Kiersten White

Paranormálové 03. Jednou provždy

RŮŽOVÁ SE HODÍ KE VŠEMU

Draci se vyznačují jednou věcí: absolutně nic o nich nevím.

Čímž se můj úkol vystrašit mývaly a vyhnat je z uličky za jídelnou daleko víc zkomplikoval. Místo maskovaných minibanditů mě přivítalo světlé, hadovité tělo s ostny vztyčenými jako kopí podél páteře a na plecích. Tlamu mělo to stvoření téměř vlčí: dlouhý čenich proříznutý dvěma tlustými kly, které čněly nahoru a stáčely se přes ret. Jo, a drápy. Ostré drápy. „Ty nejsi mýval,“ zašeptala jsem.

„Nene, děvenko, já nejsem žádná malá šelmička.“ Vzduch chutnal jako dřevěné uhlí, když mu z hrdla vyšel ten hlas, vysoký a hladký a bezvěký, a na okamžik mě šokoval víc než skutečnost, že se za

popelnicemi vyskytuje drak. A mluvil. No, ovšem že mluvil, Evie. Protože taky, který drak, jenž má o sobě nějaké mínění a vybírá popelnice, by nemluvil! Byla jsem vyděšená a otrávená zároveň. Aspoň však ten drak nepáchl jako jednorožci.

Jenže zase ? jednorožci jsou býložravci.

Drak se zhluboka nadechl, z hrudi se mu začala linout zlatavá záře. Pro jednou jsem si nemyslela, že by to světlo nějak souviselo s jeho duší. S duší ne; tady byl rozhodně ve hře oheň. Neměla jsem čas proběhnout dveřmi zpátky a zavřít je za sebou, než mě drak usmaží ? a taky jsem nedávala těm dveřím proti drakovi přílišnou šanci. Mohla jsem se dát na útěk uličkou, ale neměla jsem ponětí, jak rychlé to stvoření je. Rozhodla jsem se mluvit na rovinu. „Máš v plánu mě sníst?“ zeptala jsem se.

„Ty po tom nějak prahneš?“

„Ne, to vážně ne. Zimní ples bude co nevidět, a ten se sám nenaplánuje, takže pro mě je to tak trochu nevhodné načasování. Nemůžeme to přesunout?“ O krok jsem ucouvla. Lidé přece bojovali s draky, že? Já bych to taky zvládla. Potřebovala jsem jedině plnou zbroj. A meč. Nebo kyj. Nebo někoho s kyjem.

Dveře za mnou se otevřely, uličku zaplavilo světlo z kuchyně a já jsem vyjekla úlevou.

„Tady jsi,“ ozvala se Nona. Pokývla drakovi na pozdrav.

„Vy dva se znáte?“ Proč mě to vlastně překvapilo? Duch žijící ve stromech samozřejmě musí znát draka, který dovede mluvit a potuluje se v uličce za restaurací, stejně jako zná všechny ostatní podivné paranormály, kteří se v poslední době ukrývali ve městě. A já jsem nepochybovala o tom, že tohle setkání zůstane naprosto bez vysvětlení.

A já jsem si moc potřebovala sehnat novou práci.

„Evelyn, zanesla jsem tvým kamarádům mléčný

koktejl. Pěkně si užijte večer.“ Nona se na mě poklidně usmála, prošla kolem draka ke konci uličky, kde k městu dorůstal les. Drak na mě upřel jedno žhoucí, tmavě růžové oko, pak zamrkal.

Zapomeň na nové místo. Potřebovala jsem si sehnat nové město.

Kolem mě profičel v mohutném náporu vítr a vehnal mi vlasy do úst. Drak několikrát elegantně zahopkal, pak se jako had protáhl vzduchem za Nonou.

„Nádhera,“ zamumlala jsem, zamířila jsem do kuchyně a zavřela jsem ? a poté zamkla ? dveře. „Jsem ráda, že Nona má nového kamaráda.“ Zhluboka jsem se nadechla, abych si vyčistila dutiny od pachu kouře, který v nich přetrvával, narovnala jsem se a vešla jsem do hlavní části jídelny. Právě jsem se setkala s drakem a nevyšla jsem z tohoto střetu v podobě uhlíků. Byla jsem připravená bojovat.

„Tak,“ zahlaholila jsem, usadila jsem se v boxu v rohu a zamračeně jsem se zadívala na pět ostatních dorostenců, kteří v něm seděli, „kdo tvrdí, že růžová není dobrá barva na tenhle ples?“

Odhodila jsem pořadač s materiály na omšelý květovaný gauč v našem bytě. „Vážně, růžová je neutrální barva! A co je vlastně elegantního na námořnické modři? Nikdo nikdy neřekne: ‚Hele, víš, co je elegantní? Námořnická modř!‘“

Arianna obrátila mrtvé oči v sloup. „Na růžové není naprosto nic neutrálního. Oni potřebují barvu, která by vypadala dobře jako pozadí k jakémukoliv odstínu šatů.“

„A jaká barva se pere s růžovou?“

„Oranžová?“

„No, jestli se tam někdo objeví v oranžových šatech, zaslouží si, že se ty barvy budou mezi sebou prát. Jo.“

„Vychladni. S námořnickou modří se toho dá dělat spousta.“

Klesla jsem na gauč vedle ní. „Možná jo. Snesla bych námořnickou modř se stříbrnými odstíny. Hvězdy?“

„Nuda.“

„Sněhové vločky?“

„Heleďme se, ty teď začínáš projevovat tvůrčího ducha pro zimní ples.“

Jako obvykle jsem její tón ignorovala. Byla jsem ráda, že je Arianna tady. Poslední dobou bývala hodně pryč. „Hmmm… možná něco jemnějšího. Jako třeba téma voda a mlha?“

„Já… vlastně se mi to svým způsobem líbí.“

„Chceš mi pomoct s těmi nákresy?“

Předklonila se a pustila si Easton Heights. „Vymyslet dekoraci na nějaký hloupý ples je jedině tvá věc. To ty ses rozhodla, že se budeš víc angažovat ve svém

‚normálním‘ životě. Já bych nejradši spala navěky dva metry pod zemí.“

„Teď nejspíš není nejvhodnější doba o tom mluvit, ale já jsem se taky zavázala, že pomůžu s kostýmy na jarní hry. A protože nevím vůbec nic o šití, tak jsem tě tam připsala jako jakousi dobrovolnou výpomoc.“

Vzdychla, projela si jednou mrtvolnou rukou s krytím ježaté červenočerné vlasy. „Já tě jednou zabiju ve spánku!“

„Hlavně aby to nebolelo.“

Broukaly jsme společně úvodní melodii seriálu, který skončil právě ve chvíli, kdy se rázně otevřely dveře a prošel jimi můj přítel. Vysoukal se z kabátu, rozzářil se a upustil chlupatou tašku. „Volný! Co jsem zameškal?“ zeptal se Lease. Tváře měl zrůžovělé chladem a vodové oči pod tmavými duhovkami jeho krytí rozzářil úsměv.

„Prohrála jsem při hlasování o barvách na ples, poslední epizoda Easton Heights začne za tři minuty, pak už to budou jenom reprízovat, a Arianna mě zavraždí ve spánku.“

„Hlavně aby to nebolelo.“

„To jsem jí říkala!“

Lease mě sevřel do náručí, otočil se a posadil se na gauč se mnou na klíně. Těchhle jeho vánočních prázdnin jsem se nemohla dočkat. Po těch bláznivých událostech posledního měsíce, jejichž součástí bylo zjištění, že můj otec je víla, kdy mě pomstychtivý Jack opustil na Vílích stezkách, ale já jsem nakonec přece jenom našla cestu k Leaseovi ? jsme potřebovali být nějakou dobu spolu, abychom se vzpamatovali. Já jsem dospěla k závěru, že tohle je ta jediná odpověď na můj život, kterou potřebuju. Už žádné starosti s tím, kolik času ještě mám, už žádné nervování ohledně toho, co jsem nebo co nejsem. To, co jsem, je teď, tady. A šťastné.

„Ještě něco?“ zeptal se a pohrával si s mými vlasy.

„Jo, v uličce za jídelnou je drak a kamarádí se s Nonou.“

Lease se na mě zamračil, teplými prsty mě podpíral vzadu na šíji. „A tohle mi říkáš až po vylíčení plánů na barevné ladění nějakého plesu a převyprávění nové epizody ze seriálu pro puberťáky?“

„Existují určité priority, Leasi. Priority.“

Na konferenčním stolku se mi během reklamy rozpípal komunikátor MAZP, čímž jsem si od Arianny vysloužila mrazivý pohled. „Jestli začne pípat během nějakého dialogu, rozbiju ho na kusy.“

„Promiň! Říkala jsem Raquel, aby mi volala na normální mobil. Ten je hezký a růžový a místo toho protivného pípání hezky zvoní. A já pro MAZP teď stejně nemůžu nic dělat.“

„Vzhledem k celé té záležitosti s přepravou bez víly

je to teď jaksi bezpředmětné.“ Lease se snažil, aby to neříkal příliš radostně, ale já jsem věděla, že ho to vskrytu nesmírně těší.

Nebyla jsem si jistá, jak se mám cítit. Bylo fajn stýkat se zase s Raquel a mně nevadilo vypomáhat MAZP způsoby, jakými jsem chtěla já. Ale nepocestuju nikam s vílou. Velmi malá část mého já by ráda věděla, zda bych nemohla používat Vílí stezky sama. Ale to byla jen velmi, velmi malá část, ostatní části mé bytosti se domnívaly, že tahle část je praštěná a chtěly ji umlčet. Nikdy už se nevrátím do té inkoustové, prázdné tmy.

Komunikátor se znovu rozpípal a Arianna na něj vrhla tak vražedný pohled, že jsem ho popadla ze stolku a utíkala jsem s ním do svého pokoje, než ho Arianna pošle předčasně do výslužby.

„Raquel, vážně! Prostě mi volej na mobil!“ vykřikla jsem do sluchátka.

„Evelyn,“ ozval se silný hlas, který rozhodně nepatřil Raquel.

„Já ? Kdo je to?“

„Anne-Laurie LeFevreová, supervizorka. Raquel už není tvoje nadřízená; budeš podřízená mně.“

„Cože budu?“

„Odteďka budu mít dohlížecí pravomoc v MAZP já. Potřebujeme si probrat tvůj harmonogram a pozměnit současné uspořádání. Budeme se muset zabývat i několika přestupky.“

„No ? tak pěkně po pořádku. Já nejsem zaměstnanec MAZP. Vy tudíž nejste ani moje supervizorka ani nade mnou nemáte žádné pravomoci. Za druhé a především, já pracuju s Raquel. Jedině s Raquel. Ví vůbec o tomhle? Chci s ní mluvit.“

„Raquel není k dispozici; byla přeřazena.“

„No, to já taky. Přeřazena do vlastního života. Takže vám děkuju neděkuju a už mi nevolejte.“ Přerušila jsem spojení a zamračeně jsem zírala na komunikátor.

Který zapípal ? už zase. Ignorovala jsem příchozí hovor a vytočila jsem Raquel, ale hovor se nespojil; možná byla příliš vytížená svým přeřazením, ať už to znamenalo cokoliv. Musím ji nějak sehnat a zjistit, co se to v MAZP děje. Když jsem pro ně začala znovu pracovat, všichni jsme se dohodli, že to bude na smluvním podkladě a já můžu odejít, kdykoliv budu chtít. K někomu se tahle dohoda zjevně nedostala. Ale Raquel se o to postará.

„Evie! Reklama už skončila!“ zaječela na mě Arianne. Zamračeně jsem si vsunula komunikátor do osvědčené zásuvky s ponožkami.

Když jsem vešla zpátky do obýváku, Lease vstal a hodil si přes rameno tašku. „Kam jako myslíš, že půjdeš?“ Sebrala jsem mu kabát a nepouštěla jsem ho. Vždyť sem teprve před chvílí přišel. V žádném případě ho nenechám odejít někam jinam.

„Musím vyřídit pár velmi důležitých věcí.“

„Co je prosím tě důležitější než se dívat na Easton Heights?“

„Pro tebe vánoční nákupy?“

Upustila jsem mu kabát do náručí a otevřela jsem dveře. „Nespěchej s tím vyřizováním.“

„Rád zjišťuju, že vám budu chybět.“

„Hezky se bav!“ Naklonila jsem se a vášnivě jsem ho políbila, pak jsem ho vystrkala ven a sedla si zpátky na gauč s melancholickým úsměvem ve tváři. „Přítel je to nejlepší na světě.“

„Zavři klapačku. Hned.“ Arianna se nepohnula, oči měla upřené na televizní obrazovku. Ozvalo se rázné zaklepání. „A vyřiď Leaseovi, ať už prostě vypadne!“

„Zapomněl jsi něco?“ zeptala jsem se a otevřela jsem dveře. Za nimi jsem s překvapením uviděla malou černošku v kostýmu. A Lease by se za ni určitě nepřestrojil. Rozhodně to byla normální žena, neměla žádné mimikry. „Ehmm, zdravím.“ V té chvíli jsem si

všimla muže stojícího po jejím boku. Muže, který byl pod mimikry víla.

„Evelyn,“ začala žena hlasem z našeho telefonického rozhovoru, který jsem okamžitě poznala. To ne, píp. Ne tady, ne teď. Ne v přítomnosti mé nejlepší kamarádky upírky, která sedí přímo tady na gauči. To bylo to poslední místo, kde bych chtěla vidět kohokoliv z MAZP s výjimkou Raquel.

Napřímila jsem se a upřela jsem na Anne Něco-Něco ledový pohled. „Promiňte, ale já jsem vám snad řekla, že si klidně můžete přijít sem? Bylo mi potvrzeno, že už pro vás nepracuju. Vlastně počkejte.“

Odkráčela jsem zpátky do pokoje a vzala jsem komunikátor. „Tady,“ řekla jsem a vsunula jí ho do rukou. „Já už to nebudu potřebovat. Když jsem řekla, že budu mluvit jedině s Raquel, myslela jsem to tak, že budu mluvit jedině s Raquel. Můžete to beze všeho vyřídit dál. A jestli ještě jednou použijete vílu k dopravě do mého bytu, obě vás žahnu.“

Zabouchla jsem jí dveře před nosem, pak jsem si v panice přikryla ústa oběma rukama. MAZP. Tady. Ve městě, z nějž se pomalu stává epicentrum volně žijících paranormálů v USA. Přes všechny reformy, jimiž MAZP prošla, jsem si rozhodně nepřála, aby mému městu věnovali sebemenší pozornost. A mé restauraci, kde se to paranormály hemžilo, taky ne. Jak věděli, kde jsem? Raquel by jim to neřekla. Nebo ano? Ne. Nikdy. Musela jsem hned teď zavolat Davidovi. Musela jsem si promluvit s Raquel, abych se dozvěděla, co se to píp vlastně děje. A musela jsem se ubezpečit, že Arianna nikdy nebude vybavena kotníkovým stopovačem.

„Co chtěla?“ Ariannin tvrdý hlas prozrazoval náznak strachu.

„To nevím,“ zašeptala jsem. Srdce mi dosud prudce bušilo, když jsem upírala oči na zavřené dveře a přála

si, aby tak zůstaly.

DRACI JSOU TU TAKY

Zase se mračíš?“ Seděly jsme s Vivian na našem obvyklém temném svahu kopce, ale

připadalo mi, že teď je tu větší tma než normálně, že hvězdy jedna po druhé s mrknutím pohasínají už ve chvíli, kdy se na ně ještě dívám.

„Cože? Ale ne. Jen si dělám obvyklé starosti. S paranormály se děje něco divného. MAZP začíná být nesnesitelná. Věděla jsi, že draci doopravdy existují?“

Vydechla si. „Vážně bys měla zauvažovat o celé té možnosti kómatu. Život je pak mnohem méně komplikovaný. Vlastně jedinou komplikovanou věcí tady jsi ty.“

„I kdyby ten nápad s kómatem zněl sebelákavěji, chyběly by mi všechny ty příjemné součásti života.

Mám je ráda.“

„Fajn,“ řekla a znovu vzdychla. „Jenže mezi tvými návštěvami je to tu osamělé.“

Položila jsem jí hlavu na rameno. „Já vím. Co se to děje s hvězdami?“

„Nemám nejmenší tušení. Připadá ti to útulnější?“ Poslední hvězda zablikala a zhasla.

Sen s Vivian zmizel do temnoty.

Druhý den ráno, zklamaná tím, že jsem nedostala možnost zrekapitulovat nejčerstvější epizody z Easton Heights své sestře v kómatu, jsem proklouzla kolem Lease. Spal na květovaném gauči, kde usnul někdy v časných ranních hodinách. Trval na tom, že u nás zůstane přes noc a bude hlídat pro případ, že by se znovu objevil někdo z MAZP. Žaha, můj úžasný růžový paralyzér posázený falešnými drahokamy, třímal Lease dosud v rukou a vypadal s ním poněkud směšně. Musíme mu obstarat nějaký, který by se k němu hodil, možná v chladně modrém odstínu.

Neměla jsem pocit, že by půlnoční přepadení bylo zrovna ve stylu MAZP; bylo divné, že se tu objevili, to ano, ale nepatřili k typům, kteří se plíží někam po nocích. Byl to typ lidí, kteří z vás zvolna vysají duši svou byrokracií. I když znovu prováděli restrukturalizaci (což by nebylo nijak šokující vzhledem k tomu, že při Rethově pomstychtivém tažení za získáním svobody ztratili větší část vedení), potrvá ještě nějakou dobu, než začne cokoliv zavánět nějakou rozumnou politikou. Byla jsem u nich dost dlouho na to, abych chápala, jak pracují mezinárodní vládní agentury. Nesejde na tom, jestli regulují přepravu zboží, jako jsou ponožky, nebo přepravu mýtických bytostí, jako jsou zlomyslné víly. Papíry,

formuláře, doklady, podpisy, právníci ? věřte mi, celá ta věc je děsivější než upír s dozadu ulízanými vlasy.

Což ovšem neznamenalo, že jsem se necítila poněkud nervózní, ale Raquel už bude vědět, co se děje. Dá to do pořádku.

David mi před chvílí přeposlal její textovku, ve které stálo, že se sejdeme v naší kavárně za třicet minut. David mi nic bližšího neřekl a já jsem usoudila, že měla na mysli kavárnu Jitterburg, kde jsme spolu mluvily po mém střetnutí s trolly loni v říjnu. Jak David Raquel sehnal, jsem nevěděla. Odkdy jsou z nich kámoši, kteří si posílají textovky?

Potrvá mi minimálně pětačtyřicet minut, než se do té kavárny dostanu, za předpokladu, že chytnu příští autobus. Lease by mě tam zavezl, kdybych ho vzbudila a požádala ho o to, ale on spal včera v noci tak málo a já jsem navíc usoudila, že při všech těch ostatních starostech by se asi nedokázal vypořádat se svým stanoviskem vůči Raquel. Ti dva si nikdy nesedli.

Odolala jsem nutkání se posadit a dívat se na Lease ve spánku; když se mu něco zdálo, nepoznalo se to podle toho, že by se mu pod víčky pohybovaly oči, ale podle toho, jak jeho mimikry měnilo podoby jako zrychlený film. Někdy to bylo fascinující a nesmírně zábavné ? ale taky trochu na hlavu vzhledem k tomu, že jsem se tam neustále objevovala já.

Když jsem vystřelila ze dveří do kuchyně, málem jsem zakopla o Grnlllll. „Co tu ještě děláš?“ podivila jsem se, a pak jsem uviděla Nonu, jak sviští kolem červených stolů, kolem nichž seděli paranormálové jako selkie Kari a Donna, tulení ženy, které se tady uvelebily. „Vždyť jste se měly evakuovat!“

Když jsem včera večer řekla Davidovi o své návštěvnici z MAZP, jíž nebyla Raquel, okamžitě se rozhodl dostat všechny paranormály z města. Já jsem byla pro, i když přemluvit Ariannu k tomu, aby se

sbalila a odešla, bylo těžší, než jsem čekala. Nakonec oznámila, že půjde do Davidova odlehlého domu, protože chtěla být po ruce v případě, že bychom potřebovali pomoc. Ale tihle paranormálové neměli důvod tady být.

„Nono, vy všichni musíte odejít. MAZP ví, že jsem tady. Což znamená, že můžou vědět i to, že jste tady vy!“

Nona se na mě usmála a pokývla mi rukou, jako by to byla větev rozhoupaná větrem. „MAZP pro nás nepředstavuje hrozbu.“

Prohrábla jsem si prsty ohon a nevěděla jsem, co mám dělat. Potřebovala jsem vyrazit, abych se sešla s Raquel včas, ale taky jsem je potřebovala přesvědčit, aby odešli. Neměla jsem ponětí, co MAZP udělá, když bude chtít dát kotníkový náramek huldře, gnomovi, dvěma tulením ženám a, no, těm třem truchlivě krásným, ale jaksi děsivě vypadajícím ženám s dlouhými vlasy, které seděly ? vznášely se? ? v rohu, ať už to byl jakýkoliv druh paranormálních bytostí.

„Ne, vážně, oni by pro vás mohli být problém. Prostě jenom odejděte někam jinam, dokud nezjistíme, co se děje v MAZP. Nejspíš o nic nejde. Doufejme, že o nic nejde. Ale dokud to nebudeme vědět bezpečně, musím si být jistá, že jste všichni v bezpečí.“

„Drahé dítě,“ oslovila mě Nona, vřele se na mě usmála a vzala můj obličej do dlaní. Předklonila se a mechově zelenými rty se dotkla mého čela. „Už brzy.“

Odvrátila se a já jsem se zamračila a přidala si projev její náklonnosti na stále se rozrůstající seznam podezřelých věcí, které Nona dělá, pak jsem vytáhla telefon a podívala se, kolik je hodin. „Jejda! Ujel mi autobus.“

Kari na mě upřela své nemožně velké, kulaté hnědé oči. „Chceš někam dovézt? My tě můžeme svézt! Kamkoliv! Rychle!“

„Vy máte auto?“

Ona i Donna se navlas stejně rozesmály. Nejistě jsem se ohlédla na Nonu, která klidně utírala dlouhý pult, u nějž stály barové stoličky. „Až se vrátím, promluvíme si trochu déle.“

Vyšla jsem za tuleními ženami ven ke klasickému

„brouku“, VW zaparkovanému na ulici. Byl to kabriolet barvy jiskřivé půlnoční modři s bílými koženými sedadly. „Vážně?“ zeptala jsem se. Jak si mohly dvě bytosti, které strávily větší část posledních dvou staletí v tulení podobě, pořídit takhle elegantní auto? A jak uboze jsem vedle nich vypadala já, když jsem ještě žádné neměla?

Vklouzla jsem na sedadlo pro spolujezdce vzadu a Kari usedla za volant.

„Jak sis obstarala řidičák?“ zeptala jsem se zvědavě. Já jsem chtěla na jaře nastoupit do autoškoly, ale možná mě zařadí do kurzu pro úplné začátečníky.

„Co je to řidičák?“ zeptala se Kari a vyrazila doprostředka ulice.

Á, píp.

Pevně jsem zamhouřila oči, prsty jsem se křečovitě chytla bezpečnostního pásu a do toho začal vyhrávat refrén mé nejnovější nejoblíbenější písně tlumený mou kabelkou. Uvolnila jsem ruku a vytáhla jsem mobil. Kari vybrala oslepující rychlostí další zatáčku, odstředivá síla mnou udeřila o okno.

„Zpomal!“ zaječela jsem a přiložila jsem si mobil k uchu. „Cože! Chci říct, nazdar!“

„Kde jsi?“ zeptal se Lease. Slyšela jsem paniku v jeho hlase. Sakra, měla jsem mu nechat vzkaz.

„Jsem na cestě do kavárny Jitterburg, mám tam schůzku s Raquel. Kari, strom!“ Prudce jsme se mu vyhnuly a pravá kola auta se ocitla ve vzduchu, pak s řachnutím dopadla zpátky na silnici. „Stromy autům neuhýbají! Auta uhýbají stromům!“

Stísněným prostorem se rozburácel Donnin štěkavý smích. Selkie nadšeně tleskala rukama.

„Co to provádíš? Jsi v bezpečí?“ zeptal se Lease a snažil se překřičet hluk v pozadí, který se ozýval ode mě z auta.

„Teď zrovna tak úplně ne, ne. Červená! Červená!“ Proplachtily jsem křižovatkou i tak a jednomu SUV chybělo tak málo k tomu, aby nám urval nárazník, že jsem mohla spočítat zuby jeho řidiče jednotně vyceněné ve šklebu hrůzy. „Zajeďte k chodníku! Já vystupuju!“

„Ale vždyť tam ještě nejsme,“ namítla Kari a celá se otočila, aby na mě mohla upřít kulaté vodnaté oči.

„Koukej se na silnici! Na silnici! Stát, stát, stát, stát stát stát STÁT!“

Kari zamrkala, pak se otočila, dupla nohou na brzdy a sešlápla je až k podlaze. Popoletěla jsem na sedadle dopředu, pás se zablokoval a zaryl se mi do klíční kosti tak tvrdě, až jsem si myslela, že tam budu mít modřinu. Celým volkswagenem projel skřípavý zvuk, a když jsme konečně zastavily přímo uprostřed ulice, měla jsem nos plný štiplavého pachu pálící se gumy.

„Zavolám ti zpátky,“ ujistila jsem Lease třesoucím se hlasem a pak jsem telefon zamáčkla.

Donna vyskočila a přehoupla se přes sedadlo dopředu. Soucitně se usmála, když jsem vypadla z auta a přistála jsem na všech čtyřech na chodníku, kde jsem si vděčně opřela hlavu o zmrzlý beton.

Dobře, je možné, že přece jen jsou nějaké formy přepravy, které jsou ještě horší než ruka víly.

Donna mě poplácala po zádech, ale vložila do ruky trochu moc síly. „To bylo zábavné!“ konstatovala.

„Kam pojedeme příště?“

„S vámi dvěma už nikam, nikdy.“

Otočila jsem se a sedla jsem si. Kari nechala auto namístě, na kterém zastavila, a přešla k nám. S tázavě

povytaženým obočím se ke mně obrátila. „Jsi v pohodě, Evie?“

„Ne! Málem jsi mě zabila!“

Rezolutně zavrtěla hlavou. „Ale ne! My jsme tady kvůli tomu, abys byla v bezpečí. Vždycky v bezpečí. My tě máme na starosti.“ Hrdě se usmála.

„Vy snad nejste ?“ Zarazila jsem se a přiměla jsem se nasadit na tvář klidný úsměv. Selkie postrádaly jakékoliv umění přetvářky. Nona na mé otázky odpovídala vyhýbavě, ale selkie možná nevěděly, že to mají dělat také. „Jasně. Samozřejmě! Povězte mi, kdo vám dal na starost moje bezpečí?“

„Nona!“

Donna souhlasně přikývla. „A ten zářící muž.“

„Zářící muž?“ zeptala jsem se. „To myslíte Lease?“

„Ne, ten zářící muž s vlasy a očima jako slunce.“ Odhodlaně jsem se dál usmívala. „Reth? Ta víla?“

„Víla, ano! Ale on se tak nejmenuje; nikdy nám své jméno neřekl. Je zářivý. A hezký. Dělá mi dobře, když se mnou mluví.“ Donna zdvihla ruku, uhladila si nádherné ořechově hnědé vlasy a zasněně se usmála.

„Já jsem to věděla! Věděla jsem, že Nona pracuje s Rethem!“ Vstala jsem a třásla jsem se zuřivostí. Třebaže David neoblomně trval na tom, že můžu tomu zlému duchovi stromu důvěřovat, už několik měsíců jsem věděla, že se s ní něco děje. A teď pověřuje selkie, aby mě pro Retha sledovaly?

„Ty se zlobíš?“ zeptala se Kari. Starost se v jejích očích sbírala jako slzy. „Udělaly jsme něco špatně?“

Zhluboka jsem se nadechla, řezavě studený vzduch mi vyplnil plíce a zaštípal mě v krku. Ony za to nemohly. Selkie byly nevinné a šťastné jako tuleni hrající si ve vlnách. Jejich nesmrtelné životy nebyly ničím jiným než jakousi věčnou hrou. Dělaly prostě to, co se jim řeklo ? co bylo podle jejich názoru nejlepší.

„Ne, neudělaly jste nic špatného. Díky.“ 22

„Dobře! Tak pojeďme ještě kousek!“

„NE! Chci říct, ehm, že chci jít zbytek cesty ke kavárně pěšky, protože už tam skoro jsme. Ale vy dvě můžete jet. Lease pro mě přijede a s ním jsem vždycky v bezpečí.“

Donna se pochybovačně zamračila. „Víš to jistě?

Můžeme zůstat. Zapletu ti vlasy do copu!“

„A já mám v autě lak na nehty!“ oznámila pyšně Kari a poskakovala dychtivostí.

„Ne, měly byste jet a říct Noně, že jsem v bezpečí.

Mohla by si dělat starosti.“

„Máme třeba čekat někde, kde na nás nebudeš vidět, jako to děláme, když jsi ve škole?“

Zmrazila jsem obličej do masky úsměvu, ale měla jsem pocit, že mi žíly na krku explodují: tak prudce v nich bušil vztek. Neunikla jsem přece z dozorčího sevření MAZP kvůli tomu, aby mě špehoval duch stromu a můj praštěný vílí expřítel. „To už nemusíte. Mluvila jsem dneska s Nonou a ona říkala, že bude v pohodě, když mě vy dvě necháte samotnou.“

Kari přimhouřila oči a změnila tak jejich tvar z téměř dokonalých kruhů v úzké mandle. „Víš jistě, že něco takového říkala?“

„Naprosto.“

Ještě chvíli se na mě dívala, pak pokrčila rameny a na rtech jí znovu zahrál úsměv. „No tak dobře! Nashle pak!“

Donna mi vesele zamávala, obě se vrátily do auta a s kvílením pneumatik odjely. Dívala jsem se za nimi, dokud mi nezmizely za rohem, pak jsem se co nejrychleji rozběhla ke kavárně. Když jsem tam dorazila, zhroutila jsem se na vnější zeď z tmavých cihel a prudce jsem lapala po dechu.

Jak dlouho už mě sledují? Kteří další paranormálové v tom ještě jedou? Nona a Grnlllll určitě, ale ty jsem podezírala už předtím. Ty tři podivné ženy dneska

dopoledne ? už jsem je viděla předtím, jak mluví s Nonou. Ten drak? Nasadila snad na mě draka, aby mě sledoval? Vzhlédla jsem podezíravě k obloze, ale neviděla jsem žádné bílé stvůry kroutící se řídkými mraky.

A co… Arianna? Kousla jsem se do rtu. Ta se mnou koneckonců bydlí. Kdo by mě mohl sledovat líp než moje spolubydlící? Opřela jsem si hlavu o drsné nerovné cihly za sebou. Zatoužila jsem, aby se mi vrátila Lish. Nikdy, vůbec nikdy jsem o ní nemusela pochybovat ani se zamýšlet nad jejími pohnutkami. Věděla jsem, že je to moje kamarádka, ať se dělo, co se dělo. Byly jsme tu my dvě proti ostatnímu světu a já jsem někdy nevěděla, kde je vlastně moje místo, když jsem nemohla mluvit s ní.

Arianna není taková kamarádka, jako bývala Lish. Je mrzutá a hrubá a někdy mi připadalo, že mě spíš nenávidí, než mě má ráda. Ale na druhou stranu nebyla Arianna ten typ paranormála jako Nona a jí podobní. Ti byli takoví odjakživa. Arianna byla nucena stát se příslušnicí paranormální říše proti své vůli.

A kromě toho by nikdo, kdo by mě chtěl špehovat a vlichotit se mi do přízně, určitě nenechával povalovat na koberci tolik mokrých ručníků.

Ne, Arianně jsem důvěřovala. Arianně, Leaseovi, Davidovi a Raquel. Ztěžka jsem si povzdychla a pak jsem vytáhla mobil a podívala se, kolik je hodin. Nakonec jsem tu byla o dvě minuty dřív. Zmeškala jsem tři hovory od Lease a přišla mi nová textovka od mé jediné normální kamarádky Carlee. Dala bych nevím co za to, abych s ní mohla jít dneska na pedikúru a probrat tam přednosti chlapeckého basketbalového týmu oproti týmu fotbalovému. Já osobně jsem sice považovala výtvarné umělce za nadřazené ve všech ohledech, ale nohy fotbalistů jsem přesto obdivovala.

Bohužel. Tak jako tak jsem měla příliš ztuhlé prsty na to, abych jí mohla napsat. Ignorovala jsem textovku, vytočila jsem číslo. Lease to vzal na první zazvonění.

„Potřebuju, abys mě tady vyzvednul, až si promluvím s Raquel,“ oznámila jsem mu. „A potřebuju se odstěhovat z toho bytu nad restaurací.“

„Jasné a vyřízené. Stejně jsem tě chtěl přemluvit, abys dneska večer přišla k mému tátovi. A předpokládám, že mi pak řekneš, co se to děje.“

„Řeknu ti všechno, co vím.“ Můj ponurý hlas přesně odpovídal tomu, jak jsem se cítila. Protože jako obvykle, ať jsem věděla sebevíc, nebylo to ani zdaleka dost. Ještě že Raquel pro mě bude mít alespoň nějaké odpovědi.

NEJKRATŠÍ DEN ROKU

Třicet minut nato jsem nezvladatelně komíhala nohama. Částečně to byly nervy ? kde ta Raquel

vězí? Ale hlavně proto, že jsem už pila vanilkovou colu číslo čtyři. Kofein a já, to k sobě nešlo nikdy, a teď se to ještě zhoršilo nervózní energií, která, jak jsem cítila, mnou neustále projížděla následkem části duše superupíra, kterou jsem si vzala, když na mě o Halloweenu zaútočil.

Dívala jsem se na hodiny na telefonu každých třicet vteřin, ale nezmeškala jsem žádné hovory a nepřišla mi ani žádná nová textovka od Davida. Spletla jsem si snad kavárnu? V téhle jsem se sešly v říjnu. Ale možná měla Raquel na mysli nějaké jiné místo? Potřebovala jsem, aby mě ujistila, že je všechno v pořádku.

Zvonek na dveřích zacinkal a já jsem vzhlédla do Raqueliny tváře. „Díky bohu!“ vyhrkla jsem a vstala tak prudce, že jsem téměř převrhla sklenku.

Spěchala ke mně. „Evie, tolik mě to mrzí. Tohle je jediná šance dostat se ven, kterou jsem měla, a ?“ Zvonek na dveřích zacinkal znovu a Raquel sledovala, jak dovnitř vešli dva muži ve vlněných kabátech, které vypadaly, že je musí kousat, a zadívali se na jídelní lístek. Obrátila se ke mně, tvář měla bezvýraznou.

„Posaď se, prosím.“

„Jo, jasně.“

Sedla si naproti mně a položila si ruce na stůl. Proplétala si a zase rozevírala prsty, jako by si je nemohla tak úplně pořádně srovnat.

„Co se to děje? Co je to za ženskou, ta Anne-Něco Něco? Proč mě MAZP kontaktuje prostřednictvím někoho jiného než tebe?“

Raquel se zhluboka nadechla. „Jsem tady, protože tě mám požádat, aby ses vrátila zpátky do MAZP, oficiálně a na plný úvazek.“

„Proč že jsi tady?“

„Bylo rozhodnuto, že tento experiment“ ? při tom slově na okamžik zavřela oči, pak je rychle zase otevřela a pokračovala ? „není efektivní. Tímto tě mám požádat, aby ses vrátila na své místo ve Středisku. S plnými zaměstnaneckými právy a platem pochopitelně. Zaručí ti rovněž podmínečnou shovívavost při porušení pravidel.“

Ohromeně jsem se opřela. „Ty jsi přece ta, kdo mi především pomohl dostat se ven. Ty víš, že se nemůžu vrátit ? že se nevrátím! A kromě toho to nemá smysl. Nebudu cestovat s vílami, takže jsem v podstatě dost bezcenná. A i kdybych chtěla pracovat s vílami, v žádném případě bych se nevrátila zpátky do Střediska: Co si vlastně myslí?“

Kousla se do rtu. V té chvíli jsem si uvědomila, že

zatím ani jednou nevzdychla. Divné a velmi neraquelovské. „Evie, vážně si myslím, že bys měla tuhle nabídku zvážit. Nebo být alespoň přístupná při dojednávání podmínek tvého zaměstnání.“ Ohlédla se, pak se předklonila. „Prosím, slib mi, že o tom budeš uvažovat.“

„Co to píp plácáš? Já ?“

Oči se jí zablýskaly, svraštila obočí, předklonila se ke mně ještě víc a téměř neznatelně zavrtěla hlavou.

„Evie! Prosím. Slib mi, že o tom budeš uvažovat.“

Tady bylo cosi strašně v nepořádku. Důvěřovala jsem Raquel, věděla jsem, že jí můžu důvěřovat. „Já ? jo, jasně. Budu o tom uvažovat.“

Nevypadala, že by se jí ulevilo; spíš se zdála rozrušenější než předtím. „Děkuju. Dám ti pár dní, aby sis to mohla všechno promyslet.“ Natáhla ruku, vzala do ní jednu z mých a stiskla ji trochu příliš silně.

„Možná přejdu na colu bez kofeinu,“ zahuhlala jsem zamračeně. „A můžeš mi teď říct, co se to děje? A co město, jsou ti para ?“

„Děkuju ti, ano, já už musím jít.“ Vstala a uhladila si kouřově šedou sukni. „Promluvím si s tebou koncem týdne, až dokončíme všechny přípravy.“

„Já jsem neřekla ? Raquel!“ Vstala jsem, ale ona se otočila na patě a odkráčela.

Lease bubnoval prsty do volantu a zamyšleně se kabonil. „Takže teď víme jistě, že tě Nona sleduje. Ale předtím nám říkala, že chce, abys byla v bezpečí.“

„Ale i tak je to děsivé. Dává mě sledovat těmi svými malými tuleními kamarádkami. A co Reth?“

„Víš jistě, že to byl Reth?“

Objížděla jsem prstem páru sraženou na předním skle a sledovala jsem, jak auta projíždějící kolem míjejí

stromy bez listí. Venku nebyl žádný sníh, takže všechno působilo mrtvě a ploše a studeně a hnědě.

