znovu otevírají.

„Co je tu za problém?“ zeptal se David.

„Ona!“ Zlostně jsem ukázala na stromového ducha.

„Ona lže! Mluvila s kbelíkem vody. Něco se děje, ale ona mi nechce říct co. Nejdřív se scházela s Rethem, teď jsou to všichni ti divní paranormálové ve městě a pozorují mě! Já vím, že mě pozorují!“ Podmračeně jsem se obrátila k ní. „Ty pracuješ s vílami, viď?“

Nonin obličej zvážněl. „Ne, dítě. Nepracuju. Víly nejsou přátelé mého typu. A slibuju ti to, co jsem slibovala vždycky - tady jsi v bezpečí. Nikdy nedopustím, aby se ti stalo něco zlého, dokud budeš v

mojí péči.“

„Ale já nejsem v tvé péči!“

„Evie,“ podotkl David vyrovnaným hlasem a položil mi ruku na rameno. Lease stál ochranářsky po mém druhém boku. „Já znám Nonu už dlouho. A huldry nedokážou lhát. Ona se ti nesnaží ublížit.“

„Prosím, omluvte mě,“ ozvala se Nona, zdvihla mísu a nesla ji ven zadními dveřmi.

Soptila jsem zuřivostí. „Jak víš, že nedokážou lhát? A mimochodem, co tu vlastně vůbec dělá? Proč by chtěl stromový duch vést restauraci?“

David pokrčil rameny. „Spousta elementálů a paranormálů se občas mísí s lidmi. Nejspíš je to baví.“ Tak takhle se díval na Cressedin vztah k němu? Na chvilku ji pobavil? Nechápala jsem, jak dokázal žít s takovou bolestí a pocitem odvržení.

Zavrtěla jsem hlavou. „Na to ti neskočím.“ Hlava mě bolela. Krk mě bolel. Mozek mě bolel. Celý můj život mě dnes bolel.

„Kdyby ti Nona chtěla ublížit nebo tě předhodit vílám, neudělala by už to snad?“ zeptal se Lease.

„Myslím jako, že tady bydlíš už několik měsíců. Vím, že se teď děly podivné věci, ale vážně si nemyslím, že za nimi stojí Nona.“

Vzdychla jsem. Nejspíš měl pravdu. „Ale co ty upřené pohledy? Oni se na mě pořád dívají!“

„Ono se na tebe dívá docela hezky, víš?“

„Ha ha!“

„Vážně, jsou nejspíš jenom zvědaví. Většina z nich neví, kdo jsi, ale vědí, že ty víš, kdo jsou oni. To není normální. Prostá zvědavost.“

„Fajn,“ zamumlala jsem. Možná jsem paranoidní.

Lease mě ovinul paží a přiložil si čelo k mému. „Věř tomu nebo ne, já si dělám o tvou bezpečnost větší starosti než ty. A pokud jsi skutečně vyděšená, tak odtud odejdi. Můžeš se nastěhovat zpátky k mému

otci. Je to tak?“

David přikývl. „Pokud se pak budeš cítit líp, samozřejmě.“

Zavrtěla jsem hlavou. Nechtěla jsem zase bydlet s Davidem, když tam Lease není. Měla jsem ho ráda, ale přiváděl mě do rozpaků. A opravdu jsem nechtěla nechat Ariannu samotnou. Měli pravdu. Nejspíš na Nonu reaguju přehnaně. Tohle byly vílí zlomyslnosti, ne její.

Ale přesto poznám, když se mi lže. A už nikdy nebudu vynášet odpadky za tu malou krysí gnomku.

PRO UPÍRY STVOŘENÉ

Já se určitě zblázním. Proč nemohou být předčasná rozhodnutí vynesena, no, včas?

Všechny ty nesmysly se začátkem prosince byly nesnesitelné. Jak dlouho trvá prohlédnout si seznam známek, několik výsledků testů a pár nesmyslných esejů? Představy hromádky papírů s celou mou budoucností uvnitř, která jen tak leží na něčím psacím stole, mě týraly ve chvílích, kdy jsem naslouchala učitelům, kteří monotónně rozkládali o něčem, na čem nejspíš ani nezáleželo.

Když škola usoudila, že mám hlavu dostatečně plnou přepon pravoúhlých trojúhelníků a chemických vazeb a metafor, byla jsem propuštěna na svobodu. Podle svého nového rituálu jsem poprosila Carlee, aby

mě svezla domů, takže se budu moct dostat k poštovní schránce dřív. Zavrtěla hlavou, když jsem nervózně poposedávala na sedadle.

„Jestliže ti sdělili, že to bude začátkem prosince, tak to tam ještě nebude. Pokud vůbec, pravděpodobně to přijde později.“

„Já vím.“ Měla pravdu. Věděla jsem, že má pravdu. Ale nedokázala jsem se uklidnit, dokud jsem si nebyla jistá, že má pravdu. Sledovala jsem, jak kolem nás míjejí stromy, a projednou jsem nebyla vyděšená Carleeinou nevyzpytatelnou, rychlou jízdou. Rychleji, rychleji!

„Mimochodem, nečekáš tak dlouho. Moje sestřenice musela čekat čtyři měsíce, než ji přijali na univerzitu.“ Těžce jsem si vzdychla. „Tohle už je věčnost.“ Byla jsem trpělivá - opravdu, opravdu trpělivá - tak dlouho, když jsem odeslala svou přihlášku. To, že mě přepadl upír a marně jsem se snažila mluvit s Ariannou, která od onoho půlnočního popovídání naprosto nereagovala, bylo pouhé rozptýlení (byť nikoliv nutně příjemné), a já jsem se snažila soustředit na jiné věci. Přesto však jsem si nebyla jistá, že dokážu snášet to čekání ještě o mnoho déle. Copak jsem mohla myslet na něco jiného? Ať si kdo chce co chce říká o zombie a jejich problémech s hygienou, ti vás přinejmenším zabijí rychle. Ale výbory rozhodující o přijetí na vysokou? Těm se líbí protahovat mučení co

nejdéle.

„Slyšela jsi v poslední době o Jackovi?“

Zavrtěla jsem se na sedadle, protože jsem byla přinucená myslet na něco jiného než na Georgetown. Carlee si možná nepamatuje, jak ji superupír o halloweenu srazil, ale to, jak jako o závod flirtovala s Jackem, si pamatuje dobře.

„Ne, on jako by zmizel z téhle planety. On to takhle dělává.“

„Aha.“ Přikývla, ale vypadala zklamaně. Zatoužila jsem, abych znala nějakého milého normálního chlapce, jemuž bych ji mohla představit, abych jí vykompenzovala to, že jsem jí do jejího světa přivedla Jacka. Ale já jsem měla ve svém životě jenom jednoho hodného chlapce, a ten zdaleka nebyl normální. A taky byl celý můj.

Zastavily jsme před restaurací a já jsem z auta téměř vypadla a skoro jsem ani nestačila říct ahoj dlouho trpící Carlee, jak jsem uháněla ke schránce. Věděla jsem, že to je iracionální, ale měla jsem dnes nějaký divný pocit. Celé odpoledne ve mně narůstalo jakési tušení, a teď jsem měla dojem, že co nevidět prasknu. Do data, které nám udali, chyběly pouhé dva týdny. Navíc bylo úterý, což znamenalo, že měli pondělek na to, aby to dohnali a odeslali, takže kdybych to dostala teď, zavolala bych Leaseovi a naplánovali bychom si společný život a ?

Schránka byla prázdná.

Vychrlila jsem ze sebe proud nadávek, při nichž by se hanbila i chlapecká šatna, a zakončila jsem je důrazným kopnutím do sloupku se schránkou. A to nejhorší samozřejmě bylo, že to ještě nepřišlo. Moje podivná celodenní nervozita byla nesmyslná.

Vydusala jsem nahoru a ignorovala jsem příkaz, abych to nebo ono udělala, který na mě vyštěkla Grnlllll. Raquel mě nepotřebovala už celé poslední dva týdny (měla jsem podezření, že se cítí provinile kvůli superupírovi a tomu, že jsem se s ním setkala jenom kvůli misi, na kterou mě vyslala), a tak jsem si napracovávala směny. Třebaže ve městě stále ještě bylo nezvyklé množství nových paranormálů, neviděla jsem už žádné víly, a Nona nadále vzdorovala mým pokusům přistihnout ji při něčem podezřelém.

Dnes jsem ovšem měla na práci lepší věci než vypomáhat v kuchyni a dělat si starosti s paranormály.

Moje plány se točily kolem představy, jak půjdu do svého pokoje a budu se několik hodin dusit ve vlastní šťávě.

Plácla jsem sebou na postel a snažila jsem se vypálit svým podmračeným pohledem díru do stropu. Bylo dobře, že jsem dneska nedostala ten dopis. Pokud mě měli odmítnout, udělali by to nejspíš brzy. U těch krásných tlustých balíčků oznamujících přijetí trvalo dlouho, než se sestavily. Není pochyb o tom, že do nich vkládali každý arch, každý papír s personifikovanou láskou a pozorností.

Já se tam dostanu. Musím se tam dostat. Ale proč, och, proč mi to jenom nemůžou říct a zbavit mě téhle agonie?

Ze svého čestného místa v zásuvce s ponožkami mi tlumeně zapípal komunikátor. Šokovaně jsem si uvědomila, kolik času se mi podařilo strávit tím sebetrýzněním - už se stmívalo. Protože jsem zoufale toužila po něčem, čemkoliv, co by odvedlo mou pozornost od očistce s přihláškou, rozházela jsem ponožky po pokoji a vyhrabala komunikátor. Vzkaz zněl Mise s upírem, okamžitě, ano či ne.

Dobře, možná byly i horší věci než čekání. Hloupí upíři. Ale přesto, muselo se to udělat. Vyťukala jsem rychlé ano a stačila jsem si taktak sundat řetízek a připnout pouzdro s Žahem, když na stěně zazářilo světlo a Jack natáhl ruku.

Chytila jsem se za ni, než se dveře zavřely, a on mě jimi protáhl. „Ahoj, Evie. Prožila jsi hezký den?“

Zakabonila jsem se. „Ne. Skončeme to. A jestli mě vysadíš do nějaké další řeky, přísahám, že tě tentokrát vezmu s sebou.“

Zasmál se, idiot jeden, a spěchali jsme společně temnotou. Snažila jsem se soustředit na svůj hněv a mrzutost a nemyslet na to, že budu opět konfrontována s upírem. Nebudu čelit pokušení vysát

dalšího paranormála. Už nikdy. Lease a já jsme byli v pohodě, a já jsem si vedla lépe. Většinu času jsem si nepřipadala divná. Vánek mě dosud stopoval, trávila jsem víc času než obvykle ve vaně a připadalo mi, že cítím tekoucí vodu, kdykoliv jsem byla v její blízkosti, ale tahle nová nervózní energie byla pouze stres. To je všechno. Usoudila jsem, že ve skutečnosti jsem si nevzala ze superupíra mnoho, a čím víc jsem o tom uvažovala, tím jsem si byla jistější, že jsem se tehdy rozhodla správně.

Ale i tak, vědomí, že se budu muset konfrontovat s dalším upírem, ve mně vyvolávalo nervozitu.

Vyšli jsme ve špinavé úzké uličce mezi dvěma dřevěnými domy omítnutými jasnými barvami. „A žádné náhlé skoky, při nichž by ses zabila, v klidu!“ Jack mluvil tónem, z nějž zněla až přílišná spokojenost s ním samým. Na konci uličky se ozývaly hlasité výkřiky - což mělo logiku, protože jsme byli na jakémsi laciném hlučném karnevalu, hemžícím se hordami lidí a spoustou temných koutů. Pro upíry přímo stvořené.

Ubezpečila jsem se, že mám Žaha po ruce. „Zůstaň tady; hned budu zpátky. Tohle by nemělo trvat dlouho.“

Zamířila jsem na karneval, ale Jack mě popadl za paži. „Nemůžeš značkovat, uvědomuješ si to? Čímž se já stávám druhou polovinou našeho báječného zatýkacího a značkovacího dua.“

Spolkla jsem arogantní poznámku, protože jsem věděla, že Jack nemůže za to, že jsem vystresovaná.

„Fajn. Snaž se držet se u mě.“ Vmísila jsem se do davu a nepokoušela jsem se vstřebávat atmosféru, jako jsem to dělávala předtím. Nepotřebovala jsem už tříbit svůj náhled na lidstvo. Měla jsem spoustu těchto možností na chodbách ve škole.

Po frustrující půlhodině jsem konečně zahlédla

hlavu mrtvoly s krycím mimikry uprostřed davu čekajícího na svezení na ruském kole. Paži měl ovinutou kolem ramen hezké mladé dívky v oblečení, které se neuvěřitelně nehodilo k počasí a jež odhalovalo její velmi štíhlý, velmi prokrvený krk. Dívala se na něj oním bezvýrazným, omámeným pohledem, jaký se objevuje pouze v očích žen ovládaných nějakým upírem. Nebo s výrazem, jaký se někdy objevil ve tváři mně, když přede mě postavili talíř s ovocnými košíčky.

Hmmm. Košíčky.

Přimhouřila jsem oči a odepjala jsem Žaha. Nebylo pochyb o tom, že upír má v plánu vzít dívku na projížďku, na niž nikdy nezapomene - a z níž se nikdy nevrátí. Pravděpodobně ji kousne v nejvyšším bodě kola s ohavným talentem pro dramatično, pak bude předstírat, že je opilá a odtáhne ji do nějakého temného kouta, kde svou práci dokončí. Vzplála ve mně zuřivost, hlavou mi prolétly myšlenky na nevinnou Ariannu. Protokol MAZP o upírech ode mě vyžadoval, abych upíra odlákala na odlehlé místo, aby se nikdo nedozvěděl o vraždících bytostech, jež se mezi námi pohybují.

Prodrala jsem se davem, poklepala jsem mu na rameno a žahla jsem ho.

Vytřeštil oči překvapením, než sebou škubl a zhroutil se na zem. Jeho potenciální oběť na něj několik vteřin zírala a pak krátce vykřikla. Dav se od nás odtáhl a vytvořil kolem bezvědomého upíra kruh. Zakoulela jsem očima na dívku s lákavým krkem.

„Nevšímej si ho. Tohle by byl ten nejkratší vztah ve tvém životě.“ Jack ke mně zezadu přistoupil, rozpačitě se usmál na shromážděné, sehnul se a připevnil upírovi kotníkový stopovač. Popadla jsem upíra za zápěstí a zcela neomaleně jsem ho odtáhla z kruhu lidí do uličky.

Lidé - nic netušící, nevědomí lidé - tam stáli, zmateně zírali a snažili se uhádnout, jakou atrakci to vlastně předvádím a zda mi mají tleskat nebo zavolat policii.

„Přivolej dopravu,“ nařídila jsem a položila jsem upíra v ústí uličky. Kvůli superupírovi nové předpisy vyžadovaly, aby byli všichni upíři zadrženi okamžitě, aniž by se jim četla jejich práva nebo byli posíláni do zařízení, kde se zpracují jejich data.

Jack stiskl knoflík, pak se podíval na mě. „To bylo… elegantní.“

„To nech plavat,“ zamumlala jsem. Pokud by běžná populace byla konečně zasvěcena do faktu, že nadpřirozeno žije a daří se mu mezi ní dobře, opravdu by to bylo tak špatné? Tím, že jí bráníme, aby se o těchhle věcech dozvěděla, vytváříme rovněž oběti jako Arianna.

A mimochodem, lákat upíra někam do ústraní by zabralo příliš mnoho času. A čelit tomu upírovi sama…

To mě nelákalo. Já jsem chtěla jediné, jít domů. Jakmile dopravní služba dorazila, postrčila jsem

Jacka ke zdi. „Domů, hned.“ Posměšně se uklonil, provedl mě dveřmi a temnotou zpátky do známého pohodlí mého pokoje, který byl vlastně jenom lepší skříň. Prošli jsme dovnitř a první, co jsem uviděla, byl dopis. Na mé posteli.

Bílá obálka.

Se zpáteční adresou, kterou jsem chtěla uvidět už celé týdny.

Ta obálka byla mnohem, mnohem menší, než být měla.

NEJÍT NIKAM, JÍT NĚKAM

Evie? Evie! Au!“ Jack vytrhl svou ruku z mé, zatřepal s ní a zamračil se na mě. „Budu ty

prsty potřebovat i později.“

Nedokázala jsem se pohnout. Moje budoucnost ležela na posteli - jak se sem ten dopis dostal? Proč nebyl ve schránce?

Grnlllll. Snažila se upoutat mou pozornost, když jsem přišla ze školy. Musela přebírat poštu, což znamenalo, že věděla, že můj dopis je tady. Arianna to nejspíš také věděla, protože Grnlllll nevyjde do schodů. Arianna mi to nejspíš položila na postel.

Oči mě pálily slzami a studem, v žaludku se mi vytvořil knedlík nevolnosti.

Možná to nebylo zamítnutí. Možná se prostě

připojili k celé té „zelené“ kampani a bylo to oznámení o přijetí s instrukcemi o onlineovém přístupu k informacím, které potřebuju.

Možná. Prosím.

Prosím, prosím, prosím. Vytáhla jsem z toaletního stolku svůj náhrdelník a svírala jsem ho jako talisman. Pak jsem popošla dopředu a při každém kroku mě o trochu víc rozbolel žaludek. Rozechvěle jsem zdvihla obálku. Proč nepočkali ještě další dva týdny, než mi ji poslali?

„Nedokážu to,“ zašeptala jsem.

„Co nedokážeš?“ zeptal se Jack, jehož teď už přemohla zvědavost natolik, že nechal vílí dveře, aby se za ním zavřely.