Nesnáším hnědou.

„Dost jistě. Víme, že spolu udržují styky. Ale i kdyby to nebyl konkrétně on, je to nějaká víla.“

„Dobře. Nonu už necháme stranou. Můžeš zůstat bydlet u mého otce trvaleji, než jsme původně plánovali. Navíc je to tam bezpečnější, pokud se MAZP rozhodne zaklepat na dveře se svými miláčky vílami.“

„Je smůla, že tvůj otec je můj zákonem ustanovený poručník. Jinak by mě přes něj nemohli najít.“ Žaludek se mi stáhl. „Jejda, Leasi, oni si ho najdou, pokud ho budou hledat, což znamená, že se dovědí, že taky není mrtvý.“ David před téměř dvaceti lety, kdy byl zaměstnancem Americké agentury pro zadržování paranormálů, předstíral vlastní smrt. To, že se zamiloval do vodního živlu, k jeho další práci pro ně už nijak zvlášť nepřispělo.

Lease přezíravě pokrčil rameny a položil mi pravou ruku na koleno. „Táta tohle dělá už dlouho, Evie. Bude v pohodě. O něj si starosti nedělej. Mě jenom otrávilo, že Raquel je pořád ještě poslušný sluha MAZP a neřekla ti, co se doopravdy děje.“

Zamračila jsem se a setřela srdíčka, jimiž jsem pokreslila okna. „Předtím to takhle nebývalo. Něco se děje ? něco divného. Rozhodně se nechovala jako obvykle. Myslím, že se něčeho bojí, nebo… nevím. Připadalo mi, jako by mi nic říct nemohla. Možná se mě snaží chránit tím, že mě přivede zpátky do agentury. Pamatuješ, jak jsem ti vykládala, že jsem si přečetla všechny dokumenty o elementálních paranormálech, kteří se pohřešují?“

Mrzutě přikývl. „My taky pořád ještě nevíme nic o mé matce a je to už několik měsíců. Ale ona se stejně v zimě obvykle nevynořuje, kvůli ledu.“

„To by mohlo souviset. Nona je den ze dne divnější:

teď mě dokonce dává sledovat. Je možné, že se děje něco, o čem Raquel ví.“

„No tak proč ti potom neřekla, co to je?“

„Nevím. Ale za Raquel stojím. Vždycky budu.“

„Ty stojíš za mnou.“

Usmála jsem se, zavěsila jsem se do něj, naklonila jsem se a položila mu hlavu na rameno. „Já vím.“

„Dobře. Takže když jsme si to teď vyjasnili, vyhlašuji tímto moratorium na jakékoliv a veškeré debaty na téma MAZP nebo paranormálové, kteří tě sledují.“

„Ááá, proč ty velkolepé proklamace?“

„Protože dneska se budeme bavit.“

„Mám ráda oslavy!“

„Tahle je speciální.“

„Vážně?“ Zapomněla jsem snad na nějaké výročí?

Obličej se mu roztáhl lišáckým úsměvem. „Máš totiž narozeniny.“

„Ne, nemám,“ namítla jsem zmateně. „Myslím jako, že bych je klidně mít mohla, ale protože nevíme jistě, kdy je mám, vždycky jsme říkali, že jsem o rok starší na Nový rok.“

„Jenže kdy sis naposledy kontrolovala rodný list?“ Zasmála jsem se. „To myslíš ty zfalšované doklady,

které Arianna přinutila vypracovat okresní matriku?“

„Jo. Ty sis nikdy nevšimla, jaké jsme tam dali datum?“

„Ne…“

„Dvacátého prvního prosince. Což je dneska.“ Zajel k nákupnímu centru a zaparkoval. „Všechno nejlepší k narozeninám, Evie,“ pronesl, naklonil se a políbil mě dokonale měkkými rty. Usmála jsem se pod jeho ústy a všechno ostatní jsem hodila za hlavu. Vůbec nejlepší falešné narozeniny.

„Dobře, nikdy jsem si nemyslela, že něco takového řeknu, ale už mám nákupního centra dost.“ Seděla jsem na lavičce, nohy mě bolely, ale v srdci mě hřálo štěstí. Lease mě protáhl celým centrem, trval dokonce na tom, abych si dala udělat manikúru, a překvapil mě tím, že mi dojednal sezení v jednom z luxusních kadeřnických salonů. Vlasy se mi kudrnatily a vlnily a spolu s dramatickými očními linkami vypadaly k normálním šatům trošinku divně, ale cítila jsem se jako někdo mimořádný.

Lease dopsal komusi textovku a zasunul mobil do zadní kapsy, pak vstal. Nikdy předtím jsem nevěnovala přílišnou pozornost chlapeckým džínsům (ne z nedostatku touhy, ale spíš z nedostatku příležitosti ve Středisku), ale během několika posledních měsíců jsem si začala uvědomovat, že většina chlapeckých džínsů je opravdu, skutečně příšerná. Příliš pytlovité, příliš těsné přes boky, příliš nízký sed atd. Připadá mi, jako by klukům nějak nedocházelo, že v dobrých džínsech můžou vypadat skvěle. Šokující ovšem je, že si na obepnutý zadek potrpí i dost dívek.

Tohle byla další oblast, v níž byl Lease dokonalý. Tím jako myslím jeho výběr džínsů. No, ale jeho zadek taky.

Usmála jsem se a zadívala jsem se mu do obličeje. Sledovala jsem přitom dva profily ? nahoře ten krycí, který hladce seděl na jeho profilu skutečném. Lease se podíval dolů a přistihl mě, jak na něj upírám oči.

„Evie?“

„Ty, můj drahý příteli, jsi moc krásný kluk, víš o tom?“

„Tohle mi říkají všechny staré dámy a pak mě štípnou do tváře.“

„Do které?“ Natáhla jsem se a uštědřila jsem mu štípanec. Nadskočil a plácl mě se smíchem přes ruku.

„Dobře, pojedeme za Ariannou a mým tátou domů;

připravují slavnostní večeři a dort. Pak si zajdeme do kina!“

Šťastně jsem pokrčila rameny. „Mně to zní dobře.“ Nebylo to nic obrovského ani extravagantního, ale to nikdy nebyl Leaseův styl. Těšilo mě to, když jsem obvykle mívala narozeniny. Nový rok mi připomínal, jak jsem ho slavila dřív. Každý rok, který jsem prožila ve Středisku, jsem si našla nějaký způsob, jak se po žebříku vplížit do centrálního zpracování dat, vylézt na stěnu Lishiny nádrže a spustit se do ní. To byla moje oblíbená tradice.

Možná bych mohla přemluvit Ariannu a Lease k potápění pod ledem jako pamětnímu aktu.

Mobil mi bzučením ohlásil, že mi přišla textovka, a já jsem ho vytáhla. Carlee. S úsměvem jsem četla:

„PROČ JSI MI NEŘEKLA, ŽE MÁŠ NAROZENINY? Dáme

v pátek dámskou jízdu?“

Odepsala jsem zpátky „ano“ a pocítila jsem ze svých předstíraných narozenin dojetí. „Ty jsi řekl Carlee, že mám narozeniny?“ zeptala jsem se Lease. Nasoukali jsme se do kabátů, chytli jsme se za ruce a obrnili jsme se proti rezavému chladu soumraku, který nás zaskočil, když jsme vyšli ven.

„Vinen.“

Usmála jsem se, pak jsem se zachvěla. „Teď se tak strašně brzy stmívá.“

„Dneska je zimní slunovrat ? nejkratší den roku.“

„Jé, mockrát děkuju. To jste to tedy moc nezvládli, když jste pro mé narozeniny vybrali nejkratší den v roce.“

Zasmál se a objal mě paží kolem ramen. „Jenže tu nejdelší noc…“

„Skandální!“

Nevinně na mě zamrkal. „Co je? Budeme mít víc času na filmy, nemyslíš?“

„Jasně…“

Projížděli jsme městem, vjeli jsme mezi stromy u jeho domu a konečně jsme zabočili do dlouhého klikatého vjezdu. Těsně předtím než jsme projeli poslední zatáčkou ve vjezdu, Lease zastavil a vypnul zapalování. Uličnicky jsem se usmála, protože jsem si vzpomněla, kolikrát už jsme se vykradli do lesa trochu se pomazlit. Když byl Lease o samotě se mnou, byla to opravdu jediná příležitost, kdy mohl odložit své mimikry a být sám sebou. Dokonce i v přítomnosti otce a Arianny ho vystupování bez krytí nutilo příliš si uvědomovat sám sebe a budilo v něm rozpaky. Natáhla jsem ruku a začala jsem otevírat dveře na své straně, ale on se naklonil přese mě a zase je zabouchl.

„Tobě se zdá moc zima?“ zeptala jsem se.

„Musíš tady minutku počkat, ano?“ Tvář mu překypovala vzrušením a uličnictvím a mě napadlo, co asi pro mě chystá. Možná nějaký milý dárek jako byl třeba ten řetízek. Sáhla jsem si na železný přívěsek ve tvaru srdíčka, zahřátý pobytem na mé hrudi.

Netrpělivě jsem nadsedávala na sedadle a sledovala jsem, jak uhání ke vjezdu a vbíhá do zatáčky. Ve tmě jsem si rozepnula horní část košile a podívala se dolů na kůži pod srdcem: provedla jsem tak svou každovečerní kontrolu duše. Žádný viditelný rozdíl jsem nepostřehla, jen tutéž slabou záři s několika jiskérkami. Dneska ještě neumřu. Další bod, který si můžu připsat na seznam zdrojů štěstí.

Dvě minuty nato mě překvapilo, když postava, která se vracela ke mně… nebyla Lease. Byla to Arianna, která držela něco velkého přehozeného přes paži.

Otevřela dvířka na mé straně a já jsem vystoupila.

„Kde je Lease? Já tady mám na něj čekat.“

„Ne.“ Usmála se od ucha k uchu, nejšíře, co jsem u ní kdy zažila, a já jsem najednou začala být trochu nervózní. Co když opravdu pracuje s Nonou a vílami?

„Ty jsi čekala na mě. Teď se svlékni.“

„Já ? cože?“

„Slyšela jsi mě. Svlékni se. Sundej si kabát, košili a kalhoty. Podprsenku si můžeš nechat, protože ta ti docela prospívá.“

Všimla jsem si, že ta mohutná věc, kterou má přehozenou přes ruku, je pytel na obleky. Aha! „Poslyš, já k tobě takovéhle city nechovám. Nejsi můj typ.“

„Sklapni, svlékni si šaty a zavři oči.“

„Zase něco, co jsem nedoufala, že bych dneska večer uslyšela zrovna od tebe!“

Její úsměv vystřídalo rozmrzelé zamračení.

„DĚLEJ.“

Zmateně jsem se rozesmála, ale usoudila jsem, že tohle je její dárek pro mě. Než zemřela, chodila na školu módního návrhářství a byla vynikající švadlena. Zavřela jsem oči a stáhla jsem ze sebe šaty. Naskočila mi husí kůže a v chladném vzduchu jsem se rozklepala. „Dělej, honem.“

„Zvedni ruce.“

Poslechla jsem a snažila jsem se nekroutit, když mi přes hlavu natahovala něco, co mi připadalo jako sto vrstev látky. Na zádech mi vyjel nahoru zip, pak Arianna za cosi škubala a kroutila to a uhlazovala. Podle toho, co jsem mohla odhadnout, to byly šaty ? paže mi zůstaly holé, ale o nohy se mi třela látka.

„Perfektní. Samozřejmě.“ Hlas jí zněl samolibě.

„Nohu,“ nařídila, vzala mě za jednu nohu a stáhla mi kozačku. Pak mi nazula botu s mnohem vyšším podpatkem a celý proces zopakovala u druhé nohy.

„Už můžu otevřít oči?“

„Ne. Vezmi mě v podpaží.“

Udělala jsem to a ona mě vedla za roh. Za zavřenýma očima jsem postřehla, že tam je světlo ? spousta světla, mnohem víc, než by mělo být.

„Zůstaň v klidu,“ nakázala mi, cosi mi opatrně nasunula přes vlasy a pak to posunula na místo přes

oči a horní část nosu. „A měj oči pořád zavřené!“

„Hmm.“

„Spratku jeden.“ Pustila mi paži, pak mě oběma svýma objala a rychle mě k sobě přitiskla. „Hezky se bav.“

Další ruka mě vzala za loket, ruka, kterou jsem okamžitě poznala podle její dokonale hladké pokožky.

„Už můžu otevřít oči?“

„Ano,“ přisvědčil Lease a já jsem otevřela oči a uviděla jsem jeho ve smokingu a v nádherné masce barvy půlnoční modři a stříbra. Dobře, možná to koneckonců byla dobrá barevná kombinace. Pohlédla jsem dolů na sebe a zatajil se mi dech: to, co jsem měla na sobě, byly nejspíš ty nejkrásnější šaty, jaké jsem v životě viděla. Vrstvy průsvitné látky mi kaskádovitě spadaly od pasu dolů s neskutečně složitými zažehlenými sklady a volány. Od ramen až k pasu jsem po celém živůtku měla našité květy, a ty měly sytou dokonale švestkovou barvu. Připadala jsem si, jako bych měla na sobě sen.

Rozzářeně jsem si sáhla na svou vlastní maškarní masku. Nedokázala jsem uvěřit, že ji Lease pro mě udělal. Pak jsem se otočila a uviděla jsem, že je celý dům ozářen mihotavými světly, a na slavnostně vyzdobeném prahu stála snad polovina mých spolužáků v čele s Carlee, všichni slavnostně oblečení a s maskami na tvářích.

„Překvapení!“ zvolali.

Překvapení to tedy rozhodně bylo.

ELEGANTNÍ VEČÍRKY

Lease mě vytáčel v rytmu hudby po obýváku, z nějž byl vystěhovaný nábytek, a já jsem se smála

a šaty mi vířily kolem nohou. Stěny byly potaženy širokými pásy pableskujícího materiálu v odstínech purpurové a fialové a lustry na stropě byly zakryty, takže dokonce i osvětlení bylo filtrované a měkké. Nevěděla jsem, proč si všichni oblékli slavnostní šaty a nasadili masky, ale lidé, které jsem vídala každý den na školních chodbách, mi teď připadali hezčí, tajemnější, starší. Takže to v Easton Heights nakonec přece jenom trefili přesně.

Dovířila jsem zpátky do Leaseova náručí a položila mu hlavu na rameno. „Tohle je nejpodivuhodnější věc, jakou pro mě někdo někdy udělal.“ Toho času a práce,

které do toho musel vložit ? úplně mi z toho zůstával rozum stát.

Stiskl mi ruku ve své. „Musel jsem ti vynahradit ten závěrečný ples, ne?“

Reth, který mě unesl, konfrontace s Vivian, kterou jsem téměř zabila, bezmála jsem vysála duši z Lease… ano, závěrečný školní ples nebyl tak úplně to, v co jsem doufala. „O tamtom plese se radši ani nezmiňuj. Odkud mají všichni ty masky?“

Každá maska byla jiná, s odlišnými ozdobami a detaily; bylo na nich všechno od flitrů přes péra až po cosi, co vypadalo jako plátkové zlato. Byly tak krásné, že to až bralo dech. Rozhodně to nebyly masky z nějakého levného obchodu s potřebami na večírky.

„Většinu z nich jsem navrhnul a Arianna je pak ušila. Trocha tajemství, které ty neprohlédneš ? a ani nemusíš. Jenom takový normální kouzelný večer.“

„Je to úžasné.“

Shýbl se ke mně, pak se předklonil a laskal mě ústy na vyklenutém krku. „To ty taky.“

Když se taneční hudba zrychlila, Carlee si mě uprostřed tlačenice lidí našla. Vypadala skvěle v tmavě zelených šatech bez ramínek, tmavě hnědé vlasy měla rovné a rozpuštěné, masku měla v odstínech modré a zelené a po obou stranách z ní visela paví péra.

„Všechno nejlepší k narozeninám!“ zvolala, obemkla mě pažemi a já jsem její objetí opětovala s hlavou točící se štěstím.

„Děkuju!“

„No není tohle ten vůbec nejlepší praštěný večírek?“

„Jednoznačně!“

Carlee přímo zářila. „Lease na tom makal snad měsíc. Já jsem tu s ním byla dneska celý den a připravovali jsme to.“

„Ty jsi v tom jela s ním?“

„Pššt, samozřejmě, děvenko. Kdo podle tebe napsal

pozvánky a přinutil ty idiotské kluky ze školy, aby se fakt pěkně oblékli?“

„Carlee, jsem tak ráda, že jsi moje kamarádka,“ vyhrkla jsem a začala jsem mrkat, abych zadržela jakýkoliv náznak slz, protože bych si rozmazala make-up.

„Já jsem taky ráda. A mám radost, že se Lease konečně vybičoval a uspořádal pořádnou oslavu.“

„Stojím hned za tebou, víš,“ ozval se Lease a naklonil se mi přes rameno. „Takže s těmi řečmi o vybičování brzdi.“

Zakručelo mi v žaludku. „Jídlo?“ zeptala jsem se.

„V kuchyni. Chceš, abych ti udělal obložený talíř?“

„Perfektní.“ Sledovala jsem, jak se proplétá davem.

„Tak jak, vy dva se už snad vezmete nebo co?“ Rozesmála jsem se. „Prosím?“

Carlee se ušklíbla. „Prosím tě. Vždyť ty se na ostatní kluky ani nepodíváš. A já jsem nikdy předtím nezažila kluka, který by byl takhle zblázněný do nějaké holky. Ty jsi pro něj celý svět.“

Pokrčila jsem rameny a usmála se. „Nedovedu si představit, že bych někdy našla někoho lepšího, než je Lease. On prostě ? on mě zná. Dokonale. Ví o mně všechno. A jakýmsi zázrakem mě přesto pořád ještě má rád.“

„Má rád? Děvenko, ten je do tebe po uši zamilovaný.“

„Ale to je vzájemné!“

„Něco takového snad neexistuje.“

„Lease je jedinečný.“ Mnohem, mnohem, mnohem jedinečnější než Carlee kdy pochopí. Ta se jenom rozesmála a pár minut jsme ještě protančily. Já jsem pak uprostřed písně odešla, protože jsem chtěla jenom přihlížet z okraje místnosti a čekat na Lease. Zlomyslná zrzka, má stará Nemesis z fotbalu, neobratně přešlapovala s vysokým, hubeným

mladíkem, který byl jednou z hvězd basketbalového týmu, a Carlee teď obklopovali hned čtyři hoši najednou. Překvapilo mě, kolik z těch mladých lidí tady pod maskami poznávám a kolik z nich považuji za své kamarády. Možná nestojím zase až tak úplně na okraji normální společnosti. Je strašná škoda, že jsem si dobrovolně podala přihlášku do, řekněme, snad deseti klubů. Nejspíš jsem při vstupu do každého mohla uspořádat úžasný večírek sama a byl by úspěšný.

Rozhlížela jsem se po Arianně, ale nikde jsem ji neviděla. Otočila jsem se k oknu, chtěla jsem z něj vyhlédnout a všimla jsem si malého světelného bodu připomínajícího oheň, který se rozsvěcoval a zase zhasínal.

Trvalo to jen minutku, ale já jsem se propletla mezi ostatními ke dveřím, přikyvovala jsem a zubila se na gratulující a pak jsem prudce vyběhla z otevřených předních dveří. Před nimi stál hlouček omladiny, rozkládali a smáli se na nazdobeném prahu, ale já jsem vykročila pryč od nich a zabočila jsem do lesa, který lemoval okraje dvora.

„Vždyť víš, že bys tohle kouřit neměla,“ řekla jsem.

Arianna překvapeně zaklela a upustila cigaretu na zem. „Skvělé, tohle byla moje poslední.“ Zašlápla ji nohou.

„Pojď dovnitř,“ vybídla jsem ji a vzala jsem ji za ruku, ale ona mi ji vytrhla.

„Ne, tohle se mě netýká.“

„Vážně, Arianno. Co tyhle šaty? Ty masky? Je to neuvěřitelné, to všechno jsi vyrobila ty. A měla bys být uvnitř se mnou.“

V té tmě jsem ji téměř neviděla, ale myslím, že se usmála. „Žít zprostředkovaně skrze tebe je pro dnešní večer až až. Řekni mi, že to je ten nejlepší večírek, jaký jsi kdy zažila.“

„Tenhle večírek na celé čáře trumfne tu pitomou epizodu s maškarním bálem z Easton Heights.“

„To máš naprostou pravdu.“

Znovu jsem ji vzala za ruku. „To mi chceš namluvit, že jsi strávila tolik času vyráběním masek a sobě jsi žádnou neudělala?“

Hlas měla tichý. „Vždyť víš, že já už jednu nosím.“

Pracně jsem hledala slova, ale ona mi stiskla ruku a pak ji pustila.

„Vrať se tam zpátky, nebo už ti nikdy neušiju nic hezkého. A jestli dneska neprožiješ nejkrásnější večer svého života, když už jsem té oslavě věnovala tolik času, proměním tě a donutím tě strávit věčnost tím, že se mnou budeš hrát počítačové hry.“

Pevně jsem ji objala, přes tenké šaty jsem cítila její tělo. „Děkuju ti.“

„Běž a buď na chvíli puberťačkou.“

„To je moje specialita,“ ujistila jsem ji, zazubila jsem se na ni a vrátila se do domu.

Zbytek noci uplynul v rozmazané změti barev a hluku a smíchu. Nedošlo na žádné pěstní souboje, nikdo neprohazoval nábytek oknem, nikdo se nepředávkoval ani neučinil žádné tragické odhalení, takže to nebylo vůbec totéž jako příslušná epizoda v Easton Heights, za což jsem byla vděčná.

Kolem jedné už hosté většinou začínali odcházet, zastavovali se u mě, přáli mi všechno nejlepší a gratulovali Leaseovi k vynikající oslavě. David byl celý večer kdesi na okraji, a když tahal nábytek zpátky do obýváku, vypadal vyčerpaně. Lease už toho měl pod svým vždy dokonalým mimikry neodolatelného tmavookého tmavovlasého hezounka zjevně také dost, ale já jsem pořád ještě sršela energií.

Když odešel poslední host, Lease si mi těžce opřel hlavu o rameno. „Přijď za mnou za pět minut na práh,“ zašeptal mi.

„Jestli mě chceš překvapit další oslavou, myslím, že tuhle už nic nepřekoná. A taky si nemyslím, že bys ji zvládnul a nezkolaboval.“

Tiše se zasmál. „Už žádné oslavy. Jsem si dost jistý, že by mě to zabilo, ať už jsem nesmrtelný nebo ne. Jenom takový malý dárek.“ Políbil mě na krk a pak vyšel po schodech nahoru. Já jsem si vzala z opěradla gauče deku, zabalila jsem se do ní a vyšla jsem ven. Dům byl osvětlený příliš jasně na to, abych viděla nějak mnoho hvězd, ale byla to nádherná noc.

Napadlo mě, co by tak mohl Lease pro mě v zásobě ještě mít, když jsem uviděla to světlo: mihotalo se na pěšině, která vedla k rybníku Leaseovy matky, několikrát bliklo a zase zhaslo, pak zvolna začalo ustupovat do dálky.

Kousla jsem se do rtu a usmála se. Určitě to obešel po zadní cestě. Nedovedla jsem si představit, jaké překvapení pro mě bude mít u rybníka, ale nemohla jsem se dočkat, až to zjistím. Sestoupila jsem ze schodů a šla jsem za světlem; to zůstávalo stále ve stejné vzdálenosti přede mnou a bylo sotva viditelné.

Přes stromy jsem dokázala pouze rozpoznat, kde asi bude okraj rybníka; kolem jeho břehů se mihotaly desítky bledých světélek. Musel to nachystat i tady. Zachvěla jsem se ve šťastné předtuše, jak budu s ním, sama, za takovéto kouzelné noci.

Pak jsem prošla stromy a viděla jsem, že Lease tady není a světélka vůbec nejsou světélka.

Byli to lidé.

No, vlastně ne. Lidé rozhodně nebylo to správné slovo.

ZIMNÍ SRAZ DUŠÍ

Očima jsem těkala po skupince shromážděné na okraji zamrzlého rybníka. Viděla jsem ony tři

černovlasé truchlící krásky z restaurace ? které se teď už rozhodně vznášely nad zemí, jejich průsvitné šaty se třepotaly v neexistujícím větříku. Jsou to snad smrtky, víly ohlašující smrt? Pak tam byly Nona a Grnlllll, jež měla na ruce tutéž zářivou, mloka připomínající věc, s níž jsem je jednou viděla mluvit. Samozřejmě drak, protože tahle scéna by nebyla tak nějak celistvá bez draka. Malá chundelatá věcička, jež vypadala tak trochu jako Grnlllll, ale místo očí měla mohutné svítivé koule. Držela malou lucerničku ? zdroj onoho mihotavého světla. Samozřejmě. Bludička, jak skvělé, že tu teď jednu potkávám. Alespoň mě

nezavedla do bažiny do náručí smrti. Zatím. Kari a Donna, ty zrádné tulení ženy. A tam, nad vodou, plula, píp! Tam byla ta hloupá sylfa, která se mnou odletěla. Stále ještě mi v těle šustila část její duše, a ani jedna z nás z toho neměla radost.

Světla, která jsem předtím viděla kolem rybníka, byla nyní vidět jasně ? záře, jež se jim soustřeďovala kolem srdce, jejich jasné, nesmrtelné duše svítící jako kalné lucerny zastřené látkou.

Ale žádné víly. To už je něco, řekla bych. Šance, které bych proti většině těchto bytostí měla, mě nijak zvlášť neoslňovaly, ale alespoň jsem se nemusela bát, že mě někdo odnese na Vílí stezky.

„Dítě,“ ozvala se Nona.

„Zůstaň, kde jsi. A přestaň už s těmi nesmysly s

‚dítětem‘. Pokud ti to uniklo, měla jsem narozeniny. Takže mi je sedmnáct. Beze všeho mě oslovuj jménem, ale pokud na mě chceš takhle číhat, tak to nejmenší, co můžeš udělat, je, že se ke mně budeš chovat jako k dospělé.“

„Všechno nejlepší k narozeninám, Evie!“ popřála mi Donna s úsměvem.

Proti své vůli jsem se musela rovněž usmát, třebaže mě její přání popudilo. „Děkuju. Ale jaksi pochybuju, že tohle je nějaká další oslava.“

Ze stromů vedle mě se vynořil kdosi oblečený celý v černém a já jsem ztuhla: šokovaně jsem zaregistrovala Ariannu. Zamračila jsem se. „Ty tady k tomu patříš? To ty jsi tohle všechno nastražila?“

Obrátila oči v sloup. „Prosím tě, tihle ke mně vůbec nepatří. Viděla jsem, jak zacházíš mezi stromy, a šla jsem za tebou.“

Vzduchem zaznělo mohutné zapraskání, z prostředku rybníka vystřelila fontána vody a ledu, pak s plesknutím dopadla zpátky a rozbila další led na zamrzlé hladině. Prasklina v ledu se protahovala

přímo ke břehu přede mne, voda vystřikovala nahoru, led praskal a sténal a odhrnoval se do stran. Pulzující chlad v mých žilách, který mi v nich zbyl po fosegrimovi, jehož jsem částečně vysála, začal vířit jakoby poznáním. Asi bych tady neměla být.

Ucouvla jsem a čekala, co vyjde z vody. Vybublalo to do podoby ženy a já jsem překvapeně vydechla. Cresseda ? Leaseova matka. Leaseova matka, kterou nikdo neviděl už několik měsíců.

„Evelyn,“ řekla svým hlasem připomínajícím zurčení vody. Jako obvykle zářila zevnitř a její záře byla v noci mnohem jasnější. Rysy měla dokonalé, cizí a krásné, a já jsem skrze ni viděla body svítících hvězd.

„Chtěla jsi vidět Lease?“ zeptala jsem se. Jeho by velmi potěšilo, kdyby ji viděl, i když já jsem totéž o sobě tvrdit nemohla.

„Nejsem tady kvůli svému synovi. Je načase, abys vykročila vlastní cestou.“

„To myslíš cestou zpátky do domu, je to tak? Protože to je jediná cesta, o níž momentálně uvažuju.“ Kousla jsem se do rtu. Nejspíš jsem neměla odmlouvat bytosti, u níž jsem jaksi doufala, že bude moje budoucí tchyně.

„Oči jak bystřiny, v nichž roztál sníh,“ pronesla a já jsem se vzmohla na jediné. Neobrátila jsem své oči jako bystřiny v sloup. „Ledová tím ?“

„Já to proroctví znám,“ ohradila jsem se a zdvihla jsem ruku, abych ji zarazila. „Já už jsem to udělala. Nechala jsem jít všechny ty duše, které Vivian věznila. Přesně jak jsi mi řekla.“

Cresseda zavrtěla hlavou, kapky vody se rozlétly do všech stran a změnily se v led ještě dřív, než stačily s melodickým cinknutím dopadnout na zamrzlou hladinu. „To nebyl konec celé tvé cesty. Musíš toho udělat víc.“

Vzdychla jsem a zaťala zuby. „A co tedy?“

Nona postoupila dopředu. „Pošleš nás všechny

domů.“ Vděčně se na mě usmála, natáhla ruku a chtěla v ní sevřít mou. Založila jsem si ruce znovu těsně na prsou a ucouvla jsem.

„Takže i vy teď na mně chcete, abych vám otevřela bránu? To proto pracuješ s Rethem? To on tě přiměl, abys to udělala?“ Rozhlížela jsem se po linii stromů, ale nikde jsem ho neviděla. To ovšem neznamenalo, že tady někde není.

„Protože my všichni jsme tady kvůli vílám.“ Nona mluvila smutně.

Tři vznášející se víly smrtky přiletěly blíž. Otevřely ústa a promluvily jako jedna, hlasy měly plné žalu a příslibu smrti, truchlivé a unavené a krásné. Chtělo se mi uplakat se k smrti, když začaly vyzpěvovat.

„Touha a lačnost,

to oheň, ne smírnost, dychtily po tvoření

a vedly k zatracení Otevřely bránu příliš doširoka,

teď nás domov volá a padá temnota.“

Třela jsem si spánky a cítila jsem, že mě začíná bolet hlava. „Dávám vám jedničku za snahu, dámy, ale pětku za jasnost. Uvědomujete si, předpokládám, že ta vaše divná báseň vůbec nic nevysvětluje.“

Donna se vrhla vpřed. „Já to dovedu vysvětlit!

Dovedu to vysvětlit!“

„Posluž si.“

„Vílám se nelíbilo, kde jsme byli. Chtěly víc, a tak otevřely bránu! Využily veškerou naši energii! Ale ta brána byla moc velká a ony ji nedokázaly udržet pod kontrolou, takže to všechny nasálo přímo sem! Bylo to děsivé a byla tu zima. Víly chtěly být schopné tvořit, protože předtím to neuměly a tady tvořit mohly. Ale být tady není správné, a nás to všechny pomalu zabíjí,

mění nás to z toho, čím bychom měli být, v něco jiného. A co nevidět už nebudeme s to odejít, nikdy! Takže ty nám teď musíš otevřít tu bránu a nechat všechny odejít zpátky tam, kde by měli být!“ Odmlčela se, pak se spiklenecky předklonila a zašeptala: „I když mně se to tady líbí. Je tu větší zábava.“

„Takže moment. Vy všichni jste tady kvůli vílám?“

Kari a Donna nadšeně přikývly; všichni ostatní pokývli ponuře.

„Všichni paranormálové na světě, všichni elementálové, všechno nadpřirozené ? vy jste tady prapůvodně nikdy nebyli?“ To by znamenalo, že by Lease vůbec neexistoval, kdyby nebylo víl. Já ovšem taky ne. Páni drazí, možná jsem vílám nakonec ještě zavázaná.

„Ne, dítě,“ ozvala se Nona. „My jsme se stali oběťmi pýchy a nenasytnosti víl.“

„Oběťmi? Promiň, ale většina z vás mi nepřipadá jako oběti. Co ty vodní čarodějnice a fosegrimové a skřeti s klobouky máčenými v lidské krvi a všechny ty ostatní příšerky s ostrými zuby“ ? významně jsem se podívala na draka ? „v té tvé skupině? Nemám žádný zvlášť špatný pocit kvůli tvorům, kteří strávili všechna ta staletí požíráním nevinných lidí.“

„Má to určitou logiku,“ vmísila se Arianna. Hlas měla tichý, ale přemýšlivý.

„Jakou?“

„Když přemístíš nějaký druh odněkud odjinud do nového prostředí, musí se jeho příslušníci buďto přizpůsobit, nebo zahynout. A obvykle se přizpůsobí tak, že začnou požírat domácí druhy. Vzpomeň si na ptáky dodo. Ti byli v pohodě, dokud na jejich ostrov nepřišli lidé s kočkami a se psy a prasaty. Pak se z těch ptáků stala kořist.“

„Uvědomuješ si, doufám, že jsi právě přirovnala celou naši rasu k ptákům dodo.“

Pokrčila rameny. „Jestliže tady nikdy nechtěli být, nemůžou za to, že se z nich museli stát predátoři.“

„Děkuju ti, Animal Planet.“ Obrátila jsem se zpátky k Noně. „Ale co upíři? A vlkodlaci? Dokonce i zombie. Ti začínali jako normální lidé; ti sem nepřišli s vámi.“

„Upíry stvořila Temná královna ve snaze vytvořit Prázdnou. To přece víš. Ty ostatní vysvětlit nedovedu, ale tvůj svět má tajemství i bez bytostí našeho druhu.“ Usmála se.

„Dobře. Fajn. Takže vy jste se sem všichni dostali proti vlastní vůli a teď se chcete vrátit. Vy po mně chcete, abych prostě otevřela nějakou bránu a nechala vaši malou skupinku proklouznout skrz ni?“

Cresseda zavrtěla hlavou. „Ne. Tentokrát budou mít všichni na vybranou. Už jsme zahájili Shromažďování.“ Paranormálové ovládali umění mluvit velkými písmeny, jež jsem pořád ještě nepochopila. „Už je téměř úplné. A až budeme pohromadě, všichni tento svět opustíme.“

Arianna stojící vedle mě se ostře nadechla.

„Jako úplně všichni?“ zeptala jsem se. „Myslíš jako všichni paranormálové na světě? I víly? A jak velkou bránu dovedu podle vás otevřít? Protože já si nemyslím, že bych dokázala udělat další. Posledně to byla spíš náhoda a málem mě to zabilo.“ Noc mi dolehla na kůži ještě studeněji a já jsem si vzpomněla, jaké to bylo dopravovat všechny ty duše branou ve hvězdách. To pálení, ta nesnesitelná bolest: skutečně jsem měla pocit, že to nepřežiju.

Problémem nebylo, že bych nechápala, co mi to říkají nebo co chtějí, nebo snad že bych si myslela, že jejich přání není správné. Nemohli za to, že jsou tady, a věděla jsem, že si zaslouží domov, ať už je kdekoliv. Ale představa, že bych měla otevřít další bránu, mě děsila a já jsem nebyla ochotná riskovat život kvůli tomu, že to zkusím. Neměli by to ode mě očekávat. Nemůžou.

„Už mě to unavuje,“ ozval se drak, a když otevřel ústa, viděla jsem, že mu v nich žhnou uhlíky. „Ta maličká moc mluví.“

„Evelyn,“ oslovila mě Cresseda a přitáhla mou pozornost zpátky k sobě. „Pojď teď s námi. Pomůžeme ti udělat to, k čemu jsi byla stvořena, a uděláme z tebe celistvou bytost.“

Přejížděla jsem očima z jednoho zářícího paranormála na druhého, a nakonec mi pohled utkvěl na Cressedě. Jsou tu už tisíce let; určitě to vydrží ještě o pár let déle. „Já jsem nebyla k ničemu stvořená. To víly způsobily tenhle problém; dovedou ho vyřešit samy. A já nepotřebuju nikoho, aby mě dával do pořádku.“

Otočila jsem se k nim zády a odešla jsem.

STARÉ LÁSKY

Byla jsem už na půli cesty k Leaseovu domu, když z rybníka vytryskl k nebi obrovský sloup

ohně. Vyjekla jsem a rozběhla se, deka za mnou vlála jako temný stín. Sklouzla mi z ramen a já se ohlédla a chtěla jsem ji sebrat, když jsem vrazila rovnou do Lease.

Oba jsme se svalili na zem. „Jsi v pořádku?“ zeptal se a pátravě se mi zadíval do obličeje. „Co to bylo?“

„Nejspíš ten drak. Myslím, že jsem ho naštvala.“

„Ten drak je tady? Proč? Co jsi tam dělala?“

„Banda paranormálů mě vylákala k rybníku. Byla mezi nimi i tvoje matka.“

„Ona je tady?“ Posadil se a zadíval se tím směrem; oheň nyní díky bohu pohasl, ale mně se zdálo, že

slyším nějaké hádající se hlasy.

„Jo. Poslyš, Leasi. Oni chtějí, abych jim a všem ostatním paranormálům otevřela bránu. Požádala mě o to tvoje matka.“ A náhle mi to došlo ? když říkala všichni paranormálové na Zemi, zahrnovala mezi ně i Lease. Uch, píp. „Chtějí odejít. Všichni. Vrátit se tam, odkud přišli. Nejspíš i s tebou,“ zašeptala jsem.

„Co jsi jim řekla?“ Z tónu jeho hlasu jsem nedovedla rozpoznat, co si o tom myslí.

„Řekla jsem ne. Já jen ? já jsem na dně. Nevím, jak mám udělat to, co po mně chtějí, a ta představa mě děsí. Já už mám dost toho dramatu s nadpřirozenem, zmáhá mě, že jsem uvázla někde v jeho středu, mám dost toho, že mám být nějakým pěšákem v jejich hloupých proroctvích a malicherných sporech. Po tom všem, co se stalo s Vivian a Rethem, dokonce i s Jackem

– já už nic z toho nechci. Žádné brány, žádné jiné světy, žádné další využívání. Já chci jenom být tady. S tebou.“

Chvilku mlčel… příliš dlouho. Co když s nimi chce jít: co když si myslí, že jeho matka má pravdu a že bych se měla pokusit jim tu bránu otevřít? Zkusila bych to, kdyby mě o to požádal? Vzal by mě s sebou? Chtěla jsem vůbec jít s ním, pokud by se pro to rozhodl? Tedy jestli bych přežila otevření té brány, to především.

Natáhl ruku, vstal a pak pomohl na nohy mně. S jediným, posledním pohledem k rybníku mě objal kolem ramen a otočil nás, takže jsme stáli tváří k domu. „To rozhodnutí je na tobě, Evie. A čistě pro úplnost, myslím, že ses rozhodla správně.“

„Opravdu?“

Přitiskl mě k sobě. „Jo. Pojďme domů.“

„Nemyslím si, že bychom tam měli chodit,“ namítl

Lease druhý den ráno a zakabonil se na otce.

„Nona mě o to požádala velmi mile. Chtějí si jenom promluvit,“ ujišťoval David.

„Já už jsem slyšela, co mi chtějí sdělit.“ Seděla jsem se založenýma rukama vedle Lease na gauči. Leaseův palec mi vytlačoval kroužky do napjatých svalů na krku. „Nemám zájem.“

„Naznačila mi, že v tom je ještě něco víc, než jsi je nechala říct včera v noci. Něco, co provádí Temný dvůr.“

„To taky není můj problém. Neprosila jsem se o to, abych byla do něčeho z toho zatahována.“ Bylo snazší být na ně naštvaná, než s nimi mít soucit. Když budu naštvaná, budu moct mávnout rukou nad tím, co chtějí, místo abych se cítila provinile za to, že jsem jim nepomohla.

„Ale zatažená do toho jsi,“ ozvala se tiše Arianna ode dveří. Neslyšela jsem ji vejít. Vypadala naprosto neskutečně unaveně, ramena měla svěšená, ruce zastrčené v kapsách černých džínsů. „Alespoň si vyslechni podrobnosti, než se rozhodneš obrátit se k nim zády.“

Rozhodila jsem paže ve vzduchu. „Fajn. Půjdeme do té restaurace, Nona mi může všechno vypovědět a pak já můžu říct ne. V pořádku?“

David a Arianna přikývli, a Lease vstal „Tak jdeme, ať to máme za sebou.“

Naskládali jsme se do auta, Arianna seděla vpředu s Davidem. Ten se podíval na Lease do zpětného zrcátka. „Mluvil jsi včera v noci s matkou?“

„Ne. A ani nebudu, jestli se bude snažit využívat Evii a nutit ji udělat něco, co udělat nechce.“

Položila jsem mu hlavu na rameno. V tomhle jsme byli zajedno a Lease měl pravdu. Učinili jsme svá vlastní rozhodnutí bez ohledu na to, odkud jsme přišli nebo co jsme byli. To mě naučil on. Já si nehodlám

zvolit alternativu, že mě bude někdo využívat. Přiložila jsem ruku k uklidňující vyboulenině Žaha v kabelce. Nepatřila jsem ani k MAZP, ani k paranormálům.

Když jsme vešli, nebyl v restauraci nikdo kromě Nony, Grnlllll a tuleních žen. Zamračeně jsem se posadila k jednomu stolu s Leasem. Arianna váhala, pak zamumlala cosi o tom, že si pobalí pár věcí, a prošla přes kuchyni rovnou nahoru. Myslím, že jí se tento rozhovor vlastně netýkal, protože nebyla jedním z paranormálů, kteří se touží vrátit domů.

David si přitáhl židli a Nona si sedla naproti mně.

„Děkujeme, že jsi přišla, Evelyn.“

No, aspoň už mi neříkala dítě. „Ano, jsem tady.

Takže spusť.“

„Nežádáme tě o tohle jenom kvůli nám samým. Já vím, že ses ze všech sil snažila vytvořit si v tomhle světě vlastní místo. Ale dokonce i tohle tvoje místo ohrožuje další přítomnost víl tady. My skutečně spolupracujeme s dvorem blahých víl.“

„Věděla jsem to!“

„Ale jenom proto, že jejich touhy jsou obdobné jako ty naše. Povznesli jsme se nad naše dávné nepřátelství, abychom mohli pokročit vpřed. A tebe žádám, abys udělala totéž.“

Opřela jsem se na židli a zavrtěla jsem hlavou.

„Nepřísluší ti mě o to žádat, Nono. Já proti tobě nic nemám, vážně, ale nic z toho se mi nelíbí. Ty bys mě přiměla obětovat všechno, co mám ? možná dokonce i vlastní život ? pro něco, o čem si dokonce ani nemyslím, že bych to dokázala. A já to ani nechci. Jestliže vás sem víly dostaly bez jakékoliv Prázdné, dovedou najít nějakou cestu, jak vás dopravit zpátky.“ Neměla jsem důvod k tomu angažovat se v téhle záležitosti. Bylo mi šestnáct ? moment, teď už sedmnáct ? a tohle by neměl být můj problém.

„To není tak jednoduché. To, že jsme tady, nám zabránilo být tím, čím jsme byli a být měli. Jsme tu už příliš dlouho a cítíme, že čas se rychle blíží ke konci doby, kdy pro nás ještě bude možné spojit se s věčností. Jestli se nám nepodaří dostat se zpátky brzy, velmi brzy, budeme na vaší Zemi trvalými jevy. Někteří z nás už se ostatně vzdálili příliš. Ale jde tady o víc než o starost o nás samé. Temná královna ?“

Oči mi upoutalo světlo a já jsem prudce otočila hlavu k protějšímu konci restaurace. V jedné ze zdí se objevil obrys dveří a jimi prošel ve své zlaté nádheře Reth.

„Nedokážu uvěřit, že jsi do toho zapojila jeho!“ vyjela jsem na Nonu a vztekle jsem vstala.

„Je čas jít, je čas jít, čas jít,“ oznámil Reth, zamířil přímo ke mně a chytil mě za ruku. Vypadal však podivně, jeho obvykle dokonale upravené šaty byly lehce pomuchlané a ve tváři měl výraz, jaký jsem u něj nikdy předtím neviděla a nedokázala jsem ho dost dobře rozšifrovat.

„Já s tebou nikam nepůjdu!“ Vyškubla jsem mu ruku a pak jsem si uvědomila, že ten výraz v jeho tváři je ? panika. Reth přece nikdy nepanikařil.

David i Lease vstali a Lease se postavil přede mě.

„Vypadni,“ nařídil.

Reth ho ignoroval. „Nono, objevili nás. Svolej všechny; já se ze všech sil vynasnažím, abych udržel Evelyn naživu dost dlouho na to, aby se s vámi mohla setkat.“

„Cože?“ Natáhla jsem prsty dopředu a přimhouřila oči. Nezapomněla jsem na to, jakou roli v tomhle všem sehrál Reth, co tenhle dvůr udělal mé matce ? využil ji k tomu, aby mě mohl stvořit, a pak ji odvrhl, nechal ji někde zemřít, zlomenou a osamělou, zatímco můj alkoholický vílí otec mě někde ztratil. „Když jsme se setkali naposledy, řekla jsem ti, že tě zabiju, jestli tě

ještě někdy uvidím. To si skutečně chceš ověřovat, jestli jsem to myslela vážně?“

„Upřímně doufám, že budu mít tu možnost. Ale teď odcházíme.“ Odstrčil Lease stranou, ovinul mi kolem pasu neskutečně silnou paži a odtáhl mě dozadu.

Vykřikla jsem. Lease a David se na něj vrhli, ale Reth máchl svou volnou rukou a oba je odmrštil stranou. „Mrzí mě to.“

„Přestaň!“ křičela jsem, zapřela jsem se nohama do země a snažila jsem se zbavit ho rovnováhy na tak dlouho, abych mu mohla přiložit ruku k hrudi. Reth mě však popadl oběma rukama s dlouhými prsty za zápěstí, aby omezil mou schopnost vysát duši, ale pak ztuhl.

„Neblahý osude. Příliš pozdě,“ zašeptal a vytřeštěně zíral z okna. Podívala jsem se stejným směrem a téměř mě oslepilo bílé světlo, které vybuchlo uprostřed ulice. Po něm následovalo zadunění, při němž se sypala okna.

NALEZENÁ A ZTRACENÁ

Otevřela jsem ústa k výkřiku, ale neslyšela jsem nic a ukryla jsem si hlavu na Rethově hrudi.

Rychle jsem mrkala, snažila jsem se přizpůsobit oči, pak jsem se ohlédla zpátky ven. Na místě, kde by měla být ulice, byla jen stěna černé nicoty. A z té nicoty vystupovala ta nejstrašlivější bytost, jakou jsem kdy měla tu smůlu vidět.

Temná královna.

Byla navlas stejná, jakou jsem si ji pamatovala: vlasy jí splývaly dolů po zádech, zářivé jako olej lesknoucí se na slunci, plet čistě bílá, rty fialové a plné a kruté. Dokonalost, děsivá a vyrážející dech. A v jejích očích připomínajících vířící vodu jsem viděla smrt.

Nona stála přímo před okenním rámem, který nyní

zel prázdnotou. Uši mi konečně odlehly a já jsem zaslechla konec toho, co královně říkala. „Nemáš právo.“ Její hlas provázela hluboká ozvěna, praskání a sténání zvětšujících se věcí, jejichž růst byl nepřirozeně urychlen. Zdvihla obě ruce do vzduchu a z nohou jí vyrazily kořeny, prodraly se asfaltem a ovinuly se Temné královně kolem nohou pod pavučinkově jemnými šaty.

Temná královna se usmála, ve tváři měla krutý výraz, a ústa se jí pohnula. Nona se zachvěla a její kořeny se začaly třást víc a víc, až se rozpadly na kusy. Nona zaječela a padla na podlahu, její krycí mimikry z ní spadlo a po dubově hnědé kůře se začaly šířit praskliny.

Grnlllll se rozběhla vpřed, vyskočila na stůl a pak ven z okna. Při jekotu, který vycházel z její drobné postavičky gnoma, se začala země třást a pukat; padla jsem na kolena a dlaždice pod mýma nohama se začaly vlnit. Silnice, která byla už předtím roztrhaná kořeny, se zbortila do zubatých úlomků kolem Temné královny. Ta mávla rukou a Grnlllll odletěla na zeď budovy.

Země se okamžitě přestala třást a královniny bezedné černé oči se zadívaly přímo do restaurace. „Já chci tu Prázdnou.“ Hlas se šířil jako šoková vlna; cítila jsem, jak mnou prochází, cítila jsem jeho ostří v srdci, vnímala jsem, jak mě přemáhá, jak po sobě nenechává nic kromě vakua, jež může vyplnit pouze ona. Ano. Půjdu.

Začala jsem vstávat, ale Reth mě přitiskl k podlaze a přiložil mi ruku na srdce. Vyjekla jsem, když do mě začalo vnikat teplo a vytlačovat nekonečnou prázdnotu, kterou tam vložila Temná královna.

„Dej mi ji, ty zlatý blázne, nebo tě smetu.“

Cítila jsem, jak se Rethova ruka na mé hrudi chvěje; on mě předá. Musí. Nezemře kvůli mně. Šokovaně

jsem si uvědomila, že si taky nepřeju, aby tady zemřel. Náhle se nad námi ozval Ariannin hlas. „Poslechni,

ty čarodějnice! Tohle jsou ty nejhnusnější šaty, jaké jsem kdy viděla!“

Vzhlédla jsem a uviděla, jak se na Temnou královnu sype z okna ve druhém patře obsah naší ledničky. Zdvihla ruku a já jsem zaječela. Ne, Arianna ne, nemohla jsem přijít i o ni. Pak do královniny dokonalé bílé paže udeřil z boku talíř a odpoutal její pozornost od Arianny.

Kari a Donna stály ve dveřích restaurace, náruč jim přetékala veškerým nádobím, které dokázaly pobrat, a vrhaly jím s pozoruhodnou přesností. Šálky a misky se odrážely od Temné královny, jíž nezpůsobily žádnou skutečnou újmu, ale zcela jistě ji silně popouzely.

„Tati! Pánve v kuchyni! Železo!“ vyhrkl Lease. David přikývl a rozběhl se dozadu.

„Za pult, hned!“ sykl Lease, popadl Retha za ruku a oba nás zatáhl do chatrné skrýše, v níž jsem se všichni skrčili. „Počkáme, až ji táta odláká tím železem, a pak unikneme vílími dveřmi.“

Reth přikývl a já jsem na vteřinu zadoufala, že z tohohle vyvázneme, že jí unikneme a nic se nám nestane. Pak následoval strašlivý hluk, jako by nějaké zvíře trpělo bolestí, která ustala až příliš rychle, a Donna zaječela a vzlykla Kariino jméno.

„Dost,“ pronesla Temná královna, hlas z ní jakoby vyrážel a vzduch se jím nějak podivně měnil, houstl. Reth v hrůze vytřeštil zlatavé oči; vztáhl ruku ke stěně.

Nic se nestalo.

Lease ho pozoroval a já jsem viděla, jak se mu obličej propadl. Nedostaneme se odtud.

„To je v pohodě,“ řekla jsem přeskakujícím hlasem.

„To je v pohodě. Vy dva tady zůstaňte. Zkuste pomoct ostatním. Nemůžu ji nechat ublížit ještě někomu jinému. Ona neodejde, dokud nebude mít mě.“

„Tebe,“ šeptl Lease, pak pohlédl na Retha. Proběhlo mezi nimi cosi nevysloveného. „Dbej, aby byla v bezpečí,“ vyhrkl Lease prudce.

Reth přikývl. „Vždycky.“

Lease se předklonil a narazil svými rty do mých, zoufale mě líbal, pak se odtáhl. „Miluju tě,“ vydechl a jeho mimikry začalo tát, takže to byl on, jenom na vteřinu on, a já jsem se chystala vstát a být provždy ztracená. Pak nahradil své vodovité já ?

Mnou.

„Ne!“ vykřikla jsem, ale Reth kolem mě ovinul paže a jedním prstem mi přejel dolů po krku a zmrazil mi tím hlas.

Křičela jsem a křičela, rozervala jsem si hrdlo na cáry, ale z úst mi nevyšel ani hlásek. Lease v mé podobě vstal a zdvihl obě ruce do vzduchu.

„Já už jdu,“ pronesl můj hlas. „Přestaň.“

Vyšel zpoza pultu a já jsem na něj neviděla a ona ho zabije a já ho jednou provždy ztratím a nebudu moct žít ve světě, kde nebude on.

Kopala jsem vší silou do pultu, snažila jsem se přinutil Retha, aby mě nechal jít, ale jeho paže nebyly z masa, byly tvrdé, nebylo možné se z nich vymanit. Neustále jsem mu bouchala hlavou do hrudi, ale pak jsem spíš vycítila než slyšela, že se zavírají vílí dveře, vzduch přestal být tak hustý a já jsem věděla, že je po všem a můj svět byl zničen.

Lease je pryč a můžu za to já.

Znovu jsem zuřivě udeřila hlavou do Retha; on mě k sobě přitáhl blíž a něžným a smutným hlasem řekl:

„Spi.“

A pak všechno zčernalo.

ŠOKUJÍCÍ SETKÁNÍ

„Pššt, pššt,“ konejšila mě Vivian, kolébala mě v

náručí a hladila mě po vlasech v naší temné

snové krajině plné hvězd. „Kde jsi byla? Měla jsem poslední dobou takové divné pocity; chtěla jsem ti o nich povědět. Ale co se děje? Co se stalo?“

„Lease. Ona si vzala Lease. Temná královna si ho vzala, a já už ho nikdy nedostanu zpátky. Je po všem. Už nic není.“

Ruka se jí zastavila, přestala dokonce i dýchat. „Ona

– ona vyšla ven z Vílích říší?“

Přikývla jsem a vzlykala jsem tak prudce, že mě z toho rozbolel žaludek.

„To je… nikdy předtím nic takového neudělala, Evie. Nikdy. Musí se něco dít, něco velkého. Musí se něco

měnit.“

„Oni chtějí odejít. Elementálové a všichni, spolupracují s dobrými vílami. Požádali mě, abych jim otevřela bránu. Teď už to není důležité, nic už teď není důležité. Možná bych měla udělat bránu, abych mohla sama shořet a nic už si nepamatovat.“

„Tohle neříkej! Už nikdy nic takového neříkej. Tvoje duše má větší cenu, než může kdokoliv z nich kdy pochopit.“ Odtáhla se, vzala můj obličej do dlaní a upřeně se mi zadívala do očí. „Slyšíš mě?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Na tom nesejde.“

„Nebuď hloupá, Evie. Vždycky na tom sejde. Teď mě poslouchej: zabila ho?“

„Já ? ne, myslím, že ne. Prostě si ho jenom vzala. On… on se proměnil ve mne. Myslela si, že si odvádí mě.“

Vivian se zasmála; byl to krátký, neveselý zvuk. „Jdi, Leasi. Vsaď se, že nebude mít radost, až zjistí, že se pošpinila říšemi smrtelníků kvůli tomu, aby si přivedla zpátky toho nesprávného.“

„Ty si nemyslíš, že je mrtvý?“ zašeptala jsem a neodvažovala jsem se doufat.

„Ne, on představuje příliš zajímavou odměnu. Víly, které mě vychovaly, mluvily neustále o Temné královně. Ona ráda sbírá hezké věci, a pokud se obrátila proti dobrým vílám a všem elementálům, nezbaví se syna vodního ducha. Na to je ostatně příliš chytrá, příliš prohnaná. Omezí ztráty na minimum a prokalkuluje si, jak by ho mohla využít k získání vlastních výhod.“

Z hrudi se mi vydral další vzlyk, když jsem pomyslela na Lease v jejích spárech, když jsem si vzpomněla, co královna udělala těm ubohým lidem, které jsem viděla, když jsem byla ve Vílích říších s Jackem. Ona udělala něco horšího, než že jim jenom zlomila tělo ? ona je připravila o všechno, co z nich

dělalo lidi. Pomyšlení na to, co by mohla udělat Leaseovi…

„Zhluboka dýchej, Evie. To bude dobré. Slibuju. Ona mu neublíží. Zatím.“

„Zatím?“ Hm, díky, Viv. To mě opravdu uklidnilo.

„Přesně tak. Zatím. Což znamená, že bys měla pohnout zadkem a vymyslet nějaký způsob, jak ho zachránit a srazit ji na kolena.“

„Jak to mám podle tebe udělat? Vždyť ona je Temná královna, krucinál. Viděla jsi ji někdy?“

„Ne.“

„No, já ano! A v obou případech jsem se jí jen tak tak nevrhla k nohám! V její přítomnosti jsem se nikdy… jsem se nikdy necítila tak k ničemu. Já jsem ve srovnání s ní nic. Nejsem dokonce ani zrnko písku uprostřed věčnosti. Ona je všechno.“

Vivian protočila panenky. „Strašně ji přeceňují. A má tvého Lease. Dokážeš to. Musíš.“

Otřela jsem si slzy a zaťala zuby. Dokážu to. Musím. Lease byl jedinou alternativou, jakou jsem si kdy chtěla zvolit, a dokud bude naživu, nepřestanu bojovat.

„Mám tě moc ráda, Viv,“ vydechla jsem. Potřebovala jsem, aby věděla, že to je pravda, že ji někdo může mít rád navzdory všemu, co udělala. Možná už nikdy nebudu mít možnost ji zase vidět. Co si to tady namlouvám ? chystám se zaútočit na Temnou královnu. Viv už rozhodně nikdy neuvidím.

Tvář se jí rozzářila úsměvem, který ji téměř jakoby rozsvítil. „Ach, ty hlupáčku, vždyť víš, že tě taky mám moc ráda.“ Vivian zdvihla jednu ruku dlaní vzhůru a já jsem do ní vložila svou dlaň. Úsměv se jí změnil, oči se jí zlomyslně sešikmily. „Kouzelné ruce, vzpomínáš si?“

Přikývla jsem. „Kouzelné ruce.“

„Najdi Temnou královnu. Vezmi všechno.“

Vzbudila jsem se s výhledem na pahýly stromů rámující oblohu. Někdo blízko mě tiše plakal. Otočila jsem hlavu a uviděla jsem Donnu, jak drží v náručí tuleně, hladí ho po srsti a cosi mu šeptá. Vedle ní zarazila Grnlllll Nonu zpola do země, pak začala mávat tlapkama; hlína se sesypávala do díry kolem ducha stromu a Grnlllll netečně seděla a upírala oči se zpola zavřenými víčky na Nonu.

Chtěla jsem cítit smutek, chtěla jsem zjistit, jestli Kari bude zase v pořádku a zda se Nona nějak dá do pořádku, když bude takhle zasazená, ale nedokázala jsem to. Já jsem jim teď nemohla vůbec nijak pomoct, a když si povolím truchlit, připraví mě to o čas a energii. Nezbyl mi už žádný prostor pro to, abych si mohla dělat starosti o kohokoliv kromě Lease. Nedopustím, aby mě Temná královna ještě o někoho připravila. Přesně to by chtěly i Nona a Kari; i ony měly Lease rády.

„Kde je David?“ Posadila jsem se v Rethově náručí, pak jsem se z něj vymanila a vstala jsem. Byli jsme na břehu Cressedina rybníku; Reth mě tam zřejmě odnesl, když jsem spala.

„Myslím, že se pokouší sehnat pomoc. Cresseda by tu měla být za chvilku, spolu s většinou elementálů. Včetně toho poněkud nechutného draka a těch strašných, depresivních víl ohlašujících smrt.“

„Na tom nesejde. Vezmi mě k Temné královně.

Hned.“

„Možná se mýlím, ale nemyslím si, že se ten chlapec obětoval kvůli tomu, aby ses mohla dát zabít.“

„Já se nenechám zabít. Já zabiju ji.“ Reth se rozesmál.

Strčila jsem do něj.

Bolelo to.

Mě, ne jeho, bohužel. On na mě pouze upíral ty své bezedné zlatavé oči a měl odvahu vypadat smutně. Mávala jsem rukou dopředu a dozadu a snažila jsem vytřepat bolest. „Myslíš, že to dokážu?“

„Nepochybuji o tom, že ty sama si myslíš, že to dokážeš. Ale Evelyn, lásko moje. Bojoval jsem léta, abych tě ochránil. A na rozdíl od tebe já nebudu tak snadno ignorovat poslední přání tvého Lease, abych dohlédl na tvou bezpečnost.“

„Nejsem tvoje, abys dohlížel na moji bezpečnost! A kdybys předtím něco udělal, místo abys tam jenom tak seděl a držel mě, Lease by tady byl teď s námi.“

„Ano, ale ty bys byla ztracená.“

„Tak pomůžeš mi nebo ne?“

„Samozřejmě že ne.“

„Fajn. Tak já se tam dostanu sama.“

Otočila jsem se a oddusala jsem po pěšině k domu, trouchnivé odumřelé listy tlumily mé kroky. Leaseovo auto tu dosud bylo; dokázala jsem tu jezdící věc ukočírovat natolik, abych se dostala zpátky do restaurace. Potřebovala jsem Žaha a mobil a Raquel.

Zásoba vílích jmen mi už došla, protože Reth si dal nové jméno. Fehl by mě zabila, jakmile by mě uviděla, a můj hrozný alkoholický otec byl provždy upoután ve Vílích říších. Raquel ovšem měla v zásobě celou přehršli vílích jmen. A kdybych je mohla ovládat, mohla bych se dostat do Vílích říší. Je velká smůla, že jsem se vzdala svého komunikátoru. Raquel by mi pomohla ? jediné, co musím udělat, je navázat s ní kontakt.

Vyšla jsem z lesa u domu a téměř jsem vrazila do dvou vysokých ramenatých mužů v oblecích. Zamračila jsem se a podívala se jim do tváře. Žluté vlčí oči pod jejich modrými a hnědými. Vlkodlaci. Zřejmě chtějí pomoct Leaseově otci.

„Myslím, že všichni mají u rybníka schůzku s elementály,“ informovala jsem je v naději, že vlkodlaci a elementálové společně přijdou s nějakým zázračným plánem, ale nespoléhala jsem na to. Neměla jsem čas čekat, až se rozhodnou, jak postupovat; vlastně jsem vážně pochybovala o tom, že kdokoliv kromě Davida bude ochoten riskovat vlastní život, aby zachránil Lease. Bylo to na mně.

„Evelyn?“ zeptal se jeden z mužů.

„Ano,“ odpověděla jsem, nedbale jsem mávla rukou a chtěla jsem projít kolem nich. Lease si vždycky věšel klíče na kroužek u dveří. Vezmu si ty klíče a ?

„Jsi zatčená pro porušení článku jedna tečka jedna Mezinárodní charty o kontrole paranormálů.“

Zastavila jsem se. „Cože? Vážně? Vy dva jste tady kvůli tomu, abyste mě zatkli?“ Rozesmála jsem se.

„Páni, to jste si vybrali špatný den. Vraťte se příští týden, ano?“

Než jsem se stačila pohnout, jeden z nich na mě namířil stříbřitě lesklý paralyzér; poslední myšlenka, která mi proběhla hlavou, než jsem se zhroutila a roztřásla se na zemi, byla, že píp, žahnutí je fakt moc nepříjemné.

NOVÉ ŠPERKY

Och. Páni. Úprk. Gremlinové. Hlava mě bolela tak, že když jsem otevřela oči, mělo všechno

kolem mě jednotný odstín oslepující běli. Jazyk mi připadal napuchlý a suchý a příliš velký na to, aby se mi vešel do úst, a celé tělo mě bolelo. Pevně jsem zavřela oči a pak jsem je zase otevřela a snažila jsem zahnat tu děsivou bělobu mrkáním.

A v té chvíli mi to došlo. Ta bílá nebyla v mých očích. Ta byla venku ? a všude kolem mě. Posadila jsem se na malém lehátku a s hrůzou jsem pozorovala kóji o rozměrech dvakrát dva metry, v níž jsem byla zavřená. Ruka mi okamžitě vyletěla ke krku. Řetízek se železným srdíčkem, který mi dal Lease, na něm nebyl.

Srdce mi prudce bušilo, zmocnila se mě panika.

Tohle je zlé. Oni mě sem prostě dopravili, aby mě mohli vyslechnout, nebo budou požadovat, abych pro ně zase pracovala, nebo ?

Natáhla jsem ruku ke kotníku a okamžitě se mi zvedl žaludek z malé vypoukliny pod lemem džínsů. Ne, ne, ne, ne, ne.

Tak oni mě zašili a označkovali. Kotníkový náramek, který jsem měla na noze, mi připadal stejně důvěrně známý jako Žah; věděla jsem přesně, jak funguje, ale i přesto jsem se dokázala jen tak tak udržet, abych se ho prsty nepokoušela servat.

Pouze bych dostala další elektrošok.

Upírala jsem oči na otevřené dveře, jež mě týraly iluzí volné cesty na svobodu ? nebo přinejmenším svobodu pro toho, kdo neměl kotníkový indikátor. A kdybych musela hádat, řekla bych, že nejsem na záchytce ani v normálním bloku s celami. Pokud jim to jen trochu myslelo, dali mě do Železného křídla.

Čímž jsem nechtěla říct, že jim to podle mého názoru vůbec myslelo, protože ve chvíli, kdy někdo z nich vejde do místnosti, zažije životní překvapení. Nemyslela jsem si, že by věděli, co dovedu kromě toho, že umím vidět pod mimikry. Nikdy nezjistili, že já a Viv jsme stejné. Raquel by jim to neřekla; musela jsem tomu věřit.

Což znamenalo, že jsem byla ozbrojená, a oni o tom neměli nejmenší tušení.

Za normálních okolností bych vůbec neuvažovala o tom, že bych využila svých schopností proti vlkodlakovi, natož pak člověku. Jejich duše byly už tak dost křehké a všechno na tom nápadu mi připadalo nesprávné. Dokonce ani Vivian nikdy nevysála žádného normálního člověka. Ale nepadalo v úvahu, že bych jen tak posedávala zamčená v cele, jestliže mého přítele vězní. Bylo mi jedno, za jakou cenu se odtud dostanu.

„HEJ,“ vykřikla jsem a bosá jsem došla těsně ke dveřím. „HEJ. Já chci mluvit s Raquel.“

Žádná odpověď. Vrátila jsem se zpátky do kóje a snažila se ji nadzdvihnout a odhodit do chodby, ale byla připevněná k podlaze šrouby. Nejspíš. Popadla jsem škrábavou šedivou deku a mrštila jí do chodby, za ní letěla tenká matrace.

„HALÓ! Ve vlastním zájmu mi sem píp pošlete někoho, kdo to tady má na starosti, nebo toho budete litovat! Lidé vědí, že jsem zmizela! A těmi lidmi myslím paranormály, jaké si vy dokážete představit pouze ve svých nejhorších snech!“

No, to byla velmi pravděpodobně lež. Já jsem se k paranormálům obrátila zády. Proč by je mělo napadnout, že mě mají hledat tady? Přesto však jsem byla připravená rozehrát každou kartu, kterou jsem měla v ruce. „Vy si myslíte, že loňský duben byl špatný? Počkejte a uvidíte, kolik vás tu zbude ve vzpřímené pozici, jestli mě tady budete držet, vy bando ?“

„Evie,“ ozval se nevrlý hlas a přede mnou se objevil můj bývalý trenér Bud. Vypadal starší, než když jsem ho viděla naposled, a mnohem smutnější.

„Bude! Poslyš, musíš mě odtud pustit. Tohle je obrovská chyba.“

Zavrtěl hlavou, hluboké rýhy v jeho šedivé tváři se ještě víc prohloubily. „Promiň, holčičko. Tady se toho hodně změnilo.“ Rozhlédl se na obě strany po chodbě.

„A ne zrovna k lepšímu.“

„Bude. Já jen ? musím se odtud dostat.“ Do očí se mi nahrnuly slzy zoufalství. „Můj přítel, unesly ho víly a já jsem jediná, kdo mu může pomoct. Prosím, Bude, ony mu ublíží. Pomoz mi. Kde je Raquel?“ Nepokoušela jsem se ho zmanipulovat pláčem, opravdu ne, ale jakmile mě přešel hněv, zaplavily mě strach a beznaděj.

Vypadal nerozhodně, pak zavrtěl hlavou. „Řeknu jim, že už ses probrala. Moc rád bych pro tebe udělal něco víc, opravdu.“ Zamračil se a zmizel mi z dohledu.

Rozplakala jsem se ještě zoufaleji. Pak jsem se napřímila a utřela si oči. Nebudu tady plakat před někým jiným. Nikdy. Chtějí zlomit nesprávnou osobu.

Přecházela jsem po kóji sem a tam ? jedna-dva-tři-čtyři-pět-šest-sedm, otočit, dva-tři-čtyři-pět-šest-sedm, otočit, dva-tři-čtyři-pět-šest-sedm, otočit, dva-tři-čtyři-pět-šest-sedm.

Jedna. Dostat se z tohohle píp centra. Dva. Dostat se do Vílích říší.

Tři. Zabít Temnou královnu. Čtyři. Zachránit Lease.

Pět. Postarat se, aby MAZP za tohle zaplatila.

Šest. Pomoci paranormálům najít jinou cestu domů. Sedm. Dokončit plány na zimní ples.

Vcelku prosté.

Jedna. Dostat se z tohohle píp centra za předpokladu, že si se mnou vůbec někdy přijde někdo promluvit.

Dva. Dostat se do Vílích říší, pokud ovšem seženu jméno nějaké víly a pak tu vílu budu s to ovládat, i když si polovina víl přála mou smrt a druhá polovina mě chtěla využít.

Tři. Zabít Temnou královnu za předpokladu, že se mi podaří přiblížit se k ní nejméně na šest metrů a nepodlehnout přitom jejímu kouzlu a také ji nějak vysát, než mě sfoukne z povrchu zemského.

Čtyři. Zachránit Lease, pokud je dosud ?

„Pusťte mě z téhle příšerné bílé cely! No tak!“ zaječela jsem. „Pusťte. Mě. Ven. Jestli se mému příteli kvůli tomuhle něco stane, přísahám, že se sem vrátím a SPÁLÍM TOHLE MÍSTO DO ZÁKLADŮ!“

„No tak, no tak,“ ozvala se Anne-Něco Něco a

předstoupila před mé dveře, ale mimo dosah mé paže.

„Uklidni se, Evelyn.“

„Nechte mě jít. Na tohle nemáte právo a nemáte ponětí, s kým si to zahráváte.“

„Vlastně na to máme veškeré právo. Porušila jsi dostatek oddílů charty na to, abys zůstala nadosmrti pod zámkem.“

„Já už nejsem členem MAZP!“

„Ne, ale po právní stránce nejsi ani člověk. Zůstáváš paranormálem kategorie sedm, neidentifikovaného původu. Což znamená, že konečné slovo ohledně jakékoliv politiky zadržování mám já.“

Útroby mi zledovatěly a já jsem se narovnala a upřela jsem na ni zamračený pohled. „Co vy víte o tom, jaké to je, být osoba?“

Upjatě si odfrkla. „Máme toho spoustu k prodebatování. A to bude mnohem snazší, když budeš spolupracovat. Nechtěla bys radši být užitečná, být nějak významná pro lidstvo, než být zbytek života zamčená v téhle cele?“

Zasmála jsem se. „Nemluvte mi tady o lidstvu. Znám dvojici pitomých tuleních žen, které mají víc lidskosti v ploutvích než vy v celé té vaší organizaci. Vy mi tady chcete vykládat o ochraně lidstva? Jestli mě nepustíte ven, bude ublíženo tomu nejlepšímu člověku, jakého jsem kdy poznala. Jestli v sobě máte alespoň kousek obyčejné lidské slušnosti, pustíte mě ven hned teď, abych ho mohla zachránit.“

Povytáhla obočí a já jsem zoufale pokračovala.

„Nechte mě jít hned teď a já vám přísahám, že se vrátím. Budu pro vás pracovat na jakýchkoliv úkolech, jimiž mě pověříte. Chcete, abych se vrátila do Střediska na plný úvazek. Udělám to. Máte moje slovo. Ale prosím, prosím, prosím, nechte mě jít. Prosím.“

Naklonila hlavu ke straně. „Ty si podle mě zřejmě neuvědomuješ, že nejsi v pozici, v níž bys tady mohla

smlouvat. Uděláš to, co chci já, protože nemáš jinou volbu. Uvažuj o tom a promluvíme si zase zítra.“

Otočila se k odchodu a já jsem měla pocit, že vybuchnu. „Stát! Stát! Chci mluvit s Raquel! Ona je supervizorka ? musíte mě nechat s ní promluvit.“

Anne-Něco Něco se zastavila a ohlédla se na mě s pousmáním ve tváři. „Byla supervizorka. Hezkou dobrou noc, Evelyn.“

JISKRY LÉTAJÍ

Vy si ze mě snad střílíte,“ zahuhlala jsem. Ležela jsem s rozhozenýma rukama a

nohama na chodbě, v cele, v níž jsem byla uvězněná, jsem měla pouze nohu po kotník. Skutečně na to měli myslet a označkovat mě na krku nebo něco na ten způsob. Vysoký, otráveně se tvářící vlkodlak si podle pohledů, které vrhal na můj kotník, zřejmě myslel totéž. A přesto svoboda stále ještě zůstávala mimo dosah, do háje s tím vším.

„Prosím, potvrďte to.“ Hlas měl tichý a strohý.

„Vlkodlak nebo ne?“

Za loket vedl jakousi ženu. Ramena měla svěšená, obličej vystrašený, oči jí těkaly kolem, jak se ze všech sil snažila vyhnout mému pohledu. Kudrnaté prstýnky

jejích hnědých vlasů byly rozcuchané a nevykartáčované, ale šaty vypadaly úpravně.

Víte, u vlkodlaků je to tak, že pokud není úplněk, nedají se nijak poznat. Stříbro na ně působí jedině ve chvílích, kdy se změní ve vlky, a nikdo jiný nedokáže odhalit jejich pravou podstatu tak jako já. A protože úplněk právě nebyl, neměli možnost, jak do příštího úplňku potvrdit, co je ta žena zač, a nějak usoudili, že to pro ně udělám já.

Vzhlédla jsem do žlutých vlčích očí a necítila jsem nic kromě soucitu a lítosti. „Ve skutečnosti jste úplně vedle.“

„Ano?“ podivil se vlkodlak.

„Jo. Ta ženská není vlkodlak, je to čupakabra. Všimli jste si poslední dobou, že se vám ztratilo nějak víc koz?“

Podrážděně zamručel. Zazubila jsem se na něj.

„Řekněte Anne, aby za mnou zašla.“ Od její předchozí návštěvy už uplynulo přinejmenším šest hodin. Nebo dvanáct. Nebo sto, pokud jde o mě, a já jsem už dostávala chuť rvát si vlasy.

Vlkodlak se otočil a čupakabra se na mě konečně podívala přímo. „Hele,“ uklidňovala jsem ji, „bude to v pohodě. A jestli uvidíš nějakou vílu, jakoukoliv vílu, pověz jí, že MAZP má Prázdnou.“

„Nevšímej si jí,“ nařídil strážný a hrubě zatáhl ženu za loket.

„O co vám jde? Chci říct, proč s nimi spolupracujete?“ Posadila jsem se, kotník dosud bezpečně v cele. „Copak to nechápete? Já vám můžu pomoct! Dostaňte mě odtud ven a já vás vezmu s sebou.“

Otočil se a tyčil se nade mnou, tvář se mu zbarvila zvláštním odstínem rudé. „Pomoct mně? Vy už jste mi pomohla dost. Víte, kdo mě kousl, kdo ze mě udělal stvůru? Jeden z vlkodlaků, které jste vy vypustila na

svět, když jste dělala ty své drobné dobré skutky a

‚zachraňovala‘ jste je před MAZP. Já jsem tady kvůli vám. Vy se teď vraťte do cely a shnijte tam, nebo mi pomozte tak, že se sem vrátím s něčím účinnějším než s paralyzérem.“

Odkráčel chodbou a za rohem mi zmizel z dohledu.