„Nedokážu to otevřít.“ Křečovitě jsem zamhouřila oči a podala jsem mu dopis. „Udělej to ty.“

Pro jednou si odpustil obvyklé hloupé šaškárny, pouze mi vzal obálku z ruky. Zvuk trhajícího se papíru mi rval duši. Třeba to není zamítnutí. Třeba to není zamítnutí. Třeba to není…

„Drahá slečno Greenová, bla, bla, bla, rádi bychom vám poděkovali jménem bla, bla, bla, litujeme, že vás momentálně nemůžeme přijmout ?“ Přestal číst a mně se zastavilo srdce.

Nedokázala jsem otevřít oči. Nepůjdu tam. Nepůjdu do Georgetownu. To je celé. Všechno, oč jsem usilovala, všechno, po čem jsem toužila od chvíle, kdy jsem odešla za Střediska, je pryč. Zbytek života budu pracovat v restauraci, do toho si občas střihnu příležitostnou práci pro MAZP, a Lease se mě nabaží a ožení se s chlípnou laboratorní asistentkou a budou šťastní a krásní navěky věků, a já

se nikdy nedostanu nikam.

Moje budoucnost byla zející prázdnota, dokonce ještě horší než Vílí stezky, protože ty měly alespoň nějaký cíl. Já jsem teď žádný cíl neměla.

„Naháníš mi strach,“ pronikl ke mně konečně Jackův hlas a já jsem otevřela oči, ale téměř jsem ho neviděla. „Fajn, dobře, dýchej. Dýchání pomáhá zůstat naživu, jak jsem zjistil. Co je pro všechno na světě tak hrozného na tom, že tě nějaká škola odmítne?“

„Můj život“ - zalapala jsem po dechu - „skončil.

Naprosto.“

Pochybovačně se zamračil. „Kdo by se vůbec prosím tě chtěl dostat do nějakého místa jménem Georgetown? Směšné. No, já bych dovedl pochopit, že jsi tak zničená, kdyby to mělo nějaké vznešené jméno, jako dejme tomu Jacktown, ale v tomhle případě prostě reaguješ přepjatě. Proč chceš studovat na dalších školách? Já jsem tam byl jednou na pár hodin a skoro jsem se z toho zcvoknul.“

„Ale já - naplánovala jsem si to, a ?“

Mávl rukou ve vzduchu, jako by chtěl odehnat všechny mé otravné sny. „Udělej si nové plány. Ty to vlastně stejně doopravdy nechceš. Možná si myslíš, že ano, ale to není tvůj svět.“ Usmál se na mě, jeho modré oči byly tím jediným, co jsem přes slzy viděla zřetelně. Rozplakala jsem se ještě usedavěji.

Vzdychl a rozpačitě přešlápl z nohy na nohu.

„Chceš, abych zavolal Raquel? Nebo toho tvého nervózního přítele?“

„Ne!“ Nemohla jsem se podívat Leaseovi do očí, nemohla jsem mu říct, že nejsem dost dobrá. Raquel taky ne. Zklamala jsem ji. Předtím jsem se snažila být normální, snažila jsem se vytvořit si v tomto světě pro sebe domov, a naprosto a dokonale jsem selhala. Jak to, že Lease dovedl být tak dobrý v obou světech, kdežto já jsem to nezvládala ani v jednom? Proč jsem tak neschopná?

Jack se napřímil. „Jako obvykle se zdá, že všechno bude zase na mně. Ještě dobře, že výzvu já nikdy neodmítnu.“ Vzal mě za ruku, otevřel dveře a protáhl mě jimi. Plakala jsem příliš silně na to, abych mohla protestovat, když mi vytrhl Leaseův řetízek z ruky. Ohlédla jsem se, když se dveře zavíraly, a viděla jsem, jak se řetízek blyští jako zchumlaná hromádka na podlaze mého života.

„Jacku, já ?“ Dýchala jsem teď trhaně a nedokázala jsem ze sebe vypravit víc než několik slov najednou.

„Já - nechci - prosím.“

Zastavil se na místě a zakabonil se na mě. Povytáhl obočí, jako by uvažoval o zvláště matoucím problému, položil mi volnou ruku kolem krku a na okamžik zaváhal.

Pak mě políbil.

Šok z toho mě vytrhl z předchozího šoku. Zaregistrovala jsem jeho rty na svých, ale nepokračovalo to. Rty měl plné a docela teplé, ale ty podivné mačkavé pohyby, které prováděl, měly daleko k polibkům, jež jsem si tak často vychutnávala s Leasem.

A… byl to Jack. Jack. Předtím jsem uvažovala o mnoha věcech, které s ním udělám, ale většina z nich souvisela s násilím. Žádná z nich se netýkala akce rty na rty.

Trhla jsem hlavou dozadu, ale nebylo těžké se od něj odpoutat, protože on se odtáhl ve stejném okamžiku.

Nakrčil nos. „No, to bylo… zajímavé. Vždycky jsem si to chtěl zkusit, ale teď, když jsem to udělal, si jsem dost jistý, že už si to nikdy nechci zopakovat.“

Rozzuřeně jsem ho volnou rukou praštila do ramene, bez sebe z toho, že tou druhou musím pořád ještě tisknout tu jeho, abych se neztratila navždy. „Ty“

– plác - „malá“ - plác - „příšero!“ - plác. „Co to bylo?!“

PLÁC.

Dalšímu úderu už se vyhnul. „A já jsem žil v dojmu, že potom je to trochu méně“ - škubl sebou, jak jsem mu tvrdě stiskla ruku - „bolestivé.“

„Poslouchej, ty mizero, kdybych chtěla, abys mě políbil, tak bych si o to byla řekla! A to jsem neudělala! A ani neudělám! A pokud se o to ještě někdy pokusíš znovu, najdu toho fosegrima a hodím tě do vody, kde umřeš!“

A pak - jako by ten trapný, příšerný polibek nestačil

– se rozesmál.

„BUĎ ZTICHA!“

Zavrtěl hlavou a samolibě se zazubil. „Vidíš? Dosáhl jsem dvou cílů. Jeden: vyzkoušel jsem líbání. Dopadlo to mizerně, což je nepochybně tvoje chyba. Ale přesto to bylo ušlechtilé úsilí. Měl jsem si najít tvou kamarádku Carlee. Ta je v tom nejspíš lepší než ty.“

Proč nemohly mít mé oči schopné prohlédnout krycí mimikry funkci laseru? Zabila bych ho. Prostě bych mu vypálila na čelo slovo „zrůda“.

„Nezeptáš se mě, co bylo mým druhým cílem?“ Zamrkal na mě dlouhými řasami.

„Ne, nezeptám.“

Dloubl mě loktem do žeber. „Ty už nepláčeš, že ne?“ Musela bych mu pustit ruku, abych ho mohla uškrtit. Tahle možnost tudíž v úvahu nepřicházela.

„To, že jsem tak rozzuřená, že bych tě nejradši zabila, je lepší?“

Úsměv mu poněkud ztuhl. „Být naštvaný je vždycky lepší než být smutný. Vlastně je to moje další heslo. Takže chceš brečet sama v pokoji nebo chceš prožít nějaké dobrodružství?“

Váhala jsem, protože jsem jako vždycky měla trochu obavy z Jackova pojetí dobrodružství, ale domů jsem jít taky nechtěla. A v něčem měl pravdu - přinejmenším už jsem nevzlykala. Hned, jak jsem se vrátila zpátky do svého pokoje s tím dopisem, jsem

věděla, že jsem to prohrála. Už pouhá myšlenka na uvažování o tom mě rozdírala, a… kašlu na to.

Stiskla jsem mu ruku silněji, než bylo nutné. „Co máš na mysli?“

Přimhouřil oči a usmál se, jeho cherubínský obličej měl náhle šibalský výraz. „Pojďme si pohrát.“ Táhl mě za sebou, jak spěchal Stezkami. Neustále měnil směr, pozměňoval kurz nalevo nebo napravo, jako by sledoval jakousi stále se posunující cestičku. Nikdy předtím jsem nezažila, že by se někdo na Stezkách pohyboval jinak než rovně dopředu.

„Víš, kam jdeme?“ zeptala jsem se, protože jsem byla čím dál nervóznější. Představa, že bych se na Vílích stezkách ztratila s Jackem nebo s kýmkoliv jiným, mě nijak zvlášť nelákala. A čím déle jsme trčeli ve tmě, tím usilovněji jsem musela potlačovat paniku. „Mění se to. Nikdy nejsem na stejném místě dvakrát. Kvůli tomu se to docela těžko hledá, zvláště, když tě někdo sekýruje, ale teď jsme ?“ Triumfálně se zarazil. „Tady. Natáhni ruku. Řekni mi, co cítíš.“

Protočila jsem panenky, natáhla jsem ruku vedle jeho, proti prázdnotě a - tam něco bylo. Nebo vlastně ani ne něco, ale představa něčeho. Nebylo to hmatatelné a já jsem si vůbec nebyla jistá, jaké je to na omak, cítila jsem jen lehký pohyb pod svými prsty, pevné místo uprostřed nicoty. Představila jsem si něco podobného, jako když lidé s amputovanými končetinami cítí své domnělé údy, až na to, že tentokrát to byly domnělé dveře. Nebylo tam nic, ale něco by tam být mělo.

Jack mě upřeně pozoroval. „Ty to cítíš, viď?“ Rozpačitě jsem zakroutila hlavou. „Myslím, že ano,

nevím. Je to divné.“

„Není důvod, proč bych to já udělat mohl a ty bys to udělat nemohla. Vždyť ty toho vlastně umíš otevřít víc než jen dveře. Tohle by bylo snadné, kdyby ses

soustředila právě na to a nedělala si starosti se známkami a školami a líbáním. Zvláště líbáním. To je fakt ošklivá věc.“

„Jo, ošklivá, když se provozuje s tebou. Ale jak dokážeš tohle?“

„Myslím, že vílí strava člověka trochu změní. A kromě toho, když se dostatečně dlouho díváš a něco dostatečně intenzivně chceš, divila by ses, co všechno dokážeš udělat. Co uděláš. Vílí stezky pro mě znamenaly svobodu.“

Srdce se mi sevřelo smutkem, protože mi to připomnělo Jackův život s vílami. Bylo to jako u Vivian, ale Jack vypadal tak sebejistě, normálněji než ona. Což sice mnoho nevypovídá, ale i tak. Nebyl tak úplně nevyrovnaný. „Mě tak mrzí to tvoje dětství, Jacku. Muselo to být tvrdé.“

Zazubil se, ale vlastně jenom obnažil zuby. „Ále, podívej se, jaký úžasný mladík ze mě vyrostl. Za to, co jsem dnes, vděčím jedině vílám.“

„Vždyť přece můžeš odejít! Proč vůbec pořád ještě chodíš do Vílích říší? Proč se nevrátíš úplně na Zem, neopustíš je?“

„Vrátit se k čemu? A mimochodem, víš přece, že kdo jednou okusil vílí kuchyni, nikdy se nevrátí. Nemůže se vrátit.“

„Mohl by sis s sebou vzít spoustu jídla nebo něco na ten způsob! Uskladnit si ho!“

Zavrtěl hlavou. „Já a víly jsme bohužel tak či onak spojeni. Ještě jsem s nimi neskončil.“

Jeho úsměv mi připadal jako dokonalejší krycí mimikry než cokoliv, co jsem doposud viděla. Právě ve chvílích, kdy jsem si už už myslívala, že se o něm něco dozvím, objevil se tenhle úsměv a smetl veškeré emoce. Copak jsem si mohla kdy přečíst, co se pod ním skrývá?

„Jdeme dál,“ pobídl mě. „Ty dveře. Cítíš je.“

„Co to vlastně přesně cítím?“

Takřka uctivě přejel prsty po prostoru, kde na nás čekaly dveře, a upíral oči do temnoty. „Znáš ten pocit, kdy jsi na rozhraní bdělosti a spánku a sen, který tě opouští, ti připadá skutečnější než cokoliv, co může svět nabídnout? Když otevřeš oči, je to, jako by část tvého já zůstala v tom snu, a ty víš, že už nikdy neprocítíš nic tak hluboce, nebudeš to prožívat zdaleka tak pravdivě jako v onom nepatrném okamžiku bdělosti mezi temnotou a světlem. Do toho my teď jdeme.“ Zadržela jsem dech, a on se vytrhl ze stavu, v němž byl, ať už byl tento stav cokoliv. Zamrkal a otevřel dveře. „Vítej ve Vílích říších.“

AŤ SHOŘÍ

Než jsem Jackovi stačila říct ne, prošli jsme dveřmi a ocitli se ve Vílích říších. Předtím jsem

tam byla jedině s Rethem, v místnostech ze zlatých kamenů, vlnících se luk a až příliš elegantního nábytku. Nikdy jsem si nemyslela, že bych se chtěla vrátit, ale Rethovým pokojům bych dala okamžitě přednost před tímhle.

Obloha nahoře byla karmínově rudá, obrovská plocha tečkovaná pableskující černí, jako by tam chyběly hvězdy. Třebaže jsem viděla zřetelně, vzduch byl hustý a těžký jako za letní noci a vznášel se v něm pach pálené skořice. Stáli jsme na černočerných březích obrovského jezera, jež bylo stříbřité, ale nic se v něm neodráželo, navzdory obloze. Monotónnost

pláně kolem nás narušovaly zborcené balvany, které jako by zde byly poházeny jakousi hrubou silou, zkroucené a ztýrané. Celá scéna byla fascinující, krásná, ale falešná.

„Jacku,“ špitla jsem a zatahala ho za ruku. „Neměli bychom tu být.“

„Máš pravdu,“ přisvědčil a já jsem si s úlevou vydechla. „Kašlu na zásoby.“ Natáhl ruku, sklouzli jsme stranou, vzduch se posunul, protože přízračnou krajinu nahradila místnost. Omámeně jsem se zakymácela.

„Promiň mi to.“ Jack mi pustil ruku a zašel ke stolu v rohu. „Jakmile už se jednou do Říší dostaneš, přesouváš se z místa na místo snadněji. Ale chvilku trvá, než si na to zvykneš. Dej pozor na koberec, pokud budeš zvracet.“

Chytila jsem se rohu gauče, abych udržela rovnováhu, a rozhlížela jsem se. Tohle je rozhodně ta nejpodivnější místnost, jakou jsem kdy viděla. Stěny byly z bledě zelených kamenů a ozařovalo je neviditelné všudypřítomné světlo, nábytek byl podobný tomu, jaký jsem viděla u Retha, vyřezávané dřevo a hustý samet. Ale po celé této vílí vytříbenosti byly poházeny špinavé ponožky, zmačkané kalhoty a zašlé tenisky.

Kluci prostě dokážou, aby i Vílí říše vypadaly jako skládka.

Jack zdvihl omlácenou lepenkovou krabici a postavil ji na dubový stůl, pak si vzal z misky světélkující ovoce. Vypadalo jako broskev, kdyby broskve byly modré a tvořily je kousky oblohy. Zavřel oči a zakousl se do něj, ve tváři měl dychtivý, lačný výraz. Nikdy jsem neochutnala nic tak dobrého, jako vypadalo to ovoce. Dýchala jsem ústy, abych necítila jeho vůni. Když Jack dojedl, nabídl mi misku. „Chceš jedno?“

„Děkuji, ne.“

Pokrčil rameny. „Nemáš představu, o co přicházíš. Ale dobře. Mně se líp pracuje s plným žaludkem. Teď, když máme zásoby, se k práci můžeme vrátit.“

„Hele, ne tak rychle. Co to bylo za místo? Nechci se tam vrátit.“ Jackův pokoj byl alespoň ohraničený, uzavřený. Vůbec jsem nechtěla být ve Vílích říších, ale opravdu, opravdu jsem nechtěla být tam.

„Promiň, nemůžeme ztrácet čas. Musíme chytit loď.“ Jack si zapřel krabici o bok a popadl mě za ruku, než jsem stačila ucuknout. Dalším posunem, při němž se mi zvedl žaludek, jsme se ocitli zpátky na břehu jezera.

Ale tentokrát jsme nebyli sami.

Kolem nás tiše proplouvala nádherná loď, která černě zářila, jako by byla z obsidiánu. Stříbřitá voda za ní zůstávala hladká, hladinu nerozčeřila jediná vlnka. Ucouvla jsem, ale loď plula klidně dál a zastavila u nejbližšího zákrutu břehu. Z boku se vysunul klenutý můstek. Zděšeně jsem přihlížela, kdo vystoupí.

„Jacku,“ zašeptala jsem naléhavě.

„Á, jasně. Neměli by nás vidět. Myslím, že by nás nezabili, ale člověk nikdy neví.“

„Já tě zabiju!“ sykla jsem, když jsme se schovávali za jeden z těch strašlivých balvanů. Jack vykoukl přes okraj. Já jsem se přikrčila. Strávila jsem příliš dlouhou dobu tím, že jsem před vílami prchala, než abych sem přišla o své vůli a prakticky se jim nabídla. „Pojďme!“

„Ne! Ne, já bych vážně neměla, a ty taky ne!

Vypadněme odsud.“

„Koukej.“ Jack mě postrčil stranou, až jsem to také viděla. Procesí bylo stejně tiché jako děsivé. Víly, krásné a strašlivé zároveň, sestupovaly pečlivě odměřenými kroky z můstku. Jejich vlasy měly všechny barvy, jaké si jen lze představit - od černé po oslnivě bílou ?, ale jejich tváře byly ostré, do jejich dokonalosti byla vyleptána krutost. Jejich šaty,

ojedinělý odstín purpurové, kolem nich poletovaly v imaginárním vánku. Když sešla poslední, všechny se obrátily k lodi. V očekávání jsem zadržela dech.