Vlčí ženu táhl za sebou.

„No tak to je tedy skvělé,“ zamumlala jsem. „Já si umím nadělat přátele fakt všude.“ Musela jsem si sice přiznat, že jsem se dostala do příšerné situace, a chápala jsem, proč chce vlkodlak na někoho svalit vinu, ale přesto jsem se kvůli tomu nehodlala cítit provinile. A) neměla jsem na to čas a b) vysvobozením všech vlkodlaků ze Střediska jsem osvobodila i Charlotte, svou učitelku, která se pak setkala se svou rodinou. Nemohla jsem přebírat odpovědnost za činy každého paranormála, s nímž jsem někdy přišla tak nebo onak do styku.

Dobře, možná jsem mohla udělat víc pro to, aby se zajistilo, že o nich všech budeme mít přehled a budeme mít po ruce plány, jak je držet pod kontrolou za úplňku. Bouchala jsem zátylkem do rámu dveří. Nemůžu za to. Nemůžu za to. Nemůžu za to.

Dolehl ke mně hlas z jedné z dalších cel, do nichž jsem neviděla. „Liebchen, ještě pořád jsi smutná? Mohl bych ti pomoct.“

Jasně, protože být tady v pasti a nemít vůbec žádnou možnost úniku a záchrany Lease a mít proti sobě celou MAZP zřejmě ještě nebylo dost zlé, a tak byl mým spoluvězněm z bloku strašidelný superupírský pronásledovatel, jehož jsem o Halloweenu částečně vysála. Dál se snažil navázat rozhovor, ale mně se rozdrkotaly zuby už při pouhém zvuku jeho hlasu. A pak tu byla ta věc s částí jeho duše, kterou jsem já sama nosila kdesi v těle.

Ale když jsem pomyslela na jeho vysátí, něco mě

napadlo: já přece stále ještě cítím nervózní energii, šumivý chlad z fosegrima, jiskérky ze sylfy… Bleskově jsem se vrátila zpátky do cely a superupíra jsem ignorovala. Kdybych mohla koncentrovat energii z těchto duší dostatečně na to, abych otevřela brány mezi světy, měla bych být s to s tím něco udělat. Možná.

Za pokus to stálo. Vyhrnula jsem nohavice džínsů, pak jsem zavřela oči a zhluboka dýchala. Soustředila jsem se dovnitř a snažila jsem se najít pocit sylfiny duše, to jiskření, suchý žár, šumění větru. Tady! A tady! Protože jsem chtěla, aby se ta místa spojila, v duchu jsem si je nasměrovala do ruky a pak do ukazováčku. Chvilku to trvalo, ale nakonec jsem cítila, jak se to ve mně soustřeďuje, sbírá jako miniaturní bouře. Otevřela jsem oči a uviděla jsem, jak mi po celém ukazováčku tančí pod kůží jiskry. Štěstím jsem vyjekla a ony se rozptýlily.

Píp. Zopakovala jsem celý ten proces a nakonec jsem více méně měla zkoncentrovanou veškerou energii ze sylfy. „Tohle k ničemu nebude,“ zamumlala jsem, svěsila jsem ruku a přiložila si prst ke kotníkovému stopovači, aby mi jiskry z prstu vyšly.

A pak jsem zaječela, protože mi mezi ukazováčkem a kotníkovým stopovačem projížděl sem a tam elektrický proud. Celá jsem se třásla, ale nedokázala jsem ovládat své svaly natolik, abych mohla pohnout vlastním prstem. Konečně to přestalo a já jsem se zhroutila na zem, do nosu mě udeřil pach pálícího se plastu a kůže.

Tiše jsem úpěla, kousala se do jazyka, abych nevnímala bolest v kotníku a potlačila potřebu křičet. Po chvíli, která mi připadala jako věčnost, jsem byla s to se posadit a obhlédnout škody. Červené skvrny kolem kotníkového stopovače se už nalévaly v puchýře; stopovač sám byl mimo provoz, pokud jsem

mohla soudit podle zkrabatělého povrchu a slabého kouře, který z něj dosud stoupal.

Připravovala jsem se na vyhlášení poplachu, ale žádný signál se nespustil. Což znamenalo, že nejspíš mám pár minut náskok, než počítačový systém zaregistruje, že můj kotníkový stopovač nefunguje. Vstala jsem a vyjekla jsem bolestí, jež mi projela kotníkem.

Dobře. Spáleniny od elektřiny? NE. TO NIC NENÍ.

Ale mohly by mě bolet později. Teď okamžitě jsem se však musela dostat ven a zachránit Lease.

Dokulhala jsem přes celu, pak jsem u dveří chvilku zaváhala. Nedomnívala jsem se, že bych dokázala zvládnout ještě další elektrošok, ale nemohla jsem se tomu vyhnout. Zhluboka jsem se nadechla a vysunula jsem nohu přes práh do chodby.

Nic.

„Děkuju ti, bláznivá sylfo,“ špitla jsem, pak jsem spěšně kulhala po chodbě pryč od superupírova hlasu. Dokud jsem tu žila, vůbec jsem nevěděla, že tohle křídlo existuje, ale Jack mě sem přivedl na návštěvu k Vivian. Těsně poté, co se celý můj život rozpadl na kusy a krátce předtím, než mě nechal zemřít na Vílích stezkách. Nevěnovala jsem proto tehdy křídlu zvlášť velkou pozornost, ale byla jsem si téměř jistá, že dveře jsou na konci téhle chodby.

Zarazila jsem se. Vivian byla dosud tady, na druhém konci chodby. Důvěřovala jsem Raquel, že se o ni dobře stará, ale teď, když byla Raquel jaksi zbavena moci, jsem nechtěla nechat Viv samotnou a v hlubokém spánku. Neměla jsem však čas ji brát s sebou, a i kdybych to udělala, usoudila jsem, že bych nejspíš nezvládla útěk, který byl už teď zřejmě nemožný, kdybych ještě nesla na zádech ji.

Zavrtěla jsem hlavou. Brzy se pro ni vrátím. Ona by si přála, abych se k Leaseovi dostala co nejdřív;

pochopila by to. Musela jsem se dostat z téhle chodby. Pak bylo mou jedinou nadějí, že narazím na nějakou vílu. Spěchala jsem na konec železného křídla a otevřela jsem dveře.

A ocitla jsem se tváří v tvář samotné Anne-Něco Něco.

Napřáhla jsem ruku dozadu a chtěla jsem ji udeřit.

„Co to ?“ začala, ale pak vytřeštila oči a zhroutila se na zem, čímž se odkryl paralyzér v rukou dospívajícího chlapce s plavými kučerami, modrýma očima, důlky ve tvářích a tím nejrošťáčtějším úsměvem, jaký jsem kdy viděla.

„Hej, nazdar, stýskalo se ti po mně?“ zeptal se mě Jack.

ZMAR A ZKÁZA

Protože jsem už tak jako tak měla ruku napřaženou dozadu, pokračovala jsem v

načatém gestu a praštila jsem Jacka.

„Sakra ? za co to bylo?“ zeptal se a držel si ruku na nose. Prošla jsem kolem bezvědomého těla Anne-Něco Něco, které leželo na bílé dlážděné podlaze, a vytrhla jsem té blonďaté příšerce paralyzér. „Ty si ze mě střílíš? Když jsem tě naposled viděla, nechal jsi mě, abych tam umřela.“

„Nojo, tak to bylo. Ale myslel jsem si, že když tě zachráním z MAZP, trochu to tím napravím.“

„Já jsem na nejlepší cestě zachránit se sama,“ odsekla jsem.

„A jak ses chtěla dostat kolem ní?“ Nohou šťouchl do

těla ležícího na břiše, a nijak zvlášť jemně.

„Improvizovala bych.“

„A až bys kolem Anne prošla, tak by jsi se odtud dostala… jak?“

„Zavři zobák!“ Otočila jsem se a snažila se jít dál chodbou, pak mě zastavila bolest v kotníku. Dobře, takže žádný dramatický odchod středem. Rozhodla jsem se místo toho pro procítěné kulhání, což bohužel Jackovi umožnilo mě docela rychle dohonit.

„No tak, Ev. Poslouchej. Mě to mrzí, víš? Vrátil jsem se ten den pro tebe na Stezky!“

„Když někoho necháš na Stezkách, už nikdy ho nemůžeš najít.“

Podrbal se na hlavě a zadíval se do podlahy. „Jo, tak na tohle jsem tak trochu přišel. Ale opravdu mě to mrzí. A jsem rád, že nejsi mrtvá!“

„Jdi. Pryč.“ Neměla jsem čas se s ním vypořádat tak, jak bych si přála, a tato přání se většinou točila kolem toho, že bych ho žahnutím zbavila vědomí. Lease měl přednost. Pokud se Jack objeví později znovu, fajn, a to pak už nebudu volit žádné okliky.

„Mýlil jsem se! Vím, že jsem se mýlil. Měl jsem prostě na tebe strašný vztek. A víš, já někdy, když se rozzuřím, dělám hlouposti.“

„Ty jsi na mě neměl jenom vztek!“ odsekla jsem mu.

„Ty jsi mnou manipuloval! To ty jsi vytvořil celou tuhle dráhu zkázy v mém životě a nutil jsi mě dělat, co jsi chtěl ty! Ty jsi zrovna tak špatný jako MAZP a paranormálové a všichni ostatní! Nechci s vámi mít nic společného.“ Zastavila jsem se a podívala se mu zpříma do očí. „Myslím to vážně, Jacku. Nechci tě už nikdy vidět.“

Cherubínskými rysy mu přelétlo dotčení, pak se zazubil. „No, to ve skutečnosti nezáleží na tobě.“

Zakoulela jsem očima a šla dál. Oddělení přepravy skýtalo nejlepší vyhlídku na to, že najdu nějakou vílu.

Nejdřív jsem se pokusila běžet, ale usoudila jsem, že není v mém zájmu poutat na sebe jakoukoliv pozornost. Navíc jsem si nebyla jistá, zda bych vůbec dokázala utíkat při tom, jak silně mě bolel kotník.

Jack pokračoval. „Protože, ehmm, to, že jsem tady, má ještě jiný důvod.“

„Šokuješ mě. Tak ty tu nejsi jenom z dobroty svého srdce? Nemůžu tomu uvěřit.“

„Jo, no, nemohl jsem tě najít sám. Nic z toho nebyl můj nápad.“ Odmlčel se a ostražitě se zadíval na paralyzér. „Chci říct, že jsem byl jednoznačně pro. Zachráníš Evii! Ale byl jsem… no, řekl bych, že ty bys to nazvala odvedený.“

„Odvedený?“

„Násilím.“

„No tak se považuj za neodvedeného a odprejskni.“ Zabočila jsem za roh a téměř jsem se srazila s… Budem. Fakt smůla.

Zauvažovala jsem o tom, že bych použila paralyzér, ale nedokázala jsem se k tomu přimět. Vzpomněla jsem si na všechny ty hodiny, jež věnoval mému výcviku, i když jsem byla nejhorší žákyně, jakou kdy měl. Stále ještě jsem držela v ruce Žaha, ale musela jsem mu alespoň zkusit rozmluvit, aby mě udal.

„Bude… prosím.“

Když mě uviděl, vypadal šokovaně, pak se zamračil.

„Vzpomínáš si na ten nůž, co jsem ti udělal? S tou hloupou růžovou rukojetí?“

„Já ? ano. Ztratil se mi, když jsem odtud utíkala naposled. Promiň.“ Provinile jsem se začervenala, pak mě napadlo, proč se vlastně zabývá nějakým hloupým nožem, a proč ještě nevyhlásil poplach.

Rozladěně si vzdychl. „No, tak je nejspíš k lepšímu, že jsi nikdy nepřevzala ten nůž, který jsem vyrobil těsně předtím, než jsi odešla. Je to ale svým způsobem i škoda, protože to byla zvláště pěkná práce.“ Natáhl

ruku, v níž držel malý balíček ovinutý černou látkou a já jsem ho převzala, překvapením neschopná promluvit. „Je taky škoda, že si musím jít hned teď lehnout a dokonce jsem si tě na té chodbě ani nevšiml, jak jsem kolem tebe pospíchal.“

Oči se mu rozsvítily náznakem úsměvu a já jsem se rozzářila a do očí mi vhrkly slzy. „Děkuju.“

„Nevím, o čem to mluvíš. Vlastně dokonce ani nevím, kdo jsi. Nebo že jsem tě viděl. Takže navrhuju, abys na to zapomněla.“

Prošel kolem nás, já jsem si zastrčila zabalený nůž do kapsy džínsů a slíbila jsem si, že mu to někdy oplatím. Ne všichni v MAZP jsou špatní.

Jenže kde je Raquel? Potřebovala jsem ji. A s touhle novou a rozhodně ne zlepšenou MAZP jsem si o ní začala dělat docela velké starosti. Co když má nějaké problémy? Co když mě potřebuje?

Není čas. Raquel se proti MAZP dokáže ubránit sama. Lease se proti Temné královně sám neubrání. Ten je na řadě první.

„Kam jdeš?“ zeptal se mě Jack.

„K Přepravě. Potřebuju nějakou vílu.“

„Ne, nepotřebuješ.“

„Ano, potřebuju.“

„Já tě odtud můžu dostat.“

Zasmála jsem se. „Jo, jasně, zopakuju si s tebou procházku po Vílích stezkách. Ta poslední byla totiž děsně příjemná.“ Jenže zase, já jsem cítila, jak mě to táhne přímo k Leaseovi… možná bych se skutečně mohla pokusit dostat na Vílí stezky sama. Jestli co nejdřív nenajdu nějakou vílu, která by mě tam vzala, zkusím to. Zkusila bych cokoliv.

„Přísahám, nikdy už nic takového neudělám. Mrzí mě to. Nevím, jak bych tě mohl dokázat přesvědčit, ale myslím to vážně.“ Pokoušel se vzít mě za ruku, ale já jsem mu ji vytrhla.

Zamračeně se na mě podíval. „Dobře, fajn, chceš vílu!“ Popadl mě za loket a vlekl mě postranní chodbou.

„Pust mě!“ zasyčela jsem, odtahovala jsem se od něj, ale snažila jsem se mluvit potichu.

„Ta-dá! Víla.“ Jack ukázal na Retha, přímo ztělesnění krásy, který se ležérně opíral o stěnu. Na sobě měl krémový viktoriánský oblek, košili u krku měl rozhalenou a pod ní mu byly vidět dokonale tvarované lícní kosti, podél nichž mu splývaly zlaté vlasy.

„Evelyn, lásko, tady jsi.“

„Já ? ty ? a ty?“ Nevěřícně jsem se dívala z Jacka na Retha a zase zpátky. „Tohle mi vůbec nejde dohromady, z několika důvodů.“

Jack pokrčil rameny a zamračeně si zastrčil ruce do kapes. „Reth mě našel a řekl mi, že máš problémy. A tak jsem souhlasil s tím, že ti pomůžu.“

Reth naklonil hlavu ke straně a zvědavě na Jacka pohlédl. „Já si mám dojem vzpomínám, že jsem ti nabídl dvě možnosti: přijít o obě ruce, nebo dostat Evelyn z toho ohavného vězení vyloženého železem.“

Jack se vyhnul mému pohledu. „Jak jsem říkal, souhlasil jsem s tím, že pomůžu.“

„Ušlechtilý jako vždycky,“ ušklíbla jsem se.

Reth mi nastavil loket. „Jsme připraveni jít? Já například tady nechci trávit mnoho času. Nevkusně zařízené. A to osvětlení tvé pleti nijak nelichotí, Evelyn.“

„Pro všechno na světě, vy dva mi nemáte co poroučet! A já nevěřím ani jednomu z vás natolik, abych s vámi šla po chodbě, natožpak Vílími stezkami!“

Reth upřel oči do mých. „Máš mé slovo, že neutrpíš sebemenší újmu, dokud jsi v mé péči.“ Mávl rukou k Jackovi. „A máš taky mé slovo, že pokud tenhle udělá cokoliv, co se mně bude zdát třeba i jen mírně v

nepořádku, už nikdy nebude chodit.“

Kousla jsem se do rtu a váhala jsem. Reth byl tou nejsnazší možností, jak se odtud dostat. Ale když jsem nemohla najít Raquel, mohla bych tu alespoň nechat nějaký symbol své vděčnosti za příjemný pobyt. Kvůli tomu, abych dala MAZP najevo, co si myslím o jejich pokusu mě přinutit, abych pro ně zase pracovala, a možná, jenom možná, abych získala určitou výhodu v nadcházející konfrontaci s Temnou královnou.

„Potřebuju jména víl, které pracují pro MAZP,“ oznámila jsem.

„K čemu?“

„Do toho ti nic není.“

„Nemožné,“ ozval se Jack. „Věř mi. Kdyby se dala zjistit, už bych si je zjistil. Nikde nemají záznamy ? ani počítačové, ani na papíře ?, k nimž bychom se mohli dostat.“

„No tak dobře, Rethe. Můžeš sem nějak rychle dostat některou z víl, které jsou vázány v MAZP?“

Zamračil se. „Udělám, co můžu.“ Prošel vílími dveřmi, jež se objevily ve stěně, a nechal mě samotnou s Jackem.

„Tak,“ začal Jack.

„Promluv ještě jednou a já tě žahnu,“ pohrozila jsem.

Vzdychl, pak se svezl podél zdi a sedl si na podlahu. Po několika minutách si začal hvízdat, ale já jsem poklepala prsty na Žaha a on okamžitě umlknul. Pokud jsem to vůbec dokázala posoudit v zapečetěném zlém snu bez oken situovaném v podzemí, jímž bylo Středisko, byla pravděpodobně hluboká noc, protože po chodbách nikdo nepobíhal. Ne že bych měla problém se žahnutím kohokoliv kromě Buda, ale radši bych se vyhnula jakýmkoliv konfrontacím.

Prozatím.

Po chvíli, která mně připadala jako věčnost, ale

jednalo se nejspíš jen o pár dalších minut, se ve zdi znovu objevily vílí dveře a z nich vyšel Reth s dvěma vílami v závěsu. Obě byly stejně krásné, dokonalé, éterické, až nepřístojně klidné. Dívaly se na mě s chladným odstupem; ani jedna z nich nevěděla, kdo jsem, nebo jim to bylo lhostejné.

„To jsou ony?“ zeptala jsem se.

„To jsou všechny víly, které zrovna teď nejsou pověřeny nějakým úkolem.“ S podezřením se na ně zadíval přimhouřenýma očima. „A obě jsou to neblahé víly.“

„Na tom nesejde, beru to, co je k mání.“ Otočila jsem se k nim tváří a ignorovala jsem slabé zamlžení mozku, které vždycky vyvolávalo příliš velké množství vílího krycího kouzla. Neměla jsem v úmyslu na ně omámeně civět s otevřenými ústy, byť by ta představa byla sebelákavější. „Mám pro vás návrh. Zaprvé mi řeknete své skutečné jméno.“

Víly byly příliš krásné a příliš z jiného světa na to, aby obracely oči v sloup, ale lehká změna v jejich výrazu něčemu takovému zřejmě odpovídala. Začala jsem se při tom cítit jako ta nejposlednější bytost na celé planetě, která není hodna ani toho, aby dýchala stejný vzduch jako ony. Hloupé víly.

„Marníš náš čas, dítě,“ pronesla víla vlevo. Její vlasy měly strukturu a barvu sněhově bílého prachového husího peří a její dlouhé, bílé řasy kontrastovaly s oříškově hnědou pletí. Samozřejmě mimikry její skutečný vzhled překrývalo, ale přesto jsem ho viděla.

„Nemarním. Vy mi řeknete svá skutečná jména a já vám dám tři příkazy. Poslední z nich bude povel, abyste si vybraly nové jméno, což vás zbaví povinnosti poslouchat jakékoliv další příkazy. Jednou provždy.“

To upoutalo jejich pozornost.

„Mluvíš pravdu?“ zeptala se druhá víla, muž, který měl oči tak ledově modré, že jsem se až rozechvěla.

„Zeptejte se jeho.“ Ukázala jsem palcem na Retha.

Ten váhavě přikývl. „Pamatujete si, že jsem tady taky býval. Ona mě osvobodila.“

No, ve chvíli, kdy Reth držel Leaseovi na krku nůž, ano. Ale tohle byl zcela odlišný případ. A tentokrát jim nedám příkaz, aby ignorovaly všechno, co jim nařídila MAZP, dřív než příkaz uvedený jménem, což znamenalo, že se pořád ještě budou muset řídit předpisy o tom, že nesmějí ubližovat lidem. Doufala jsem. Nebyla jsem si tím jistá, ale skutečně, skutečně jsem doufala.

„Já to udělám,“ ozvala se víla s vlasy jako prachové peří. „Cokoliv je lepší než vodit ty pitomce po Stezkách navěky. A to, že mi moje jméno bude zase patřit, bude fantastické.“

„Dobře.“ Zadívala jsem se na jejího společníka a on přikývl. „Rethe,“ řekla jsem, „vezmi Jacka o kousek dál po chodbě, aby neslyšel jejich jména.“ Když Jack naposledy zjistil jméno víly, použil ho k tomu, aby Fehl nařídil, ať mi ublíží co nejvíc, aniž by mě zabila, v naději, že Fehl vysaju. Nehodlala jsem riskovat, že by jedno z těch jmen zaslechl.

Víla s vlasy jako prachové peří přede mě předstoupila a předklonila se, její rty se téměř dotýkaly mého ucha, když mi do něj šeptala své jméno.

„Theliantes.“

Usmála jsem se. „Theliantes, než odejdeš domů, způsob MAZP co největší škody, ale nesmíš nikoho poranit. Theliantes, pomoz mi, až tě o to požádám. A Theliantes, vyber si nové jméno.“

Napřímila se, bílé šaty kolem ní zavířily, ve tváři se jí objevil úsměv, který odhalil dychtivé ostré zuby. Zhluboka se nadechla a zavřela oči, pak se její krycí kouzlo rozplynulo a odhalilo ji v její plné vílí kráse a jednoznačně sálající mocí. Natáhla prst a dotkla se mé tváře. „Takže se uvidíme, až budeš potřebovat pomoc.“

Její smích zněl jako letící ptáci, když otevřela vílí dveře a zmizela ve stěně.

„Teď ty,“ obrátila jsem se k vílímu muži s ledovýma očima. Tak tak jsem stačila doříct své tři příkazy, když se rozezněl poplašný alarm.

DUHY A MOTÝLI

Bylo to skutečně nutné?“ mračil se Reth, když víly zmizely. „Ty tedy rozhodně

nepotřebuješ další neblahé víly, které by někdo osvobodil a byly ti v patách.“

„Já už mám tak jako tak skoro všechny síly proti sobě. A pokud MAZP nebude moct fungovat, no, budu mít o jednu starost míň.“

Jack stál s rukama nad hlavou a pokývl ke stroboskopickým světlům. „Tohle bude naše narážka.“

„Fajn.“ Zhluboka jsem se nadechla, zastrčila jsem si Žaha do džínsů a natáhla jsem ruce ? k Jackovi na jedné straně a k Rethovi na straně druhé. „Vezměte mě k Temné královně.“

Před námi se otevřely vílí dveře a já jsem jimi

prošla; ruce mi zahřívaly dvě bytosti, ohledně nichž jsem přísahala, že sem s nimi už nikdy nevstoupím. V kotníku mi škubalo a píchalo, teď už jsem kulhala tolik, že si Jack nakonec ovinul mou paži kolem ramen a podpíral mě, a já jsem se na něj pověsila téměř celou svou vahou.

„Víš,“ zažbrblal, „na to, že jsi tak hubená, vážíš snad tunu. Je to jako nějaký fyzikální zázrak nebo něco na ten způsob. To jsi z olova nebo co?“

„Hele, bylo by nejlepší, kdybys zrovna teď držel zobák, protože já mám Žaha a nůž.“ Ne že bych byla s to alespoň na jedno z toho dosáhnout, když mě za obě ruce někdo držel.

Naštěstí jsem projednou nebyla nervózní z té nekonečné prázdné černi Vílích stezek. Měla jsem příliš velké bolesti a přílišné starosti o Lease, abych si toho všímala. No, všímala nějak moc. Ale zanedlouho budu konfrontována s něčím mnohem horším, než byly mé nejstrašnější noční můry. Šance byly takové, že pokud přežiju a budu s to se ve vzpomínkách ohlížet zpátky, budu na hrůzu, kterou jsem mívala ze Stezek, myslet přímo s láskou ve srovnání s tím, co se stane při střetu s Temnou královnou, ať už to bude cokoliv.

Po několika minutách se ozval Reth. „Strašně nerad tě zklamu, ale zapomínáš, že mě nemůžeš přinutit udělat cokoliv, lásko.“ Než jsem stačila zaprotestovat, vystoupili jsme z Vílích stezek a… ocitli jsme se v kuchyni Leaseova domu.

„Evie!“ vykřikla Arianna a málem mě porazila, jak mě prudce objala. „Jsem tak ráda, že jsi v pořádku!“

„Co tu děláš? Měla bys pomáhat Davidovi!“

„Čekala jsem, až se vrátí Reth s Jackem.“

„Ty jsi o jejich plánu věděla?“ zeptala jsem se a podívala jsem se na ty dva idioty po mém pravém a levém boku.

„To celé byl nápad té upírky,“ odpověděl Reth, zamířil k zadním dveřím a jeho hlas už opět zněl znuděně. „Buď ujištěná, že jsme teď zajistili tuhle oblast před vniknutím jakýchkoliv neblahých víl. Nedovolím, aby tě zase někdo unesl, bez ohledu na vílí pomoc.“

Když se za Rethem zavřely dveře, Jack se začal kradmo přesouvat k předním dveřím. „To bych nedělal,“ ozval se Reth; jeho hlas se jasně nesl i přes dveře.

Jack se podmračeně posadil, obě nohy si dal na stůl, zhoupl se na židli, takže stála jen na dvou nohách, zavřel oči a zaklonil hlavu. „Už tě zase nenávidím, Evie.“

„Nápodobně. Ale Arianno, jak jsi věděla, kde jsem?“ Popošla jsem dopředu, sedla jsem si a sykla bolestí. Arianna se mi podívala na kotník a zamračila se, pak mě odvedla ke stolu a usadila mě naproti Jackovi.

„Reth poznal, že jsi zpátky ve Středisku, ale nedokázal vycítit, kde přesně, ani tam udělat dveře, takže jsem usoudila, že potřebujeme někoho, kdo zná Středisko jako vlastní boty. Jakmile Reth našel Jacka“ ? ledabyle kopla do jedné nohy židle, takže se Jack zřítil s proudem nadávek na podlahu ? „věděla jsem, že budou schopni tě odtamtud dostat.“

„Díky.“ Vděčně jsem se na ni usmála. „Ale já se teď musím dostat do Vílích říší.“ Pohlédla jsem na hodiny a hrdlo se mi stáhlo, moje panika začala růst. Lease už je pryč dvacet hodin. Ztratila jsem pitomých dvacet hodin kvůli MAZP.

„Nejdřív ti musíme ošetřit kotník!“

Obrátila jsem oči v sloup a Arianna se na mě zamračila. „Myslím to vážně, Evie. Nevystoupíš přece proti Temné královně, když budeš už předem v nevýhodě. Vždyť skoro nemůžeš chodit.“

„A jak mi vlastně chceš rychle spravit kotník?

Nebudu tady nečinně sedět a čekat, až se mi zahojí.“ Pokrčila rameny. „Tam vzadu venku je jednorožec.“

Píp. No jistě. Arianna se chopila nějakých kuchyňských nůžek a odstřihla mi zkratovaný náramek. Ovinula jsem jí paži kolem ramen a vyhopsala ze zadních dveří, kde jsme prokulhaly kolem Retha a Grnlllll, vyhnuly jsme se pěšině a zamířily rovnou do houštiny zimně holých stromů.

Cítila jsem jednorožce, ještě než jsem ho uviděla, a vzápětí k nám přitančil tentýž jednorožec, s nímž jsem se setkala na té exkurzi s Jackem. Jednoznačně byl bez sebe radostí, že mě zase vidí. Já jsem jeho city neopětovala.

„Je tak krásný, viď?“ hlesla Arianna zasněně.

„Vidíme obě stejného tvora? Vždyť vypadá jako zpitomělá koza s kostním výrůstkem.“

„Dotkneš se jeho citů! Teď mlč a sedni si na zem.“ Udělala jsem, co mi nakázala, a natáhla jsem kotník.

„Jak mě to zvíře vyléčí?“ zeptala jsem se, protože mě náhle přepadla nervozita. Představila jsem si, že mi bude olizovat nohu, a udělalo se mi nevolno. To, jaké nemoci mohou být v jednorožcových slinách nebo co všechno skrývá ve své špinavé, slepené bradě a chlupech, jsem si mohla pouze představovat.

Jednorožec vyčítavě zamečel a upíral na mě pohled truchlivých hnědých očí s hranatými zřítelnicemi.

„No tak fajn. Skvělé, slavný jednorožče, milovaný nevědomými dívkami všude na světě, prosím, zahoj mi nohu. Hned, kdyby ti to nevadilo.“

S jediným posledním mávnutím řas slepených špínou sklonilo zvíře hlavu a přiložilo mi ke kotníku svůj krátký tlustý roh. Schoulila jsem se strachem, protože jsem čekala bolest, ale místo toho jsem ucítila, jak se mi tělem šíří šimravé teplo, skoro jako bych měla v žaludku motýly. Vlastně v kotníku. Motýly… a duhy.

Pocit celistvosti a blaha mi postupoval vzhůru po noze a do celého těla a já jsem se nedokázala přestat usmívat. Ten les je krásný! Větve stromů, které se vypínaly k rozjasňujícímu se nebi, skrývaly nepředstavitelné zázraky. Udusaná hlína pode mnou byla klenotnicí nepoznaných možností, nádherná tím, čemu dokáže dát život. Mohla bych tu sedět donekonečna a jen si tak užívat přírodu. Byla jsem strašně šťastná! A duhy! Proč pořád myslím na duhy? Co na tom sejde! Duhy jsou naprosto nádherné!

A ten jednorožec! Rozzářeně jsem na něj hleděla, natáhla jsem ruku a chtěla ho pohladit. Nikdy jsem neviděla krásnějšího, majestátnějšího tvora. Strávila bych tady venku zbytek života, poskakovali bychom spolu po lese a uctívali sluneční světlo, koupali se ve světle měsíce a…

Zavrtěla jsem hlavou ve snaze setřást tu idiotskou rozmazanou mlhu, která mi do ní vnikala. „Uhni,“ řekla jsem a odstrčila jsem jednorožce. „To by stačilo.“ Podívala jsem se na kotník, který byl teď dokonale zdravý, nezůstala na něm ani jizvička. Upřela jsem na jednorožce příkrý pohled. „Nebudu s tebou dovádět na věčných lukách slunečního jasu a měsíčního svitu, ty mizerný malý čmuchale. Ale děkuju ti.“ Usmála jsem se jen tak, aby to působilo mile, ale příliš ho to nepovzbudilo, a rychle jsem ho poplácala po hlavě.

Pak si tu ruku vykoupu v dezinfekci.

„Dobře, tak odtud vypadneme.“ Vstala jsem, vyzkoušela jsem kotník a s úlevou jsem konstatovala, že mě vůbec nebolí. Stále ještě jsem cítila iracionální touhu předvést jakýsi výrazový tanec na téma duhy, ale to byla jen malá cena za to, že jsem byla zahojená.

„Nemyslíš si, že bys měla ? já nevím ? počkat?

Sestavit si nějaký plán? Sehnat si pomoc?“

„Nemám čas, Arianno, ona ho má už skoro celý den!

Ty nechápeš, co je zač, co dokáže.“

„Myslím, že bychom si měli promluvit s Cressedou.“

„Cože ? proč?“ Přimhouřila jsem oči. „A jak jsi věděla, že je tady ten jednorožec?“

Pokrčila rameny, její normálně dokonale nanesené uhlově černé oční linky byly rozmazané. Sluneční svit už zesílil natolik, že pronikal jejím mimikry; nejspíš se potřebovala brzy vrátit dovnitř. „Mluvila jsem s nimi.“

„Ty jsi s nimi mluvila?“ Hlas jsem měla stejně bezvýrazný jako pohled.

„Myslím, že bys jim měla dát šanci. Vzhledem k tomu, o čem mluví, čím si prošli, od tebe není pěkné je z toho vylučovat. Ty nevíš, jaké to je, zabíjet bytosti kolem sebe jen proto, že tam jsou. Ty nevíš, jaké to je žít někde, kam ve skutečnosti nepatříš.“ Otevřela jsem ústa, ale ona zdvihla ruku a umlčela mě. „Ne, Evie, ty to nevíš. Věř mi. Protože i když si myslíš, že jsi rozdělená mezi dva světy, i když si myslíš, že jsi neustále přicházela o možnost být ‚normální‘ podle těch svých směšných představ, skutečnost je taková, že ty opravdu můžeš žít normálně. Protože jsi naživu, jsi víceméně člověk a patříš sem. Můžeš si ze života udělat, co budeš chtít. Oni tady nemají být; nikdy tady být neměli. Myslím, že bys je měla nechat, aby ti s tímhle poradili, a pak bys jim měla pomoct. Oni tě potřebují.“

„Ne, Lease mě potřebuje. A mně nezáleží na nikom a na ničem jiném.“ Zápasila jsem s návalem pocitu viny, který mě málem udolal, když jsem viděla, jak se Arianně propadly tváře. „Mrzí mě to,“ zašeptala jsem, pak jsem se otočila a nechala jsem ji tam stát s jednorožcem. Tady žádné duhy nebyly.

DRŽET SE ZA RUCE S CHLAPCI

Když jsem vešla do kuchyně, Jack tam balancoval lžící na nose.

„Ty,“ řekla jsem a shodila jsem mu lžíci z nosu.

„Já!“ odpověděl zvesela.

„Vezmi mě do Vílích říší. Hned.“

„Ty jsi vždycky měla bezvadný smysl pro humor, Evie.“

Vytáhla jsem z kapsy balíček, který mi dal Bud, vybalila jsem vystřelovací čepel z čistého stříbra s bíle opalizující rukojetí. Elegantní a hodí se to ke všemu. Kdoví, co v sobě Bud všechno skrývá. Několikrát jsem čepel vystřelila a zase zacvakla, abych si ten pohyb nacvičila.

„Víš, cítil bych se mnohem líp, kdybys to odložila,“

ozval se Jack a ostražitě pozoroval nůž.

„Něco ti povím.“ Zavřela jsem nůž se cvaknutím, které mě uspokojilo. „Pamatuješ se, jak ses mě tenkrát pokusil zabít, protože jsem nechtěla otevřít bránu do pekel?“

„Tu vzpomínku mám tak trochu rozmazanou…“ Znovu jsem otevřela nůž.

„Ano, teď, když o tom mluvíš, si vybavuju, že se něco takového stalo, i když jsem tě samozřejmě nikdy nehodlal zabít. Nemůžeš se na to dívat tak, že jsem tě chtěl naučit používat Stezky? Ve skutečnosti jsem nechtěl, abys zemřela.“

„Ne, já se na to opravdu nemůžu dívat takhle. A pořád ještě nevím, jak používat Stezky, což znamená, že pokud chceš, aby bylo vše odpuštěno ? a věř mi, ty budeš chtít, aby bylo vše odpuštěno ?, prokážeš mi ještě jednu poslední laskavost a pak se dohodneme, že se už nikdy neuvidíme.“

Vypadal dotčeně, pak se mu na tváři znovu objevil náznak úsměvu. „Ale tohle všechno mě přimělo si uvědomit, jak strašně mi chybí tvoje jiskřivá osobnost a vřelost.“

Vytáhla jsem si z džínsů Žaha a nastavila jsem ho na nejvyšší intenzitu. „Říkal jsi ‚jiskřivá‘? Protože zajiskřit si můžeme, jestli chceš.“

Jack zakoulel očima a vstal. „Koukej. Já vím, že mě ještě pořád podezíráš, že tě nenávidím, a jo, trochu jsem tě nenáviděl, ale jsem strašně proměnlivý. Je to součástí mého kouzla.“ Obdařil mě svým nejširším, nejdolíčkovatějším úsměvem. „Takže v tu chvíli jsem tě sice nenáviděl, ale teď už proti tobě nic nemám. Nebudu ti slibovat, že tě třeba nezačnu nenávidět někdy v budoucnu, ale co by život byl, kdyby v něm nebylo pár překvapení? A protože momentálně proti tobě nic nemám, cítil bych se strašně špatně, kdybych tě dopravil k naprosto jisté a patrně strašlivé smrti.“

„Neptám se tě na tvůj názor na mé vyhlídky. Všechno, co po tobě chci, je, abys mě dopravil k Temné královně. Pak budeš volný, naprosto a zcela, navždy.“

„A co ta tvoje šílená pohádková víla?“

Vytáhla jsem z jedné z kuchyňských zásuvek roli kovové pásky. „Teď mi podej ruku, ty příšerko. S Rethem si to vyřídím sama.“

„Tak dobře.“ Jack natáhl ruku, já jsem ho za ni chytila a přemáhala jsem díru plnou hrůzy, která se mi otevřela v žaludku. Pak jsem přes naše spojená zápěstí omotala asi dvanáct vrstev lepicí pásky.

„Dost si svých prstů cením. Vždyť jsi mi přerušila přívod krve!“

„Přeruším ti ho ještě víc, jestli se mě pokusíš nechat na Stezkách. Tohle je pojistka, abys neutíkal moc rychle.“

Zamračeně se zadíval na podlahu a zamumlal: „Já už bych to podruhé neudělal.“

Dovedla jsem ho k nejbližší zdi a přiložila jsem mu k ní volnou ruku. Samým soustředěním jsem se zamračila, když se rozzářilo světlo vílích dveří, které se otevřely do temnoty.