Objevily se další postavy a já jsem se kousla do rtu, abych nevykřikla hrůzou. Lidé lezoucí po čtyřech, zcela nazí kromě stříbrných vzorů, jimiž měli pomalováno tělo. Na jejich zádech spočívala vybraně tepaná plošina, celá z blyštivého stříbra a oni lezli v dokonalém souladu, aby ji nevychýlili z rovnováhy. Bez jakéhokoliv signálu se zastavili a čekali. Polykala jsem žluč, která se mi hromadila v hrdle. Daleko horší než jejich obnažená těla, hubená a šlachovitá, byl pohled do jejich tváří.

Oni byli šťastní.

Více než šťastní, byli okouzlení, jejich výrazy hraničily s extází. „K čemu slouží?“ špitla jsem, ale Jack mě umlčel rychlým zamračeným pohledem.

Nemusela jsem čekat dlouho. Jakási žena, přinejmenším o hlavu vyšší než zbytek víl, zlehka popošla dopředu. A v tom okamžiku jsem věděla, že krása a hrůza jsou jedno a totéž, že jsou neoddělitelné. Z ní hrůzná krása přímo vyzařovala. Vlasy jí vířily jako černý olej, po zádech se jí v kaskádách vlnily tmavé duhy. Oči v barvě nejčistší černi se odrážely od alabastru její pleti, její fialové rty byly plné, kruté, bezchybné. Cokoliv, co vyjde z těchto rtů, bude znamenat bolest a požitek, nevyhnutelně, neodolatelně.

Takže tohle byla věčnost. Toužila jsem po ní - musela jsem k ní jít. Ve světě, který se neustále posouval, neustále umíral, byla absolutnem, byla těžištěm, byla vším. Chtěla jsem se v ní navěky ztratit.

Jack mě štípl do paže a stiskl mi kůži mezi prsty. Zalapala jsem po dechu a zamračeně jsem se k němu otočila. Zakroutil očima. „Zelenáči. Snaž se nevrhnout k Temné královně, ano?“

Zavrtěla jsem hlavou a pokoušela jsem se vyhnat z ní pozůstatky té touhy, té potřeby. Tohle bylo o vlásek.

Až moc o vlásek. Nenávidím víly.

Otočila jsem se dozadu, odhodlaná nepropadnout znovu její přitažlivosti. Soustředila jsem se na všechno ostatní kromě ní a místo toho jsem pozorovala otroky. Lidé se všichni najednou položili na břicho, když vstoupila na plošinu. Pak se znovu zvedli na všechny čtyři, královna byla na jejich zádech jediným dokonale plynulým pohybem vyzdvižena do vzduchu a chladně obhlížela svůj doprovod.

Víly se seřadily za ní a ona byla nesena vpřed přes pláň. Čím dále se dostávala, tím snáze se mi dýchalo. Opřela jsem se o balvan, vyčerpaná úsilím odolat kouzlu Temné královny. Jestliže byla tmavá, znamenalo to, že je královnou Neblahého dvora. Toho, který stvořil Vivian. Toho, který mě chtěl zabít. Skvělé rozptýlení, Jacku. Co znamená nedostat se na Georgetownskou univerzitu ve srovnání s tím, že jsem byla konfrontována se smrtí a chtěla jsem se jí vrhnout k nohám? Když se nad tím tak zamyslím, Jack se mi v poslední době postaral o spoustu osudových zážitků. Budeme si o tom muset promluvit.

Naklonil se a hrabal se ve své krabici.

„Kdo byli ti ubozí lidé?“ zašeptala jsem. Stále ještě mi bylo zle od žaludku, když jsem si vzpomněla na výraz v jejich tvářích.

Pokrčil rameny a nevzhlédl. „Už to ani tak moc nejsou lidé. Domácí mazlíčci zlých víl dlouho nevydrží.“

Otřásla jsem se a přitáhla jsem si paže k tělu. „Musíš mě vzít domů. Myslím, že mě tyhle víly hledají, a já bych byla fakt radši, kdyby mě nenašli. Proč tu vůbec jsme?“

Jack se napřímil s širokým úsměvem, z nějž jsem

měla ještě horší pocit než z otroků. V každé ruce držel skleněnou láhev s jantarovou tekutinou.

„To chceš, abychom se opili?“

„Nebuď hloupá. Když se opijeme, nebudou Říše o nic příjemnější. Podrž je.“ Podal mi láhve, pak vzal dva dlouhé pruhy vlhké látky a nacpal je do otevřených láhví tak, aby ven viselo jenom několik centimetrů.

„Co ?“

„Dokážeš být vůbec někdy zticha?“ Když skončil s látkou, sáhl do kapsy a vytáhl krabičku zápalek.

Uch, píp, ne. „Jacku! Co to ?“

Oba knoty zapálil a vzal jednu z láhví. Zlovolně se na mě zašklebil, otočil se a hodil láhev. Ta se líně otáčela, nechávala za sebou stopu světla, až zmizela za palubou lodi. Třeba to nebude fungovat. Třeba ?

Do výšky se zvedla mohutná ohnivá koule, která sežehla vzduch a vykvetla podél lodi.

„Evie? Možná budeš mít chuť hodit tu druhou.“ Podívala jsem se s hrůzou na můj vlastní hořící

Molotovův koktejl, pak jsem láhev odhodila co nejdále od sebe. Narazila do kýlu lodi, většina plamenů spadla do stříbřité vody.

Ta se vzňala.

„Uch. Tohle jsem nečekal!“ pokývl Jack uznale, když se plameny šířily a prokousávaly si cestu ven po hladině jezera. Loď, která byla nyní zachvácena plameny, skřípala a sténala v předsmrtných výkřicích.

„Tu zvýšenou hořlavost tomu nejspíš dodalo to, že jsem do benzinu přilil trochu vílího alkoholu.“

Vzduch protrhl nezemský výkřik, který mnou otřásl do morku kostí. Nechtěla jsem se setkat s majitelem toho hlasu.

Jack se rozesmál a vzal mě za třesoucí se ruku. „Tak v téhle chvíli je čas na útěk.“

STAŘÍ PŘÁTELÉ

Jacku!“ Hlas, který mi vyšel z hrdla, byl nepoznatelný, téměř o oktávu vyšší. Částečně

to bylo způsobeno hrůzou, ale z větší části to byla reakce na hustý štiplavý kouř, pevný jako pěst, který se dral do hrdla. Vzduch jím byl prostoupen, protože jezero za námi se změnilo v plamenné peklo.

Skoro jsem Jacka neviděla, jeho ruka pro mě byla jedinou spojnicí se životem v tomto děsivém snu.

„Připrav se!“ zakřičel a krajina se v závratném víru zkroutila. Stále ještě jsme stáli na stejné planině jakoby vytvořené výbuchem, ale dostatečně daleko na to, abychom byli mimo nebezpečí. Úponky kouře na nás ulpívaly jako cosi živého a já jsem se ze všech sil snažila je smést.

Sledovala jsem, jak se tmavé mraky vlní křivolace vzhůru a zatemňují rudé noční nebe. Jezero hořelo rovnoměrně, jako jedno jediné moře plamenů, a z lodi Temné královny teď už zbývala prakticky jenom hranice ohně.

Jack si založil ruce v bok a s uspokojeným pokývnutím obhlédl krajinu. „Tak tohle dopadlo o moc líp, než jsem doufal.“

„Prosím, pojďme odtud!“ Jestliže jsme ten chaos dosud viděli, byli jsme k němu mnohem blíž, než jsem si přála. Dovedla jsem si představit, jaký by asi byl půlnoční pohled Temné královny, kdyby nás našla. Po kůži mi přebíhalo brnění - strachu nebo neblahé předtuchy, to jsem nedokázala určit. Ani jedno z toho nebylo dobré.

„Proč ten spěch? Dopřejme si chvilku, abychom se mohli pokochat uspokojením z dobře vykonané práce.“

„Já jsem to nechtěla udělat!“

„Ne?“ Naklonil hlavu a pozdvihl obočí. „Myslel jsem, že víly nenávidíš.“

„Ano, ale to neznamená, že chci pobíhat po Vílích říších a všechno kolem sebe zapalovat!“

„Jaký má smysl něco nenávidět, když nejsi proaktivní?“ Ovinul mi paži kolem ramen a natočil mě, abych se dívala na to peklo s ním. „Netvrď mi, že to není uspokojující, ne po tom, co jsi viděla. Víly se starají jen o velmi málo věcí, ale docela si potrpí na své drobné cetky. Tu loď měla královna v obzvláštní oblibě, nemluvě o celém jezeře. Všechna ta staletí, která strávila formováním téhle krajiny, a pak puf! Jedna správně hozená zápalná láhev a stačila přimět ji cítit hněv a bolest hlouběji, než nejspíš vůbec kdy tušila. A mnohem méně, než by je cítit měla.“

Pozorovala jsem plameny a připadalo mi, jako by si kouř prostupující vzduch našel cestu do mé hrudi,

tmavý a prosakující, a nahradil můj strach hněvem. Jack měl pravdu. Zasloužily si to. Zasloužily si něco mnohem, mnohem horšího než tohle.

Přimhouřila jsem oči, až jsem viděla pouze zářící linii ohně. Když jsem nad tím zauvažovala, bylo to přesně to, co tato krajina potřebovala. Ten oheň sem patřil.

Otočila jsem se k Jackovi. „Co dalšího jsi měl na mysli?“

Obličej se mu roztáhl v úsměvu s důlky. „Já jsem věděl, že nejsi tak úplně k ničemu. Rychlá zastávka, abych si nabral ještě trochu zásob, a ?“

„Ty.“

Oba jsme šokovaně nadskočili, otočili se a odhalili jsme zdroj toho strašného, skřípavého hlasu. Cosi pohrbeného, krutého a zkrouceného. Divoce rozcuchané, slepené vlasy zpola zakrývaly vpadlé rysy. To, co nepochybně kdysi byly jemné šaty, bylo nyní špinavé a potrhané k nepoznání. Ale pak jsem našla oči - její oči. Rubínově rudé oči. Rubínově rudé oči, které kdysi patřily k hlasu znějícímu jako tříštící se sklo.

Fehl.

Když jsem ji naposledy viděla, byla v Leaseově kuchyni, kde se z ní Vivian pokusila vysát život. Unikla, ale byla zjevně mnohem unavenější. Tentam byl éterický, odtažitý půvab víly. Stala se z ní jakási zpustlá bytost, oči měla horečnaté, pohyby trhané a nekoordinované.

„To ty jsi ze mě udělala tohle.“

Zdvihla jsem ruce a o krok jsem ucouvla. „Ne, neudělala. Mrzí mě to, ale ?“ Zarazila jsem se. Nemrzelo mě to. Fehl si překroutila pro svou potřebu závazná pravidla MAZP, aby mohla pracovat s Vivian a dovést mě do situace, o níž si myslela, že to bude má jistá smrt. A také to moje smrt téměř byla. A

mimochodem, já jsem jí zachránila oné noci život, když jsem Vivian zabránila vysát ji zcela. V retrospektivním pohledu jsem to možná dělat neměla. Napřímila jsem se. „Já si naopak vzpomínám, že tohle sis způsobila sama.“

Zasmála se, její smích byl cosi mezi zaskřehotáním a kašlem. „Ano, dobře odvedená práce a dobře odměněná. Ale pokud to dokončím - pokud přinesu své královně zpět cenu ?, bude mě zase milovat. Dá mě do pořádku.“ Fehl se napřímila a zašklebila se, jako by ji to bolelo.

„Ty jsi odrovnala vílu?“ Jack se odtáhl a nespouštěl z Fehl oči. „Bylo by hezké, kdyby se mi předtím dostalo drobného varování. Nechci umřít zrovna teď, když jsme se konečně začali bavit.“

„Zklidni se,“ odsekla jsem. „My neumřeme. Ona mi nemůže ublížit.“

Fehl se znovu zasmála, v hlase se jí ozval náznak někdejšího zvuku tříštícího se skla. „Holčičko, ty nemáš ponětí, co dovedu.“

„Dokážeš ji zvládnout?“ zeptal se Jack a já jsem si uvědomila, že poprvé od chvíle, kdy jsem se s ním seznámila, mluví vyděšeně. Nechtěla jsem vědět, s čím byl konfrontován v rukou víl. Víl jako Fehl. Neměla jsem v úmyslu dopustit, aby mu bylo zase ublíženo.

Natáhla jsem prsty a říkala si, jaký bude asi pocit vysát vílu, a přitom jsem přihlížela, jak se Fehl vestoje kolébá dozadu a dopředu a cuká sebou jako kočka, která čeká, až bude moci zaútočit. Nebylo to nesprávné, nemohlo to být nesprávné vzít si část její duše, pokud by to znamenalo ochránit sebe a bezmocné lidi jako Jack. Nijak zvlášť se to ostatně nelišilo od toho, co dělala MAZP. Byla jsem jako jakýsi lidský Žah.

Fehl zavrčela, pak skočila vpřed a překlenula vzdálenost mezi námi rychleji, než jsem považovala za

možné. Uhnula jsem, ale klopýtla jsem a v překotné snaze uhnout jí z cesty jsem přepadla dozadu. Ona mě přeskočila, uklouzla na zemi a pak se prudce otočila. Já jsem se mezitím vzepřela na zádech na ruce a snažila jsem se zvětšit prostor mezi námi.

Vycenila na mě zuby v chorobném šklebu a zvolna postupovala vpřed, Jack byl teď za Fehl a podmračeně přihlížel. Chtěla jsem na něj zakřičet, aby utíkal, ale on byl nejspíš v šoku. Proč neudělal dveře tady odtud? Nemohla jsem vstát, aniž bych poskytla Fehl možnost na mě zaútočit. Týrala jsem si mozek v zoufalé snaze připadnout na nějaký plán, když mi to došlo.

„Denfehlath!“ vykřikla jsem. „Zastav se!“

Vytřeštila oči zuřivostí a každý sval v jejím těle zcela znehybněl. Stála bez hnutí, ztuhlá těsně před skokem. Možná jsem ztratila schopnost ovládat Retha, když mě úskokem přiměl, abych ho nechala vybrat si nové jméno, ale pořád ještě jsem znala Fehlino jméno. Její smůla.

Vstala jsem a oprášila jsem si ruce o kalhoty.

„Nehýbej se.“ Zadržela jsem zářivý škodolibý úsměv, když jsem sledovala Fehlin zmučený obličej. Jen centimetry ji dělily od pomsty, po níž tak dlouho prahla, ale nemohla nic dělat. Jack přešel ke mně a podíval se na ztuhlou Fehl, jako by si prohlížel sochu v muzeu.

„Zajímavé. MAZP mi nechce prozradit žádná vílí jména. Vždycky jsem se podivoval těm jmenným příkazům.“ Otočil se ke mně. „No, tak co teď? To ji tu necháš?“

Zauvažovala jsem o tom. Prsty na svěšených rukou mi cukaly a já jsem si byla až příliš vědoma oné energie navíc, onoho vždypřítomného brnění a úžasného pocitu plynutí, který mi někdy probíhal cévami. Viděla jsem záři vycházející z Fehliny hrudi, která byla u víl daleko jasnější než u upírů. Možná jen

abych jí dala za vyučenou, jen trošinku…

Kdosi si za námi odkašlal. „Evelyn. Myslel jsem si, že tě cítím. Čemu vděčíme za potěšení v podobě tvé návštěvy, lásko?“

Srdce mi kleslo až do žaludku. Špatné načasování, tvé jméno je Reth. Otočila jsem se k němu; byl nesnesitelně krásný, byť v této pekelné krajině působil poněkud komicky nemístně ve svém bílém viktoriánském obleku a se zlatými vlasy. Pohlédl opovržlivě na Fehl, tiše několikrát mlaskl, pak se zadíval na dosud zuřící plamenné peklo.

„No, vidím, že jsi dneska měla plné ruce práce, co?“

Jack do mě dloubl loktem. „Nepředpokládám, že bys znala i jeho jméno?“

„Takové štěstí nemám,“ zamumlala jsem roztrpčeně. Reth se na Jacka zakabonil, ale ten výraz nijak neposkvrnil jeho dokonalý obličej bez jediné vrásky.

„Co tu děláš, chlapče? Myslím, že tě Dehrn hledá. Má to něco společného s krádeží její knihy vědění.“

Jack se zamračil, uraženě zkřivil rty, ale neodpověděl.

Od jezera k nám dolehl výkřik sršící větším množstvím energie než jakýkoliv oheň. „Je čas jít.“ Jack mě chytil za ruku, krajina se od nás odtočila a Reth a ztuhlá Fehl, jíž z očí křičela zuřivost, kterou její tělo vyjádřit nemohlo, zůstali na místě. Pocítila jsem bodnutí hněvu, že jsem přišla o možnost ?

Musela jsem na to přestat myslet. Teď nám Fehl nemohla ublížit, takže k čemu by to bylo. To byl jediný důvod, proč jsem kdy uvažovala o tom, že bych se jí dotkla.

Zastavili jsme se a já jsem klesla na podlahu Jackova pokoje a vydechla jsem úlevou nad všemi těmi kulkami, jimž jsme se vyhnuli. „Nemůžu uvěřit, že nám to prošlo.“

„To já také ne,“ odpověděl mi Reth, který v natažené

paži držel špinavou ponožku. „Ale vždycky je milé mít hosty.“

Tolik k tomu, jak jsme unikli.

ZEPTEJ SE, ŘEKNI

„Pojď!“ křikla jsem na Jacka, jehož jsem se

pořád ještě držela za ruku. Nechtěla jsem být

konfrontována s Rethem, ne na jeho vlastní půdě a ne po tom, co jsme udělali. Jack zesílil své sevření a místnost se kolem nás otočila. Zavřela jsem oči a snažila se nepodlehnout závrati.