„Jsi si jistá, že víš, co děláš?“ zeptal se mě a překvapivě vážně se na mě podíval.

Místo odpovědi jsem ho zatáhla za ruku, okraje pásky se mi zařezávaly do kůže a vlekla jsem ho dopředu do temnoty. Kráčeli jsme spolu a já jsem se soustředila na kroky, na pocit, který do mě proudil ze Žaha, jehož jsem svírala ve volné ruce, a na uklidňující vybouleninu nože v mé kapse.

„Máš vůbec nějaký plán?“ zeptal se Jack.

„Vlastně ne.“

„Ono je to stejně jedno. Rozhodně nebude žádné velké zklamání, když se ti to nepodaří.“

„Děkuju ti za důvěru.“

Kličkovali jsme, Jackovi to jako obvykle dalo trochu

práce a hledali jsme dveře do Vílích říší. „Pokud zemřeš, což je podle mě dost pravděpodobné, musím ti něco říct. Nemusíš mi věřit, hlavně si to poslechni. To, co jsem udělal… to nebylo správné. Vím, že to nebylo správné. Ty jsi…“ ? zarazil se a ztuha polknul ? „ty jsi byla bytost, která se za celý můj život nejvíc blížila kamarádce, a já jsem tě využíval a mrzí mě to. Věř mi, když ti řeknu, že to není zrovna pocit, s kterým bych byl nějak důvěrně obeznámený.“

Zavrtěla jsem hlavou a vyhnula se upřímnosti, která sálala z jeho velkých modrých očí. Když mnou manipuloval, dělal to velmi pečlivě a měl to obdivuhodně dobře promyšlené. Nedopustím, aby se něco takového stalo znovu. Nepochybovala jsem o tom, že se pojistil proti rizikům a vytasil se s tím ve chvíli, kdy usoudil, že to může udělat, aniž by mu Reth ublížil.

„No,“ pronesl nakonec a přerušil ticho, jež se mezi námi rozhostilo po jeho omluvě. „Tak jsme tady. Máš nějaké konkrétní místo, na němž bys chtěla vyjít?“

„Nepředpokládám, že bys věděl, kde Temná královna drží své zajatce?“

„Já jsem strašně chytrý kluk, Evie, a mám mimořádně vyvinutý pud sebezáchovy. Takže nevím.“

Vzdychla jsem si. „Já taky nevím. Kdekoliv na území neblahých víl, řekla bych.“

Pokrčil rameny a otevřel dveře; vyšli jsme společně do lesa zrcadel. Každý strom byl dokonale vysochán z nádherně reflexivního materiálu, každičká linie kůry byla nová broušená ploška, každý list byl dokonalý, tenký jako žiletka a lesklý. Zpátky se na mě dívaly tisíce polámaných replik nás dvou, zdeformovaných a podivných a opravdu, opravdu nevhodných na jakýkoliv úkryt. Dokonce i zem byla zrcadlová. Každý v naší blízkosti by okamžitě poznal, že jsme někde, kde být nemáme.

„Z tohohle místa mě mrazí v zádech,“ hlesl Jack.

„Pro slídění to rozhodně není ideální.“ Popošla jsem o krok dopředu a byla jsem odměněna praskotem, který rezonoval po celém lese, sílil a sám sebe zdvojnásoboval, až ten zvuk přímo ohlušoval. Ze stromů začaly padat roztříštěné kousky zrcadel a pršely dolů všude kolem nás. Jeden kousek se mi odrazil od ruky a nechal po sobě mrňavou stružku krve.

Přikryla jsem si oběma rukama uši, nechtěně jsem si s vlastní rukou přitáhla i Jackovu, a zaječela jsem:

„Někam jinam! Kamkoliv jinam!“ Škubl rukou zpátky a po otočce, při níž se mi zvedl žaludek, jsme se ocitli na okraji nějakého velkého města. Přimhouřila jsem oči, protože jsem byla naprosto dezorientovaná. Byli jsme v New Yorku. Ale ne ? tyhle mrakodrapy nebyly z kovu a oceli. Kov a ocel se nepokyvují v drobných, svíjivých, plazivých pohybech. Páni drazí! Byl to New York vyrobený z milionů živých hadů spletených dohromady, alespoň to jsem dokázala na tu vzdálenost rozpoznat. Chuť zajít se na ně podívat blíž byla přímo mizivá.

„Moc tvůrčího ducha nemají, co?“ podotkl Jack. „To si nemohli udělat nějaké nové město z hadů?“

„Ale vážně. New York je nádherný a vůbec, kdo by si pomyslel, že hadi budou takový trvanlivý stavební materiál, ale nemohli to vyřešit nějak líp?“

„Ne, to opravdu nemohli,“ ozval se Reth, který stál vedle mě a se zamyšleným výrazem studoval město.

Ani mě už nenapadlo být šokovaná tím, že nás našel tak rychle. Pohlédla jsem na něj koutkem oka, protože jsem se nechtěla obrátit k hadímu městu zády pro případ, že by se ty bestie rozhodly, že přestanou být budovami, a začaly se na mě vrhat. „Já dělám, co umím, a ty mě nemůžeš zadržet.“

„To vidím. Ani ti nemůžu říct, kolikrát jsem si už

přál, abych tě místo duší mohl naplnit přiměřeným množstvím strachu. Ty sis zjevně nikdy neuvědomovala, jak těžké je udržet tě naživu, zvláště když se sama neustále snažíš dosáhnout opačného cíle.“

Mně strach rozhodně nechyběl. Kdybych příliš myslela na to, že předstoupím před Temnou královnu, nedokázala bych už nic jiného, leda dýchat. Já už jsem se tím prostě nezabývala. Ten strach nestál za to, abych ho registrovala, protože neměnil nic na tom, co jsem musela udělat. „Právě teď se nebojím o svůj vlastní život.“

„Tady ho nenajdeš. A čím déle budete bezcílně putovat těmihle prokletými místy, tím dříve zjistíš, že nejsi s to tomu chlapci pomoct.“

„Ty přece tolik chceš, abych přežila, tak mi pomoz! Vezmi mě k němu a já přísahám, že udělám všechno, co bude v mých silách, abych z toho vyvázla živá.“

„Bleskově tě můžu vzít domů, víš.“

Vystrčila jsem bradu. „A já budu pořád hledat nové způsoby, jak se dostat zpátky sem, i kdyby mě to mělo zabít.“

Upíral na mě pohled, jeho tvář, krásná tak, až to bralo za srdce, byla zcela bezvýrazná. Konečně se mu koutky dokonalých rtů zkřivily nepatrně dolů. „Bude mě moc mrzet, jestli zemřeš.“

Ignorovala jsem ono malé, protivné, plíživé teplo ve svém srdci. Neměl právo vzbuzovat ve mně takovéhle pocity. „Znamená to, že mi pomůžeš?“

„Dej mi ruku.“

Zasunula jsem si Žaha do džínsů, vytáhla jsem nůž, rozřízla jím lepicí pásku a přetrhla tak spojení mezi Jackem a sebou. Strhala jsem si ze zápěstí poslední lepivá šedivá vlákna, propletla jsem prsty s Rethovými

– a pak mě překvapilo, že mě Jack vzal za druhou ruku a prsty obemkl mé.

„Ty už jsi volný, Blonďáku. Jdi terorizovat někoho jiného.“ Obdařila jsem ho tím nejpříjemnějším úsměvem, na jaký jsem se vzmohla. Přece jenom mi pomohl, když to nikdo jiný udělat nechtěl. Stále ještě byl nedůsledný a pomáhal mi jedině pod nátlakem, ale už to bylo něco.

„No, já nevím. Rozhodně to bude vzrušující, když nic jiného. Myslím, že tohle s vámi absolvuju.“

„Vážně?“ Byl volný ? naprosto a úplně. A přesto byl stále ještě tady. Možná předtím přece jenom cítil opravdovou lítost.

Uličnicky se na mě zazubil. „Vážně. Třeba budeme moct zase něco zapálit.“

„Můžeme jedině doufat.“ Opětovala jsem jeho úsměv, překvapená a šťastnější, než jsem si myslela, že bych v dané chvíli mohla být. S těmito dvěma nejméně pravděpodobnými spojenci buďto zachráním Lease, nebo při pokusu o jeho záchranu zemřu.

Vlastně to ani nebyl tak špatný směr.

„Takže do toho,“ zavelel Reth a věže hadího města odvířily do dálky a vystřídalo je… nejzávratněji krásné místo, jaké jsem v životě viděla.

Byla to přímo orgie barev, výbuchy květin pokrývajících každičký povrch jako koberec. Stromy v nejzářivějších tónech oranžové se klenuly nad hlavami a filtrovaly světlo, takže všechno bylo jaksi měkčí a jasnější zároveň, jako by oči začaly konečně fungovat tak, jak vždycky fungovat měly. Motýli v barvách drahých kamenů velcí jako můj obličej se líně třepotali ve vánku, který voněl jako sladká, ospalá spokojenost. Celé to místo bylo teplé a nádherné a ani trošinku, ani nepatrně nenahánělo děs. Zlostně jsem se otočila k Rethovi. „Kde to jsme?“ Samozřejmě mě určitě nedopravil tam, kam jsem po něm chtěla. Nevím, proč jsem vůbec čekala něco jiného.

„Vítej na Temném dvoře,“ ohlásil Reth.

No, píp. Ne tak úplně to, co jsem si představovala.

TANEC, TANEC, VÍŘIVÝ REJ

Znovu jsem pohlédla na až obscénně poklidnou a krásnou scénu kolem nás. Nebylo tu nic

chmurného, nic hrozivého, nic ani vzdáleně nahánějícího strach. Pokud by člověk ovšem neměl opravdu těžkou alergii ? v takovém případě by se ty květiny daly považovat za škodlivé.

„Víš to jistě?“ zeptala jsem se Retha stále ještě pochybovačně.

„Naprosto.“ Očima těkal kolem sebe, obhlížel naše okolí, jako by čekal, že z cukrovinkově zbarvených stromů se na nás s křikem vrhne něco strašlivého.

„Hm. No tak dobře.“ Byla jsem nesmírně zmatená. Proč je tohle hlavní sídlo neblahých víl? Ve srovnání s tím stříbrným jezerem s černými břehy a rudou

oblohou bylo tohle cosi, co naprosto nemohlo nikoho zastrašit. Nedovedla jsem si představit Temnou královnu v celé její slávě připomínající černou díru vysávající duši poblíž této idylické scenérie. „Máš tušení, kde drží vězně?“

Reth máchnutím ruky obsáhl celý les. „Kdekoliv tady kolem.“

„Ona nemá žaláře? Nebo klece? Nebo, víš, řetězy?“

„Podceňuješ moc, jež pramení z toho, že dodáš lidem spokojenost a štěstí. Vzpomínám si, že v době, kdy jsi mi ještě dovolila tě hřát, jsi přehlédla několik klíčových problémů v našem vztahu.“

Zamračila jsem se. Ach, tak strašně jsem ho neměla ráda. Ale v tom, co řekl, bylo něco pravdy: bylo mi jedno, že mně bylo patnáct a on byl bezvěký, i to, že jsme byli naprosto odlišný druh, nebo to, že kontroloval každičký okamžik, který jsme trávili spolu. Tohle bylo totéž, všechno krásné a teplé a voňavé. Kdo by chtěl uprchnout? „Pojďme najít Lease a vypadnout odtud.“

Třeba tu Temná královna vůbec nebude. Tohle nevypadalo jako její prostředí. Mohlo by to koneckonců prostě být jenom obrovské, rafinované bizarní vězení plné motýlů. Nám by pak stačilo najít místo, kde je Lease, a doufat, že ho příliš dlouhý pobyt ve Šťastné zemi trvale nepokřivil. Och, prosím, prosím, ať se nezměnil trvale.

Jeden z obrovských motýlů mi nasedl na ruku a zvolna třepotal křídly. Podívala jsem se zblízka a uvědomila si, že ty jasně zbarvené modré a purpurové šupiny vypadají všechny jako miniaturní oči. Zajímavá kamufláž.

Pak ty oči zamrkaly.

„Píp!“ vykřikla jsem a třepala jsem rukou, dokud ten ohavný hmyz neodletěl. Jack se na mě podivně podíval. „On měl oči! Na křídlech!“

„Jistěže měl oči,“ odpověděl mi otráveně Reth. „Oni už vědí, že jsme tady.“

„Nádherné,“ podotkl Jack a utrhl si jasně červenou květinu. Z přetrženého stonku se ozval drobný výkřik. Jack se zlomyslně usmál, pak začal bez zábran dupat po záhonech květin a každý jeho krok doprovázel sbor drobných pronikavých výkřiků.

„Možná bys neměl ničit květiny,“ sykla jsem.

„Pojďme najít Lease a pak odtud zmizíme!“

„Jdi první,“ přikázal mi Reth unaveně.

Zamračila jsem se a obhlížela jsem stromy kolem nás. Zdálo se, že květinami vede stezka, která se klikatí kolem stromů po naší levici. Usoudila jsem, že bude stejně dobrá jako každá jiná. Stezka znamenala, že po ní někdo chodí, což nás snad dovede… někam.

Zamířila jsem k ní a Reth a Jack šli za mnou. „Já vážně potřebuju lepší plány.“

„Nechtěl jsem nic říkat, ale… moment, už jsem to řekl.“ Jack zastrčil ruce do kapes džínsů a nemelodicky hvízdl. V chůzi jsem se neustále rozhlížela mezi stromy, ale jediným zdrojem pohybu byli ti ohavní motýli, kteří nerušeně poletovali mezi stromy.

Moment ? ne, oni nepoletovali. Oni nás sledovali.

„Máme publikum,“ upozornila jsem Retha a kývla jsem k shlukům létajícího hmyzu.

„Myslím, že Temnou královnu už nemůžeme rozzuřit víc, než už je,“ podotkl Reth, pak se jeho dokonalá ústa začala pohybovat a formulovat slova, načež graciézně opsal rukama ve vzduchu půlkruh. Teplý vánek náhle zmrzl a já jsem viděla, jak se přes křídla nejbližšího motýla rozlézá jinovatka. Motýli se zastavili ve vzduchu, pak s drobnými cinkavými zvuky popadali na zem, zmrzlí na kost.

Rethovou tváří přeběhl poklidný úsměv. „Vždycky jsem nesnášel hmyz.“

„Kdyby se ti náhodou někdy ta tvoje vílí existence

neosvědčila, rozhodně budeš mít skvělou budoucnost na poli ochrany před škůdci.“

Kráčeli jsme několik dalších minut, vzduch byl teď zbavený třepotajících se zvědů. Pak začal les řídnout a před námi se objevila mýtina zaplavená světlem. Vítr k nám zanášel tiché mumlající hlasy a sladké tóny podivné hudby.

„To je zlé,“ konstatoval Reth a zamračil se.

„Co? Co je zlé?“ Vytáhla jsem Žaha, spěchala jsem kupředu a uvažovala jsem, zda je na mýtině Lease a přemítala jsem, co se tam asi děje. Připadalo mi, že mé nohy tančí přede mnou samy od sebe, tolik jsem dychtila ho najít.

Jack pospíchal se mnou, natáhl ruku a chytil mě za paži. Pak zvedl ruce nás obou nad mou hlavu a rychlým pohybem mě otočil, což s tou hudbou dokonale ladilo. Vířila jsem kolem a znovu dokola, vlasy mi létaly. Vtom jsem se zastavila a znovu jsem poskočila vpřed spolu s Jackem.

Rozesmál se a já jsem se smála s ním, Žaha jsem upustila na pěšinu a v dokonalém souladu jsme společně vířili. Zatoužila jsem, abych měla na sobě něco stejně krásného, jak krásný byl pocit, který jsem ve víření podle této hudby měla. Chtěla jsem mít šaty z pavučin a motýlích křídel, s kapkami rosy místo šperků. Ale na tom nezáleželo, už ne, rozhodně ne, když můžeme společně tančit.

Skopli jsem si z nohou boty v tiché dohodě, pak jsme proběhli mezi stromy a zařadili jsme se mezi ostatní tančící. Neznala jsem kroky, nemohla jsem znát kroky, ale ta hudba mi je našeptávala, říkala mi, co mám dělat s nohama a rukama, ale především co mám dělat se svým srdcem.

Znovu jsem se rozesmála, cítila jsem se lehčí a svobodnější než kdykoliv předtím, obličej jsem měla zarudlý námahou, když jsem se chopila ruky kohosi

jiného a pak zase jiného a poté znovu jiného, kroutila jsem se a otáčela, unášená čistou radostí z pohybu. Tančili jsme v kruhu, pak jsme vytvořili další, poté tři a pak zase jenom jeden a svými pohyby jsme vytvářeli útvary a obrazce a příběhy.

Zavřela jsem oči, cítila jsem na tvářích teplé světlo, cítila jsem vítr ve vlasech, když se čísi ruce chápaly mých a roztáčely mě dokola a znovu dokola a zase dokola. Neexistovalo nic jiného než tohle, nic, jenom tanec a ta hudba a ta radost. Nohy se mi pohybovaly stále rychleji, otiskovaly do země stopu své písně štěstí, vyprávěly příběh, který nikdy neskončí. Chtěla jsem, aby nikdy neskončil.

RADOST BEZ KONCE

Bez dechu jsem se smála ? v podstatě všechno jsem dělala bez dechu ?, protože jsem nemohla

přestat tančit na dost dlouho na to, abych stačila popadnout dech, ale nechtěla jsem přestat, nemohla jsem, i kdybych chtěla, všechno vířilo a smích a pohyb a moje nohy odmítaly přestat a už mě bolely, ale vlastně nebolely, ony nechtěly dělat nic jiného než tohle, už provždy, a bolest v boku nebyla bolest a já jsem nelapala po dechu, já jsem se smála, protože jsem nikdy nebyla tak šťastná.

Tváře přede mnou se slévaly ve světle a pohybu a zvucích, jedna se nedala rozlišit od druhé, důležité byly jenom jejich ruce, když jsme se pohybovali v kruhu, mimo něj a dokola v tanečních figurách a naše

nohy vyšlapávaly nevyhnutelnou choreografii. Jedna z těch tváří mi připadala povědomá, rozezněla mi cosi v mozku, ale pak to zase zmizelo, stejně jako ta myšlenka, ten údiv; byl pouze tanec.

Navždy už bude jedině tanec.

Mé ruce se setkávaly s rukama ostatních a já jsem se připravovala vířit, ale tyhle ruce nebyly ty správné ? roztočily mě na špatnou stranu a zapletly se mi nohy, které věděly, kudy se mají pohybovat. Mé nohy se pohybovaly dál, dál se snažily vyťukávat příběh, který jim hudba diktovala, ale teď mě ty ruce zdvíhaly a moje nohy kopaly a otáčely se a kroutily ve vzduchu a zoufale prahly po kontaktu s něčím, aby mohly dál tančit, protože ten tanec byl vším, musela jsem tančit, musela jsem, když nebudu tančit, rozletím se na kusy, všechno ustane, navždy zavládne temnota, já ?

„Neamh,“ řekl mi do ucha hlas jako vítr vanoucí zlatavými klasy pšenice. „Vzpamatuj se.“

To jméno mnou projelo, připadalo mi jako blesk v žilách, vytřáslo mi z hlavy mlhu. „Rethe?“ Jeho tvář byla těsně u mé, protože mě tiskl ke svému tělu s nohama několik centimetrů nad zemí.

„Konečně.“

„Já ? co se to pro všechno na světě dělo?“

„No, na světě rozhodně nic.“

Postavil mě na zem a já jsem vyjekla a okamžitě jsem se zhroutila na zem. Svaly se mi chvěly, nohama mi projížděly křeče bolesti. Podívala jsem se dolů a znovu jsem vykřikla hrůzou ? krvácely mi nohy, byly odřené, chodidla jsem měla jedinou masu puchýřů a sedřené kůže.

„Viděla jsem ? byl tam někdo, koho znám. Je… och, ne, je tam Lease? Účastní se toho tance?“ Ohlédla jsem se na místo, kde podle mého byli tanečníci, ale Reth mě odnesl zpátky mezi stromy a já jsem viděla jenom záblesky pohybu z louky. Teď, když jsem z toho byla

venku, mi ta hudba připadla špatná, nemelodická, samé zoufalství a frenetický pohyb bez jakéhokoliv smyslu nebo rytmu.

„Lease ne. Jack. Zůstaň tady,“ nařídil mi Reth.

„Podívám se, jestli ho dokážu přivést zpátky k rozumu, i když on ho nikdy moc neměl.“

Tiše jsem plakala, ležela jsem na zádech na zemi, každičký sval mě bolel. Vděčnost vůči mému ztřeštěnému bývalému vílímu příteli ve mně bojovala s vše přehlušující bolestí.

Na zem vedle mě dopadlo s žuchnutím jakési tělo a já jsem uslyšela zakňučení jako zraněného štěněte. Otevřela jsem oči a otočila jsem hlavu. Uviděla jsem Jacka, který tam ležel s obličejem zkřiveným pronikavou bolestí. Byl ve stejně špatném stavu jako já.

„Rethe.“ Hlas jsem měla chraptivý a v hrdle mě pálilo, jak jsem prudce dýchala. „Jak teď najdeme Lease? Myslím, že nedokážu chodit.“

„Ano, to by nebylo v dané chvíli vhodné.“

„Předpokládám, že tady žádní jednorožci nebudou?“ zeptala jsem se s nadějí v hlase. Kdyby se mi dostalo kouzelného léčivého zákroku, mohli bychom se vrátit k úkolu najít Lease.

„Ne.“

„Škoda. Jak dlouho jsme tančili?“

„To se nedá doopravdy kvantifikovat v pojmech, jimž bys rozuměla. Dost dlouho na to, abys v tom tanci téměř přišla i o ten kousíček duše, který máš. Ale ne tak dlouho, aby ses nedala vrátit zpátky. To jste celí vy, smrtelníci. Nikdy nepochopíte dost z toho dobrého.“

„Jacku? Je ti dobře?“

Zaúpěl, otočil se a zabořil obličej do hlíny porostlé květinami. „Mmmhm.“

Brala jsem to jako kladnou odpověď. Nebo přinejmenším tak, že neztratil při tanci duši a že

nakonec budeme oba v pořádku. Ale na ono nakonec jsme neměli čas.

„Můžeš udělat něco ty?“ zeptala jsem se Retha.

„Takhle to dál nejde. Musím ho najít. Hned.“

„Něco by se dělat dalo. Zařídím, abys mohla chodit. Ale nebude se ti to líbit, a způsobí to z dlouhodobého hlediska víc škod než užitku.“

„Udělej to.“

Přikývl, dosud váhavě, pak natáhl své dokonalé útlé ruce s dlouhými prsty a ovinul mi je kolem nohou. Čekala jsem ono plíživé teplo a později pálení, které do mě dříve vléval, ale vyjekla jsem, když mu z ruky začal vycházet pronikavý chlad. Na okamžik jsem pocítila oslepující bolest a pak… nic.

„Tohle by mělo chvilku vydržet.“

Pohlédla jsem si dolů na nohy a viděla jsem, že pableskují jakýmsi lehkým popraškem sněhu. Vstala jsem, ale sníh zůstával na místě, nedal se setřást ani netál. Všechny mé svaly na mě křičely, ale mohla jsem stát, což znamenalo, že můžu chodit, což znamenalo, že můžu najít Lease.

„Děkuju ti. Teď Jacka.“

„Myslím, že bychom ho měli poslat zpátky,“ sdělil mi Reth a zadíval se na ubohého, zlomeného Jacka a ve zlatavých očích měl cosi, co až šokujícím způsobem připomínalo soucit. „On nemá tvou nezlomnost, a i když od něj bylo dosti obdivuhodné, že se k nám přidal, tohle není jeho boj.“

Klekla jsem si a shrnula jsem Jackovi z čela plavé kučery. Otevřel oči. „Ty jsi zkrátka vždycky věděla, jak si užít legrace,“ zašeptal a pokusil se usmát.

„Já jsem prostě takový smíšek. Dokážeš se odtud dostat? Zpátky do svého pokoje, kde budeš v bezpečí?“

„Nikam nepůjdu,“ zamumlal.

„Ale ano, půjdeš. A až na tom budeš tak dobře, že to zvládneš Vílími stezkami, jdi najít Ariannu. Ona má

jednorožce, který ti může zahojit nohy. A řekni jí, že až…“ ? hlas se mi zlomil, ale spěšně jsem dodala ? „až se vrátím s Leasem, tak si promluvíme.“

Jack ke mně vzhlédl s provinilým výrazem.

„Skutečně mě to mrzí, Evie.“

„Já vím, ty idiote jeden. Teď jdi.“

Přikývl, obrovské modré oči měl smutné, pak zdvihl ruku, překulil se na bok a zmizel v záblesku světla.

Znovu jsem vstala a zasténala jsem, protože svaly a klouby, o nichž jsem nikdy nevěděla, že je vůbec mám, mi teď ohlašovaly svou existenci tím nejbolestivějším způsobem. Musela jsem se několikrát zhluboka nadechnout, abych to překonala.

„Takže vpřed?“ zeptala jsem se Retha. Ten přikývl, nabídl mi rámě jako gentleman a já jsem se do něj zavěsila.

Nohy mě nebolely, ale neměla jsem v nich ani žádný cit, takže jsem na nerovném terénu klopýtala. Bez Retha bych pořád ještě ležela na zemi, ale ani s ním jsem nepostupovala nijak rychle.

A tak jsme šli, les kolem nás přecházel od zářivě červených, oranžových a růžových odstínů do sytě modré, zelené a fialové. Právě když jsem si začínala být jistá, že už na třesoucích se nohou dál nedojdu, jsme dorazili na další mýtinu. Na téhle nehrála žádná hudba a já jsem zůstala stát na místě jako přikovaná.

Na mýtině bylo šest žen, vlastně teprve dívek, vesměs lidských, které se smály a zpívaly a spokojeně si hověly u bublajícího levandulového potoka. Kypěly zdravím v šatech, jež vypadaly jako utkaná oblaka.

A každá z nich byla těhotná.

„Co ?“ začala jsem a pak mnou projel strašlivý záblesk poznání.

„Vypadá to, že Temná královna se usilovně snaží nahradit Vivian,“ podotkl Reth.

„Prázdné,“ zašeptala jsem a nedokázala jsem

odtrhnout oči od vzedmutého břicha těch dívek. Produkují další mě.

PILULKY ŠTĚSTÍ

Nemohla jsem se pohnout, jako přimrzlá jsem upírala pohled na tu louku s dívkami

ukradenými z vlastního předchozího života, jež sem byly dopraveny za jediným účelem ? vytvořit další Prázdné, další dívky bez domova, bez místa, kam by patřily, napůl smrtelné a napůl ne, jako jsem byla já.

„Proč tolik?“ zeptala jsem se nakonec.

Reth povytáhl obočí a uvažoval o scéně před našima očima. „Pro jistotu, řekl bych. Když selže jedna, jako to bylo u Vivian, má Temná královna několik dalších, k nimž se může uchýlit. Je příšerně výkonná. Což je pravděpodobně důvod, proč je má tady, kde na ně může dohlížet, na rozdíl od tebe a Vivian. Vás nechali v říších smrtelníků s minimálním dohledem. I když celá

ta věc je bezúčelná.“

„Musíme je zachránit.“

„Vypadají snad, že by chtěly být zachraňovány?“

Musela jsem přiznat, že ne. To na tom bylo právě to strašné. Všechny vypadaly tak pitomě šťastně, tak klidně. Jedna dívka, drobná blondýnka, na níž bylo nejvýraznější její těhotné břicho, ležela na břehu bystřiny na záhonu květin a usmívala se dokonce i ve spánku.

Bylo to nechutné.

„Musíme se o to alespoň pokusit.“

Reth zavrtěl hlavou. „Kdybys je odtud odvlekla, mohlo by je to zabít. Bohužel jim momentálně nemůžeme poskytnout žádnou pomoc. A nemusím ti snad připomínat, že tady nejsme kvůli tomu, abychom pomáhali těmhle ubohým bytostem.“

Když jsem se na ty dívky dívala, cítila jsem hněv a neskutečný smutek, ale Reth měl pravdu. Kvůli nim tady nejsme. To ovšem neznamenalo, že na ně zapomenu. „Dobře,“ přisvědčila jsem dutým a tichým hlasem. „Pojďme.“

Obcházeli jsme louku po okraji. Měla jsem strach, že budeme objeveni, ale ty těhotné dívky byly ve stavu takové blaženosti, že si nás vůbec nevšimly. Když jsme se octli zase pod příkrovem stromů, klopýtala jsem chvilku vpřed mlčky, až už jsem to nedokázala vydržet. „Myslíš, že na tom byla taky takhle?“

„Zjistil jsem, že při mluvení pomáhá, když mluvčí používá reálný předmět a kontext, aby jeho posluchač mohl přesně pochopit, co se mu to mluvčí snaží sdělit.“ Zakroutila jsem očima. „Jako bys ty byl takový přeborník na jasně srozumitelnou komunikaci. Myslím svou matku. Domníváš se, že byla jako ony,

když se mnou byla těhotná?“

„V jakém ohledu?“

„Vždyť víš. Šťastná. Klidná.“

Následovala dlouhá pauza, a když Reth opět promluvil, neměl v sobě jeho hlas žádný z těch ostrých tónů, jež se v něm často ozývaly, pouze vřelost. „Ano, myslím, že byla.“

„Dokud ji neopustil.“

„Ano.“

„Ale dokud byla se mnou, dokud já jsem byla v ní, byla šťastná. Neměla strach, nebyla osamělá nebo naštvaná.“

„Ne, nedovedu si představit, že by cítila cokoliv z toho.“

Přikývla jsem a už jsem nebyla schopná dál mluvit. Nevěděla jsem, zda se cítím líp nebo hůř kvůli tomu, že moje matka byla díky mně šťastná, alespoň na nějakou dobu, než ji můj hloupý otec opustil. Myslím, že jsem se díky tomu cítila o trochu líp, takovým velmi smutným způsobem.

Vpředu před námi jsem skrze stromy zaslechla hlasy a zastavila jsem se děsem, na co narazíme příště.

„Co to podle tebe je?“ zašeptala jsem Rethovi.

„Tohle nejsou vílí hlasy.“

Šli jsme dál vřed a vyhlédli přes okraj stromů. Před námi se rozprostíralo malé údolíčko s domky, malými, veselými obydlími seřazenými do dokonale rovných řad. Venku kolem domků byli lidé.

Desítky lidí.

Lidí jako lidí, ne víl. Rozhlížela jsem se a zmocňovala se mě panika, ale vypadalo to, že nikdo mezi nimi není těhotný. Všichni hýřili barvami, muži i ženy, od dětí až po lidi středního věku, a zjevně se věnovali dokonale usedlému farmaření. Ženy v prostě tkaných, ale krásných šatech chodily k potoku a zase zpátky, nosily kbelíky vody a koše zářivě žlutých plodů, děti se smály a honily se po dlážděných ulicích.

Bylo to, jako bych se ohlédla v čase na nějakou středověkou vesnici. Až na to, že tohle bylo spíš jako

spící středověk po užití antidepresiv: všechno tu bylo čisté a všichni zářili zdravím, vůbec nebyli špinaví a churaví.

„Proč tady jsou?“ Jediným důvodem, proč víly unášely lidi, bylo, že je chtěly využít pro své vlastní účely, jako sluhy nebo otroky, nebo je trápit pro vlastní zábavu. Ale ani to nedělaly příliš často, protože většina víl se nikdy neobtěžovala vkročit do říší smrtelníků. Tahle komunita bez víl a plná lidí vykonávajících relativně normální věci mi nedávala vůbec žádný smysl.

„Ano, kvůli čemu by tu asi tak mohli být,“ pouvažoval Reth, ale jeho tón byl sarkastický, jako by to už věděl. „Další důkaz nápaditosti a výkonnosti Temné královny. A velmi neblahý pro někoho, kdo má tu smůlu, že je toho součástí. Ona je ?“ Zarazil se, pak mě stáhl za kmen stromu. „Někdo jde.“

Vykukovali jsme zpoza okraje kmene a uviděli jsme, jak se asi patnáct metrů od nás otevřely v záblesku světla dveře. Těmi prošel vílí muž, kterého jsem nikdy předtím neviděla, vysoký a štíhlý jako rákos, se splývavými smaragdově zelenými vlasy, a za ruku se ho držela malá holčička, jíž se držela za ruku postarší žena, a jí se zase držel za ruku dospívající chlapec, a toho držel za ruku… Ohromeně jsem sledovala, jak dveřmi prošla šňůra dvaceti lidí, každý z nich se držel za ruku člověka, který byl před ním. Když všichni vystoupili ze Stezek, vílí muž k nim promluvil; všichni ho uchváceně sledovali.

Shromáždilo se tu i několik vesničanů, kteří zřejmě neměli na práci nic lepšího. Vílí muž na ně kývl a pokynul jim rukou a vesničané popošli vpřed, usmívali se, rozevírali náruč na uvítanou. Noví lidé se začlenili do davu.

Jakási malá holčička seděla na zemi a rozplakala se, když vílí průvodce odešel, a pak se k ní vrhla statná

plavovlasá žena, vzala ji do náručí a konejšivě ji poplácávala.

„Rethe, já nemůžu ? Prosím, musíme najít Lease hned teď, jiná možnost mě nenapadá, nezvládám vidět všechno tohle a nevědět, co to znamená a co se s nimi stane. Prosím, prosím, nemůžeš najít Lease rychleji?“

Přestal pozorovat ty lidi a otočil se ke mně. „Udělám, co bude v mých silách. Jediná cesta dál vede vpřed.“

Byla jsem tak unavená a otupělá, že už mě dokonce ani nic nebolelo, mozek mi vypověděl službu, abych nemusela myslet na to, co jsem viděla, ani hloubat o tom, co to mělo znamenat. Lease. Lease.

Stromy se opět změnily, tentokrát přešly ze studených barev na čistě bílou. Bílé kmeny, bílé listí a bílé vločky poletující a jiskřící ve světle. Natáhla jsem ruku a jednu jsem chytila; čekala jsem, že to bude sníh, ale ona se mi usadila na ruce jako drobná kapka slunečního svitu.

Nenáviděla jsem tohle místo. Nenáviděla jsem fakt, že bylo krásné a teplé a vstřícné a že se v jeho vnitřku skrývalo tolik zla. Brrr. Víly. Samozřejmě že to tak je.

Reth zůstal náhle stát a já jsem se zastavila na místě a málem jsem na svých nohou bez citu znovu ztratila rovnováhu.

„Cítíš ji?“ zeptal se, a jeho tón mě zamrazil navzdory vločkám tepla vířícím kolem nás.

„Já ?“ zarazila jsem se a zavřela jsem oči. A tam, ano, tam jsem ji ucítila. Bylo to jako jakýsi tah, vlečení k prázdnotě, k blaženému zapomnění, které odkudsi pulzovalo a s každým dalším tepem mi říkalo, že nejsem nic, nic, nic, že jsem její, její, její.

Křečovitě jsem stiskla Rethovu ruku. „Mám strach!“

Rozesmál se svým stříbrným smíchem. „Už byl nejvyšší čas.“

„Ne ? prosím, nenechávej mě, abych ztratila samu sebe, ano? Prvořadým cílem je zachránit Lease, ale

radši bych umřela, než bych propadla jí nebo jí jakýmkoliv způsobem pomohla.“

Upřel oči do mých. „Evelyn, lásko moje. Nic takového nedopustím.“

Přikývla jsem a kousla se do rtu. Nedopustí to, určitě ne, pokud tomu bude moci zabránit. V tom jsem mu věřila. „Dobře, dobře. Máš nějaký nápad?“

„Pamatuj si, kdo jsi.“

Zasmála jsem se, zčásti s pronikavou panikou a zčásti s trpkostí. „A co když nemám tušení, kdo vlastně jsem?“

Popuzeně zavrtěl hlavou. „Opakuj si v hlavě své skutečné jméno. Neříkej ho nahlas; ať uděláš cokoliv, nedávej jí ho. Ale upínej se k němu a to by ti mělo pomoct.“

Zhluboka jsem se nadechla. Neamh. Neamh. Neamh. Byla jsem to já a o to mě ona nemůže připravit, stejně jako nemůže mít mého Lease. Další hluboké nadechnutí a ještě jedno a po celou tu dobu jsem si v hlavě držela před očima podobu Leaseovy skutečné tváře. „Dejme se do toho.“

Reth si znovu zavěsil moji ruku na ohyb lokte a pak jsme vyrazili společně vpřed, skrze stromy a do srdce dvora Temné královny.

CO JE VE JMÉNĚ?

Vyšli jsme ze stromořadí a zamířili doprostřed shluku víl. Srdce mi v hrudi poskakovalo jako

polapený pták, naráželo mi do hrudního koše a zoufale se chtělo dostat ven.

Víly všechny stály, rozeseté jako družice kolem přitažlivosti Temné královny. Čekala jsem trůny ze zlata a drahokamů, ale královna seděla uprostřed toho všeho na obrovském, sytě purpurovém květu kaly. Šaty jí dnes pableskovaly všemi barvami, jaké si jen lze představit, tvořily barevné spektrum v podobě látky. A vlasy, lesklé jako černý olej, jí pod holými alabastrovými pažemi tančily životem. Po každém boku jí stála jedna víla, jedna měla vlasy a oči modré jako půlnoc a tvář jí zdobily drobné body světla jako

hvězdy, jež jí prosvěcují pod kůží. Ta druhá byla víla s vlasy jako prachové peří ze Střediska. Ta, kterou jsem osvobodila a poslala ji rovnou zpátky na pomoc svému největšímu nepříteli.

A tam byl… Lease. Ruce mi vyletěly ke rtům, abych nevykřikla radostí, je tady, můj Lease je tady, našla jsem ho! Ležel u nohou Temné královny, dokonale klidný ve své skutečné podobě a tudíž pod šaty téměř neviditelný. Nebyl ? ach ne, ne, ne, ne, není mrtvý, nemůže být mrtvý. Kdybych ho ztratila navždy, můj svět by skončil. Z úst mi unikl drobný, zvířecí skřek, pak jsem postřehla nepatrný pohyb, škubnutí jeho ruky, a z úst se mi vydralo tlumené vzlyknutí. Je dosud naživu. Pořád ještě ho můžu zachránit.

„Á,“ pronesla Temná královna a rázem upoutala mou pozornost zpátky k sobě. Možná už ho nemůžu zachránit. Snažila jsem se vyhýbat pohledu do jejích čistých černých očí a místo toho jsem zaměřovala pohled kousek nad ně, na její vysoké hladké čelo.

„Prázdná ke mně přichází.“

Její hlas mnou projel jako hák, zachytil se mi za záda a pak mě táhl vpřed. Nohy se mi pohybovaly proti mé vůli, už opět.

„Předstup, dítě.“

Celou mě pohlcovala, věděla jsem to, cítila jsem, že se to děje, ale nemohla jsem se tím zabývat. Byla jsem hloupá, pokud jsem si myslela, že proti ní někdy něco zmůžu. Neměla jsem právo na existenci, neměla jsem právo vůbec být. Ona byla před existencí. Ona stojí nad stvořením. Říci, že ona je víc než já, bylo jednoduše k smíchu. Ona je víc než všechno ostatní. Ona je bůh.

Ona bude mým bohem. Padnu jí k nohám a budu ji uctívat, udělám cokoliv a všechno, oč mě požádá, cokoliv, abych mohla být v její blízkosti, aby se moje nicotnost rozplynula v ní a ona mi ji odpustila, aby ?

Klopýtla jsem na zledovatělých nohou, padla jsem na kolena a poškrábala jsem si dlaň. Otočila jsem ji a podívala se na jasné tečky krve.

Mé krve. Mě.

Neamh. Neamh. Neamh. Já.

Zhluboka jsem se nadechla, pak jsem vstala a šokovaně jsem zaregistrovala, že jsem už ušla celou vzdálenost až k ní a stála jsem přímo před Leasem. Bedlivě jsem dbala na to, abych nedala najevo žádný výraz, nasadila jsem si na tvář masku touhy a zbožňování a sklonila jsem hlavu v předstírané poslušnosti.

I když jsem jí neviděla do tváře, cítila jsem, jak se vítězoslavně usmála. „Přinesl jsi mi tuhle hračku jako dar?“ zeptala se a já jsem se snažila nereagovat, když Reth za mnou okamžitě odpověděl.

„Ano, má paní. Prosím, přijmi ji s mou nejponíženější vděčností za mou další existenci.“ Lhal; pouze jsem doufala, že na to královna nepřijde.

Poťukala si jedním dlouhým, ledově bílým prstem na koleno. „Budeš existovat. Prozatím. Ale pouze proto, že tvá zrada bude podle mého názoru trápit mou sestru víc než tvá smrt. Teď ty,“ řekla, předklonila se a ukázala prstem. Zdvíhala jsem hlavu, jako by mi ji vytahovala neviditelná struna.

Naklonila hlavu na stranu, stejně jako jsem to tolikrát viděla u Retha, a byla tak krásná, že jsem téměř nedokázala snést pohled na ni. „Co jsi mi ty přinesla jako dar? Co mi můžeš dát, abys mě přesvědčila, že s tebou nemám hned teď skoncovat? Nepotřebuji tě, už ne. Ještě pár let a budeme volné.“

Myšlenky mi zoufale pádily hlavou. Zastrčila jsem si ruce do kapes, jednou jsem obemkla nůž, jako by mi ten dokázal dát potřebné dopovědi. Mohla jsem jí ho darovat, ale ne, byl by jako dar uboze nedostatečný

Ona netoužila po věcech, ona bažila po moci.

Moc.

Zadívala jsem se jí do očí a náhle ve mně vzklíčila naděje.

„Mohu ti dát své jméno.“

Tvář jí ztuhla, pak se jí fialové rty rozevřely v náznaku úsměvu. „Své skutečné jméno?“

Horlivě jsem přikývla a pokročila jsem kolem Lease vpřed. „Své skutečné jméno. Ale musíš pro mě něco udělat.“

Úsměv jí pohasl a já jsem měla stejný pocit, jako když přes slunce přechází mrak; i když jsem měla mysl pevně pod kontrolou, vyvolalo to ve mně zoufalství, úzkostně jsem toužila získat zpět její sluneční svit. „Ty by ses odvážila žádat o něco mě?“

„Nech ho jít,“ řekla jsem, slova ze mě prudce vytryskla. „Lease. Nech ho jít a já ti dám své skutečné jméno a udělám, cokoliv budeš chtít, otevřu jakoukoliv bránu kdekoliv, budu tvoje navždy. Cokoliv.“

Nezamrkala, celou tu dobu ani jedenkrát nemrkla, neodvrátila pohled od mých očí, a já jsem věděla, že mě dělí už jen vteřiny od chvíle, kdy ztratím samu sebe. Nemohla jsem ztratit samu sebe, ne, pokud to má zafungovat.

„Na Prázdnou máš příliš mnoho ducha,“ pronesla a předklonila se. „Ty mi nemůžeš v ničem nic nařizovat. Mně se tenhle hoch líbí, je hezký jako sklo. Myslíš, že je i křehký jako sklo? Chtěla bys to zjistit?“ Zdvihla ruku k Leaseovi a on ve spánku tiše zasténal.

„Ne!“ vykřikla jsem a ona se znovu usmála.

„Já si ho nechám a ty mi povíš své jméno, aby ses zachránila. Ale i pak s tebou možná skoncuji.“

Mrkala jsem, abych potlačila slzy, přikývla jsem a otevřela ústa.

„Tvé jméno je jen pro mě,“ upozornila mě varovně. Naklonila jsem se blíž k ní a ona sklonila svůj půvabný,

dlouhý krk a přiložila mi ucho k obličeji. Zavřela jsem oči, projížděly mnou strach a radost a bolest, protože jsem byla tak blízko u ní. Nikdy jsem si nic takového nezasloužila a nikdy už se mi ničeho takového nedostane. Chtěla jsem se ponořit do její temnoty a nikdy z ní nevyjít.

Vytáhla jsem z kapsy nůž a vrazila jsem jí ho do krku.

Vykřikla, louka kolem nás se při tom zvuku posouvala a létaly blesky, světlo zmizelo. Upadla jsem dozadu a klopýtla jsem o Leaseovo tělo.

„Ty!“ vykřikla jsem a ukázala jsem na vílu s vlasy jako husí prach, která byla ve zmítající se temnotě, jež nás nyní obklopovala, sotva viditelná. „Ty mi musíš jednou pomoct! Útoč na Temnou královnu, dokud nebudu pryč!“

Oči se jí rozhořely zuřivostí a smrtí a ona ke mně pokročila s napřaženýma rukama. Myslím, že to bylo odpovědí na otázku, zda ji předchozí příkazy budou vázat nebo ne. Zavřela jsem oči a čekala jsem, až mě zabije, ale když se mi kolem krku žádné ruce nesevřely, znovu jsem oči otevřela. Na trůně stála nad Temnou královnou víla s vlasy jako prachové peří, vzlykala a zarážela nůž hlouběji do krku Temné královny.

„Má paní,“ vykřikla víla v zármutku a hrůze, „má královno, miluji tě.“ Říkala to znovu a znovu a tiskla při tom ruku na nůž a zarážela ho hlouběji.

Klesla jsem k zemi, objala jsem pažemi Lease a vykřikla jsem: „Rethe! Dostaň nás odtud, hned!“

Uchopily mě silné paže a s jasným zábleskem jsme byli vytaženi z Vílích říší a ocitli jsme se v požehnané temnotě Vílích stezek.

DLOUHÝ SPÁNEK

Klesla jsem k zemi, držela jsem Lease a mrkala jsem do chladného jasného slunečního světla,

které na nás spadalo. Štěrk na vjezdu do Leaseova domu se mi zarýval do kolenou, ale mně to bylo jedno.

Byli jsme tady. Dokázali jsme to.

Vzhlédla jsem k Rethovi, slunce za ním mu kolem hlavy tvořilo oslepující svatozář. „Děkuju ti,“ vydechla jsem a po tvářích mi stékaly slzy. „Děkuju ti.“

Spustil ruku a zastrčil mi pramen vlasů za ucho, pak krátce přiložil prsty k Leaseově čelu. Natáhla jsem se mu po ruce, ale on se bez jediného slova otočil a odešel.

„Evie? Evie! Och ? Lease?“ Arianna se k nám rozběhla, pak vběhla zpátky do domu a cosi křičela.

Přisprintovala zpátky s Davidem v závěsu.

„Je v pořádku? Co se stalo? Je ?“

Zavrtěla jsem hlavou, pak jsem přikývla, protože jsem nevěděla, co říct. Věděla jsem jenom, že je tady s námi. Nepochybovala jsem o tom, že budu muset zaplatit za to, co jsem udělala Temné královně. Ta se nedá zabít něčím tak prostým, jako stříbrný nůž; já jsem dokázala jediné ? vykoupit si trochu času navíc. Času, který především nikdy nebude můj, takže co znamenala další hrozba smrti vznášející se nad mou hlavou? Lease byl přece tady, takže mi to bylo lhostejné. Přijmu její hněv, veškerý, cokoliv.

David natáhl ruku, vzal mi Lease z náručí a namáhavě ho odnášel do domu. Arianna mi pomohla vstát a já jsem vykřikla bolestí. Nohy mi konečně roztály.

„Co jsi to prováděla?“ zeptala se zděšeně, ale já jsem jen zavrtěla hlavou, opřela jsem se jí o paži a kulhala jsem za Davidem. Potřebovala jsem být tam, kde bude Lease.

Jakž takž jsme to zvládli do domu: ještě než jsem dosedla na podlahu u modrého gauče, na němž ležel Lease, uviděla jsem na tvrdém dřevě šmouhy od krve. Lease dosud rovnoměrně dýchal a všechno nasvědčovalo tomu, že tvrdě spí.

„Myslíš, že je v pořádku?“ zašeptala jsem a vzhlédla jsem k Davidovi, který byl stejně znepokojený a bez sebe bolestí jako já.

„Určitě bude.“ Davidova tvář se změnila v masku statečnosti, usmál se a poklekl ke mně. „Evie, to, co jsi udělala, já nemůžu ani mluvit… Děkuju ti.“ Sevřel mě v objetí a já jsem si mu zabořila obličej do ramene.

„Musela jsem ho přivést zpátky.“

Přikývl s hlavou těsně přitisknutou k mé, a i když jsem věděla, že je stejně vyděšený jako já, opřela jsem se o něj a na okamžik jsem si představovala, že to je

můj otec, že mám někoho takového, kdo bude místo mě silný ve chvíli, kdy mně už žádné síly nezbudou. Zatoužila jsem, aby tu byla Raquel. Toužila jsem, aby tu byla Lish. Toužila jsem, aby tu byla matka, kterou jsem nikdy nepoznala. Ale dokázala jsem předstírat, že Leaseův otec stačí.

„Evie, musíme ti dát do pořádku nohy,“ upozornila Arianna, když jsem se pustila Davida a opřela se o okraj gauče.

„Jasně, trochu mě bolí. Ale nepřichází v úvahu, abychom vpustili jednorožce do domu. Ten strašný puch bychom pak odtud už nikdy nedostali.“

Obě jsme se zasmály. Arianna a David mě chtěli vynést ven k jednorožci, ale já jsem je mávnutím ruky odmítla. Neodejdu od Lease, dokud se nevzbudí. Položila jsem si hlavu na gauč vedle Leaseovy. Vzbudí se už brzy. Musí se vzbudit brzy.

„Myslíte si, že by Cresseda něco věděla, mohla nějak pomoct?“ zeptala jsem se.

„Mohla by. Zajdu za ní.“ David přikývl a spěšně vyšel ze dveří.

„Tak jak jsi to vlastně dokázala?“ zeptala se Arianna a posadila se vedle mě s nohama těsně u mých.

„Nemám ponětí. Ale Jack mi pomohl, dokud si nezničil nohy a nemusel odejít. A Reth mi taky pomohl. Bez Retha bych nezmohla vůbec nic. Byl svým způsobem obdivuhodný, opravdu.“

„Řekla bych, že vždycky je něco poprvé.“

„To ano.“

Na protější straně místnosti jsem uviděla svou kabelku a požádala jsem Ariannu, aby mi ji podala. Vytáhla jsem mobil a viděla, že mám několik zmeškaných hovorů a textovek od Carlee. Ta nejčerstvější zněla: „Kde jsi meg říkala že máš mailnout plán na ples je naštvaná a pořád mě otravuje máma nutí koukat se na bílé vánoce prosím zavolej

musíme jít nakupovat.“ Zaváhala jsem, pak jsem jí odepsala: „Lease nemocný. Psina nebude. Zavolám, až bude líp.“

Prosím, prosím, ať jí budu moci zavolat brzy. Odepsala mi okamžitě, jako obvykle, a nabízela polévku. Už aby.

Vzhlédla jsem; dovnitř vešla Donna s Davidem. Tulení žena se místo obvyklé radostně energické chůze vlekla. Zalila mě vlna pocitu provinilosti. Za celou tu dobu jsem ani jednou nepomyslela na Kari či Nonu nebo Grnlllll. Teď jsem měla Lease zpátky ? a rázem jsem znovu začala brát na vědomí všechno, čemu jsem se dosud vyhýbala.

„Donno, je Kari ?“ Nedokázala jsem tu větu dokončit, ale Donna se na mě statečně, srdceryvně usmála, pak zavrtěla hlavou.

„Tak strašně mě to mrzí. A Nona?“

„Zatím je ještě moc brzy, abychom něco věděli,“ ozval se tiše David, ale přílišnou naději v hlase neměl.

„Vezmeme Lease k rybníku. Sešlo se tam pár paranormálů; mohli by být s to mu pomoct nebo nám něco říct a Cresseda ho chce vidět.“

David vzal Lease pod koleny a pažemi, s ostrým výdechem ho zdvihl, pak si ho usadil do náručí a vyšel ze dveří.

„Pomůžete mi?“ zeptala jsem se Arianny a Donny. Stály mi každá po jednom boku a já jsem se jim opřela pažemi o ramena. Donna byla hubená a šlachovitá, měla sílu. Arianna byla křehká a mně připadalo, že ji zlomím, pokud na ni přenesu přílišnou váhu. Ale nic jiného jsem dělat nemohla.

Taktak jsme stačily dojít ke stromům a mě už nohy bolely tak strašlivě, že jsem vůbec nevěděla, jak se dostanu k rybníku. „Mrzí mě to,“ vydechla jsem.

„Nemůžu. Kde je ten jednorožec?“

„Nejspíš u rybníka. Chceš, abych běžela napřed a 125

pokusila se přivést ho sem?“ zeptala se Arianna.

„Dovol to mně,“ ozval se Reth zezadu, vzal mě do náručí, jako bych vůbec nic nevážila, a svou obvyklou půvabnou chůzí vykročil po stezce. Ariannu a Donnu jsme rychle nechali vzadu.

„Rethe, já…“ Zarazila jsem se, pak jsem se zhluboka nadechla. „Mrzí mě to.“

„Co tě mrzí?“

Pokrčila jsem rameny. „Pro začátek to, jak jsem vyhrožovala, že tě zabiju.“

„Tohle je pro začátek vynikající situace, i když ti musím sdělit, že ty tvé hrozby byly spíš roztomilé a humorné než děsivé.“

Zakroutila jsem očima. „To je jedno. Ty jsi mi skutečně přišel pomoct, když nikdo jiný nemohl, a já vím, že bez tvé pomoci by tu Lease nebyl. Takže mockrát děkuju.“ Opřela jsem si mu hlavu o rameno a chvilku jsem měla dojem, jako by téměř vybočil z tempa, ale pak pokračoval stejně půvabně jako předtím. Zvedla jsem hlavu, upřela jsem oči dopředu a usilovně jsem se snažila zahlédnout rybník. „Proč to děláš? Jako že mi pomáháš? Vím, že nemáš Lease zrovna v lásce.“

Jeho zlatý hlas byl lahodně teplý stejně jako vždycky, obaloval se kolem mě konejšivou pokrývkou, izoloval mě od řezavého chladu prosincového vzduchu. „Ne, ale mám v lásce tebe, ty hloupoučké stvoření.“

Přikývla jsem. Měla jsem pocit, že bych mu také měla něco říct, ale při nejlepší vůli jsem neměla potuchy, co by to něco mělo být.

Vyšli jsme ze stromů mezi ještě víc paranormálů a elementálů shromážděných na březích. Voda byla dosud pevně zamrzlá, ale v malé díře poblíž břehu to zuřivě vřelo a ve vzduchu se vznášela pára.

David mě uviděl a zavrtěl hlavou. „Cestou sem jsem 126

měl dojem, že se na chvilku probral ale neprobudil se.“ Položil Lease jemně na zem před dírou v ledu, a z ní se v gejzíru vody vynořila Cresseda.

Reth mě držel v náručí a natočil mě tak, abych všechno viděla. Jednorožec, žehnejme jeho usmolenému, špinavému srdci, k nám přikročil a začal mi pracovat na nohou bimbajících se ve vzduchu. Co nejusilovněji jsem se soustředila na Cressedu, aby mě nepřemohl onen šťastný mrak tvořený duhou, slunečním svitem, motýly a měsíční září, který vytvářel jednorožec. Skoro to fungovalo, i když jsem musela vrtět hlavou a vykouzlit několik pitomých sentimentálních úsměvů.

V Cressedině hlase zněl spodní proud bouřlivé vody, rozzuřených záplav a tsunami, který prorážel hladinu jejího normálního klidu. „Co ta zrádcovská královna?“

Zdvihla jsem ruku. „Já jsem ji bodla. Do krku.

Nejspíš se jí to nelíbí.“

Cresseda přikývla, v jasných rysech se jí odráželo sluneční světlo tak prudce, že při pohledu na něj téměř bolely oči. „Jsem ti vděčná, Evelyn.“

„Bude v pořádku?“ zeptala jsem se zajíkavým hlasem.

Cresseda natáhla k Leaseovi vodovou ruku a téměř půl minuty zůstávala tichá a klidná. Konečně přikývla a v jejím hlase zněla melancholie přílivu a odlivu.

„Pořád ještě je náš.“

Prudce jsem vydechla. Bude v pořádku. Bude v pořádku. Všechno to stálo za to.

Pokynula jsem rukou a Reth mě postavil na zem. Nohy jsem měla dosud citlivé a bolavé, což mě překvapilo. Nebyly na tom tak zle jako předtím, ale v předchozím případě mě jednorožec uzdravil dokonale. Odpověď na mou nevyřčenou otázku mi poskytl Reth:

„Obávám se, že ? jak jsem ti říkal předtím ? moje provizorní náprava způsobila víc škody než užitku.

Jednorožcovo kouzlo nedokáže zvítězit nad mým.“

Pokrčila jsem rameny. „Na tom nesejde. Udělali jsme, co jsme udělat museli. Nakonec se mi ty nohy zlepší.“

Cresseda pokývla Rethovi. „Synu Světlého dvora, není vše odpuštěno, ale děkuji ti za služby, které jsi prokázal mému synovi. A věřím ti, že už nikdy neprozradíš ani nepoužiješ skutečné jméno mého Lease.“

„Tak takhle se ti podařilo ho najít,“ zeptala jsem se a vzhlédla jsem k Rethovi, ale on se z nějakého důvodu mým očím vyhnul. Jistěže bylo logické, že mu Cresseda dá Leaseovo pravé jméno (i když já jsem do té doby neměla ponětí, že Lease vůbec kromě toho normálního nějaké má). Reth znal i mé skutečné jméno, což znamenalo, že mě může najít kdekoliv, kdykoliv…

Okamžitě.

„Momentíček,“ vyhrkla jsem a všechno mi začalo zapadat do sebe. „Ty ? ty jsi ho mohl najít okamžitě. Ty jsi ve chvíli, kdy ti Cresseda řekla jeho jméno, přesně věděl, kde je. Takže naše malá oklika hrůzami vílí říše

?“ Zavřela jsem oči a zavrtěla jsem hlavou. Samozřejmě. Samozřejmě že Reth nejednal tak úplně nesobecky, když mi pomáhal. On prostě chtěl, abych viděla, co Temný dvůr provádí, jak ubližují lidem, abych měla větší pochopení pro to, co po mně chtějí Světlý dvůr a paranormálové. Celá ta věc ? vždycky, jako vždycky ? byla jenom dalším způsobem, jak mnou manipulovat.

EAU DE VÍLA

Evelyn,“ ozvala se Cresseda, ale já jsem ji zarazila.

„To jste v tom jeli všichni?“ Rozhlédla jsem se po březích se shromážděnými paranormály: tulení ženy a víly smrtky a gnom a sylfa a několik dalších tvorů, kteří pro mě byli noví a nestáli mi za to, abych je zkoumala. „Vy jste skutečně riskovali Leaseův život jen kvůli tomu, abych viděla, jaké jsou neblahé víly? Já už vím, jaké jsou! Já už vím, že jsou strašlivé! Nemůžu ti uvěřit,“ ? ukázala jsem přímo na Cressedinu vodovou hruď, kde pableskovala záře její duše ?

„nemůžu uvěřit, že by něco takového udělala jeho vlastní matka. Každá minuta, po niž byl s Temnou královnou, byla velmi nebezpečná. Kdo ví, co s ním

prováděla!“

Cresseda zavrtěla hlavou, z níž se jí rozlétly kapénky jako tekuté světlo. „Já jsem prostě jenom dala Rethovi Leaseovo jméno a požádala jsem ho, aby ti pomohl, jak jen bude v jeho silách.“

Obrátila jsem oči v sloup. „Ano, protože Rethův názor na to, jak mi pomoct, byl vždycky dokonale přesný.“ Zdvihla jsem zápěstí zjizvené na místě, kde se mi do něj pokoušel dodat další energii ze své duše.

„Brilantní tah. Na někoho, kdo je tady věčnost, se nijak moc rychle neučíš. Ty. Nikdy. Nesmíš. Věřit. Vílám! Nikdy! Zvláště ne jemu!“

Dobře, přejdeme fakt, že i já jsem se provinila tím, že jsem mu důvěřovala. Nemohla jsem teď uvěřit, jakou vděčnost jsem k němu předtím cítila, s jakou ochotou jsem mu chtěla odpustit jeho minulé prohřešky.

„Šel jsem cestou, která byla nutná,“ Rethův hlas byl pevný a vůbec v něm nezněla omluva.

„Podle čích měřítek? Ne, to je jedno, neodpovídej na to. Davide, můžeme teď odnést Lease zpátky do domu? Mrzne a mně se nelíbí ta sešlost tady.“

Arianna mi jemně položila ruku na rameno; neuvědomila jsem si, že stojí za mnou. „Lease je doma. Na ničem jiném nezáleží.“

Setřásla jsem její ruku, unavená a zoufalá a úpěnlivě prahnoucí po tom, aby se Lease probral, jenom aby se probral.

„Prosím, zůstaň a vyslechni nás, Prázdná,“ požádala mě krásná dryáda, která měla pokožku pod krycím mimikry zelenou jako mech, s prosebným výrazem ve velkých hnědých očích.

„Mé jméno je Evelyn.“ Hlas se mi zadrhl. Nedokázala jsem si poradit se směsicí naděje a smutku v jejích očích, nedokázala jsem nést na bedrech břemeno celého paranormálního světa. Tak usilovně jsem se

snažila vybudovat si vlastní život. Oni si najdou jinou cestu. Já nejsem Prázdná, už ne. Já jsem Evie.

David si vzdychl. „Dala bys mu na gauč polštář a deky? Tam dole na něj budeme moct líp dohlížet. Přinesu za minutku Lease zpátky do domu.“

„Jasně.“

Otočila jsem se na patě a kulhala jsem do domu. Nohy jsem měla dosud citlivé, bolavé a zábly mě, ale já jsem na to nedbala.

„Hele,“ ozvala se za mnou Arianna; já jsem pouze zrychlila krok. Popoběhla, aby mě dohnala, a pak se mnou držela krok. „Vážně, proč je nevyslechneš? Viděla jsi, jak ohavné věci se odehrávají ve Vílích říších. Mohla bys to zarazit.“

„Ano, viděla jsem to. Moje nohy? Za ty může exkurze, na kterou mě vzal Reth ? exkurze výslovně určená k tomu, aby to ve mně vzbudilo sympatie k jeho skupině víl. Aby mě to přesvědčilo udělat to, co po mně chtějí. O nic jiného se nikdo z nich nesnaží: jedině o to, aby mě přinutili být tím, čím mě mít chtějí. Já jim ale nepatřím!“

„Jenom to, že tě obelstil a přiměl tě, abys tohle všechno viděla, přece nemění nic na tom, jak ohavné jsou ty věci, které jsi viděla, nemyslíš?“

Zlostně jsem zavrtěla hlavou a snažila jsem se nemyslet na ty dívky žijící v blažené nevědomosti o tom, že ve svém těle nosí Prázdnou, že nejsou ničím jiným než nástroji pro Temnou královnu. Pak tu byli ti, kteří byli navěky spoutáni tancem. A ta vesnice. Všechny ty životy, ukradené, zničené kvůli vrtochu bytostí, jež by tu vůbec neměly být.

Bytostí, které bych mohla navždy poslat pryč.

Jenže tohle všechno by přece neměla být moje starost.

Arianna natáhla ruku, položila mi ji na paži a přinutila mě zastavit se. „Poslyš,“ pronesla tiše a

naléhavě, „jenom to, že někdo jiný ? navíc někdo, koho nemáš ráda ? chce, abys něco udělala, ještě neznamená, že to není tvoje svobodná volba. Udělat to správné je ještě pořád udělat to správné. A pokud se rozhodneš správně, ať už to bude jakkoliv, pořád ještě to bude tvoje rozhodnutí. Bez ohledu na to, kdo po tobě chce, abys ho učinila. Nikdy tě k tomu nemůžou přinutit. Ale ty se k tomu můžeš rozhodnout.“

Zakryla jsem si oči rukama a dýchala jsem na ně.

„Potřebuju nějaký čas. Já… já mám strach. Z toho všeho. Potřebuju, aby se Lease probral a byl v pořádku, teprve pak budu schopná myslet na všechno tohle.“

„Dobře.“ Objala mě a naklonila si čelo k mému. „Ale slib mi, že o tom budeš uvažovat. Skutečně uvažovat. Strávila jsem až příliš mnoho let tím, že jsem prováděla různé věci jen proto, že si moji rodiče nepřáli, abych je dělala, a skončila jsem jako mrtvá. Já vím, o čem mluvím. Slib mi to.“

„Ano,“ přisvědčila jsem vyčerpaným hlasem.

Objala mě těsněji, pak mě od sebe odstrčila. „Pojďme připravit ten gauč pro Lease, pak se budeš muset osprchovat. Jsi cítit jako víla, samé květiny a sluneční svit a zlá manipulace.“

„Myslel jsem si, že se vzbudí už cestou sem; hýbal se a začal si nasazovat mimikry. Nemělo by to trvat dlouho.“ David se na mě unaveně usmál, když dovlekl Lease dovnitř, a já jsem přikývla.

Vylezla jsem na gauč a vrhla jsem se k Leaseovi, přitiskla jsem se k němu celou délkou těla a hlavu jsem mu zabořila do krku pod křivku jeho brady. Jeho paži jsem si obtočila kolem pasu a čerpala jsem úlevu z její známé tíže.

Těžce na mě začala doléhat zoufalá potřeba spánku, když jsem slyšela Ariannin vzteklý hlas. „Odkud ses tu vzal?“

Septem jí odpověděl Jackův hlas. „Je v pořádku?“

„Jasně, je v pohodě.“

„Sakra, ona to dokázala.“ Hlas měl naplněný údivem a obdivem.

„Probodla samotnou Temnou královnu.“ Odfrkl si. „No tak to je teď v maléru.“

„Jako obvykle, ale ? sakra, tvoje nohy taky, co? Pojď, vyjdeme zadem ven. Ona potřebuje spát.“

Tiše po špičkách odešli a mě přemohla dřímota.

„Dokázala jsi to,“ zašeptala Vivian. Všechno kolem bylo temné a mlhavé, její hlas zněl jakoby z veliké dálky. Obvykle bývala hned vedle mě, stejně reálná jako život.

„Dostala jsem Lease zpátky.“ Otočila jsem se kolem dokola, ale nikde jsem ji neviděla.

„Šikovné děvče.“ Hlas jí zněl šťastně, ale jaksi se ještě víc vzdaloval.

„Kde jsi?“

„Nevím.“

„Nemůžeš být tady? Stýská se mi po tobě. Chtěla bych ? chtěla bych, abych tě mohla přivést zpátky, jako jsem přivedla Lease.“

Teď už jsem ji skoro neslyšela, jako by mluvila z veliké dálky. „Proč si to přeješ? Neměla bys.“

„Ale přeju si to. Kam jdeš, Viv?“

„Nevím, hlupáčku. Prostě spi.“

Když jsem se vzbudila, měla jsem v ústech sucho,

hrdlo jsem měla podrážděné a žaludek mi zlostně brblal, protože jsem ho zanedbávala. Stiskla jsem Leaseovu ruku, kterou jsem měla dosud přehozenou přes žaludek, ale nijak nereagoval a zůstával čirý jako voda.

Skulila jsem se z gauče, otočila jsem se, abych se ujistila, že stále ještě spí, že dosud dýchá.

„Vzbuď se,“ zašeptala jsem, naklonila jsem se k němu a letmo ho políbila na čelo. „Prosím, brzy.“

S povzdechem jsem nejistými kroky vyšla z místnosti a zašla za roh do kuchyně. Davidova lednička nebyla tak dobře zásobená jako v dobách, kdy tu bydlívali Lease a jeho obrovská chuť k jídlu. Vzala jsem si veku bílého chleba a těžce jsem sklesla k jídelnímu pultu.

Jak dlouho potrvá, než se Lease probere? A co když se neprobere nikdy?

To ne.

Nedokázala jsem si tu myšlenku vůbec připustit, protože kdybych na to myslela, mohlo by se to stát pravdou. On se vzbudí. Brzy. Vzhlédla jsem ke stropu. Nikdy v životě jsem příliš nevěřila, ale věděla jsem s jistotou, že existují věci mimo nás. Není možné nosit ve vlastním těle duši své nejlepší kamarádky mořské víly, a nevědět o tom.

„Hele, vesmíre?“ pronesla jsem tiše, zkusmo. „Jestli mě posloucháš, potřebuju, aby se můj přítel probudil. Jestli se probudí, slibuju, že udělám všechno. Budu otevírat brány, pomůžu všem paranormálům, už nikdy nebudu odsuzovat lidi, kteří nosí crocsy. Jen ho nech se probrat. Prosím.“

„Á, dobré ráno, jasnoočko!“ Jackův hlas se ozýval z vedlejší místnosti.

Šokovaně jsem se posadila zpříma a zaslechla jsem, jak ze sebe Lease vychrlil proud nadávek. „Kde je Evie? Co jsi s ní provedl?“

„Děkuju ti, vesmíre!“ vykřikla jsem radostně, sesula jsem ze židle a narazila jsem bokem o stůl. Odrazila jsem se od něj a rozběhla jsem se zpátky do obývacího pokoje, kde jsem viděla, jak Leaseova hlava znovu zmizela za zadním opěradlem gauče.

„Leasi, ty jsi vzhůru! Ty jsi ?“ Zůstala jsem stát na místě jako přimrazená, protože jsem obešla roh gauče a našla jsem Lease znovu čirého jako křišťál a v bezvědomí. „Leasi? Leasi!“ Klekla jsem si k němu a zatřásla jsem mu ramenem, nejprve jemně, pak důrazněji. Nereagoval.

Vstala jsem, otočila jsem se a uviděla Jacka, jak na nás zmateně civí.

„Co jsi mu udělal?“ zaječela jsem.

„Nic jsem neudělal! On se probral a vypadal, že se mě chystá zabít, působil jako obvykle a naprosto zdravě. Pak jsi vyšla za rohem ty a on zase odpadl.“

„Jestli jsi mu cokoliv udělal…“

Jack zdvihl obě ruce do vzduchu. „Evie, přísahám.“

Posadila jsem se na okraj gauče, Lease se mojí vahou lehce posunul a ležel břichem přitisknutým k mým zádům.

Velmi podivné, vesmíre.

POTŘEBUJU PROSTOR

Vzdychla jsem a bušila si hlavou do kolen v rytmu tlukotu vlastního srdce. Musí se znovu

probrat. Prostě musí. Proseděla jsem tu u něj nepřetržitě posledních patnáct hodin, jedla jsem na podlaze, a dokonce jsem se ani neodvažovala sama spát pro případ, že by se znovu probral a já bych to zmeškala. Na rameno mi dopadla světlá ruka. „Evie, potřebuješ si trochu odpočinout.“

Kalnýma očima jsem se zadívala na Ariannu. „Co když se probere?“

„Budu tady u něj sedět. Pokud by třeba i jen pohnul víčkem, přiběhnu pro tebe, ano?“

„Můžu spát tady vedle něj.“

„Víš, že neusneš; a kromě toho je tady příliš hlučno.“

Měla pravdu. Do domu přicházeli a zase z něj odcházeli paranormálové. Upíři, vlkodlaci, v podstatě každý, koho David znal prostřednictvím své podzemní organizace, se zastavil a nabízel pomoc. To, že teď byla noc, ve skutečnosti provoz ještě zvýšilo, protože spousta paranormálů nesnášela sluneční světlo a navíc se všechno drželo v tajnosti. Kromě Davidových přátel tady byli všichni ti divní tvorové, jako třeba ta dryáda, kterou jsem vídala, jak se na nás dívá zvenčí oknem.

Pak tu byl ten drak, jehož podivně vysoký hlas jsem slýchala, jak se nese mezi stromy, a odpovídaly mu zpěvavé věty víl smrtek, při nichž se mi chtělo vrhnout se dolů z nejbližšího útesu nebo si vykopat díru dva metry pod zemí a odebrat se k spánku nejen na oněch několik zoufale potřebných hodin, ale navěky.

Jasně. Tady dole si neodpočinu.

„Slib mi, že pro mě přijdeš!“

Přikývla, podala mi ruku a pomohla mi vstát. Pátrala jsem v Leaseově tváři po nějakých náznacích, že se brzy probere, ale pořád ještě tam nic takového nebylo. Pro změnu. Dotkla jsem se svými rty jeho, vzdychla jsem, vyšla jsem z místnosti a vystoupala nahoru po schodech.

Sotva jsem došla na vrchol, Arianna se rozkřičela.

„Evie! Evie!“

Otočila jsem se tak rychle, že jsem zakopla, spadla dolů ze schodů a přistála jsem u paty schodiště na zhmožděné, ale šťastné hromádce.

„Evie?“ zvolal Lease. Hlas měl dosud chraptivý.

Rozesmála jsem se, zvedla jsem se z podlahy a rozběhla se za roh do obývacího pokoje.

Právě včas na to, abych viděla, že z něj krycí mimikry opět padá a on se znovu zhroutil na gauč.

„Ne!“ vykřikla jsem, vrhla jsem se vpřed a vzala jsem jeho hlavu do dlaní. „Už ne! Neusínej zase!“

Zabořila jsem obličej do jeho hrudi a zchumlala 137

jsem mu v ruce košili. „Probuď se, probuď se.“

Slyšela jsem Arianniny šoupavé kroky mířící z místnosti, ale pak se upírka zastavila. „Evie, jdi pryč z tohohle pokoje.“

„Cože? Proč? Co když se zase probere?“

„Prostě vyjdi z téhle místnosti. Jdi do kuchyně nebo na schody nebo prostě někam jinam.“

„Ari, já ?“

„Dělej!“ nařídila mi břitce. Zamračila jsem se na ni, otřela jsem si oči, vstala jsem, vyšla jsem do kuchyně a měla jsem dojem, že jí najednou přeskočilo.

„Arianno, co se to pro všechno na světě děje?“ zeptal se Lease.

Otočila jsem se, rozběhla se zpátky do obýváku a Lease okamžitě klesl.

A můj žaludek a srdce rovněž. Och, ne. Ne, ne, ne. Podívala jsem se na Ariannu a ona přikývla. Otočila jsem se a mechanicky jsem odpochodovala do kuchyně.

Lease se opět probral.

„Dobře, tentokrát budeme mít obě zavřené oči,“ zavolala jsem ze schodů. Pevně jsem zamhouřila oči, přiložila jsem ruku ke stěně a nahmatala jsem svou cestu do obýváku.

„To není k ničemu,“ oznámila Arianna. „Už zase spí.“

„Píp!“ vykřikla jsem, otevřela jsem oči a kopla jsem do zdi.

David mi soucitně položil ruku na rameno. „Alespoň že se vůbec probral,“ pronesl tiše.

Pokusila jsem se přikývnout, ale nemohla jsem. K čemu byl svět, ve kterém jsme Lease a já nemohli být spolu v jedné pitomé místnosti? Pokud mezi námi byla

zeď, probral se, ale jakmile jsem se k němu fyzicky přiblížila, bum, byl tu zas Lease v bezvědomí.

Se svěšenými rameny jsem vyšla zase z pokoje a ztěžka jsem dosedla na spodní schod v hale.

„Evie?“ zavolal Lease.

„Ano.“

„Tohleto evidentně nefungovalo.“

„Ne.“

Přinejmenším jsme spolu mohli mluvit. Už jsem mu vysvětlila, co se stalo ve Vílích říších, vylíčila jsem mu celý ten příběh o tom, jak jsem ho dostala zpátky. On toho o tom, co se mu tam stalo, mnoho nenamluvil, hlas se mu zadrhl pokaždé, když se zmínil o Temné královně. Toužila jsem po tom, abych ho mohla držet a ujistit ho, že teď už je všechno v pohodě.

Problém byl v tom, že kdybych ho držela, on by mě nemohl slyšet.

Dalším problémem bylo, že to teď v pohodě nebylo.