„V pořádku.“ Jack mě pustil a já jsem otevřela oči. Stáli jsme na oválném poli obklopeném oranžovou trávou, která nám sahala až k pasu, byla měkká jako peříčka a šeptala tajemství lahodně sladkému vánku, který kolem nás kroužil. Pole bylo ohraničeno čistě bílými stromy, které se ohýbaly pod tíhou dalších modrých plodů, k nimž jsem se rozhodně nehodlala přiblížit na vzdálenost menší než tři metry.

„Proč jsme nemohli přijít nejprve sem?“ zeptala jsem se. Na některé části Říší bych si dokázala zvyknout. Kromě onoho zlého, vábivého ovoce, samozřejmě.

„Tohle všechno už začíná být poněkud únavné.“

Prudce jsem se otočila a uviděla Retha, jak stojí těsně za námi. Znovu jsem sáhla po Jackově ruce, ale Reth mě popadl za zápěstí. Jeho ruka dokonale dosedla na mizející jizvu, kterou tam kdysi zanechal.

„Nech mě ušetřit vás problémů. Neexistuje místo - zvláště ve Vílích říších ?, na němž bych tě nenašel.“

Zamračeně jsem na něj pohlédla. „Co to má znamenat?“

„To znamená, že ničemu neposlouží, když budete pobíhat sem a tam jako dvě nezvedené děti. Tak, teď chci vědět, co tu vůbec děláte. Po všech těch případech, kdy jsem tě zval, se mě trošinku dotklo, že jsi sem přišla s pomocí někoho jiného.“

Jack se naježeně postavil vedle mě a upřel na Retha zamračený pohled.

„Budu si dělat, co budu chtít,“ odsekla jsem.

„Má drahá, máš překvapivě nevyvinutý pud sebezáchovy. Doporučoval bych ti, aby ses vyhýbala hněvu Temné královny, protože ona už má i tak nevalný názor na hodnotu tvého života. Takže…“ Vytáhl kapesní hodinky, které neměly ručičky, a zamračil se na ně. „Bylo to velmi příjemné, ale já už opravdu musím jít. Pokuste se nezničit tu louku, pokud vám to nebude dělat přílišné problémy.“

Pustil mi zápěstí a ve mně se vařila krev. Měla jsem dost toho, že se objevil, pronesl několik záhadných poznámek, a pak zase zmizel. Natáhla jsem se a chytila ho za paži. Podíval se na mě a překvapeně povytáhl obočí.

„Proč posíláš různé stvůry, aby na mě útočily? A co myslíš tím, že mě dokážeš najít všude? A pokud jsi mě

tady tak dychtivě chtěl potkat, proč teď, když jsem konečně přišla, zase odcházíš?“

Reth se usmál, oči měl jako tekutý sluneční svit.

„Nevím, o čem to mluvíš, protože mým jediným cílem vždycky bylo tě chránit. Nikdy bych neposlal nic, aby na tebe zaútočilo. Ale myslím, že už jsem zjistil, že jsi prostě jenom paličatá a kategoricky neschopná vybrat si to, co je pro tebe dobré.“ Dotkl se mého čela, pak mého srdce, a já jsem před jeho prstem ucukla. „Kéž by tvá hlava byla o něco prázdnější, podobně jako tvoje duše. Uvítal bych tě doma, kdyby sis to vybrala, ale mám výslovně zakázáno tě nutit. Neblahý dvůr nedal Vivian v této záležitosti možnost volby, a podívej, jak dobře to dopadlo. Když už o tom mluvím, to necháš tu nešťastnou vílu ztuhlou navždy?“

„Fehl si to zaslouží - neodbočuj od tématu! Neodpověděl jsi mi na otázku, jak celou dobu víš, kde jsem.“

Natáhl volnou ruku a zlehka mi sňal dlaň ze svého zápěstí. „Pokud by ti to nevadilo, lásko, tvoje prsty jsou nepříjemně studené. A k odpovědi na tvou otázku, jak bych mohl nevědět, kde jsi? Bolí mě, že necítíš naše spojení.“

Zamračila jsem se. „Tyrane.“

Reth se zasmál a oranžová tráva kolem nás se zakolébala právě včas na to, aby se roztančila ke stříbrné kráse toho zvuku. „Myslím, že ti pomůže, když budeš znát své skutečné jméno.“

Škádlil mě tím už předtím, onen večer, kdy jsem ho osvobodila tím, že jsem mu nařídila, aby si dal nové jméno. Neskočila jsem mu na to. „Jasně, no, strašně nerada ti to prozrazuji, ale každý ví, že se jmenuju Evelyn, takže nejsi tak úplně výjimečný. A nekrm mě těmi nesmysly se skutečným jménem. Kdybych nějaké měla a ty jsi ho znal, proč ti potom trvalo tak dlouho mě najít?“ To nemohl popřít. Víly přikládaly jménům

velký význam, a ať už jsem přišla odkudkoliv, víly se o mně dozvěděly nejdřív teprve před dvěma roky.

Když se se mnou Reth setkal ve Středisku, zpočátku mi dokonce ani nevěnoval pozornost. Pak se jednoho dne všechno změnilo, jako by si mě náhle povšimnul. V té době jsem byla polichocená (čti: bláznivě zamilovaná), ale od té doby, co jsem zjistila, že víly jsou nějakým způsobem zodpovědné za mou existenci, mě lehce doháněla k šílenství snaha zjistit a) proč víly nevědí, kde jsem a b) jak Reth přišel na to, kdo jsem.

Reth přikývl. „Á, výtečný příběh. Možná by tvůj přítel mohl zůstat a vyslechnout si ho.“

Otočila jsem se a viděla jsem, jak Jack zvolna odchází ke stromům. Zavrtěla jsem hlavou a zamračila se. „Na to zapomeň, Jacku. Ty jsi mě sem přivedl a ty se mnou taky zůstaneš, dokud se nedostanu domů.“

Vzdychl a dřepl si na zem, takže ho tráva šimrala ve tváři. Otočila jsem se zpátky k Rethovi. „Tak spusť.“ Pokud má odpovědi - a opravdu mi je poskytne ?, stojí to za to, abych riskovala strávení ještě trochy času ve Vílích říších. Chloupky na krku se mi zježily. Možná právě proto chtěl tak rychle odejít. Věděl, že pokud si budu myslet, že já řídím situaci, bude pravděpodobnější, že zůstanu.

Ach, ošklivím si ho. Ale musím se to dozvědět.

„Nepochybně si pamatuješ, kdy jsme se setkali.“ Usmál se a já jsem zuřila nad tím, že si pamatuju každou minutu, kterou jsme kdy spolu strávili. Ti bývalí, ach jo. Jako by nebyli dost nepříjemní celkově, ten můj bývalý musí být ještě ke všemu nesmrtelný a napůl božstvo. Ještě dobře, že jsem s nesmrtelnými skoncovala.

Ach, píp. Ale Lease se nedá počítat za nesmrtelného.

„Když jsem v MAZP objevil tvé výjimečné schopnosti, řekl jsem o tobě své královně a ona začala uvažovat, zda se konečně neobjevila ta Prázdná, která

byla vytvořena a potom ?“ odmlčel se a zářivým obličejem mu přeběhl krátký mráček - „ztracena.“

„Vy jste mě nevytvořili!“ vykřikla jsem, překvapená vlastní vehemencí. „Vy jste mě nejspíš ukradli a proměnili jste mě, stejně jako jste ukradli Jacka a kdo ví, kolik dalších! Ale já jsem vyvázla.“

„Když to říkáš.“

„Buď zticha! Řekni mi pravdu nebo přísahám, že to tady všechno zapálím!“

Reth měl tu odvahu, že se zatvářil pobaveně.

„Vypadá to, že tvůj nový přítel na tebe má špatný vliv. Ale přesto na tobě vidím, že tě to trápí. I když nemám dovoleno poskytovat tyto informace komukoliv kromě víl, ty jsi přinejmenším teď ve Vílích říších, což by se dalo interpretovat také, jako že jsi teď mezi vílami, nebo ne?“

„Prozradil ses tím i když.“

Přikývl, evidentně spokojený. „Ano, krásně nám to vychází. Teď, když jsi přišla do Vílích říší ze své vlastní vůle, což byl požadavek mé královny, otevírá to nejrůznější možnosti.“ Natáhl ruku. Nechopila jsem se jí, nemohla jsem se jí chopit, a jeho úsměv měl v sobě cosi podivně měkkého. „No no, Evelyn. Není třeba se bát.“

Zaťala jsem zuby a zamračeně jsem se na něj podívala. Já se ho nebojím. A neměla jsem strach z toho, že se mi konečně dostane nějakých odpovědí. Jenže koho jsem to chtěla oklamat? Byla jsem vyděšená. Bylo tolik věcí, které jsem se mohla dozvědět, že jsem je ani vědět nechtěla. Z toho, co mi řekne, nic dobrého nevzejde. Ale tím se nic nemění. Musela jsem to vědět.

Podala jsem mu ruku.

Zavěsil si ji do ohybu lokte s blahosklonným poplácáním. „Rozhodně jsem přesvědčený, že po tomhle se mi stýskalo.“ Otočili jsme se a oba jsme

prošli dveřmi, které se nyní před námi objevily. Ozvalo se panické vykviknutí a já jsem málem skončila na zemi, jak mě chytil Jack, který to tak tak stihnul, než se dveře zavřely.

Reth si netrpělivě vzdychl. „Musí nám být pořád v patách?“

Nechtělo se mi věřit, že bych zapomněla, že jsem to předtím požadovala. Pět minut s Rethem a už jsem začínala hloupnout. „Ano, musí.“

Jack mě vzal za volnou ruku a všichni tři jsme společně kráčeli temnotou. Chtěla jsem se zeptat, kam jdeme, ale nechtěla jsem poskytnout Rethovi uspokojení tím, že by slyšel, jak jsem vyděšená. Věděl by to v okamžiku, kdy bych otevřela ústa.

Otevřel dveře a vystoupili jsme do oslepujícího svitu slunce. Byla jsem dezorientovaná, jako když si člověk vyjde do kina odpoledne a vyjde z něj za temné noci. Jak to, že už je zase den? Když jsme odcházeli z mého bytu, bylo už pozdě. To jsme byli na druhé straně světa nebo něco takového?

„Vílí říše manipulují s časem,“ zamumlal Jack, jako by mi četl myšlenky.

„Tak kde jsme?“ Prošli jsme bílou stěnou z tvárnic a před námi se otevřelo velké parkoviště. Když jsme zabočili za roh, strnula jsem v šoku. Ze všech míst, na nichž jsem se mohla dozvědět, kdo skutečně jsem - co skutečně jsem ?, mě tohle jako možnost ani na vteřinu nenapadalo.

Byli jsme na závodech NASCAR - Národního sdružení automobilových závodů.

„Co tu pro všechno na světě děláme?“ Měla jsem být moudřejší a nedůvěřovat Rethovi. On si nikdy nepotrpěl na žerty, ale teď si samozřejmě nějaký smysl pro humor vypěstoval. Nepochybně si myslel, že celá ta věc je strašně legrační. Otočil se ke mně, ve svých skutečných očích, které mu prosvěcovaly pod mimikry

zakrývající jeho vílí podstatu, neměl ani stopy po smíchu.

„Myslím, že je nejvyšší čas, aby ses seznámila se svým otcem.“

RODINNÁ SETKÁNÍ NESTOJÍ NIKDY ZA NIC

Se svým otcem?“ Třeštila jsem na Retha oči a snažila jsem se vstřebat, co mi právě řekl. „Já

se setkám - já mám nějakého otce? A on je tady?“

Kolem nás přehřměla na okruhu skupina pestrobarevných automobilů s logem různých firem, které od nás dělil masivní drátěný plot a oblast pro údržbu. Bylo toho na pochopení příliš. Navzdory Rethovu a Vivianinu tvrzení, že mě „stvořili“, jsem tedy měla otce. Otce, který chodil na závody NASCAR místo toho, aby se, řekněme, staral o mě.

Reth obhlížel scénu kolem nás, jeho tvář byla ztělesněné opovržení. „Bohužel ano. Tudy, prosím.“

Razil si cestu mezi shromážděnými, kteří odcházeli ze svých sedadel a zase se na ně vraceli. Třikrát mě málem polili pivem, ale před ním všichni ustupovali a většinou se (muži i ženy) zarazili a omámeně zírali na jeho nádheru v mimikry.

„Tak,“ řekl Jack, když jsme začali vystupovat po nekonečném množství betonových schodů mezi tribunami, „tohle je vzrušující!“

„Mohli bychom nemluvit?“ Konečně se mi dostávalo nějakých odpovědí a byla jsem k smrti vyděšená.

Reth se obrátil k úseku tribun, jež byly daleko hezčí než hliníkové lavičky všude jinde. Otevřel dveře na první a pokynul mi, abych vešla. Rozechvěle jsem prošla dveřmi. V luxusně vybavené kóji byla čtyři křesla a stolek posetý prázdnými plechovkami od coca coly.

Na křesle uprostřed, z níž bylo dobře vidět na okruh, seděl muž s vlasy dlouhými po ramena a tak syté hnědé barvy, až vypadaly jako leštěné dřevo. Byl otočený zády k nám a v předklonu, jak pozorně sledoval závod.

„Buď tak hodný a dones nám něco k pití, ano?“ požádal Reth Jacka a zavřel mu dveře před nosem, než Jack stačil vejít. Muž v křesle se dosud neotočil a Reth znechuceně přimhouřil oči. „Line.“ Muž nás odbyl mávnutím jedné dokonalé útlé ruky.

Vílí ruky.

Žaludek se mi sevřel. Ne. Ne, tohle ne. Všechno, jenom to ne. To nemohl být - on nemohl být - já jsem nemohla být. Reth mi ovinul paži kolem ramen a jemně mě nasměroval dva kroky k oknu. Když jsem viděla Linův obličej, bylo to jasné. Jeho mimikry bylo rozplizlé, jako by vlastně ani žádné neměl, a jeho tvář měla všechny rysy víl. Až příliš velké mandlové oči, jemný nos, plné rty, bezvěká pleť. Ale jeho oči, nepřirozeně smaragdově zelené, byly orámovány

červenými kruhy, jako by celé dny nespal. Nikdy jsem neviděla žádnou vílu s výjimkou zmrzačené Fehl, která by vypadala jinak než dokonale.

„Line,“ ozval se Reth znovu; jeho hlas připomínající tekuté zlato byl náhle tvrdý.

„Dej pokoj. Třiatřicítka předjíždí.“

Pohlédla jsem na Retha, protože jsem se už nechtěla dívat na tu divnou vílu. Málem mi z ní začínaly drkotat zuby. Cosi na ní ve mně vzbuzovalo okamžitou únavu, malátnost. Bylo tu cosi, něco, co mě šimralo kdesi vzadu v mysli. Prosím, ať to není poznání. Reth znechuceně přihlížel, jak si Lin otevírá další plechovku coca coly a srká ji.

„Melinthrosi,“ řekl Reth a jeho hlas mohutně rezonoval kójí.

Víla prudce zdvihla oči a konečně se na nás podívala. „Dávej si pozor, hezounku. Ohavně mě bolí hlava a když tady budeš vykřikovat mé jméno, nejspíš to tu hodně rychle začne být fakt nepříjemné.“

Odkdy se víly titulují „hezounku“?

Lin obrátil pozornost zpátky k závodům. „Ne!“ vykřikl a hodil svou nyní prázdnou plechovku na sklo. Pak se mu hladkými rysy mihnul škodolibý úsměv, zašeptal si cosi pro sebe a mávl rukou ke skupině aut řítících se kolem. Auto vpředu se převrátilo na bok a klouzalo dál; při tom z něj odletovaly jednotlivé kusy a na zemi za ním zůstávaly jiskry. Auta za ním narážela do něj a do sebe navzájem, protože nebyla s to se vraku vyhnout. Jedno jasně žluté auto vrazilo do jiného a přeletělo přes něj, rozdrtilo mu střechu a v otočkách skončilo ve zdi.

Celá ta věc netrvala ani deset vteřin, a pak se okruh změnil v chaos kouře a barevných kusů něčeho, co bývaly automobily. Hlasatel v pozadí ze sebe vychrlil dlouhý proud nadávek a nakonec dodal, že to je nejhorší srážka v historii trati.

Lin se opřel v křesle a na tváři měl natěšený úsměv.

„Miluju tenhle sport.“ Zvedl z podlahy další coca colu a vypil ji, otřel si ústa a pohlédl na Retha. „Co tu zase děláš?“

„Přivedl jsem tvoji dceru.“ Rethův hlas, který mi ničil život, byl zcela prost citů. Nemohla jsem dýchat, tohle jsem nemohla vstřebat, nedokázala jsem poznat, zda se se mnou otáčí místnost nebo zda se otáčím já. Reth mi stiskl rameno pevněji a dovedl mě k jednomu z křesel. Ztěžka jsem se posadila a zadívala se na podlahu.

Já jsem nebyla zčásti víla.

Nemohla jsem být! Nedávalo to žádný smysl.

Och, píp, kdy cokoliv v mém životě vůbec kdy smysl dávalo?

„To není ona.“ Lin se zamračil a držel ruku u země.

„Moje dcera je asi takhle vysoká, moc nemluví, hodně brečí. Musí tady někde být.“ Podíval se přes opěradlo jednoho z křesel, jako bych tam byla tříletá já a hrála si.

Rethovy zlaté oči potemněly. „Ano, to je přesný popis z doby před čtrnácti lety, kdy jsi ji ztratil.“

„Já jsem ji neztratil.“ Lin se popuzeně napřímil.