„Jedl jsi ve Vílích říších něco, nebo ses tam něčeho napil?“ zeptala jsem se a vyčerpaně jsem si mnula oči.

„To víš, že ne. Nic. Znal jsem pravidla. Ničeho jsem se tam nedotknul. Dokonce jsem ani nebyl dlouho při vědomí, než mě… ona… uspala. Myslím, že mám praxi v jednání s protivnými autoritativními typy.“

Ušklíbla jsem se, protože jsem si vzpomněla, jak dokázal vytáčet Raquel, když byl zamčený ve Středisku. Raquel, Raquel, kde jsi? Už by mi měla zavolat. Začala jsem si o ni dělat skutečné starosti. Proč jen jsem se ji nepokusila najít, když jsem byla ve Středisku?

Zavrtěla jsem hlavou a ovinula jsem si paže kolem těla. „Jasně, máš pravdu. Ty dovedeš být úžasně otravný. Tohle vždycky byla jedna z tvých nejpřitažlivějších vlastností.“

Zatoužila jsem, abych mohla vidět, jak se usmívá. Byla jsem si jistá, že má na rtech úsměv. Mobil mi

zapípal, protože mi přišla nějaká nová textovka. Od Carlee, samozřejmě. „Našla jsem pro tebe perfektní šaty na zimní ples je to pár $$$ stojí za to i kdybys měla prodat ledvinu. Zavolej musíme probrat barvy & výzdobu.“ Prst se mi vznášel nad tlačítkem Zavolat zpátky, ale místo toho jsem telefon smutně odložila. Žádný zimní ples, dokud nepřijdu na to, jak bychom tam já a můj přítel mohli být skutečně spolu. Při vědomí.

S povzdechem jsem vstala. „Jdu najít Retha.“

„Cože? Proč?“

„Možná o tom bude něco vědět. Myslím… myslím, že na tebe vložila nějakou kletbu, Leasi. Reth by mohl vědět, jak to napravit.“ Prosím, prosím, ať Reth ví, jak to napravit. Mluvit s Leasem přes zdi mi ani zdaleka nestačilo a představa, že už ho nikdy neuvidím tváří v tvář při vědomí, mě doháněla…

Nedokázala jsem na to dokonce ani myslet.

„Nechoď sama,“ nabádal mě Lease hlasem staženým starostí.

„Vezmu s sebou Jacka.“

„Á, bezva, vezmi si druhého psychotika ve svém životě, abys našla toho prvního.“

Rozesmála jsem se a zatoužila, abych mu mohla prsty projet vlasy a rozcuchat mu je. „Vychladni. Oba se chovají slušně. Jakž takž.“

„Vezmi si Ariannu.“

„Což by znamenalo, že s tebou zůstane Jack.“

Následovala pauza. „Fajn. Ale nezapomeň, co kvůli tobě obětuji.“

„Jste si oba vědomi toho, že stojím přímo tady, viďte,“ zeptal se Jack, který se opíral o rám otevřených dveří mezi vchodem do domu a obývákem a s povytaženým obočím se na mě zadíval.

„Uvědomujeme. Jenom je nám to jedno. Doufám, že se brzy vrátím s odpověďmi.“

Arianna vyšla z místnosti a podala mi kabát. Zatáhla jsem na něm zip, vyhnula jsem se dveřím do obýváku a vyšla předními dveřmi do podmračené noci.

„Máš nějakou představu, kde bychom toho hezkého mizeru našly?“ zeptala se Arianna.

„Doufala jsem, že bude dole u rybníka se zbytkem zvěřince.“

„Uvidíme.“ Sestoupily jsme ze schůdku přede dveřmi a mou ruku uchopila jakási nádherně teplá. Pohledem jsem se zabodla do Retha.

„Ty jsi mě potřebovala?“

„Jak jsi to věděl?“ Podezíravě jsem přimhouřila oči.

To nás snad potají poslouchal?

„Vyzařuje z tebe potřeba, má lásko. Vždycky to vycítím.“

Vzdychla jsem si. „Můžeš dát do pořádku mého přítele?“

Jeho úsměv prozářil temnou noc. „Opravdu bys měla už být teď moudřejší a nežádat o laskavost vílu.“

ZDOBTE STERILNÍ BÍLÉ SÁLY

Reth sledoval, jak Lease upadl do bezvědomí v okamžiku, kdy jsem vešla do místnosti.

„Zajímavé,“ podotkl pouze.

„To je nějaké vílí kouzlo, viď? Dovedeš ho zrušit?“

V očích se mu odráželo teplé světlo obývacího pokoje, takže se zdálo, jako by žhnuly svou vlastní září.

„Myslím, že bychom měli zajít za mou královnou.“

„Dokážeš ho dát do pořádku nebo ne?“ Zarazil se, pak našpulil rty a zavrtěl hlavou.

Klesla jsem na zeď a malomyslně jsem se dívala na Lease. Paže mu přepadla přes okraj gauče a obličej měl zabořený do polštáře, jehož tlakem se mu vyšpulily rty. Chtěla jsem jít k němu, ale kdybych se ho dotkla, nepomohlo by to. Já jsem potřebovala, aby se on

dotknul mě. Nikdy předtím jsem si nevšimla, jak to často dělal, a když jsem teď jeho dotek postrádala, působilo mi to fyzickou, hmatatelnou bolest. Bolel mě každičký centimetr kůže, když jsem se na něj dívala.

Musela jsem si to promyslet. Nepůjdu zpátky do Vílích říší za Rethovou královnou. Bylo mi jedno, jestli to je královna „dobrého“ dvora ? všechny jsou špatné, a právě její dvůr nechal mého zlého, alkoholu (no, spíš karbonátům) propadlého otce zničit mou biologickou matku, aby mě stvořili, a pak na mě zapomněl. Nepůjdu si k nim pro pomoc.

Jestliže Reth nedovede zvrátit tohle kouzlo… co je tu jiné? Tleskla jsem rukama a vyskočila. „Reth to nemůže napravit, protože není stejný typ víly! My potřebujeme neblahou vílu!“

„Myslím ?“ začal Reth, ale já jsem ho přerušila.

„Ne, jestliže na něj Temná královna vložila kletbu, potřebujeme nějakou temnou vílu.“

Jack na mě vzhlédl z prostředku místnosti, kde dělal stojku na rukou. „Vynikající! Takže si chceš zaskočit zpátky do Temného dvora? Možná kdybys je opravdu hezky požádala, třeba by se mohly rozhodnout, že tě nezabijou.“

„Nech toho.“ Zakabonila jsem se a začala jsem přecházet po pokoji sem a tam. Potřebovala jsem nějakou neblahou vílu, ale takovou, kterou bych mohla kontrolovat. Nemohla jsem přimět vílu s vlasy jako prachové peří, aby mi znovu pomohla, a navíc byla teď nejspíš mrtvá nebo ještě něco horšího, vzhledem k tomu, co jsem ji přinutila udělat její královně. A její jméno už jsem neznala a neznala jsem ani jméno toho druhého vílího muže, kterého jsem osvobodila, a nevěděla jsem ani, kde ho najít. Neměla jsem žádná jména.

„Raquel! Potřebuju Raquel!“ Najdu Raquel a pomůžu jí, pokud to bude potřebovat, přesvědčím ji,

aby odešla z MAZP jednou provždy, a získám všechna jména víl, která zná, a pomůžu tak Leaseovi. Rozběhla jsem se do kuchyně, kde seděl u stolu David a telefonoval. Celý den zoufale obvolával všechny své kontakty, snažil se zjistit, kde je Raquel a jak by se k ní mohl dostat. Jeho starost mě dojímala. Zjevně chápal, jak mnoho pro mě Raquel znamená.

„Davide!“

Zdvihl ukazováček, naznačil mi, abych počkala, a pozorně naslouchal. Z tváře mu zmizela všechna barva a mně se udělalo nevolno. Ať už se doslechl cokoliv, nebylo to dobré.

Slyšela jsem, jak se Lease ve vedlejší místnosti probral. „Tohle už vážně přestává být vtipné,“ zamumlal.

„Dobře, děkuju,“ řekl David do sluchátka. Odložil mobil a civěl do prázdna, jako by tak docela nevěděl, co si počít s tím, co se dozvěděl.

„Našel jsi ji? Byla pověřena nějakým strašlivým úkolem někde daleko?“ Doufala jsem v to. Možná ji Anne-Něco Něco poslala do nějaké neuvěřitelně vzdálené části světa, kde dělá nějakou podřadnou práci, jako třeba pase skřítky S Rethem bychom se tam však mohli dostat.

Davidův hlas byl tichý, zlomený, nedoléhal do vedlejší místnosti. „Ona je ve vazbě.“

„Ona ? Cože?“

„Postaví ji před soud pro velezradu. Dneska večer v sedm.“ Složil si hlavu do dlaní.

„Ne,“ zašeptala jsem. Myslela jsem si, že se mi žaludek už víc svírat nemůže, ale on si nacházel stále nové způsoby. Raquel má problémy. A zavinila jsem to já. Teď jsem alespoň věděla, kde je. Můj unavený mozek líně probíral plány, jak ji dostat ven, a při tom jsem napůl poslouchala Lease, Jacka a Ariannu, kteří stále ještě nevěděli o Raquelině kritické situaci.

David popadl telefon, pak náhle vstal a vyšel z místnosti; slyšela jsem známé vrzání jeho kroků na schodech.

„Nemůžeme si vyměnit místnosti?“ zavolal Lease.

„Mám už docela hlad.“

„Já ti něco udělám!“ nabídl se Jack a radostně odskákal do kuchyně.

„Umíš vůbec vařit?“ zeptala jsem se. Otázka byla na místě vzhledem k tomu, že Jack nejedl normální jídlo. Mohl jíst pouze pokrmy ve Vílích říších. Jack by mohl pomoct; může mě dopravit na místo, kde je Raquel, ať už by to bylo kdekoliv. A Středisko znal dokonce ještě líp než já.

„Nikdy nepodceňuj moje schopnosti.“

„Věř mi, že to rozhodně nedělám.“ Vzdychla jsem si.

„Leasi, chceš, abych vyšla zadem, abys mohl přijít sem?“

„Jo. Páni, tohle mi vnáší do života úplně nový typ otravných problémů.“

Pokusila jsem se usmát, ale tak docela se mi to nepodařilo. Vyšla jsem ven zadními dveřmi; obloha právě začala nabývat měkčího odstínu a ohlašovala příchod nového dne. Pak mi došlo, co je dneska za den. V tom bláznivém přesouvání nocí beze dne a dnů bez nocí ve Středisku a ve Vílích říších jsem ztratila pojem o čase, ale byla jsem si vcelku jistá, že vím, co máme dneska za den.

Veselé Vánoce, Evie.

Rozběhla jsem se kolem zápraží táhnoucího se kolem celého domu, trpěla jsem jak bolestí v nohou, tak mrazivým vzduchem, až jsem konečně proběhla předními dveřmi. Na zimu jsem si nijak zvlášť nepotrpěla. Ve Středisku mi alespoň všechna roční období připadala stejná.

Vrhla jsem se na gauč a schoulila jsem se v rohu, kde dosud zbývalo trochu Leaseova tepla. Přetrvával

zde i vytrvalý závan Leaseovy specifické vůně, svěží a chladné jako bystřina pohřbená v hluboké zeleni pralesa.

Arianna seděla v křesle a zírala do prázdna oním hrůzu nahánějícím způsobem bez jediného pohybu, kdy dokonce ani nedýchala a zdálo se, že snad ani není živá ? tedy, no, nemrtvá. Byla jsem ráda, že jí není do řeči, protože mně se také nechtělo mluvit. Musela jsem přijít na to, jak zachránit Raquel.

„…hlavně proč jsi tady,“ dokončil Lease svou větu. V hlase měl vzdáleně výhružný tón.

„No, abych ti udělal tu nejlepší omeletu, jakou jsi kdy jedl, pochopitelně.“ Následovala pauza, kterou jsem si mohla vyplnit pouze ve svých představách. Figuroval v nich Lease provádějící rukama pohyby naznačující Já tě zabiju. „Hele,“ pokračoval Jack, „já jsem zachránil naši Evii ze Střediska a pomohl jsem jí dostat se do Vílích říší, aby tě mohla zachránit.“

„Naše Evie je moje Evie. A tím se podle tebe všechno napraví?“

„Nenapraví,“ zaječela jsem. Copak si už spolu nikdy nebudeme moct tiše povídat? „Ale je to začátek.“

„Začátek, který chci dokončit touhle omeletou,“ dodal Jack, „protože až ji sníš, bude vše odpuštěno.“

„Já nebudu jíst nic, co připravíš ty,“ odpověděl Lease. Zavřela jsem oči, poslouchala zvuky otevírání ledničky a zavírání zásuvek poněkud prudčeji, než bylo třeba. Já jsem byla evidentně expert na poskytování druhých šancí lidem, kteří se mě pokusili zabít. Nejdřív jsem odpustila Vivian, pak Jackovi.

Ale Rethovi ne. Rethovi nikdy.

On byl samozřejmě z těch tří jediný, kdo se mě nikdy nepokusil zabít. Ale i tak. Vivian a Jack byli praštění a vychovaly je víly, čímž lze alespoň omluvit jejich bezmála vražedné tendence. Vivian rozhodně tu hranici překročila a zamířila na území smrti stovek

paranormálů zabitých doslova její rukou. Tohle území bylo velmi komplikované.

„No, máme tu jeden problém,“ prohodila jsem.

„Cože?“ zakřičel Lease.

„Máme problém!“ zaječela jsem.

„To jsem slyšel. Myslím jaký máme zase problém?“

„Já mám řešení!“ skočil mu do řeči Jack.

„Cože?“ posadila jsem se a napínala uši.

„Zvonky!“

„Cože?“ zeptali jsme se já i Lease současně.

„Obstarej jí kočičí obojek se zvonky. Tak budeš slyšet, že přichází, a budeš moct odejít někam jinam, kde okamžitě neupadneš do spánku.“

Následovala hlasitá rána, po níž se ozvalo Jackovo popuzené „Au!“

„Tím problémem,“ pokračovala jsem, „je, že Raquel bude v MAZP postavena před soud a já nemám v úmyslu je nechat, aby ji zavřeli navždy.“ Byla to moje Raquel. Jak se opovažují! Můj strach začal rychle střídat hněv. Žahnout mě byla jedna věc. Ale jestli se domnívají, že jim projde stíhání toho vůbec nejlepšího člověka, jaký pro ně kdy pracoval, tak by se nad tím měli zamyslet líp.

„Kde?“ zeptal se Jack.

„Ve Středisku,“ odpověděl David, který scházel ze schodů, ale Lease mu skočil do řeči. „V tomhle snad nemáš prsty, Jacku.“

„Hele, mám dojem, že ty bys snad chtěl, abych v tom měl prsty. Řekl bych, že jsem tady jediný, kdo byl někdy na disciplinárním řízení. Vlastně na pěti. Málem jsem to už dotáhnul na šťastnou sedmičku, ale bohužel cesty MAZP a moje se rozešly příliš záhy.“

Tím se to vyřešilo. Bude z nás veselá parta, určitě. Těšila jsem se, že o letošních Vánocích začnu s nějakými novými vánočními tradicemi. Prostými věcmi. Četbou Grinche. Nazdobením stromečku.

Pečením cukroví. Přepadením Střediska, abych zachránila člověka, který se za celý můj život nejvíc blížil matce. Prostě svátky jako obvykle.

Veselé praštěné Vánoce.

BEZ RUBÍNOVÝCH STŘEVÍČKŮ

„Tohle je ten vůbec nejhorší nápad,“ vykřikl

Lease zpoza zavřených dveří, když Arianna

pečlivě sepnula mé vlastní vlasy pod tmavou paruku.

„Měla jsem v poslední době spoustu podobných, ale jeden z nás by tu nebyl, kdybych neměla ten poslední.“

„No, jakž takž se tomu blížíš,“ konstatovala Arianna a odstoupila, aby mohla obdivovat svou práci. Byla jsem navlečená do obepnutého černého kalhotového kostýmu a pod ním jsem měla halenku. Ta halenka byla bílá. Už teď jsem ji nesnášela. Spolu s těmi příliš tmavými vlasy a nalíčeným obočím v ní moje už tak bledá pleť vypadala ještě běleji a já jsem z toho málem dostávala kopřivku. Ale oběti se prostě přinášet musejí.

Jack ležel na posteli s hlavou visící přes pelest a obličej mu stále více brunátněl, jak se mu do něj vlévala krev. Na člověka, který se zrovna chystá vloupat do dokonale zabezpečené tajné mezinárodní instituce, vypadal fenomenálně znuděně.

Vklouzla jsem do svých oblíbených jehlových lodiček, udělala jsem krok a upadla jsem. „Au.“ Setřásla jsem boty a třela jsem si dosud citlivá chodidla. Jehlové podpatky se tudíž nekonají. To mi stačilo. I kdybych už tak jako tak nechtěla zničit Temnou královnu, skutečnost, že mě připravila o schopnost nosit jehlové podpatky, ji zařadila na čelné místo seznamu mých budoucích obětí. Rozhodně ji smetu.

Ale ne hned. S toužebným pohledem na hromádku mých lodiček na jehlových podpatcích, které mi sem přinesl Jack z mého bytu, jsem se obrátila k druhé hromádce a nazula jsem si obyčejné balerinky bez podpatku.

Slyšela jsem žuchnutí a připadalo mi to jako náraz Leaseovy hlavy do dveří. „Tohle je hloupé. Nechte tátu, aby se o to postaral sám. Kontaktuje každého, o kom ví, že pořád ještě pracuje pro MAZP, a ?“

Přešla jsem ke dveřím, přiložila jsem k nim hlavu a předstírala jsem, že mezi námi žádné dřevo není. „A vůbec ničeho tím nedosáhne. MAZP už je jiná. Vedení převzali jiní lidé, a ti se s ničím nemalují. Já jí můžu pomoct. Raquel by pro mě udělala totéž. Ona pro mě totéž udělala.“

„Nechápu, k čemu bude dobré, když v rytmu valčíku vtančíš zpátky tam a ?“

„Můžu pak vtančit sem radši v rytmu tanga? To je mnohem víc sexy než valčík.“

„Evie, já to myslím vážně! Vždyť jsi před nedávnem z MAZP uprchla! Oni tě znovu žahnou a označkují.“

„O tom vážně pochybuju. Podpora víl, nevzpomínáš

si?“ Přešla jsem k oknu a vyhlédla ven na dvůr, kde stál uprostřed mrtvé hnědé trávy Reth a vypadal jako bůh jara a slunečního svitu, který tragicky zabloudil. Díval se vzhůru přímo na mě, i když jsem neměla nejmenší tušení, jak věděl, že se podívám dolů.

Lehce jsem se zachvěla, stále ještě jsem upírala oči do Rethových, vpíjela jsem se do nich, nemohla jsem odtrhnout pohled, věděla jsem to a věděla jsem taky, že po tomhle jsem mu zavázaná ještě víc. Nepochybovala jsem o tom, že svůj dluh splatím způsobem, jakým jsem ve skutečnosti nechtěla, a brzy.

Dveře se zatřásly, protože Lease do nich kopnul.

„Vlastně jediný nápad, který se mi líbí ještě míň než to, že se vrátíš do MAZP, je představa, že půjdeš zpátky do MAZP a chránit tě budou jenom Jack a Reth.“

„Jsou mi zavázaní.“

„To je pravda,“ ozval se Jack, vstal a lehce se zakymácel. Potřásl hlavou, aby si ji pročistil. „Navíc jsem si dost jistý, že Rethova pohrůžka, že přijdu o ruce, jestli nepomůžu Evii, pořád ještě platí. A když přijde na to, aby se v MAZP rozpoutalo peklo, já jsem vždycky pro. Je to moje oblíbená kratochvíle.“

Lease znovu kopnul do dveří, tentokrát tvrději.

„Kromě té, že necháváš lidi na Vílích stezkách?“

„Jednou! Jednou něco provedu a nikdo mi pak už nedovolí na to zapomenout? Můžu ti jen tak spatra vyjmenovat pět horších věcí, které jsem za poslední rok provedl.“

Položila jsem mu ruku na rameno. „To nejspíš nebude ten nejlepší způsob, jak si získat zpátky naše sympatie.“

Mobil na prádelníku se mi rozbzučel, já jsem se k němu rozběhla a proti zdravému rozumu jsem zadoufala, že to je Raquel a nic z tohohle nebude zapotřebí. Třeba ji propustili! Třeba… Takové štěstí jsem neměla. Carlee psala: „Pane bože potkala jsem

kluka senzááááční o 2 roky starší umírám veselé vánoce ZAVOLEJ.“ Polovina obličeje se mi roztáhla v úsměvu a zatoužila jsem, abych jí mohla zavolat a vyptat se na podrobnosti. Bohužel záchranu potřebovali další lidé, které jsem milovala. „Pošli detaily nemůžu teď mluvit papa.“ Jednoho krásného dne začne být můj život opět normální a my dvě budeme zase výborné kamarádky.

Knoflík na dveřích se začal otáčet. „Já půjdu s vámi.“ Rozběhla jsem se ke dveřím a držela je zavřené. „Ne,

to tedy nepůjdeš. Nemůžeme vláčet po Středisku tvoje bezvládné tělo. A kromě toho tě potřebuju tady. Kdybychom se dostali do nějakého průšvihu, nesnesla bych, kdybys to odnesl.“

„Moment, takže když se něco stane mně, je to úplně v pořádku?“ zeptal se Jack.

„Jo,“ odsekla jsem mu současně s Leasem a Ariannou.

„No když jsi si tím jistá,“ zamumlal Jack.

Lease cloumal knoflíkem dveří. „A co když se něco stane tobě?“

„Já jsem se už vloupala do Vílích říší a bodla jsem Temnou královnu. Co je po tomhle pár vládních šašků v obleku? Ti mě tolik neděsí.“

„Prosím, slib mi, že bodání v tvé strategii nefiguruje.“

Rozesmála jsem se. „Jistě že ne. Ostatně jsem svůj nůž nechala v jejím krku. Myslím, že prostě budu jenom pobíhat po Středisku a vrážet do lidí a porozhlédnu se, jestli bych nenašla nějakou dospívající dívku, která by mě žahla.“ Laškovně jsem zaťukala na dveře.

„Jestli vážně chcete dostat Raquel ven, tak potřebujete mě. Vy se nedovedete proměnit v kohokoliv a každého, koho uvidíte. Já ano. Takže pokud chcete, aby tahle vaše tajná mise uspěla, proč

pro všechno na světě necháváte svůj největší trumf doma?“

„Já ? protože ty ?“

Pohlédla jsem na Ariannu a hledala jsem u ní pomoc, ale ona pokrčila rameny. „Má pravdu.“

„Áááá!“ vykřikla jsem a rozhodila jsem ruce do vzduchu. „Fajn!“ Měl pravdu samozřejmě. Nemohla jsem riskovat Raquelinu svobodu kvůli tomu, že my nevyvineme skutečně maximální úsilí, a Lease by měl být součástí akce, byť by se mi sebevíc příčilo to připustit.

„Nic z toho by nebyl problém, kdyby ses řídila mým plánem poslat všechny víly do pekla,“ ozval se Jack a hlas mu zněl otráveně.

„Ty vážně chceš přivádět ten den znovu na přetřes?“ zeptal se Lease a dveře hrozbu v jeho hlase nijak zvlášť neztlumily.

„Takže!“ řekl Jack, tleskl rukama a zazubil se na mě.

„Jsme připraveni vyrazit? Jaký je plán přepravy?“

„Myslím, že já půjdu s Rethem a ?“

„Ne, ty nepůjdeš nikam sama s Rethem,“ rozkřičel se Lease.

„Fajn, tak já půjdu s Jackem, a ?“

„To se mi taky nelíbí.“

Suše jsem se zasmála. „Tak dobře, já třikrát secvaknu podpatky a řeknu: ‚Žádné místo jako Středisko neexistuje, žádné místo jako Středisko neexistuje‘ a pak se tam nějakým kouzlem objevím!“

Několik vteřin mlčel. „Bezpečnější to bude nejspíš s Rethem.“ Znělo to, jako by cedil slova přes zaťaté zuby.

„A já dokážu líp dohlídnout na Jacka.“

„No, pokud jde o mě, nemůžu se dočkat, až budu moct strávit víc času s Leasem. To je na úplně prvním místě mého seznamu Věcí, kterými se budu bavit. Měli bychom přijít s nějakým tajným stiskem ruky!“ zahalasil Jack, odstrčil mě stranou a otevřel dveře

dokořán, což vedlo k tomu, že Lease okamžitě padl v bezvědomí na podlahu. „Uch, jejda.“ Jack se usmíval, oči mu zářily. „Smůla. Mně se tak strašně líbí, když mluví.“

„Strašná psina. Dbej na jeho bezpečnost, ano? Myslím, že Raquel nebude v Železném křídle ? to by mě tehdy slyšela křičet. Mohli by ji držet někde v nějaké náhodně vybrané místnosti. Sejdeme se za dvě hodiny v Raquelině kanceláři, ať už něco najdeme nebo ne.“

Přikývl a nedíval se na mě, když do Lease opakovaně šťouchal nohou.

„A, Jacku? Víš, jak ti Reth pohrozil ohledně tvých rukou? Budu to aplikovat i na Lease. Postarej se o jeho bezpečnost. Nebo…“

Naposledy jsem se dlouze zadívala na Lease, chtělo se mi se ho dotknout, ale věděla jsem, že bych se pak jenom cítila ještě hůř, protože on nemůže můj dotek opětovat. Pak nám Arianna popřála hodně štěstí a já jsem sešla ze schodů a vyšla ze dveří, kde čekal s napřaženou rukou Reth. Držel Žaha, falešné drahokamy jiskřily ve světle časného rána. „Tohle jsi upustila ve Vílích říších. Připadalo mi, že by bylo škoda, kdybyste se od sebe odloučili.“

Ovinula jsem prsty kolem svého věrného přítele a zlomyslně jsem zadoufala, že se mi dostane možnosti ho proti někomu použít.

PLÁN Ž

„Ty náhodou nevíš, kde má Anne kancelář?“

zeptala jsem se mrzutě Retha. Nohy mě

nesnesitelně bolely, takže jsem Jackovi upřímně záviděla jeho úplně zahojená chodidla. Byli jsme tu už hodinu a ničeho jsme za tu dobu nedocílili… kromě toho, že jsme několikrát málem narazili na bezpečnostní hlídky. Usoudila jsem, že nemůžu nakouknout do každé místnosti, zda tam není Raquel, a že tudíž mou další největší šancí na úspěch bude prohledání záznamů v kanceláři Anne-Něco Něco.

„Já kupodivu nemám ve zvyku zabývat se umístěním kanceláří lidí, které jednak neznám a jednak mě v nejmenším nezajímají.“

„Myslela jsem si, že máš v plánu nějakou velkou

vendetu proti MAZP za to, že tě drželi pod kontrolou.“

„Viděla jsi někdy někoho, kdo by byť jen jednou použil mé jméno proti mně? S výjimkou současné společnosti.“

Zamračila jsem se a vykoukla jsem za roh do chodby, která byla jako obvykle prázdná. Tohle bylo o tolik méně vzrušující, než jsem se předtím obávala. Reth kráčel klidně vpřed, nezastavoval se a ani se horečně neohlížel přes rameno.

Napadlo mě, co asi udělal těm ubohým pitomečkům, kteří ho polapili do pasti jeho pravým jménem. Málem jsem se ho zeptala, ale po pravdě řečeno jsem to nechtěla doopravdy vědět. „Moment ? neudělal jsi nic Raquel?“ Útroby se mi sevřely. Raquel použila jeho jméno proti němu a já jsem mu to teď připomínala.

„Hmmm. Netypické přehlédnutí.“

Odfrkla jsem si. „Jasně, pán má vždycky nějaký plán, ale neustále opomíjí detaily.“ Neměla bych prodlévat u téhle otázky, abych ho nakonec nepřesvědčila, že se od něj nějaká pomsta ještě očekává, ale nemohla jsem si pomoct. Tohle mu bylo tak nepodobné.

Mávl elegantní rukou ve vzduchu, jako by smetal mé postřehy z povrchu Země. „Některé věci jsou hluboko pod prahem mého vnímání.“

„Lháři.“

Prudce se zastavil a já jsem ušla ještě několik kroků, než jsem si uvědomila, že už není vedle mě. Otočila jsem se a zjistila, že mě jeho zlatý pohled přímo pohlcuje.

„Ty jsi někdy docela slepá, lásko moje.“

„Jak to myslíš?“ osopila jsem se na něj. Pak mi poklesla čelist, protože Reth skutečně zakoulel svýma dokonalýma, gigantickýma očima zlatýma jako pryskyřice. Tohle gesto bylo vílám naprosto cizí. „Ty jsi zrovna zakoulel očima!“

„Vypadá to, že na mě přece jenom máš negativní vliv.“ Prošel kolem mě a já jsem popoběhla, abych ho dohnala.

Ale přimělo mě to přemýšlet. S jistotou jsem věděla, že přinejmenším jednou Raquel přímo zkřížila jeho plány přeměnit mě v ohnivou nesmrtelnou bytost. Jestliže se tímhle nedostala na seznam lidí, s nimiž si chce Reth vyřídit účty, pak jsem nevěděla, co by k tomu bylo ještě třeba. Pohlédla jsem na Retha a napadlo mě, zda nechal Raquel na pokoji jen proto, že tolik znamenala pro mě. Při těchhle úvahách jsem se začala cítit divně a útroby se mi začaly kroutit. Bylo pro mě snazší mávnout nad ním rukou v dobách, kdy se nade vši pochybnost choval jako cvok. Ale on mi tolik pomohl, i když někdy vycházela jeho pomoc z nízkých a vypočítavých pohnutek. Nedovedla jsem si to všechno srovnat v hlavě ani v srdci.

Došli jsme k chodbě, která, jak jsem věděla, vedla do místnosti, kde byly uloženy záznamy. Možná tam je nějaký seznam zaměstnanců, které čeká disciplinární řízení. Nemohla jsem ji otevřít dlaní. „Je nějaký způsob, jak bys otevřel ty dveře?“

Reth s naprosto a dokonale znuděným výrazem přiložil ruku nahoru ke dveřím a okamžitě ji odtáhl, jako by se spálil. „Železo.“

„Skvělé. Já ty dveře nemůžu otevřít, ty se do nich nemůžeš dostat. Nejsme tu k ničemu.“

„Já si ovšem vzpomínám, že jsem říkal přesně totéž, než jsme se vypravili na tuhle nesmyslnou exkurzi.“

Promnula jsem si oči. To, zda dokážu najít Raquel nebo alespoň Anninu kancelář, byla od samého začátku velká neznámá, ale tajně jsem doufala, že narazíme na někoho, z nějž bychom mohli vytáhnout informace či něco na ten způsob. Nepochybovala jsem o tom, že by Reth se vší svou elegantní krásou dokázal přimět nějakého ubohého pitomečka, aby mu vyklopil

jakékoliv informace. Ale za celou dobu, po niž jsme procházeli chodbami, jsme neviděli naprosto nikoho.

Moment. Já jsem celou tu dobu šla chodbami za Rethem.

Podívala jsem se na něj a přimhouřila jsem oči. „Ty bys byl rád, kdyby celá tahle akce skončila nezdarem, viď?“ I když jsem pochybovala, že by se tak či onak zajímal o Raquelinu budoucnost, jediné, do čeho rozhodně investoval, jsem byla já. A když nebude Raquel, nebudou žádná další jména víl, což znamená už nikdy se nedotknout Lease. Možná navěky.

Naklonil tvář ke straně, výraz měl neproniknutelný.

„Nemůžu tomu uvěřit.“ Otočila jsem se na patě a vykročila zpátky po chodbě. „Samozřejmě že mi nebudeš doopravdy pomáhat.“ Věděla jsem, kam máme jít, a bez Retha, který by mě záměrně vodil tak, abychom se vyhnuli komukoliv a všem, určitě dokážu něco zjistit.

Šla jsem, jak nejrychleji jsem mohla, abych nevypadala nápadně v případě, že bychom přece jenom na někoho narazili, a rychle jsem kličkovala chodbami připomínajícími bludiště ke své staré tělocvičně. Natáhla jsem ruku ve snaze odemknout zámek dlaní a zarazila jsem se až v poslední chvíli. Pravděpodobné bylo, že by se nic nestalo, ale co když si to tady zakódovali, aby poznali mou ruku a spustili tak poplach?

„Píp,“ zahuhlala jsem.

„Problém?“ zeptal se Reth a naklonil se mi k uchu trochu příliš blízko. Víly a osobní emoce, no tedy. Snažila jsem se nechvět, když jsem cítila, jak mi jeho dech teple a sladce sklouzává po krku dolů.

„Ne.“ Do háje s technologií, já to udělám pěkně postaru. Stáhla jsem ruku, sevřela ji v pěst a pak jsem zaklepala. Hlasitě. Opakovaně. Možná trochu zoufalecky, protože mi rychle docházel čas, a pokud

Bud neotevře dveře…

Dveře se rozjely a v nich se objevil Budův šokovaný a zlostný obličej. „Co ksakru ?“

Zatlačila jsem ho zpátky do místnosti a nechala jsem dveře za námi zavřít. Retha jsem nechala na chodbě.

„Co děláš zase zpátky tady?“ V obličeji měl nezdravě brunátný odstín. „Ty jsi snad na hlavu? Měla jsi štěstí, že ses odtud dostala jednou. Jestli tě znovu chytí, můžeš se vsadit, že ?“

„Potřebuju pomoct. Budou soudit Raquel.“

Ztěžka si povzdechl a promnul si oči; pak je upřel na podlahu. „Já jsem si to myslel.“

„Víš, kde ji drží? Potřebuju ji odtud vysvobodit před tím soudem, protože po něm už se mi ji možná nikdy nepodaří najít.“ Bylo to tak strašné, že jsem na to nedokázala myslet. Neztratím Raquel, neztratím ji, jako jsem ztratila Lish.

Položil mi těžké mozolnaté ruce na ramena a upřel své kalné hnědé oči do mých. „Poslouchej, holčičko. Vždycky jsem tě měl rád. A měl jsem rád i Raquel. Ale věř mi, tohle není nic pro tebe. Nejlepší bude, když necháš MAZP jí samé a budeš zase volná a čistá, navždy. Zmiz odtud.“

Otevřela jsem ústa a chtěla jsem se s ním začít přít, když mě to udeřilo do očí ? ten výraz v Budových očích! To byl strach. Bud byl jako medvěd grizzly. Byl silnější a houževnatější dokonce než i vlkodlak, a neměl žádné nadpřirozené schopnosti kromě svého nekonečně vytrvalého daru na mě ječet, že netrénuju techniky sebeobrany.

„Co se děje?“ zeptala jsem se.

Svěsil ruce a unaveně se posadil na odřenou skládací stoličku u zdi obklopenou činkami. „Tohle místo, no, nikdy to tady nebylo perfektní, ale já jsem vždycky věřil v jeho dobré jádro. V to, že to, co děláme, je správné. Ale od té doby, co sem nastoupila

Anne-Laurie LeFevreová, šlo všechno do háje rychleji, než se gremlin dokáže prokousat pláštěm supertanku.“

„S tím zatýkáním?“

„Nejenom. Povídá se ? a já se od toho všeho držím stranou, zdůrazňuju ? šušká se, že agentura jedná s tvory, před nimiž máme svět chránit. Dějí se věci, které jsou naprosto jistě v rozporu s naší chartou. Věci, u nichž bude pro nás oba bezpečnější, když o nich nebudeme vědět. Žádám tě, abys to nechala plavat. Budu dávat na Raquel pozor, ale ona si prostě ustlala s MAZP a teď tak zkrátka musí ležet. Nechtěla by tě tady o nic víc než já.“

Zamračila jsem se. Žaludek se mi kroutil v břiše jako něco živého. Tady dole se děje něco vážného, jestliže je Bud vyděšený. Byla jsem v tom až po uši.

Hm, pro změnu ještě jedna jobovka? Pokrčila jsem rameny. „Raquel by mě neopustila. Já se nepřestanu pokoušet dostat ji ven.“

Ztěžka si vzdychl. „Ty jsi vždycky byla moc paličatá. Napůl uvažuju o tom, že spustím poplach, jenom abych tě dostal pryč.“

„Neblázni. To bys neudělal. Oba přece víme, že jsem byla tvoje oblíbená žákyně.“

Odfrkl si.

„Nemáš ponětí, kde Raquel drží?“

„Ani to nejmenší. A i kdybych to věděl, neřekl bych ti to. Vypadni odtud. Žij svůj vlastní život. A nepleť se do toho mého. Ty jsi nebezpečnější než všichni ostatní tady.“

„Pššt. Já jsem ztělesnění chytrosti. Vidíš? Energická!

Taková jsem já. Nebezpečná ne.“

Zavrtěl hlavou a otevřel dveře. „Ven. A prosím, děvenko, nikdy už tě nechci vidět.“

„Díky, Bude. Ještě jednou. Za všechno. Jsem si zcela jistá, že ten nůž, který jsi mi dal, mi zachránil život.“ S očekáváním pohlédl na mé ruce, jako bych ho v nich

měla. „No, jasně. Jenže jsem ho ztratila.“ Než se stačil zamračit, rychle jsem ho objala, pak jsem vyšla ven a slyšela jsem, jak se dveře za mnou zasunují. Myslela jsem, že tam Reth bude čekat, ale nikde jsem ho neviděla. Co mělo to zlé stvoření v plánu teď?

To je jedno. Tohle byly nejspíš veškeré informace ? byť pro mě zcela bezcenné ?, jaké jsem v dané chvíli mohla získat. Otočila jsem se, spěchala k Raquelině staré kanceláři a oddávala se naději, že Lease s Jackem Raquel našli a ona tam s nimi bude, usazená za svým psacím stolem a předvádějící obvyklý arzenál povzdechů. Když jsem procházela příčnou chodbou, někoho jsem zahlédla. Můj vlkodlačí kámoš z dřívějška. Píp, píp, pípy píp. Na poslední chvíli jsem zarazila ruku, která mi vylétla k obličeji a chtěla ho ze strany zastínit, a vykročila jsem, jak nejrychleji to jen šlo, pokud jsem nechtěla budit dojem paniky.