„Ona je ?“ Zarazil se a podrbal se na hlavě. Pak zašilhal na mě. „Vlastně no jo. Máš pravdu. Bledá, tragická malá věcička, že? Ale přesto existuje a je tady. Jdi a vezmi ji ke královně nebo s ní udělej to, k čemu byla určena. Já jsem to zapomněl. Uch, oni vyklízejí trať!“

Jako přimražený zíral, jak se z okruhu odklízí to, co zbylo z aut, a zdravotníci odnášejí několik lidí na nosítkách.

Vzhlédla jsem k Rethovi a rty se mi chvěly. Nevěděla jsem, co je horší - že můj otec je víla, nebo že celých posledních čtrnáct let nezjistil, že jsem se ztratila. Reth měl našpulená ústa, plné rty se mu sevřely do jediné nesouhlasné linie.

Zdvihl plechovku a držel ji špičkami prstů, jako kdyby byla otrávená. MAZP za cenu velkých ztrát zjistila, že to jediné z našeho světa, co má na víly nějaký vliv, jsou nápoje sycené kysličníkem uhličitým; působilo to na ně jako tvrdý alkohol. Což z mého otce udělalo vílího alkoholika. Samozřejmě. Skvělé. Reth plechovku opatrně zase položil. „Právě proto jsem se vyhýbal záležitostem dvora. Když proplétáme své osudy s lidskými, nikdy to neskončí dobře. Je to ostudné. Takhle to dopadá, když je nějaká víla přinucena žít mimo naše Říše. My všichni jsme byli poskvrněni nesmysly a rozkladem tohoto světa.“

„Rethe.“ Šeptala jsem, aby se mi nezlomil hlas. Slzy už se mi po tvářích koulely, ale nechtěla jsem to prohrát. Ne tady. Ne před tou věcí, která byla mým otcem. „Prosím. Já ničemu z toho nerozumím.“

Oprášil si sedadlo a posadil se do křesla vedle mě.

„Předtím jsem doufal, že ti to bude s to vysvětlit, ale zase to připadlo na mě.“ Reth upřel své oči postrádající hloubku do mých a vzal mě za ruku. Nebyly zde žádné vnucené plameny z dřívějška, jen uklidňující tlak, jako by se mě snažil ukotvit. „Myslím, že nápad s tebou se zrodil asi před dvaceti lety.“

Něžně mi prstem přejel po tváři. „Od samého začátku to byl velmi špatný nápad.“

CO ŘÍKAL

„Má královna tvrdila, že musíme zodpovědně

přijmout skutečnost, že jsme si ve Vílích

říších vytvořili vlastní vězení. Ale Temná královna uvažovala jinak. Po četných chybách, jedné katastrofálnější než druhé, měla většina víl pocit, že stvořit Prázdnou, někoho, kdo může vytvářet a ovládat brány, není možné. Budeme odsunuti do Vílích říší, do téhle smutné hromádky špíny navždy. Někteří žádali mou královnu o pomoc, ale ona odmítla, protože ji ovlivňovala její iracionální náklonnost k lidskému životu. Vždycky jsem měl pocit, že by určitě přišla na něco lepšího než na upíry.“

„Upíry?“

Odmítavě mávl rukou. „Upíři byli jednou z

počátečních chyb Temné královny. Myslela si, že pokud může lidi nejprve zabít a pak je svým kouzlem znovu vytvořit, stanou se z nich Prázdní a budou vstřebávat duše. Místo toho brali upíři život, ale ne duše. Velmi nechutné, vskutku.“

„Moment - takže vy jste udělali upíry?“ Byla to jejich chyba, že Arianna byla takto prokletá?

„Prosím nepřerušuj, lásko. Naše kouzlo se stále více rozmělňovalo, protože nás tento svět poskvrňoval, a proto jsme se rozhodli, že nebudeme nečinně přihlížet, jak Temná královna vítězí. Když se moje královna doslechla o Vivian, skutečné Prázdné, věděla, že musí rovněž jednu vytvořit, protože jinak by riskovala, že Temná královna otevře bránu a nás ostatní tady navždy uzavře. A tak v utajení před všemi ostatními vybrala jednoho příslušníka svého dvora“ - výsměšně se podíval na Lina pohrouženého do závodu - „a pověřila ho, aby vytvořil Prázdnou.“

„Vytvořil?“ šeptla jsem. Nechtěla jsem to vědět.

„Pro víly není snadné trávit delší dobu v této smrtelné říši. Nakonec nás to udolá, naruší to nitky, které nás pojí s věčností. Staneme se matnými stíny toho, co jsme měli být.“ Linovo rozplizlé mimikry teď dávalo smysl - dokonce i jeho vílí rysy vypadaly napjatě. „Ale aby mohl vykonat, co potřeboval, byl nucen zůstat tady. Najít ochotnou smrtelnici samozřejmě nebylo těžké.“

„Mou matku?“ Já jsem měla matku. Lidskou matku.

„Nikdo tehdy neuvažoval o tom, že by se to mělo zkoušet takhle, protože lidské vztahy jsou nesmírně hloupé, chaotické záležitosti. Ale přesto, Melinthros byl dostatečně zbaven citlivosti a byl s to udělat tebe.“

„Takže já jsem - já jsem napůl víla?“ Obracel se mi žaludek. Bude mi zle. Už ten způsob, jakým to Reth řekl - udělal mě.

„Jistěže ne. Takhle to nefunguje. Nemůžeš se stát

součástí věčnosti s tak konkrétním výchozím bodem.“

„Tak co mi to vlastně říkáš?“

„Tím, že máš smrtelnou matku a vílího otce, nejsi napůl víla. Jenom nejsi úplně smrtelná. V jistém smyslu jsi méně než smrtelná. Nic vílího se nepřenáší.“ Vzedmul se ve mně chladný, prázdný pocit, před nímž jsem tak dlouho prchala, a hrozilo, že mě omráčí vědomím všeho, co mi chybělo. Nebyla jsem mimořádná. Nebyla jsem paranormální. Nebyla jsem dokonce ani normální. Nebyla jsem ani jedno z toho.

Nebyla jsem nic.

„Je to samozřejmě nutné. Lidské duše jsou při své křehkosti neuvěřitelně složité, neustále se mění. Není možné něco k nim přidat nebo si z nich vzít. Skutečný člověk by nikdy nebyl s to fungovat jako kanál ani do sebe natahovat více energie. Ty jsi jedinečná ve všech říších v tom, že umíš přesouvat energii. Nikdy mi nebylo jasné, zda dovedeš vytvářet brány, i když moje královna si zjevně myslí, že se všechno točí kolem nějakého bizarního smyslu pro domov kombinovaného s energií navíc a touhou duše opustit tento svět.“

Odmlčel se, jako by čekal, že něco řeknu. Co jsem asi tak mohla říct? Co jsem vůbec někdy mohla říct komukoliv?

„Samozřejmě, pak tu byla ta věc s tím, že tě Lin ztratil, a za to ti patří naše nejupřímnější omluvy. Fakticky nikdo nevěděl, že vůbec existuješ. Kromě královny, jenže ta nevěděla, že tě Lin ztratil, protože ona nikdy nenavštěvuje říši smrtelníků. Představ si její překvapení, když jsem jí popsal tvoje jedinečné schopnosti, a ona si uvědomila, že ty jsi ta Prázdná a že tě Lin pro nás nepřipravuje. Bohužel jsem nebyl jediný, kdo tě poznal, což vedlo Neblahý dvůr ke zkomplikování všeho tím, že na tebe poslal Vivian.

Moje královna mi dala Melinthrosovo jméno a

pověřila mě, abych zjistil co se přesně stalo a jak tě změnit v to, co jsme potřebovali, abys byla. Předtím jsem se vždycky vyhýbal tomu, abych byl zapleten do politiky dvora. Což bylo moudré, jak musím dodat. Bylo to vyčerpávající. Dodat ti trochu duše navíc byl můj nápad, ale dopadlo to katastrofálně.“ Prsty mi přejel po jizvě.

Zavrtěla jsem hlavou, protože mi přílišný příliv informací bránil v uvažování. „Já doopravdy nikam nepatřím, že?“

„Nesmysl.“ Pohladil mě po zápěstí. „Říkal jsem, že jsi byla chybou od samého začátku, ale jsi velmi miloučkou chybou, a s příslušným množstvím úprav zapadneš do mých Říší docela dobře. A pokud posloužíš královniným záměrům, tím lépe. Nebyla jsi stvořena pro tuto Zemi, Evelyn. Nezasloužíš si, abys byla křehká, podléhala zkáze, umírala. Měla bys být věčná.“ Naklonil se blízko ke mně, úsměv, který mu prozařoval dokonalou tvář, byl něžný a majetnický zároveň. „Věčná se mnou.“

Musela jsem tu mít nějaké místo, domov. Musela jsem mít něco. „A co moje matka?“

Rethův úsměv pohasl a on se otočil k druhé víle.

„Našel jsi matku té dívky?“

Lin zamumlal cosi nesrozumitelného.

„Co říkal?“

„Neví, kde je.“

„To ne,“ zašeptala jsem.

„Je mi to líto. Milovat vílu není pro smrtelníky zdravé. Stane se z toho závislost, a pokud předmět jejich posedlosti zmizí, uchřadnou. Na mém dvoře se to nepodporuje, ledaže přivedeš onoho smrtelníka do Říší, kde může být odměněn tím, že žije mezi vílami.“

Vstala jsem, protože mě začal přemáhat zármutek. Nedokázala jsem se s tím vypořádat. Bylo toho příliš. Jako vábnost temné královny mě i tento pocit celou

pohltí, spotřebuje mě. Potřebovala jsem ho nahradit. V hlavě mi zněla Jackova slova - vždycky je lepší mít vztek než být smutná.

„Ty.“ Popošla jsem a postavila jsem se přímo před vílu, která mě stvořila. Lin nevzhlédl. „Melinthrosi, ty se na mě podíváš.“

Hlava mu prudce vystřelila vzhůru, kalné oči si mě podmračeně měřily.

„Řekni mi, co se stalo s mou matkou.“

Mluvil, jako by z něj ta slova někdo doloval, což díky mému příkazu také tak bylo. „Starala se o miminko, dokud nepřestala být zapotřebí.“

„Kde je teď?“

„Nevím.“

„Řekni mi, kde je!“ vykřikla jsem.

„Nemůžu.“

Zaťala jsem ruce v pěst. On mi to musí říct. Přinutím ho, aby mi to řekl.

„Evelyn.“ Rethův hlas byl stejně měkký jako jeho dotek na mé paži. „Před rokem jsem se sám snažil ji najít. Mrzí mě to.“

Rethovy zlaté oči mě vrátily zpátky do reality. Reality, v níž jsem byla ještě osamělejší než kdy předtím. Třebaže zjištění, že jsem totéž co Vivian v době, kdy se vydala na své vražedné tažení, bylo hodně zlé, nebylo to nic ve srovnání s tím, co jsem cítila nyní. Tehdy jsem přinejmenším byla nucena připustit, že nejsem úplně normální. Tehdy jsem předpokládala, že to znamená více než lidská. Nic menšího.

„Pojď se mnou. Tady to pro tebe není, moje krásná Neamh.“

Poslední slovo ke mně dolehlo, projelo mi tělem jako elektrický výboj. Znala jsem to slovo. To já jsem byla to slovo. On skutečně po celou tu dobu znal mé jméno. Ale já jsem nebyla víla, a moje jméno neovládalo mou

vůli. Nikdo mě neovládal.

„Nejsem tvoje,“ sykla jsem.

Dveře se prudce otevřely. Stál v nich Jack, ztěžka dýchal a v ruce držel zlatou číši. „Tvůj nápoj.“

„Jacku.“ Popošla jsem k němu, vrávorala jsem, potřebovala jsem být někde jinde. Potřebovala jsem být někdo jiný. „Prosím, vezmi mě domů.“

„Tady nejsi v bezpečí před Temnou královnou, a nikdy nebudeš úplná. Nech mě vzít tě domů,“ ozval se Reth a jeho hlas prořízl chlad ve mně. On neměl na mysli můj byt.

Otočila jsem se k němu. Znal mě. Věděl, co jsem, kdo jsem. Za tohle mohl on - on a všechny ostatní víly. Zničily všechno, čeho se dotkly. Ale ke každé hře jsou třeba dva.

„Melinthrosi,“ pronesla jsem s čerstvou představou vraku auta na mysli, „odejdeš do Vílích říší a nikdy se nevrátíš sem.“ Podlité oči mu vystoupily z důlků a on popadl plechovku coca coly. Roztřeseně mechanicky popošel ke stěně, vytvořil dveře a provždy zmizel z tohoto světa. Šťastnou cestu. Doufala jsem, že jeho odchod do ústraní potrvá věčnost. Zasloužil si něco daleko, daleko horšího. Možná jednou, až vymyslím dostatečně zlý trest, ho znovu vyhledám.

Vzala jsem Jacka za ruku a bez zaváhání jsme vyšli ze dveří boxu. „Jestli tě ještě někdy uvidím, Rethe,“ řekla jsem, „zabiju tě.“

PRAVDA OSVOBODÍ - NEBO ZLOMÍ SRDCE

Táhla jsem Jacka za sebou, klopýtala jsem dolů po schodech a přes slzy jsem téměř neviděla.

Potřebovala jsem se odtud dostat, hned.

„Co se stalo?“ zeptal se a zamračeně se snažil otevřít ve zdi dveře. „Ublížil ti?“

Zavrtěla jsem hlavou, protože jsem nebyla schopná ani ochotná o tom mluvit. Lidé nás míjeli cestou na toaletu, ale já jsem nedbala na to, abychom dveře skryli a ochránili tak jejich vzácný malicherný pohled na svět. Proč by měli dál vést šťastnou, nevinnou existenci a nic netušit? Svět byl zrůdným místem. Zrůdným místem, v němž pro mě místo nebylo.

Konečně vyznačilo světlo dveře ve stěně. „Domů?“ zeptal se.

Stiskla jsem mu ruku, zavřela jsem oči před klaustrofobní temnotou Stezek a neotevřela jsem je, dokud jsme neprošli do mého mrňavého pokoje.

„Evie!“ Lease vyskočil z postele, tvář měl zbrázděnou starostí. „Kde jsi byla? Arianna mi volala kvůli tomu dopisu a říkala, že jsi nepřišla včera večer domů. A když jsem přijel, našel jsme tohle“ - zdvihl řetízek s mým železným přívěskem, který jsem nechala ležet uprostřed pokoje na podlaze - „a myslel jsem si, měl jsem takový strach, že Reth ?“

Zarazil se a pohledem sklouzl ze mě na Jacka, který mě dosud držel za ruku.

„Ty jsi byla s ním?“ Leaseův obličej změnil výraz a on tiše zaklel. „Myslel jsem si, že jsi zraněná nebo že tě unesli. Obvolával jsem každého, koho můj otec zná, a bylo mi špatně strachy. A ty jsi byla celou tu dobu s ním! Proč? Co jste dělali tak důležitého, že jsi nemohla ani zavolat? A proč jsi nepřišla nejprve za mnou, když ses dozvěděla tom Georgetownu?“

Zavrtěla jsem hlavou a po tváři se mi řinuly slzy.

„Nemohla jsem, já ?“

„Jemu jsi to mohla říct, a mně ne? Slíbila jsi mi, přísahala jsi, že už jsi se skrýváním čehokoliv skoncovala. Lhala jsi.“ Vypadal tak zraněně. Myslela jsem si, že se mi srdce už nemůže víc zlomit, ale když jsem viděla jeho oči, zabíjelo mě to.

„Nemohla jsem se ti podívat do očí: Leasi, to byl náš život - to bylo všechno! A já jsem selhala. Já jsem se tam nedostala. Nejsem dost dobrá.“

Vzal mě za ramena a odvedl mě od Jacka. „Evie, jsou i jiné možnosti. Tohle zamrzí, ale není to konec světa. Mezi námi se tím nic nemění. Nevím, proč si myslíš, že by se mělo něco změnit! Pořád ještě máme před sebou stejnou budoucnost.“

„Ne, nemáme! Nikdy jsme neměli stejnou budoucnost. Snažila jsem se ze všech sil to napravit, ale nikdy se nám to nepodaří. Já nejsem - já nejsem ani člověk. A ty taky ne, takže bychom měli přestat předstírat, že tohle bude někdy fungovat.“

Obličej se mu propadl. „Vždycky jsme věděli, že nejsme normální. Proč na tom najednou záleží? No tak jsem paranormální, a o co jde?“

„Ty to nechápeš!“

„A on ano?“ Lease ukázal zlostně na Jacka.

„Ne! Já nejsem paranormální, já nejsem nic! Jsem jen další vílí experiment, který se strašlivě nevydařil. A my nemáme společnou budoucnost, protože můj život skončí smrtí a zapomněním, a ten tvůj potrvá věčně!“

Ztuhl, ve tváři měl šokovaný výraz. „O čem to mluvíš?“

Zavřela jsem oči. Nedokázala jsem se mu dívat do obličeje, ne teď, a už nikdy. Nemohu ho mít a to zničilo všechno, co mi zbylo ze srdce. Byla jsem hloupá, pokud jsem si myslela, že bychom mohli být spolu. Tak hloupá. „Ty jsi nesmrtelný,“ zašeptala jsem. „Tvoje duše je jasná a zářivá a dokonalá a věčná. Ty nezemřeš. Nikdy.“

Lease stáhl ruce z mých ramen. Neotevírala jsem oči, nemohla jsem vidět výraz na jeho krásné tváři.

„Jak dlouho už to víš?“

„Od toho večera s plesem. Když jsem byla naplněná těmi dušemi, viděla jsem přímo na tu tvou, a - na tom nesejde. Je mi líto, že jsem ti to neřekla. Nechtěla jsem tě ztratit.“ Trpce jsem se zasmála, otevřela jsem oči a upřela jsem je do podlahy. „Ale bylo to nevyhnutelné, viď?“

„Evie, já - Co mám na tohle říct?“

„Ty na to přijdeš. Máš na to celou věčnost.“

Hlas měl zlostný, zoufalý. „Ale vždyť můžeme i tak?“

„Ne!“ Konečně jsem se mu podívala do vodových očí, těch očí, v nichž, jak jsem kdysi doufala, bude celá moje budoucnost. Jeho zoufalství bylo odrazem mého. Ale na rozdíl ode mě se on přes to přenese.

„Nemůžeme. Já nebudu jako tvůj otec, opuštěná, navěky lpící na jedné dokonalé lásce, která nemůže nikdy fungovat! Já nebudu taková. Miluju tě příliš na to, abych tě nutila, abys se mnou zkoušel zůstat, když vím, že budeš chtít jít dál. Ty budeš muset jít dál a stát se tím, čím být máš. Já zůstanu tady a budu čekat, až se to stane.“

Otočila jsem se k Jackovi, který otevřel dveře ve stěně a nastavil ruku. Chopila jsem se jí, neschopná odolat poslednímu pohledu na Lease.

Ten o krok ucouvl, nepodíval se mi do očí a tiše vrtěl hlavou.

„Je to v nejlepším zájmu všech,“ zašeptala jsem a přála jsem si, zoufale jsem doufala, že se mnou bude nesouhlasit, že mě zadrží, něco udělá.

On tam jenom stál.

A tak jsem vkročila s Jackem do temnoty.

ŠIPKOVÁ RŮŽENKA

Kam půjdeme?“ zeptal se Jack.

Uvědomila jsem si, že už nepláču. Nemělo to

vlastně smysl. Byla jsem zlomená, zbytečná slupka dívky. Celá moje existence byla chyba. Neměla jsem domov, neměla jsem rodinu, neměla jsem budoucnost. Neměla jsem nic. Cítila jsem pouze otupělost. Koneckonců, proč bych měla truchlit po ztrátě něčeho, co jsem především nikdy neměla mít?

Zavrtěla jsem hlavou, hlas mi zněl dutě. „Na tom nesejde.“

„Chceš, ehm, o tom mluvit?“

„Nerozuměl bys tomu.“ Nikdo by tomu nikdy nerozuměl, protože nikdo nebyl stejný jako já.

Ne, to nebylo správně. Vivian. Ona a já jsme byly

stejné. Přepadla mě náhlá, bolestná potřeba ji vidět. Opravdu ji vidět. Napadlo mě, zda ví o nás, o tom, co byli naši otcové. Ale ona by mi to řekla, kdyby to věděla. Teď jsem ji chápala víc než kdy předtím, odpustila jsem jí, co udělala. Já jsem mohla přinejmenším vyrůstat s iluzí normálnosti. Ona nikdy neměla život osvobozený od víl.

„Mohl bys ji někde najít? Nevím, kde je, ale MAZP ji někde skrývá.“

Jack se na mě v temnotě usmál. „Pokud ji skrývá MAZP, dovedu ji najít.“

Zabočil stranou a otevřel dveře do bílé chodby, kterou jsem až příliš dobře znala. Spěchali jsme k Raquelině kanceláři. „Počkej tady.“ Jack zahnul za roh a zmizel z dohledu.

Slyšela jsem ho klepat. „Jacku? Co se děje?“ zeptala se Raquel.

„Evie zmizela!“

„Cože? Jak to myslíš, zmizela?“

„Šel jsem ji navštívit, ale její upírka a ten hloupý kluk, co ho má ráda, panikařili. Nevědí, kde je.“

„Reth.“ Raquelin hlas prořízl vzduch tak hrozivě, že to trochu vyděsilo i mě. „Nedělej si starosti, Jacku. Postarám se o to. Nikdy jsem ji neměla vypouštět do světa bez ochrany. Ale já ji přivedu zpátky.“

Když se chodbou rozezněl zvuk jejích dusajících polobotek, vykoukl za rohem zubící se Jack. „Takže vzduch je čistý.“

„Mohl sis vybrat nějakou lepší výmluvu. Nechci, aby si dělala starosti.“

„Ále, uklidni se. Chceš se mnou slídit v její kanceláři, nebo se chceš schovávat na chodbě jako hodná holčička?“

Zamračila jsem se na něj a protáhla se kolem něj. Otevřel dveře Raqueliny kanceláře a vešel dovnitř, jako by mu to tam patřilo, posadil se k jejímu psacímu

stolu, opřel si o něj nohy a začal otevírat jednu ze zásuvek.

„Co vlastně hledáme?“

„Vivian? Ta bude… Nevím. Někde v bezpečí, kde se k ní nemohou dostat víly! A bude na lécích. A je paranormál kategorie sedm, pokud to pomůže.“ Výzkumní pracovníci MAZP budou nepochybně nadšeni informací, kterou jsem jim já mohla teď podat o sobě. Nikdy předtím nebyli s to mě řádně identifikovat. Měli štěstí; nevědomost je požehnání. Nebo přinejmenším méně bolí.

Vesele si pobrukoval, když procházel pořadače. Já jsem se ošívala, nervózní z toho, že se Raquel každou chvíli vrátí a já budu prozrazená. Zrovna teď jsem se jí nemohla podívat do očí. Bude se pokoušet postavit to na racionální bázi, uklidnit mě. Neexistoval způsob, jak tohle vylepšit. Nikdy ani nebude.

„Tak tady to máme. Železné křídlo.“

„Železné křídlo?“

„V zadržovacím oddělení je celá jedna sekce, kde jsou stěny obloženy železnými pláty. Kvůli tomu není možné otevřít tam vílí dveře.“

Zajímavé. Mohlo to být dobré vědět, dokud jsem byla ještě tady. Další příklad informací, které mi MAZP nesvěřila. Nikdy nebudu jedna z nich, nikdy nebudu skutečně členem. Ničeho.

Vzali jsme to do zadržovacích cel oklikou, pak jsme prošli dveřmi pro zásobování, které jsem se nikdy neobtěžovala otevřít. Děkovala jsem veškerému štěstí, které mi ještě zbylo (v tomto okamžiku se zdálo, že ho mnoho není), že jsme na nikoho nenarazili. Jack se zastavil před nenápadnými dveřmi; malá provizorní tabulka u nich nesla nápis „Sedm, lékařské“. Copak nemohli alespoň použít její jméno?

Otevřela jsem dveře a tam, na posteli uprostřed dokonale bílé místnosti, ležela osoba, která se nejvíce

blížila tomu, co bych kdy mohla označit za svou rodinu. Zvolna jsem k ní došla a zaregistrovala jsem myriády kapaček, přístrojů a monitorů, na něž byla napojena. A místo útěchy, kterou jsem hledala, mě přemohl pocit viny.

„Co se jí stalo?“ zeptal se Jack a opřel se o stěnu u dveří.

„To jsem udělala já,“ špitla jsem. Proč jsem se nesnažila se k ní více přiblížit? Mohla jsem ji zastavit, mohla jsem ji přesvědčit, aby přestala zabíjet paranormály. Místo toho jsem jí sebrala duše a nechala jsem jí jen s takovým málem, aby tak tak přežívala.

Ale kdybych nevzala ty duše, Lish by stále ještě byla uvězněná, nikdy by se nedostala na svobodu. Je to strašné. Proč jsem jen nemohla někdy někoho milovat a nemuset se bát všech těch pocitů, které ve mně vyvolávali?

Vzala jsem Vivianinu ledovou ruku do své, opatrně, abych nepohnula s kapačkami. „Ahoj, Viv.“ Odhrnula jsem jí pramen světlých vlasů za ucho, ale její oči zůstaly zavřené, jediným dokladem, že žije, bylo pípání monitorů. Její dech téměř ani nezdvíhal pokrývky.

„Víš,“ polykala jsem slzy a snažila se udržet hlas vyrovnaný. „Ukazuje se, že jsi měla celou tu dobu pravdu. My sem opravdu nepatříme, viď? Já jsem se snažila. Snažila jsem se tak usilovně, ale ?“ Pak přišly vzlyky, a já jsem jí opřela hlavu o rameno. „Mrzí mě to,“ plakala jsem a má slova byla dušená jejím nehybným tělem. „Tak strašně mě to mrzí.“

Po několika minutách jsem ucítila na zádech čísi ruku. Vstala jsem a otřela si obličej. Skvělé, tak teď, po tom všem, půjdu ještě ke všemu pryč a nechám ji tu s mokrou košilí.

„Ty za to nemůžeš,“ řekl Jack a hlas měl měkčí, než jsem u něj kdy zažila.

„To řekni jí.“

„Evie. Ty jsi nic z tohohle neudělala. To udělaly víly.

Mohou za to ony. Za všechno.“

Zavřela jsem oči. Jenom se snažil, abych se cítila líp.

Tohle jsem jí udělala já.

Ale na druhou stranu na Jackových slovech něco bylo. Kdyby ji víly nevychovaly tak, jak ji vychovaly. Kdyby se ji nesnažily poštvat proti mně, nemusely jsme zažít tuhle konfrontaci. To ony ji zlomily, zdeformovaly ji, až nemyslela na nic jen na to, jak ukrást životní energii každému paranormálovi, který jí přišel do cesty.

Píp, to především ony nás udělaly.

Byla to jejich vina, že já jsem tahle věc, tahle studená, prázdná slupka, která nikam nepatří. To ony mohou za to, že tady Vivian leží, že už se nikdy neprobere. To ony mohou i za to, že Arianna byla odsouzená k věčnému životu, který nikdy nechtěla. Všichni lidé, které upíři zabili nebo přeměnili v průběhu staletí. Všechny děti jako Jack, který se ztratil, byl přinucen žít mezi vílami jako jejich mazlíček - nebo ještě něco horšího. Moje matka, která zmizela nebo je mrtvá, ale je pryč a nikdy nebude moje.

To všechno je jejich vina.

„Nenávidím je,“ zašeptala jsem.

„Jistěže ano.“ Jack mi ovinul paži kolem ramen. „No tak, měli bychom jít, než Raquel přijde na to, že jsi se mnou.“

Přikývla jsem a naposledy jsem stiskla Vivianinu ruku.

Vyšli jsme zpátky po chodbě, míjeli jsme otevřené cely, které jsem předtím ignorovala a z nichž většina byla prázdná. Vyděšeně jsem nadskočila, když jsem uslyšela hlas.

„Liebchen.“ Za dveřmi střeženými elektrickým polem stál superupír. Usmál se s jedním koutkem úst

zdviženým, oči měl lenivě napůl přivřené. Nestál tak zpříma jako předtím, a dokonce i jeho mimikry bylo teď chorobně, nezdravě bledé. „Vypadáš nešťastně. Pojď sem dovnitř za mnou, nech mě odvést tě z tohoto světa, ty moje malá příšerko.“

Bezvýrazně jsem se na něj dívala. Tak sem ho umístila Raquel, aby si byla jistá, že už se nedostane ven. Jack zakoulel očima a upíra odehnal, chytil mě za ruku a táhl mě po chodbě dál. Sledovala jsem upíra, dokud jsem mohla, mrazilo mě z výrazu v jeho očích, ze vzpomínky na to, jaké to bylo, když jsem z něho trochu vysála.

Jeho slova mi zněla v uších. Malá příšerko. Byla to pravda.

Jack našel nejbližší chodbu, která nebyla obložena železem, a udělal dveře. Neohlédla jsem se, když jsme jimi procházeli. Už nikdy do Střediska nevkročím. Potlačila jsem zachvění z temnoty Stezek a zavřela jsem oči.

„Ty to tady opravdu nenávidíš, co?“ zeptal se.

„Takhle si představuju peklo. Ne oheň a síru, jen černotu a prázdnotu a věčnou samotu.“

Zasmál se. „Tak peklo, jo? No, doufejme, že budeme záhy s to tuto teorii vyvrátit. Mimochodem, kdyby bylo peklo, byl bych tam s tebou?“

„Nevím. Jestliže peklo vyžaduje věčné trápení místo mučení, možná ano.“

„Mám tě den ze dne radši. Ale ani jeden z nás nepatří do pekla. My jsme oběti.“ Usmál se, poslední slova byla prosycena jedem. „A pokud jsme tu a tam zlí, no, určitě budeme ospravedlněni.“

Napadlo mě, zda se mě snaží utěšit kvůli Vivian, ale on se díval do dálky, jako by předvídal budoucí špatnost. Co chce, abych zapálila tentokrát? Nemyslím, že bych měla chuť na další zkázu.

Otevřel dveře do svého pokoje ve vílích říších.

Zhroutila jsem se na tmavozelený sametový gauč.

„Můžu prosím usnout a už nikdy se neprobudit?“

„Myslím, že to už obstarala tvoje sestra.“ Zamračila jsem se na něj a on zdvihl ruku. „Promiň. Citlivé téma. Co kdybych donesl něco k jídlu?“

Neměla jsem hlad, ale potřebovala jsem být chvilku o samotě a vypnout. Jack byl strašně nabitý energií, neustále mluvil, neustále byl v pohybu. Vyčerpával mě, i když jsem se necítila takhle. Přesto však mi připadal jako jediný přítel, který mi na světě zbyl, a byla jsem mu vděčná. Rozuměli jsme si. „Opravdové jídlo, prosím. Tohle je poslední místo, kde bych chtěla být upoutána po zbytek svého ubohého života.“

„Tvé přání je mi rozkazem.“ Zmizel zdí a já jsem si lehla na záda, zavřela jsem oči a nutila jsem se nemyslet na nic, už nikdy. Kdybych tak mohla spát, spát a nemuset myslet na budoucnost bez Lease. Na prázdnotu ve mně. Stačilo by mi to.

Už jsem skoro usínala, když mě za ramena popadly ruce s nehty ostrými jako žiletky a mrštily mnou přes místnost.

Paží jsem narazila na roh stolku s nechutným zapraštěním a zůstala jsem omámeně ležet na podlaze. Cítila jsem, jak mi z ramen rozdrápaných nehty teče krev. Co se děje?

„Vstaň,“ zaskřípal na mě Fehlin příšerný hlas. „Chci vidět, jak těžce tě můžu ranit a nezabít tě přitom.“ Podívala jsem se do jejích horečnatých očí a ona se na mě usmívala. „Bez kolika končetin můžeš žít?“

Zajela mi rukou do vlasů a zvedla mě z podlahy. Vykřikla jsem, paže mě pálila bolestí z tohoto pohybu. Chytila jsem se za ni a Fehlin obličej se rozzářil krutou radostí. Popadla mě za paži právě v místě, kde byla zlomená, a já jsem vykřikla. Před očima mi plavala světla. Nedokázala jsem snést tolik bolesti; omdlím. Chtěla jsem omdlít.

„Evie!“ vykřikl Jack. „Nenech ji, aby ti tohle dělala!

Braň se!“

Fehlin obličej byl těsně před mým, dech měla horký a ničivý. Skrze mou bolest ve mně vzplál vztek, vztek na tuto vílu a na to, co udělala mně, co udělala Vivian. Co takoví jako ona udělali světu. Přiložila jsem jí zdravou ruku na hruď. Bylo načase dokončit to, co Viv začala.

Otevřela jsem kanály a Fehl vytřeštila oči šokem a strachem. Projelo mnou vzrušení, když jsem viděla její obličej. Zasloužila si vypadat takhle.

Její duše se spojila s mou v návalu energie a čehosi povědomého, moje jiskry a proudy se dmuly, aby jí mohly vyjít vstříc, vítaly ji, chtěly, abych se do ní vnořila. Její duše byla tmavá, divoká a neklidná, vítr věčně vyjící temným kaňonem. Mohla jsem chutnat její temnotu, to, jaké by bylo, kdybych ji vlastnila.

A v tom okamžiku jsem věděla, že nechci ani kousek Fehl uvnitř sebe.

Odstrčila jsem ji a ona se otřásla, schoulila se na zemi a ovinula si kolem sebe paže.

„Co to děláš?“ křičel Jack.

Třásla jsem se, vyčerpaná úsilím, jež jsem musela vyvinout, abych uzavřela spojení dřív, než si vezmu jakoukoliv část Fehliny duše. Zavrtěla jsem hlavou, neuvěřitelně vyčerpaná, s paží, která mě bolela tolik, že jsem téměř neviděla. „Nechci s ní mít nic společného. Denfehlath,“ řekla jsem a ona prudce zdvihla hlavu a poslouchala. „Jdi pryč a už nikdy se nepřibližuj ani ke mně, ani k Jackovi.“

Trhla sebou, pohyby měla strnulé a nucené jako živoucí loutka, a zmizela dveřmi ve zdi.

Klesla jsem na podlahu a celá jsem se chvěla.

„Proč jsi ji nezabila?“ Jack se na mě nevěřícně a zlostně díval. „Po tom všem, co udělala?“

„Ty tomu nerozumíš. Chystala jsem se jí vzít duši.

Ale já nechci ani kousek z ní v sobě, Jacku. Vílí duše by byla horší než vůbec nic.“

Vypadal, jako by chtěl vybuchnout, pak zhluboka vydechl. „Tak dobře.“ Sedl si na podlahu vedle mě a vzal mou zdravou ruku do své. „Na tom stejně nesejde. Ne poté, co teď uděláme.“

„Co uděláme?“

Tváří se mu rozlil blažený úsměv, který změnil jeho uličnický obličej v andělský. „Zachráníme svět, Evie. Postaráme se, aby už víly nikomu neublížily, už nikdy.“

TEROR S DOLÍČKY

Zmateně jsem zavrtěla hlavou. „Jak to myslíš? Jak chceš zastavit víly? Já je nebudu vysávat.

Ani jednu z nich. A kromě toho, i kdybych chtěla, nikdy se mi nepodaří dostat je všechny.“

„Je to daleko jednodušší. Jednoduché, a evidentní.

Ony sem nepatří; my je pošleme někam jinam.“

„Nebudou se snažit vrátit? Mohou si udělat dveře.“

„My nepoužijeme dveře. Ty uděláš bránu. Ony mohou vstupovat do vílích říší a na Zemi jedině svými dveřmi. Když jim uděláš bránu někde jinde, nebudou s to se vrátit.“

Jak věděl o bránách? Nedokázala jsem si vzpomenout, zda jsem mu o nich řekla nebo ne. Možná mu o nich řekla Raquel. Tak či onak zjevně

nechápal, jak brány fungují.

No, jistěže to nechápal. Ani já jsem neměla představu, jak fungují, a to jsem jednu udělala.

„Já to opravdu neumím udělat, myslím, že ne. A kromě toho není to snad to, co chtěly? Reth vždycky mluvil o tom, že je pošlu zpátky tam, odkud přišly. Já právě teď, nebo vlastně vůbec nikdy, nemám příliš chuť pracovat s nějakou vílou. A nemám náladu je ob šťastnit tím, že jim otevřu lesklou novou bránu do míst, kam chtějí jít, ať už je to kamkoliv.“

„Jsou i jiná místa, kam by se daly poslat.“ Jack měl dosud na tváři úsměv, ale tón měl chladný, hrozivý.

Zavrtěla jsem hlavou. On to pořád nechápal. „Ale jak bychom je vůbec přinutili, aby tou bránou prošly? A kde bych ji otevřela? A především jak bych ji otevřela? Udělala jsem to pouze jednou, a to se prostě tak nějak stalo.“ Tu noc, kdy jsem propustila všechny duše, jež sebrala Vivian, na mě ta brána ve hvězdách volala. Duše všech těch paranormálů, které Viv ukradla, mě změnily, pomohly mi vidět věci, které jsem předtím neviděla a od té doby také ne. Pochybovala jsem, že dokážu tu bránu znovu najít - nebo jakékoliv jiné, pokud nějaké jiné byly.

„Zklidni se, Evie. Já jsem si to všechno promyslel. Do vílích říší vede ze stezek jenom jedna cesta. Vzpomínáš si?“

Přikývla jsem a vybavilo se mi, jak jsem se cítila, když mi ji Jack ukázal.

„Výborně. Ty dveře se otevírají do jakékoliv oblasti, ale pořád jsou to tytéž dveře. Takže kdybys otevřela bránu na stejném místě…“

„Víly by jí prošly, aniž by chtěly.“ Třeštila jsem na něj oči a konečně jsem to pochopila. Bude to jako dveře do pasti. Brána, která bude pastí.

„Přesně tak! Konfrontace nebude třeba. Proklouznou tou bránou, než vůbec přijdou na to, co

se děje.“

„Myslím, že to by mohlo fungovat.“ Zamračila jsem se. „Ale i kdybych přišla na to, jak to udělat znovu, neměla bych na otevření brány dost energie. Předtím jsem měla všechny ty duše od Vivian.“

Povytáhl obočí. „A ty mi tvrdíš, že nemáš v sobě nějaké proudy navíc?“

Ten upír, ta sylfa, a fosegrim: fragmenty jejich duší mnou proudily. „Možná trochu, ale ne úmyslně. No, myslím, jako že jsem to musela udělat. Ale nestačí to.“

„Jak to víš, když jsi to ani nezkusila?“

„Možná bych to zkusit mohla.“

„Hodná holčička! A když to nepostačí, můžeme si obstarat nějaké navíc. Stejně je škoda, že jsi poslala Fehl pryč. Mohli jsme použít ji.“

„Takhle to není.“ Přimhouřila jsem oči, protože jsem se cítila nesvá z toho, jak přezíravě přistupuje ke kradení duší.

„Ale jdi!“ Popadl mě za zdravou ruku a protáhl mě stěnou a na Stezky. Skoro při tom poskakoval. Klopýtala jsem za ním, příliš unavená, příliš ohromená, abych dokázala protestovat. „Jsme tady.“ Usmál se na temnotu před námi; poznala jsem pocit dveří.

„Takže je pošlu domů?“ Byla jsem rozpolcená. Na jedné straně to bylo to, co chtěly. Ale na druhé straně budou pryč. To nemohlo být něco špatného. „Jak poznám, kterou bránu mám použít? Možná nebude jenom jedna.“

Jack se ke mně obrátil, oči měl horečnaté. Cosi v jeho tváři mi připomnělo Fehl, a žaludek se mi nervózně stáhl.

„Ty je nepošleš domů. Přečetl jsem si všechno, co existuje o branách a portálech, a pro ně je mnohem lepší místo určení.“

„A to?“

„Peklo, pochopitelně.“ Zesinala jsem a on mi stiskl ruku. „Uvažuj o tom, Evie. Proč by měly dostat to, co chtějí, po tom všem, co udělaly? Vytvořily upíry. Zničily Vivian. Zkazily život tobě a ukradli můj. Příliš špatné pro nebe a příliš dobré pro peklo už tady neplatí

– pokud si nějaké stvoření, které je naživu, zaslouží věčná muka, tak jsou to ony. Zasloužily si to. Ony tě udělaly, násilím tě přivedly do tohoto života, jen abys jim mohla otevřít bránu. Takže pusť se do toho - otevři nějakou bránu!“

„Já nevím.“ Jedna věc byla se jich zbavit, ale odsoudit je všechny do pekla, které jsem podle Jacka dovedla najít?

„Jistěže víš! Musíš vědět! Máš ponětí, jaké bylo vyrůstat s nimi? Zoufale toužit po lásce, po pozornosti, po čemkoliv? Zbožňovaný, pak odložený, jak je zrovna napadlo? Tohleto mi dělaly… co já jsem byl ochotný pro ně všechno podstoupit. A přesto jsem v jejich očích nebyl nic - dokonce ani mazlíček ne. Netvrď mi, že si to nezaslouží! Viděla jsi přece Temnou královnu, co dělá! Myslíš, že všichni ti lidé si zaslouží peklo, v němž žijí? A ty mi to nepomůžeš napravit?“

Před očima se mi kmitnul výraz ve tvářích těch lidí, děsil mě, užíral mě. Víly je zbavily všeho - dokonce i jejich svobodné vůle. A není to snad to, co víly dělají vždycky? Odnímají možnost volby, nutí nás hrát jejich nechutné hrátky?

„A co Reth?“ Jackův hlas byl nyní měkčí, neústupný.

„Po všem, co ti udělal, to, jak se snažil tě přimět, abys ho následovala? Můžeš se doopravdy podívat na svou jizvu a nechtít, aby odešel navždy?“

Zvolna jsem přikývla a pohlédla na své zápěstí. Víly byly zlé. Bolest v mé zlomené paži, z níž se mi dělalo nevolno, toho byla dalším svědectvím. Už na ně nebudu myslet pouze jako na amorální bytosti. Možná nemají stejnou představu o životě jako lidé, ale jsou v

lidském světě. My nejsme ti, kdo deformuje jejich zákony, jejich životy, jejich práva. A kdyby byly pryč, já bych byla konečně v bezpečí. Už bych se nemusela bát, co dalšího plánují, co se snaží udělat, jak na mě zaútočí příště. Jack má pravdu.

Ale když jsem na to pomyslela, nedovedla jsem si vzpomenout, že bych Jackovi povídala o své jizvě. Ani že bych mu říkala nějaké podrobnosti o Rethovi. Ani o tom, že víly udělaly upíry. A teď jsem si byla jistá, že jsem se nikdy nezmínila o bránách.

„Jak ses o tomhle všem dozvěděl?“ zeptala jsem se.

„Už jsem ti to říkal - strávil jsem spoustu času studiem záznamů MAZP, vílích kouzel.“

„Moment, ty jsi si četl o mně?“

„Je to jako Stezky. Naučil jsem se, jak je používat, protože to znamenalo svobodu. A prostudoval jsem si tebe, protože to znamenalo - znamená - totéž. Svobodu od víl, navždy.“

Ruka, kterou měl na mé, byla napjatá, zoufalá. Jak dlouho mě sem vedl? Možná má pravdu, nevěděla jsem to, už se to ani nedozvím, ale nemohla jsem to udělat hned teď. „Musím - musím přemýšlet.“ Cítila jsem přílišnou bolest na to, abych na to přišla na místě.

„Ne. Musíme to udělat hned. Nenech víly ublížit ještě někomu jinému. Hledej bránu. Hmatej, a ucítíš ji. Přijde k tobě. Vím, že to tak bude.“

V hlavě se mi rojily další možnosti, které se přede mnou otevřely ve chvíli, kdy Jack navrhl otevření brány. Věděla jsem, že s trochou snahy bych dovedla najít bránu.

Brány.

Stovky a tisíce, nekonečné možnosti, a všechny byly na dosah. Cítila jsem cosi jako vábení Temné královny, nevyhnutelné, těžké, pohlcující. Mohla jsem otevřít kteroukoliv z těchto bran a ztratit se provždy.

Nebo provždy zatratit celý jeden rod.

Zatímco v onu noc s Vivian na mě ona jediná správná brána volala, teď mi připadalo, že mě volají různé brány, oslovují mé smysly, prosí, aby byly otevřeny. Možná byly brány, které jsem nalézala, odrazem zmatku ve mně. Možná proudění Stezek, jejich samotná podstata, podporovala brány do… temnoty.

„Mysli na Ariannu,“ zašeptal Jack, „Mysli na Vivian. Mysli na svou matku. Na to, co jí víly udělaly, jak ji zneužily, opustily, pak zapomněly na tebe. Kvůli nim je provždy ztracená, a ty jsi ji nikdy ani nepoznala.“

Zavřela jsem oči. Jak věděl Jack o tomhle? Záleželo na tom? Víly si to zasloužily; bylo nutno je zastavit. A já tím prospěju, ochráním tolik nevinných lidí. Chaos, který se mě zmocňoval až ke konečkům prstů, mě však děsil. Co když nebudu mít potřebnou energii, abych zavřela to, co jsem otevřela? Nevěděla jsem možná nic o bránách, ale věděla jsem, že si zahrávám se silami, které jsou mnohem větší a mohutnější než já. Nechtěla jsem něco takového nechat otevřeného.

„Nevím, jestli to dokážu udělat.“

Jack si popuzeně vzdychl. „Dobře, potřebuješ víc síly? Co ten šílený upír? Ten by mohl stačit, ne?“

„Cože, ty ho chceš použít jako nějakou živou baterii?“

„Copak si to nezaslouží?“

Mnula jsem si čelo a snažila jsem se uvažovat. Jistě, ten upír zabíjel ubohé trollí děti, které se nemohly bránit, a snažil se zabít i mě, ale… Ale co? Proč bych neměla? Vždyť to není tak, že už bych si trochu nevzala. A mimochodem, celý svůj život jsem byla zneužívána - MAZP, vílami. Jistěže by byl upírův život správně využit k tomu, aby zbavil svět hrozby v podobě víl. On si samozřejmě nezasloužil svou nesmrtelnou duši. Neměl s ní nic společného, vůbec k ničemu mu nebyla. Stejně jako víly byl zrůda. Jakže

zněla jeho slova? „Zabiju je všechny.“ Byl beze zbytku upnutý na ničení ostatních nesmrtelných paranormálů jen kvůli tomu, čím byli.

„Och,“ vypravila jsem ze sebe tiše. Je to skutečně zrůda, za to, že nenávidí ostatní tvory lpící na vlastní existenci. Volání neviděných bran kolem mě vířilo, bzučelo mi pod víčky a působilo mi svrbění v prstech, ale místo toho, aby mě vábilo, ve mně vyvolávalo nevolnost. Jak jsem o tomhle mohla uvažovat? Kdo jsem já, abych mohla rozhodovat o tom, jaký osud by měly mít víly? Nemohla jsem odsoudit celý jeden rod tvorů do pekla za to, čím byli.

Já jsem měla na vybranou a nezměním se ve zrůdu ve jménu ochrany nevinných. Ztratila jsem ze sebe toho za těch několik posledních týdnů tolik, zvolna, ale jistě se to odlamovalo. Ztratila jsem svou minulost, svou budoucnost, svůj domov, ale tenhle poslední kousek - tenhle můj smysl pro správné a nesprávné ?, ten byl lidský. Lidský, a nikdo mě o něj nemůže připravit.

Myslela jsem na Lease a na to, o čem jsme tolikrát mluvili, když jsme se dohadovali o metodách jeho otce v protikladu k metodám MAZP. Neplatily žádné absolutní pravdy. Nebylo možné zařadit něco striktně do kategorií „dobré“ či „špatné“. Superupír byl špatný, Arianna byla dobrá. Ale oba byli upíři. Bez ohledu na to, co některé víly dělaly (a já jsem se nehodlala přít o to, že Temná královna si peklo zaslouží), neznamenalo to, že byly všechny nenapravitelné.

Pohlédla jsem na Jacka, jehož cherubínský obličej byl zkřiven dychtivostí a hněvem. On dopouštěl, aby ho jeho nenávist k vílám ničila, stejně jako Vivian dopustila, aby její trpkost vůči světu zničila ji. Nedopřeju vílám toto vítězství. Ať se v mém životě stane cokoliv, stále ještě to je můj život, a nikdo - ani Reth, ani Jack - mě nepřinutí, abych se stala někým,

koho nepoznávám.

„Nemůžu,“ řekla jsem měkce, protože jsem chtěla, aby zklamání bylo pro Jacka lehčí. „Není to správné. Víly jsou strašné, ale já nejsem jejich soudce. Možná kdybych věděla, jak je poslat domů, ale neuvrhnu je do pekla za to, co jsou.“

„Co to povídáš?“ Jackův hlas byl tichý rozechvělý. Teď neměl ve tváři ani stopu svého odzbrojujícího úsměvu.

„Nemohu to udělat. Ta místa - já je cítím a nemohu to udělat, nemohu tam poslat nic.“

Nadskočila jsem, protože mě vylekalo, když se Jack řezavě zasmál. „Ty nemůžeš? Ty nemůžeš? Já jsem žil posledních třináct let v pekle, a ty se vzpíráš poslat ty démony tam, kam patří?“ Stiskl mi ruku tak tvrdě, až mě to zabolelo. „To bohužel nemůžu přijmout. Ne po vší té práci, kterou jsem vynaložil na to, abych tě sem dostal.“

Nikdy mě nenapadlo se bát Jacka, hloupého Jacka předvádějícího hvězdy, ale když jsem se mu podívala do očí, poznala jsem, že paranormálové nejsou jedinými zrůdami na tomto světě. „Můžeme někam jít a promluvit si o tom?“

„Ne, nemůžeme nikam jít a promluvit si o tom.“ S úšklebkem napodobil můj hlas. „Víš, jak dlouho mi trvalo to naplánovat? Ukrást vílám knihy kouzel, vlichotit se do MAZP, přesvědčit Raquel, aby tě přivolala zpátky? Kolik misí jsem musel zmařit, kolik problémů jsem musel vytvořit, aby byla dostatečně zoufalá a povolala tě zpátky? A máš představu, vůbec nějakou představu, jak těžké je vystopovat sylfu?“

„Ty jsi - to jsi byl ty?“ Všechny věci mi začaly do sebe zapadat - strašlivé věci. Onu noc ve Středisku nehledala ta víla mě. Hledala Jacka kvůli tomu, že ukradl její knihy. Reth skutečně nestál za žádným z těchto útoků.

„Najít toho fosegrima bylo o něco snazší, ale skoro jsem se utopil, než jsem mu vysvětlil, co po něm chci. A ty sis přesto nevzala skoro nic! Pak jsme měli štěstí, že jsme narazili na toho upíra. Měla jsi víc než dost času ho vysát ve Švédsku, ale ne, ty jsi mu řekla, aby utekl, takže já jsem ho v bezvědomí musel o halloweenu vláčet po Stezkách. Radši po mně nechtěj, abych připomínal Fehl. Celý svůj pitomý život čekám na jméno nějaké víly, a pak použiju svůj jediný příkaz se jménem k tomu, abych jí nařídil, že ti má ublížit, ale nezabít tě, a co uděláš ty? Zapudíš ji! Nebe a peklo, Evie, ty nejsi k ničemu!“

Šokovaně jsem na něj zírala. „Celou tu dobu. Ty jsi mnou manipuloval, snažil ses mě přimět - jak jsi mohl?“

„Pro všechno to dobré, co mi to přinášelo!“ Tvář mu hořela nenávistí. „Otevři tu bránu! Hned.“

„Neotevřu!“

Uvolnil stisk mé ruky a já jsem pocítila nový nával paniky. „Jacku, já ?“

„Co jsi mi to povídala o svém osobním pekle? Být navždycky ztracená na Stezkách!“

Z očí mi vyhrkly slzy. „Prosím.“

„Otevři tu bránu.“

„Prosím, vezmi mě domů. Prosím.“

Na tváři se mu znovu objevil jeho úsměv s dolíčky, zlý ve své nevinnosti. „Ty nemáš domov. Ale fér je fér. Ty nepošleš víly do pekla, já tě nechám v tom tvém.“

„Ne!“ vykřikla jsem a snažila jsem se ho chytit za ruku oběma svýma. Vyjekla jsem bolestí ve zlomené paži. On se z mého stisku bez námahy vymanil a obdařil mě posledním zazubením, než ucouvl do temnoty pryč ode mě.

A pak jsem zůstala sama.

ZDRAVÍM, PEKLO

Byla jsem sama.

Byla jsem sama na vílích stezkách.

Jakmile je spojení přerušeno, nikdy už se nenajde ta druhá osoba. Nikdy. Už nikdy. A nikdo nebude s to mě najít v nekonečné prázdné temnotě. Všechny ty případy, kdy jsem se vzbudila, v panice a zpocená z této noční můry, a teď…

Och, prosím, prosím, ať je to jen noční můra.

Horečně jsem se rozhlížela kolem sebe. Třeba bych mohla Jacka znovu najít. Třeba je to, co jsem slyšela o stezkách, lež, jen další věc, kterou mi namluvila Raquel, abych nedělala problémy při transportech.

„Jacku?“ zavolala jsem a můj hlas zněl temnotou téměř děsivěji než to ticho samé. Protože můj hlas odezněl

bez ozvěny, pohasl jako světlo, ticho na mě dopadlo ještě tíživěji, jako hmatatelné břímě na mých ramenou.

Měla jsem na výběr. Musela jsem mít na výběr. Ty dveře! Byli jsme těsně u dveří do Vílích říší. Natáhla jsem ruku, rozechvělá a zoufalá, a snažila jsem se je nahmatat. To jediné, co jsem cítila, byly úponky bran do chaosu - pekla ?, těch strašlivých, zlých míst, kam Jack chtěl, abych poslala víly.

Co když se budu snažit otevřít dveře a místo toho otevřu bránu?

Och, píp, já jsem byla v pekle a mými jedinými možnostmi dostat se z něj byla rovněž pekla.

Bude to v pořádku. Někdo mi pomůže. Někdo mi musí pomoct.

„Reth!“ Náhle jsem zoufale toužila uvidět jeho zlatavý obličej. „Lorethane!“ vykřikla jsem, i když jsem věděla, že to nebude fungovat, ale doufala jsem, že možná, nějak, stále ještě slyší na své staré jméno.

On pro mě přijde. Řekl mi to sám: vždycky ví, kde jsem. Bude to vědět, a přijde. Musela jsem jenom počkat.

Není to už dost dlouho?

Jistě to bylo dost času na to, aby mě našel.

Počítala jsem do tisíce, načasovala jsem si dýchání podle čísel.

Dva tisíce. Tři tisíce. Zemřu.

Čtyři tisíce.

Zemřu, tady v tiché temnotě, sama. Pět tisíc.

A nikdo se to nikdy nedozví. A nikdo se o to nebude zajímat.

Šest tisíc - kde ksakru jsi, Rethe?

Nepřicházel. Dech se mi zrychlil, srdce mi pulzovalo

v hrudi příliš rychle, snažilo se vybušit si cestu ven z mého těla. Popošla jsem o krok, pak o další, poté o další a další a další, utíkala jsem, ale do vlasů mi nefoukal vítr, necítila jsem žádný pohyb s výjimkou svých nohou, které šly a šly…

Nikam.

Nebylo kam jít. Já jsem byla to jediné, co tu existovalo. Pohlédla jsem dolů a zasáhla mě vlna závrati. Jak jsem mohla vědět, zda vůbec na něčem stojím? Co když padám, co když jsem celou tu dobu padala, co když budu zde v temnotě padat po celou věčnost?

Dřepla jsem si, schoulila jsem se do fetální pozice. Všechno bylo zmrtvělé, znecitlivělé. Dokonce ani zlomená ruka už mě nebolela. Necítila jsem kolem sebe nic a uvažovala jsem, co mě asi zabije dřív. Žízeň? Hlad? To, že konečně narazím na dno této propasti? Nebo co když vůbec nikdy nezemřu - co když tady budu ležet ve tmě navždy?

Prsa jsem měla sevřená, příliš sevřená, tlukot mého srdce mi působil skutečnou bolest. Zemřu na infarkt.

Zemřu.

Zemřu, a nikdy už neuvidím Lease. On se nikdy nedozví, co se se mnou stalo. Nikdy mu nebudu moct říct promiň ani jak moc jsem ho milovala a jak ho budu vždycky milovat, i kdybych ho musela opustit. A Raquel, Arianna, David, dokonce Vivian a Carlee - opouštím je všechny bez jediného slova vysvětlení. Tak zoufale jsem se snažila zjistit, kdo jsem, nalézt své místo ve světě, že jsem lhala a nechala jsem za sebou lidi, kteří mě milovali a byli ochotni poskytnout mi nějaké místo ve svém srdci bez ohledu na to, kdo nebo co jsem byla.

Teď bude ubohá Vivian provždy sama ve svých snech. Možná budu před smrtí spát a ještě jednou, naposledy ji navštívím. Líbilo by se mi to.

Dokázala jsem si představit Lease s Davidem a Ariannou, jak si dělají starosti. Leaseův obličej - nenáviděla jsem se za to, co to udělá jemu, co jsem mu už udělala já. Jak jsem mohla být tak sobecká, tak dlouho mu lhát? Zasloužil si možnost se rozhodnout, ale já jsem ho o ni připravila tím, že jsem před ním skrývala pravdu, stejně jako ji tolik lidí skrývalo přede mnou. Jistě, on si mě nevybral, nevybere si mě, ale byla to jeho možnost volby. Přinejmenším po tu dobu, kterou bychom měli, bych byla šťastnější, než kdy po zbytek života budu.

A měla jsem zamykací skříňku. To také něco bylo.

Zhluboka, třaslavě jsem se nadechla a snažila jsem se zklidnit tlukot svého srdce. Pokud mám zemřít, chtěla jsem, aby to bylo alespoň v poklidu. Budu tady ležet a zemřu s myšlenkou na Lease, Raquel, Ariannu a Davida. Upadnout do zapomnění prostoupená láskou k nim nebyl špatný způsob odchodu.

Usmála jsem se a vzpomněla si, jak se Arianna obořila na Retha a byla za svou snahu vržena na strom. Je škoda, že nikdy nezjistíme, zda Cheyenne a Landon skončili spolu. Kvůli Arianně jsem doufala, že ano. Ona už tak zažila ve svém životě a smrti dostatek zklamání.

David a jeho směšná víra ve všechny kolem něj, jeho nehynoucí láska k paranormální bytosti, která mu ji nikdy neoplatí stejně, nemůže ji oplatit. Nebyl hloupý ani naivní. Milovat někoho beze zbytku jako on bylo statečnější, než bych do něj kdy řekla.

Raquel. Její měkký španělský přízvuk a její nekonečný arzenál vzdechů. Napadlo mě, který asi použije, až už se nikdy nevrátím. Neuvažovala jsem o tom, zda bude smutná. Teď jsem to věděla, věděla jsem, že jsem pro ni byla zrovna tak dcerou jako ona pro mě matkou. A i když jsme obě dopadly špatně, no, čím více jsem toho viděla z normálního života, tím víc

jsem si uvědomovala, že to je typické.

A Lease. Můj Lease. Stačilo mi pomyslet na jeho tvář. To postačí k tomu, aby mě to v té temnotě udrželo při zdravém rozumu. Vždy to ve mně vzbuzovala pocit, že nejsem prázdná. S Leasem jsem nikdy nebyla prázdná.

Srdce se mi zklidnilo, bolest nahradilo cosi nového: jakýsi podivný jemný tah, jako bych byla jehla v kompasu. Čím víc jsem myslela na lidi, které jsem milovala - zvláště Lease ?, tím silnější to bylo. Chtěla jsem ho. Chtěla jsem s ním být víc než cokoliv na celém světě.

Vstala jsem, příliš vyděšená na to, abych uvažovala o tom, co dělám, příliš vyděšená na to, abych mohla doufat. Šla jsem za tím pocitem a myslela jsem na Lease. Připadalo mi, jako bych ho držela za ruku. Jako bych ho viděla před sebou. Ty vzácné chvíle, kdy kolem mě nebylo nic kromě něj. Způsob, jakým se smál. Výraz v jeho očích, když se chystal říct něco, co se mu zdálo chytré. Způsob, jakým se na mě díval, když jsem mluvila, jako bych já byla všechno, co kdy na tomto světě chtěl.

Zavřela jsem oči, šla jsem vpřed se zdravou rukou zdviženou a usmívala jsem se, šla jsem za tím pocitem. Držela jsem se v duchu své představy Lease, kolem nějž byli Arianna, Raquel a David. Ta představa mi připadala jako konkrétní místo, měla jsem pocit, jako by to bylo něco, co v mých představách bylo domovem. Mrtvý vzduch přede mnou se rozčeřil, zpevnil. A já jsem klopýtla a vypotácela jsem se z temnoty přímo k Leasovi.

K mému Leaseovi.

A on mě pak držel, a já jsem plakala, a Raquel a David a Arianna tam také byli. Lease mě hladil po vlasech a dokola opakoval pořád totéž.

„Je to v pořádku, jsi doma. Jsi doma.“

A já jsem poprvé v životě věděla, že to je pravda.

SEJDEME SE UPROSTŘED

Vážně, ty spratku malý,“ řekla Arianna, která opatrně dokončovala poslední úpravy na mé

dlaze, „kdybych byla věděla, že budeš tak náročná na údržbu, nepřistoupila bych na to, že s tebou budu bydlet.“

Usmála jsem se se zaťatými zuby, abych přemohla bolest. „Mám tě ráda, Ar.“

„Jsi mimochodem idiotka. Kdybys mě nechala si s tebou promluvit, vysvětlila bych ti, že jsem si dovolila sestavit za tebe žádost o přijetí na Americkou univerzitu a Univerzitu George Washingtona, které jsou obě kousek vlakem od Georgetownu.“

„Ty - cože?“

„A když tyhle nevyjdou, jsem víc než ochotná použít na úředníka, který rozhoduje o přijetí, své upíří triky. Jen to, že nemůžu mít vlastní život, ještě neznamená, že tě nechám zacházet tak hloupě s tím tvým. Později mi můžeš poděkovat!“

V šoku jsem na ni zírala. Nevěděla jsem, co bych měla říct. Upjala jsem se na Georgetown, nikdy jsem nebyla ochotná uvažovat o jiných možnostech. Byla jsem více než dojatá tím, že Arianna na mě takhle dohlédla.

Samozřejmě, na tom, že budu blízko Lease, možná už nezáleželo.

„Jsi si jistá, že nechceš jít hned teď do nemocnice?“ Raquel měla dosud v očích starostlivé napětí. Když jí Jack řekl, že jsem pryč, přiběhla okamžitě do Davidova domu. Teď tam seděli těsně vedle sebe.

„To může počkat do zítřka.“

Raquel vydala povzdech Proč musíš být tak paličatá, pak zavrtěla hlavou. „Nemůžu uvěřit tomu s Jackem. Budeme ho hledat; pokud se nám ho podaří chytit, skončí v železných celách. Tam ten malý démon nemůže udělat dveře. Když o tom tak mluvím, pořád ještě nejsem schopná pochopit, jak ses sama dostala ze Stezek.“

„Nevím, Reth i Jack říkali, že dotyčný musí mít pocit místa, kam chce jít, musí k němu mít spojení. Pro Retha to byla jména; pro Jacka to bylo něco, co už předtím viděl. Pro mě to bylo ?“ Začervenala jsem se, podívala jsem se na Lease, který seděl vedle mě, ale naše těla se nijak nedotýkala. „No, pro mě jsi to byl ty. Ty celý. Jakmile jsem se soustředila na vzpomínky na tebe, nějak jsem vycítila cestu sem.“

Arianna vypadala zmateně. Připouštím, že toho museli vstřebat spoustu, všechno mezi celou tou věcí s tím, že Jack je psychopat, který po mně chtěl, abych

zničila celý jeden druh, a poznatkem, že jak se ukazuje, já jsem méně člověk, než jsme si mysleli. Lease po celou tu dobu mlčel, což ve mně vyvolávalo stále větší nervozitu. Bude teď v mé přítomnosti nejistý? Já jsem ho stále ještě milovala, vždycky budu, a udělám s naším vztahem to, co bude chtít on, ale to s tím, že se mě nedotýká a nemluví, bude muset skončit.

Dobře, tak jsem možná nebyla tak úplně ochotná nechat ho jít.

Dobře, nejspíš nebudu nikdy ochotná nechat ho jít. Arianna se zamračila. „Ale když jsi uvízla na

Stezkách, proč jsi nezavolala tu jednu vílu, svého otce? Copak ti Reth neřekl jeho jméno?“

Klesla mi brada. „Píp. Páni. To mi vůbec nepřišlo na mysl.“ Nemohla jsem věřit, jak jsem byla houpá, když jsem byla připravená zemřít na Stezkách, třebaže jsem znala i jméno jiné víly než jen vražedné Fehl. Ale to také něco znamenalo. Když přišlo na věc, na svého

„otce“ ani na to, odkud jsem přišla, jsem vůbec nepomyslela. Myslela jsem na lidi, které jsem měla, na lidi, kteří pro mě něco znamenali.

Takto je to celé s rodičovstvím víl: kašleme na to. To, že jsem věděla, odkud pocházím, nemění nic na tom, kým jsem. Můj hloupý otec si může hnít ve Vílích říších po zbytek věčnosti. Nic pro mě neznamenal.

A já jsem rozhodně nebyla nic.

Škoda že jsem na to nepřišla dřív, než jsem zničila svou životní lásku. Všechno jsem pokazila, protože jsem byla tak fixovaná na vytvoření svého ideálu života a tak paranoidní z toho, že Lease ztratím a raní mě to, že jsem samu sebe sabotovala. Pohlédla jsem na Lease a zatoužila jsem, aby něco udělal, něco řekl.

Jako by v odpověď vstal a natáhl ruku. „Můžeme se jít projít?“

„Jasně!“ Nechala jsem ho, aby mi pomohl, a nebyla jsem si jistá, zda ho mohu dál držet za ruku nebo ne.

Ale on mou ruku nepustil, vedl mě ven a po stezce k rybníku. Náhle se v půli cesty zastavil.

„Já nemůžu ?“ Tvář mu zkroutilo cosi mezi hněvem a smutkem. „Nemůžu uvěřit, že jsi mi to neřekla. Proč?“

Nedokázala jsem snést pohled na jeho obličej, a tak jsem studovala koberec mrtvých listů na zemi. „Ty jsi nejdůležitější osoba v mém životě, to nejlepší, co mě kdy potkalo. A já svým způsobem až nenávidím, jak moc tě miluju. Protože mě toho v životě hodně opouštělo a milovat tě znamenalo, že se to stane znovu. Pomyšlení na to, jak odcházíš, jak se z tebe stává někdo jako tvoje matka, kdo mě už nemůže milovat - je snazší vypořádat se s tím dřív. Teď mě to nezabije, myslím, že ne, ale později by mohlo. Mrzí mě to, měla jsem ti to říct, ale myslela jsem si, že nevíš, že bychom mohli nějak zařídit, aby to fungovalo. Vždycky jsem se s tebou cítila v teple a bezpečí, zapomínala jsem na tu prázdnotu. Byla jsem sobecká, a to ode mě nebylo správné. Každý si zaslouží vědět, kdo je.“

„Evie - ty - sakra!“ Lease vykřikl a já jsem k němu překvapeně vzhlédla. Měl obě ruce sevřené v pěst a upíral oči na oblohu. Po několika vteřinách se podíval znovu na mě, všechen hněv mu z obličeje zmizel. „Já nejsem nesmrtelný.“

„Ale já jsem viděla ?“

„Vím, co jsi viděla, a jsem si jistý, že jsi měla pravdu, ale být nesmrtelný ze mě ještě nedělá nesmrtelného. Nechovej se ke mně, jako bych byl má matka. Ona neroste, nemění se. To chceš říct, že já jsem stejný?“

„Jistěže ne!“

„V tom případě se nechovej, jako bych neměl na vybranou! Nikdy jsem nechtěl tenhle život, tenhle svět. A vím, že se jednou budu muset rozhodnout, co dělat, ale píp, Evie, mně je osmnáct! Nemusím ještě dlouho čelit věčnosti.“

„Ale nakonec budeš muset.“

Protočil panenky. „Ty se chováš, jako bych se měl sbalit a příští týden skočit do nejbližší řeky. Což by byla strašlivá představa, protože musím odevzdat obrovskou seminární práci. To není můj svět. Tohle ano. A já si odžiju svůj život tak, jak budu chtít. Což je získat diplom a pokročit v kryptozoologii a mít děti a být směšně konvenční kromě toho, že budu pomáhat s péčí o paranormály a budu mít schopnost měnit podoby. A já budu tohle všechno dělat, každičkou minutu, s dívkou, kterou miluju, která mi slíbí, že mi odteďka vždycky bude říkat pravdu o všem tak, abych tu skutečně mohl být pro ni.“

Zamrkala jsem, abych potlačila slzy. Tohle bylo přesně to, co jsem chtěla slyšet, v co jsem se neodvažovala doufat, že uslyším. Ale on to nevěděl. Jak si mohl být tak jistý? „Co když si to rozmyslíš? Já dokonce ani nevím, jak dlouho budu žít.“

Pokročil vpřed, aby překlenul vzdálenost mezi námi, a opřel si čelo o mé. „Jediný život, který chci, je život s tebou. Nechápu tu propast, kterou mezi námi vidíš, ale nemohli bychom se potkat někde uprostřed?“

„Uprostřed čeho?“

„Nevím, uprostřed mezi zítřkem a navždy, uprostřed života a smrti, uprostřed paranormálního a normálního. Tam, kde jsme byli vždycky.“

Kousla jsem se do rtu, přikývla jsem a opřela jsem se mu o čelo. „Tam je pro nás místo, je to tak?“

„Vždycky.“ Přiložil rty k mým a zpečetil tak naše vlastní malé místečko ve světě. Společné.