Neviděl mě. Nemohl mě vidět. Och, prosím, prosím, ať mě nezahlédl.

„Hej! Ty!“

Copak se mi dneska nemůže vůbec nic povést? Rozběhla jsem se a vklouzla jsem za roh s Vlčkem hned za sebou. Měla jsem čas jenom na to, abych na konci chodby postřehla Buda a podivila se, co to dělá tady venku, když se najednou rozplynul ve vodní podobu mého přítele, který se zhroutil na podlahu jako bezvědomá hromádka.

Je čas na plán B. Nebo spíš na plán Ž. Je načase se přesvědčit, jak moc se Vlčkovi líbí Žah.

OBRAZ NENÍ DOKONALÝ

Vlček zavrčel a přimhouřil oči. „Víš, nejlepší způsob, jak přimět predátora, aby tě honil, je

utíkat.“

Ušklíbla jsem se. „Páni drazí, to sis tuhle větu nacvičoval před zrcadlem nebo jak?“

Vrhl se po mně a já jsem uhnula stranou, ale chodba byla příliš úzká na nějaké velké manévrování. Musela jsem ho udržet mimo dosah Lease. Otočila jsem se a chtěla se rozběhnout na opačnou stranu, ale byla jsem stržena zpátky a nohy pode mnou málem podklouzly. Vlček držel ve své obrovské tlapě můj límec. Rozepnula jsem si knoflíky, sáhla jsem si do kapsy saka a vytáhla Žaha. On se mě pokusil strhnout dozadu a tím úsilím mi stáhl sako. Se zapnutým Žahem jsem se

otočila a chtěla jsem mu ho vrazit do žaludku, ale vlkodlak byl příliš rychlý.

Píp, nikdy předtím jsem se neprala s vlkodlakem a nikdy jsem nemusela žahnout nikoho, kdo to vlastně očekával. Zlomyslně se na mě zašklebil a začali jsem kolem sebe kroužit; oba jsme hledali možnost výpadu.

„Cítím tvůj strach.“

„Už zase ty naučené věty! Co to podle tebe je, nějaký béčkový film? Důležité sdělení: ty nejsi týraný hrdina a my tady nesehrajeme vášnivou scénu, až se mezi sebou serveme.“ Předstírala jsem výpad vpřed, ale on se natočil doleva a udeřil mě pěstí do spánku. Před očima se mi roztančily hvězdy. Všechno se začalo zužovat a uzavírat, jak se můj mozek snažil zpracovat bolest.

Žah, Žah, Žah, myslela jsem si a zoufale jsem se snažila vymanit své instinkty z omámení po úderu do hlavy. Ale než se mi to podařilo, popadl mě za hlavu a praštil jí dolů o své koleno. Žah bez užitku zařinčel na podlaze, vlkodlak mi zkroutil ruce za zády a přiměl mě předklonit se bolestí.

„Čí film je to teď?“ sykl mi do ucha a srazil mě na kolena.

„Tak to už by stačilo,“ ozval se Reth a já jsem za celý život nikdy neměla takovou radost, že slyším jeho hladký, zlatavý hlas. Vlček mi rázem pustil paži. Vyskočila jsem na nohy a ucouvla jsem.

Reth držel prst pod Vlčkovou bradou; vlkodlačí bezpečnostní strážce na něj upíral oči a tvář měl bezvýraznou, až bezstarostnou. Podle toho, jak se tvářil Reth, však bylo jasné, že Vlčka čeká velmi špatný konec. Vzápětí.

„Počkej!“

„Hmmm?“ Reth na mě nepohlédl.

„Nezabíjej ho.“

„Mohu ti připomenout, že už mě nemůžeš ovládat?

Tahle věc ti chtěla ublížit.“

„On za to nemůže. Chci říct, je to cvok, určitě, ale neprosil se, aby byl tady.“ A bylo to tak trochu kvůli mně. K čertu s provinilostí. Sebrala jsem si sako a Žaha. „Můžeš ho prostě jenom uspat nebo něco na ten způsob, aby nemohl spustit poplach?“

Reth se na mě konečně podíval a přimhouřil oči. „Ty jsi až příliš upnutá na pomíjivé životy této říše, Evelyn. Kdybys otevřela svou schopnost vidění tak, jak bys měla, pochopila bys, že na ničem z tohohle nezáleží.“

„Mně na tom záleží. Takže tě prosím. Uspi ho.

Dočasně ho uspi. A nemá to být eufemismus.“

Reth ze mě konečně spustil oči a obrátil se zpátky k Vlčkovi. Prsty přejel strážnému po čele. Vlčkovy oči se obrátily v sloup a on se sesul k zemi.

Neměla jsem z toho špatný pocit. „Děkuju. Kde jsi byl?“

„Musel jsem si něco zařídit.“

„A copak, to sis zapomněl vyplnit svůj poslední časový výkaz pro MAZP? Musel sis posbírat osobní věci? Vyklidit svůj starý kumbálek?“

Opravdu se usmál, koutky jeho dokonalých, rovných rtů se nadzdvihly. „Něco na ten způsob.“

Bylo jasné, že mi nehodlá dát pravdivou odpověď. Otočila jsem se a přešla po chodbě na místo, kde dosud ležel Lease, poklidně spal a byl, píp, úplně nahý. To jsem nečekala. Myslím jako, že je logické, že přišel bez skutečných šatů, aby mohl imitovat kohokoliv bez ohledu na to, co měla dotyčná osoba na sobě, ale přece jenom. Teď vážně nebyla vhodná doba ani místo na přítelovu nahotu.

Ale nemohla jsem ho tam dost dobře nechat, aby se probral o samotě. Kde je Jack? Jestli se na Lease vykašlal, tvrdě za to zaplatí.

Dveře do Raqueliny staré kanceláře se otevřely a ten malý démon osobně z nich vystrčil hlavu. „Tady jsi.

Musel jsem použít Vílí stezky, abych se do té kanceláře dostal a otevřel ji zevnitř. Samozřejmě jsem párkrát špatně odbočil, než jsem sem dorazil.“ Pohlédl dolů a uviděl Lease. „Ten je jako hlídka úplně nepoužitelný. Já bych v práci nikdy neusnul.“

„Zavři zobák a pomoz mi dostat ho dovnitř.“ Každý jsme vzali Lease za jednu paži a dovlekli ho do místnosti. Reth se přiloudal za námi a nesl Vlčka.

„Nemůžeš ho odložit někam jinam?“

„To bys byla radši, kdybych ho nechal v bezvědomí na chodbě, aby o něj kdekdo zakopával?“ Reth přešel do rohu a upustil strážného na zem.

Jemně jsem složila Leaseovi hlavu na podlahu, pak jsem si sedla do bílé židle u Raquelina psacího stolu. Celé to místo bylo stejně bez poskvrnky jako vždycky, když tu ještě bývala, ale mně připadalo nesprávné sedět za jejím psacím stolem na jejím místě.

Jack se posadil na jednu ze židlí navíc a přehodil si nohu přes nohu. „Nenašli jsme nic. Měli jste větší štěstí?“

„Vůbec ne. Jeden starý kamarád mi řekl, že MAZP se pouští do nějakých nepěkných věcí, ale nemohl nebo nechtěl říct do čeho konkrétně. To nám neposkytuje nic, z čeho bychom mohli vyjít.“ Otevřela jsem nejbližší zásuvku a srdce mi v hrudi bolestně poskočilo. Nahoře na hromádce papírů ležela moje fotografie. Tenkrát mi bylo asi třináct, byly jsme s Raquel na jedné z našich exkurzí do Amerického přírodovědného muzea v New Yorku a já jsem pózovala stejně jako obrovitý Tyrannosaurus rex. Natáhla jsem ruku a prsty jsem objížděla okraj fotografie, dotkla jsem se toho, co tam napsala Raquel a ponechala si to.

No, hm, a rovnátka a ofinu jsem taky nenosila moc ráda.

Vytáhla jsem fotku a položila ji jemně na stůl. Pak 165

jsem listovala zbytkem papírů, ale byly na nich ty obvyklé byrokratické nesmysly ? formuláře a zase formuláře a další formuláře.

„Pochybuju, že tu najdeš něco užitečného,“ podotkl Jack. „Kdybys věděla, že máš problémy s MAZP, nechávala bys inkriminující materiály v nezamčených zásuvkách svého psacího stolu? Ty má nejspíš někde pod matrací nebo tak.“

„Jasně! Přesně tam si schovávám své tajné věci já.“ Jack zakoulel očima. „Já vím. Není to moc nápadité.“

Odolala jsem nutkání ho znovu praštit a přikývla jsem. „Dobře. Rethe, za jak dlouho se Vlček probere?“

Reth se nezatěžoval s odpovědí, jednoduše se na mě podmračeně podíval, jako by nemohl uvěřit, že budu zpochybňovat jeho výkonnost při zneškodňování vlkodlaků. Stál v místnosti a vypadal jaksi nesvůj. Ne kvůli tomu, že by pro kancelář byl příliš velký, byl totiž velmi hubený a útlý, i když byl poměrně vysoký, ale jaksi to vyvolávalo pocit, že zabírá víc místa, než si ta místnost může dovolit. Jako kdyby ho ta kancelář nemohla pojmout. Není divu, že víly nikdy nepobývaly uvnitř, pokud nemusely.

„Jacku, byl jsi někdy v Raquelině pokoji? Mohl bys otevřít dveře tam?“

„Raquel a já jsme se společensky nikdy moc nestýkali. Pořád jsem čekal, že mě pozve na večeři, ale bohužel.“

S nadějí v očích jsem pohlédla na Retha. „A ty?“

„Musíme skutečně marnit další čas? Ne všichni z nás tady jsou nesmrtelní. A já bych si myslel, že ty a Jack byste si měli trochu pečlivěji střežit to málo, co máte. Měli bychom okamžitě jít za mou královnou.“

„Můžeš nás dostat dovnitř nebo ne?“

Pohlédl ke stropu, z rysů mu přímo čišelo opovržení celou operací. „Myslím, že kdybyste teď okamžitě stáli před jejími dveřmi, mohl bych použít svůj smysl pro

to, kde jste, k donavigování do jejího pokoje a otevřít dveře zevnitř.“

„Ty jsi můj hezounký vílí chlapeček!“

„Jestli mě ještě někdy oslovíš takhle, postarám se, abys ten hnus na hlavě měla trvale.“

Zděšeně jsem se prsty dotkla své tmavé paruky. „To bys neudělal.“

„Radil bych ti, aby ses to nepokoušela zjistit.“

Ztuha jsem polkla a ukázala jsem na Lease. „Můžeš ho vzít s sebou, abychom ho s Jackem nemuseli nést?“

Reth ze mě nespustil oči, zdvihl Lease, nechal mu hlavu nepříjemně bimbat na straně, pak vkročil do vílích dveří a zmizel z místnosti.

„Z té víly jde hrůza,“ podotkl Jack.

„Povídej mi o tom.“ Vyšli jsme z Raqueliny kanceláře, rozhlédli jsme se na obě strany a pak jsme co nejklidněji a co nejrychleji vykročili. Byli jsme v půli cesty do Raquelina pokoje a já jsem ztuhla hrůzou: uslyšela jsem hlas Anne-Něco Něco.

POSLOUCHÁNÍ ZA ROHEM A ČTENÍ POZNÁMEK

orečně jsem se rozhlížela nahoru a dolů po chodbě a pak jsem s úlevou vydechla.

Anne-Něco Něco nebyla nikde vidět. Ale stále ještě jsem ji slyšela, což znamenalo, že je až moc blízko na to, abych mohla zůstat klidná. Přiložila jsem si prst ke rtům, abych umlčela Jacka. Ten si rovněž přiložil prst k ústům, ale místo ukazováčku použil prostředníček.

„Počkej tady,“ sykla jsem.

Po špičkách jsem šla chodbou zády obrácená k jedné stěně, dokud jsem nedošla k rohu, odkud jsem mohla rozeznat slova.

„… ví o té úmluvě. Ujišťuji vás, že jsem

nezapomněla.“ Hlas Anne-Něco Něco zněl popuzeně a nervózně zároveň. „Sledovali jsme jejich pokroky a já jsem přesvědčená, že se k otevření brány nijak nepřiblížili.“

Jak věděla o branách? MAZP obvykle nevěnovala pozornost vílímu folklóru. Strnula jsem a téměř jsem vykřikla, protože mi po rameni přejela ruka. Jack se na mě otráveně podíval a naklonil se, aby mohl také poslouchat.

„A ta Prázdná?“ Tenhle hlas rozhodně nepatřil Anne. Zněl jako ptačí zpěv zformulovaný do slov. Z čehosi v něm mě rozbolelo jakési místo za očima. Potřebovala jsem vidět, komu ten hlas patří. Byla jsem si jistá, že je to hlas víly, ale které? Takhle úředníci MAZP nemluvili s vílami, jejichž jména znali.

„Říkala jsem vám, že je to hloupá, pitomá holka. Zbavíme ji její ochrany a příště už ze Střediska neunikne.“

„Naši nelibost nelze brát na lehkou váhu. Nedomnívejte se, že se můžete pokusit získat výhodu nad mou královnou tím, že si Prázdnou ponecháte pro sebe.“

„Vy dodržte svou část úmluvy a dodejte mi další jména a já garantuji, že Evelyn nikdy neotevře žádnou bránu. Vy budete jediní, kdo odejde z tohoto světa.“

Co je to za nesmysly? Pokud to znamenalo to, jak to vyznívalo ? a vyznívalo to tak, že se vládní agentura pověřená ochranou světa před paranormály spikla s vůbec nejhoršími z celé té sebranky ? bylo to něco velkého. Děsivě velkého. Není divu, že byl Bud nervózní. Musela jsem se podívat, musela jsem tu vílu vidět, pokud jsem měla zjistit, ke kterému dvoru patří. Pokud by Světlý dvůr hrál na obě strany, skončila jsem s nimi. Začala jsem se předklánět; Jackova ruka se mi sevřela kolem paže jako svěrák. Vrhla jsem na něj zamračený pohled. „Musím ji vidět,“ naznačila jsem

ústy. Nechtěl mě pustit, a tak jsem se přikrčila a vykoukla jsem za roh.

Anne ke mně stála zády, ale vílu jsem viděla jasně. Víla s vlasy a očima modrými jako půlnoc, chladnou bílou plet měla posetou jiskérkami světla jako hvězdami. Víla přímo z Temného dvora. Víla, o níž jsem s jistotou věděla, že MAZP nezná její jméno.

Což znamenalo, že Anne-Něco Něco pravděpodobně uzavírá úmluvy s nezvladatelnými vílami. Neblahými nezvladatelnými vílami.

Uch, píp.

Stáhla jsem se zpátky, srdce mi prudce bušilo, protože jsem čekala, že víla zaječí nebo spustí poplach. Nic. Vklouzli jsme do postranní chodby a vzali jsem to k Raquelině apartmá delší cestou. Zvládli jsme to bez incidentů a zůstali jsme stát přede dveřmi. Přenášela jsem váhu z nohy na nohu ve snaze alespoň trochu zmírnit bolest a uvažovala jsem, jak dlouho Rethovi potrvá zjistit, kde jsem, a dostat se do Raquelina pokoje.

Dveře se v odpověď rozjely.

Jack a já jsme vletěli dovnitř a vydali jsme z hrdla identický výdech úlevy. Lease samozřejmě okamžitě klesl na podlahu. Stále ještě byl nahý. Pochybovala jsem, že by Raquel měla něco v jeho velikosti.

„Byl dost vzteklý, když se na Vílích stezkách probral a zjistil, že je se mnou,“ informoval Reth.

„No to si vůbec nedovedu představit.“ Rychle jsem přejela pohledem po ploše Raquelina strohého obýváku. „Tady, pomozte mi dostat ho do téhle komory.“

Jack chytil Lease za paži a společně jsme odtáhli mého ubohého přítele po podlaze a natlačili ho do mrňavé komůrky na kabáty vedle Raquelina vysavače. K tomu, co jsem z Lease postrádala nejvíc, jsem přidala ještě možnost ho pozorovat.

Zavřeli jsme dveře a po několika okamžicích se ozvala dutá rána. „Co to ? kde to jsem? Evie?“

„Jsem hned vedle,“ řekla jsem a zaklepala na dveře.

„Jsi v komoře v Raquelině ubikaci.“

„Proč?“

„Protože já budu prohledávat zbytek jejího bytu a nechtěla jsem, abys riskoval poškození mozku tím, že bys dál upadal do bezvědomí.“

Zahuhlal cosi nesrozumitelného, ale rozhodně naštvaného, a já jsem se otočila a rychle jsem prohlížela místnost. Nebylo tu nic kromě skleněného konferenčního stolku a strohého šedivého gauče. Strávila jsem tu letos na podzim několik nocí, když jsem uvízla ve Středisku při vyhánění poltergeista. Někdo by vážně měl Raquel trochu proškolit ve věci zařizování interiéru.

Doufala jsem, že k tomu budu mít příležitost.

„Vy dva se porozhlédnete tady a v kuchyni. Já prohlídnu její pokoj.“

Vešla jsem dovnitř a zatajil se mi dech. Nikdy předtím jsem v Raquelině ložnici nebyla; teď už jsem neměla nejmenší pochybnosti, proč mě sem nepozvala. Na stěně byla vystavena série fotografií z dob, kdy Raquel byla mladá žena. Vypadaly až podezřele jako zásnubní fotografie, černé vlasy na nich měla rozpuštěné a úsměv jasnější a šťastnější, než jaký jsem u ní kdy viděla.

A mladík s ní byl Leaseův otec.

Tohle jsem tedy nečekala. Uch, píp, co by si pomyslel Lease, kdyby věděl, že jeho otec měl velmi vážné úmysly s někým, kdo patřil k lidem, jež měl Lease na celém světě v nejmenší oblibě? Nebo jsem alespoň předpokládala, že to mezi nimi bylo vážné, vzhledem k počtu fotografií, na nichž se do sebe vpíjeli pohledem.

„No, tak tohle je zajímavé,“ podotkla jsem.

„Co je zajímavé?“ ozval se Jack z vedlejší místnosti.

„Nic! Chci říct, nejde o nic důležitého. Hledejte dál.“

„Já jsem našel vysavač,“ zavolal Lease.

„Skvělé!“ odpověděl mu jásavě Jack. „Přesně ten jsme potřebovali!“

S povzdechem jsem zamířila k posteli a překvapilo mě, když jsem na ní uviděla tmavozelený přehoz a ne nějaký šedivý nebo bílý. Odsunula jsem svrchní matraci stranou, hmátla jsem pod ni a… prsty se mi sevřely kolem pořadače.

„Bingo!“ vykřikla jsem, vytáhla jsem ho a modlila se, aby nebyl plný milostných dopisů nebo nějakých podobně ohavných věcí. „Mezi matracemi!“

„Vidíš?“ konstatoval Jack a opřel se o rám dveří.

„Říkal jsem ti, že jsem užitečný.“

„Uvidíme.“ Vyšla jsem do obývacího pokoje a posadila se na podlahu proti dveřím do komory.

„Leasi, na chodbě jsme viděli Anne, jak mluví s nějakou nepojmenovanou neblahou vílou o mně. Ta víla jim zjevně pomáhá zabránit mi v otevření brány.“ Rethova pozornost se prudce obrátila ke mně. „Jsi si jistá, že to byla neblahá víla?“

„Jo. Byla na Temném dvoře, stála vedle královny. A já vím, že jsem ji nikdy neviděla v MAZP, dokonce ani ve chvíli, kdy sem svolali všechny víly, jejichž jména znali.“

„Takže tahle cesta možná nakonec přece jenom nebude ztráta času,“ podotkl Reth. „Měli bychom okamžitě vyrazit a informovat o tom mou královnu!“

„Ještě ne. Prosím.“

Stroze přikývl, ale jeho oči mi slibovaly, že mu za to budu muset brzy zaplatit.

„Co to podle tebe znamená?“ zeptal se Lease.

„Nevím, ale je to něco velkého. Je to v rozporu se vším, co má MAZP v popisu práce, jestliže pracuje s takovými paranormály!“

Leaseův hlas zněl unaveně, dokonce byl jaksi 172

tlumený, nejspíš dveřmi komory. „Dobře, tak to už podle mě něco je. Co jsi našla v tom šanonu? Já bych opravdu, opravdu moc rád zachránil Raquel a pak sehnal nějakou neblahou vílu, která ze mě dokáže sejmout tuhle kletbu.“

Otevřela jsem desky a vytáhla jsem několik archů popsaných Raqueliným precizním písmem. Uch, píp, tohle byly milostné dopisy, tohle rozhodně budou všechno dopisy… ucítila jsem jak mi hoří tváře, než jsem si uvědomila, že tyhle papíry nemají s milostnými dopisy naprosto nic společného.

Vsunula jsem první stránku pode dveře do komory a přelétla jsem očima druhou. Vypadalo to jako detailní soupis vlkodlačích a lidských zaměstnanců MAZP: data jejich nástupu, konkrétní povinnosti a u každého… datum zmizení. Probírala jsem jeden arch se jmény a informacemi a daty po druhém a předávala je Leaseovi. Reth stál uprostřed místnosti, opět ji vyplňoval víc, než bylo při jeho výšce možné, zatímco Jack žongloval s hrnky na kávu.

„Anne“, stálo nahoře na poslední stránce, poté následovaly chvatně naškrábané poznámky o věcech, jichž si Raquel všimla, o změnách, jež postřehla, rozhovorech, které zaslechla. Lidé, jejichž jména jsem poznávala dokonce i já ? většinou politici a, píp, viceprezident Spojených států?

A pak poslední řádka: „Musím přesvědčit Evii, aby pomohla Světlé královně, nebo bude všechno ztraceno.“

No, tak to bylo báječné. Způsob, jak být tajemný a zrádce, Raquel. „Vypadá to, že se Raquel přidala ke zvláštnímu týmu Evie, pověřenému prováděním nadpřirozených nesmyslů.“ Podsunula jsem pode dveře poslední arch, založila jsem ruce na prsou a čekala jsem, až to dočte.

Zavřela jsem oči a všechno ve mně vřelo. Co mohlo 173

přimět MAZP k tomu, aby porušila svou vlastní chartu a spolupracovala s vílami, jejichž jména nezná? Co můžou získat tím, že se spiknou s Temným dvorem a zabrání mi v otevření brány? „Já to nechápu. Proč se MAZP stará o to, co se děje s branami?“

Lease vzrušeně vykřikl. „Oni nechtějí, abys otevřela bránu, protože by ztratili moc! Co by byla MAZP bez víl? Nic. Už by to dokonce ani nebyla MAZP, nejspíš by se zase rozpadla na všechny ty různé frakce. A není možné, že by přeprava byla tím jediným, k čemu využívají víly, jež mají pod kontrolou. Co když využívají těch kouzel k tomu, aby ovlivňovali celý svět? Manipulovali lidmi, kontrolovali politiku?“

Kývla jsem hlavou, oči jsem měla vytřeštěné, jak mi začínalo docházet to, co řekl. „S tím, co mají teď, můžou dělat cokoliv. Kdybych otevřela bránu a víly, které mají pod kontrolou, by opustily tento svět, všechen ten vliv a kouzla by byly ty tam. Konec. Už žádná moc, žádné peníze, prostě už nic.“

„No ale proč pracují s Temným dvorem?“ zeptal se Jack a chytil nohou jeden z hrnků. „Neměli by snad pracovat proti všem vílám, aby je všechny udrželi tady?“

Luskla jsem prsty. „MAZP pomáhá Temnému dvoru a Temný dvůr se postará, aby tady celý Světlý dvůr a ostatní paranormálové zůstali navždy! MAZP nikdy nesmí ztratit kontrolu. Reth sám říkal, že Světlá královna se už nikdy nebude pokoušet udělat další Prázdnou.“

„Ale i kdyby se Temnému dvoru podařilo odejít, Světlý dvůr má pořád ještě tebe,“ namítl Lease.

„Z toho rozhovoru, co jsme slyšeli, bylo celkem jasné, že já budu tak či onak mrtvá.“

Cosi bouchlo na zem. Jack se na mě díval a zapomněl na všechny hrnky. „Nedopustím, aby tě někdo zabil.“ Zazubil se. „Když tě nezabiju já, neměl

by tě zabít ani nikdo jiný.“

„Dojal jsi mě.“ Ale nemohla jsem si pomoct a úsměv jsem mu oplatila.

Po několika vteřinách se ozval Lease. „Ale co všichni ti zmizelí, co má na seznamu? Co ti mají s tím vším společného?“

„To bych taky ráda věděla.“ I když jsem si vlastně svým způsobem přála, abych nic z toho nevěděla. Lease a já jsme byli kletbou odsouzeni k definitivnímu vztahu na dálku, nijak jsme se nepřiblížili k Raquel, MAZP zešílela, mocné nesmrtelné bytosti a tajná vládní agentura usilují o mou smrt, vypadalo to, že budu muset pomoct Rethově straně tak jako tak, protože to bude to menší ze dvou zel, a byla jsem si naprosto jistá, že teď už nedostanu od MAZP zpětně žádné šeky, za něž bych si koupila auto. Při tom, jak se mě drží štěstí, ze mě Reth do zítřka nejspíš udělá natrvalo brunetu.

RAQUELIN SOUD

Kolik je hodin?“ zeptala jsem se Jacka.

Vstrčil hlavu do kuchyně. „Máme sotva

dvacet minut do chvíle, než podle Davidova kamaráda začne proces s Raquel.“

„Víš, kde ji budou soudit?“ zeptal se Lease.

„V centru zpracování dat.“ Snažila jsem se, aby mi z hlasu nečišel smutek. Alespoň nám nedá moc práce to najít. „Já na to přelíčení půjdu.“

„Cože?“ vyhrkli Lease, Reth a Jack současně.

Pokrčila jsem rameny. „Buďto v tom jede celá MAZP a my jsme tak jako tak totálně v háji, nebo Anne jedná sama za sebe, a v takovém případě bychom mohli být s našimi novými informacemi ve výhodě. Tak či onak je to jediné místo, u něhož s jistotou víme, že tam Raquel

bude, než možná zmizí navždy. Já tam půjdu a dostanu ji zpátky.“

Čekala jsem, že se Lease rozzuří a začne křičet, že to nesmím udělat a že je to taková pitomost, že nestojí ani za uvažování. Takže mě zaskočilo, když jsem slyšela, jak tiše říká: „Dobře.“

„Moment, vážně?“

„Vážně,“ odpověděl. „Přeju si, aby se tahle hloupá kletba zlomila, a chci to nejvíc ze všeho na světě. A vím, že musíš pomoct Raquel. Jestli to vůbec někdo dokáže, jsi to ty.“

Rozzářila jsem se, náhle mě zalilo teplo z toho, že ve mě tolik věří.

„Co můžu udělat?“ zeptala jsem se.

„Aby tohle fungovalo, musíme najít počítačový systém, do kterého bychom se mohli nabourat.“ Vzhlédla jsem k Jackovi. „Neřekla bych, že některý z vás v sobě kdy objevil hackerské schopnosti?“

Jack zavrtěl hlavou. „Tohle bohužel k mým nesčetným talentům nepatří. Ale kdybys měla stopku od třešně, můžu ti ukázat něco fakt úžasného.“

„Já v tom nevynikám,“ přiznal se Lease. „Potřebuješ Ariannu.“

„Asi máš pravdu. Jacku, můžeš vzít Lease zpátky a dopravit sem Ariannu?“

„Ale ?“ začal Lease.

„Ne, ty tady nejsi nic platný. Vrať se zpátky domů a zjisti, o přesně tvoje matka a ostatní chtějí, abych udělala. Jestliže o nich mám nějak rozhodnout, potřebuju veškeré informace, které můžu získat. A prosím, taky si na sebe vezmi nějaké šaty, protože spící, nahý Lease je pro mě strašně velké rozrušení, s kterým se momentálně nemůžu zabývat.“

Rozesmál se. „Dobře, fajn. Buď opatrná. A vrať se brzy.“

„Určitě.“ Vstala jsem a zašla do Raqueliny ložnice, 177

pak do skříně stojící ve výklenku, abych měla jistotu. Tohle nebyla příliš vhodná chvíle na to, aby Lease upadl zase do bezvědomí.

„Vrátím se!“ vykřikl Jack. Chtěla jsem říct Rethovi o svém nejnovějším plánu na záchranu Raquel, když jsem si všimla, že má skříň plnou šatů, které jsem tu nechala. Bylo dojemné, že si je schovala, a bylo to přesně to, co jsem potřebovala. Píp, jestli zinscenuju záchrannou akci v tom pitomém kalhotovém kostýmu.

„…pro neoprávněné propuštění paranormála kategorie sedm, za napomáhání a podporu známých dezertérů z MAZP a za ?“ Annin hlas se zadrhl a zcela umlkl, když jsem vešla do místnosti.

Vesele jsem se usmála na šokované tváře, jež na nás shlížely z vyvýšené plošiny, která se táhla podél protější stěny obrovské kruhovité místnosti. Jedenáct lidí z různých zemí sedělo u naleštěného stolu z tmavého dřeva. Všichni byli dokonale oblečeni v oblecích, ženy měly na hlavách nesmyslné drdoly. Nebyla jsem si jistá, ale připadalo mi, jako by většina z nich byla pod svým strohým zevnějškem nějak vyčerpaná.

Pokud jde o mě, měla jsem na sobě své nejlepší ostře růžové košilové šaty s širokým černým páskem, černé kozačky, aby mi to ladilo, a jiskřivě stříbrné punčocháče. Nehodlala jsem být decentní.

„Co tu děláš?“ zeptala se Anne-Něco Něco ze svého místa uprostřed stolu a šokem jí bezmála povisla čelist, když se dveře za mnou a Rethem zavřely. Měla jsem ruku zavěšenou do Rethova lokte; v tomhle lvím doupěti byl Reth něco jako bezpečnostní přikrývka. Bláznivý, kouzelný bezpečnostní štít, který mi nejspíš co nevidět zase ublíží, ale mezitím rozhodně ublíží

těmhle lidem, pokud by se oni pokusili ublížit mně.

Potenciál k ublížení tady byl obrovský, to ano.

„Jsem tady jako zástupce obžalované,“ odpověděla jsem.

Anne se rychle vzpamatovala. Vytáhla komunikátor, cosi do něj naťukala a samolibě se na mě usmála. Ale pak se podívala dolů na komunikátor a její úsměv přešel v zakabonění. Znovu stiskla tlačítka: nic.

„Komunikační systém se zhroutil,“ vyštěkla a zamračila se na upíra stojícího v rohu. Ten měl typické pohledné krycí kouzlo, tmavé vlasy a skoro černé oči, ale obě jeho tváře ? ta krycí i ta mrtvolní pod ní ? vypadaly zmateně.

„Já nevím ?“ začal, ale ona ho dalším zamračeným pohledem umlčela.

„Sprav to.“

Upír vytáhl svůj vlastní komunikátor a začal do něj zuřivě ťukat. Byla jsem nesmírně zavázána Arianně, tomu nemrtvému malému géniovi.

„Neměli bychom se pustit do práce?“ zeptala jsem se. Poprvé jsem se odvážila pohlédnout stranou, kde na prosté tvrdé židli seděla Raquel. Neměla před sebou mohutný psací stůl, který by ji kryl, a když tu seděla takhle sama, vypadala děsivě drobná. Kostým měla pomačkaný a z jejího věčného drdolu se jí uvolnilo několik pramenů vlasů. Setkala se s mým pohledem a vypadala nemožně smutně. Chtělo se mi ji obejmout, ale musela jsem počkat.

„Evie, prosím,“ řekla. „Odejdi.“

„Za všech okolností zůstaň,“ nařídila Anne. „Posaď se. Ty přijdeš na řadu hned pak.“

„Jasně, víte, myslím, že hned pak by měl přijít na řadu někdo jiný.“ Ušklíbla jsem se a vytáhla svůj šanon. „Mám tu takové zajímavé čtení. A dokonce jsem si přinesla kopii pro každého, abyste si to nemuseli číst přes rameno.“

Distingovaně vyhlížející Jihoafričan na konci stolu zavrtěl hlavou. „Co je to? Nějaká další fraška?“

„Ne, ale bonusové body za použití vtipného slova. Určitě si budete chtít přečíst to, co tu mám. Anne, vás to bude obzvláště zajímat, protože v tom hrajete hlavní roli.“

„To by stačilo. Rhio ?“

Reth k ní rychle mávl pěstí; ústa se jí pohybovala dál, ale nevycházel z nich žádný zvuk. Byla to jedna z nejuspokojivějších věcí, jaké jsem kdy viděla. Jistě, tenhle trik mě nepotěšil, když ho použil na mě, ale teď jsem ho stoprocentně schvalovala.

„Jejda. Zapomněla jsem se zmínit o tom, že tohle je teď uzavřené líčení. Nepřichází v úvahu přivolávat víly, nebo se můj vílí přítel postará, že to bude to poslední, co kdy vyslovíte nahlas.“ Popošla jsem vpřed a položila jsem jeden z okopírovaných archů před každého supervizora. Několik z nich se na mě dívalo úkosem, ale pár jich vypadalo, že je to zaujalo. Jedna z nich, Číňanka jménem Hong Li, která měla ve zvyku hladit mě po hlavě, kdykoliv jsme se setkaly na nějaké oslavě i v době, kdy jsem byla vyšší než ona, vypadala dokonce pobaveně.

Možná to nakonec není tak, že by mě tady všichni nenáviděli.

„Takže jak vidíte, svrchní arch je podrobný záznam všeho, co Raquel zjistila o Anniných mimoúředních aktivitách.“ Ucouvla jsem a se zatajeným dechem jsem je sledovala. Tohle byla ta rozhodující část. Buďto to zmaří Anniny akce, nebo v tom byli namočení i ti ostatní a já si budu muset vymyslet nějakou novou taktiku, a to hned.

Hong Li přelétla arch očima, pak se posadila vzpřímeněji, nasadila si brýle na čtení a znovu papír pročítala. Vzhlédla ke mně. „Jaký máš důkaz?“

„Mám důkazy, které shromáždila Raquel a mezi

nimiž jsou jména ? desítky jmen ? pohřešovaných osob, které prošly MAZP, a moje osobní očité svědectví toho, jak Anne hovoří a uzavírá úmluvy s vílou ze Světlého dvora, jejíž jméno nezná.“

Anne udeřila pěstí do stolu a stále ještě zuřivě artikulovala neslyšná slova.

Hong Li se podívala zpátky na mě. „Evie, o tobě je známo, že jsi téhle organizaci lhala a klamala jsi ji. Jak ti můžeme teď věřit?“

Upírala jsem na ni oči a úporně jsem si přála, aby si uvědomila mou vážnost. „Protože na ničem z tohohle nemám zájem. Kdybych chtěla zmizet, mohla bych. Kdybych sem chtěla vtrhnout a dostat Raquel ven, mohla bych udělat i to. Ale myslela jsem, že je důležitější, abyste všichni přesně pochopili, co Anne provádí a co by prostě znamenalo pro zbytek světa, kdyby se jí to podařilo. Využívá vás ? všechny, celou MAZP ? ke svým vlastním cílům. A od doby, kdy jsem odtud odešla, se to tady určitě nezměnilo natolik, že byste všichni zapomněli, proč tu MAZP především je: aby byl svět bezpečnější. Ne kvůli tomu, aby pomáhala zlým vílám, ne kvůli tomu, aby kula pikle s vládami, a ne kvůli tomu, aby věznila a trestala ženu, jež se nedopustila ničeho, pouze se snažila plnit chartu, jak nejlépe mohla.“

Hong Li se otočila a pohlédla na ostatní supervizory. Několik z nich vypadalo pobouřeně a dosud četlo archy. Jedna z nich, žena s čupřinou kudrnatých rudých vlasů, vyhlížela zděšeně, z tváře jí zmizela všechna krev. A dva ze supervizorů působili zcela nezúčastněně.

„Nechť promluví Anne-Laurie,“ nařídila Hong Li Rethovi.

Otočila jsem se k němu, všimla jsem si lehce vražedného výrazu v jeho tváři, který se tam mihnul poté, co mu dala příkaz, a stiskl si paži. „Poslužte si.“

Mávl rukou a Anne si odkašlala a vstala. „Přece nebudete věřit slovům paranormální dívky, o níž je známo, že zradila vše, co reprezentujeme. Skutečně mám teď znovu probírat její zločiny? Je to hloupá p uberťačka s přebujelým pocitem vlastní důležitosti a nebezpečně rozvinutou arogancí.“

Ten pohledný černoch povytáhl obočí. „Ať je tomu jakkoliv, tohle jsou závažná obvinění a podle mého názoru si zaslouží prodebatovat. Od doby, kdy jste byla jmenována hlavní supervizorkou, došlo k mnoha porušením protokolu a já osobně hlasuji pro okamžitý výslech.“

„Souhlasím, Baruti.“ Hong Li se obrátila k Raquel.

„Máte další důkazy, které by podpořily to, co tu už bylo předloženo?“

Raquel se na napřímila na židli. „Mám.“

„Výborně, takže ?“

„To už by stačilo,“ obořila se na ni Anne. „Tady jsme skončili.“

„Promiňte?“ zeptala se Hong Li popuzeně.

„Řekla jsem, že jsme skončili. Odmítám návrh na revizi a stanovuji, že Raquel bude od této chvíle natrvalo pod zámkem. Pokud jde o kategorii sedm: ta prokázala, že už není v žádném ohledu pro MAZP užitečná, a bude tudíž zatčena a označkována a uzavřena do izolace na nějakém tajném místě.“

Hong Li plácla rukou do stolu a rovněž vstala.

„Odkdy můžete ?“

„Od chvíle, kdy jsem tady jediná osoba, jež má nějakou vizi nebo smysl pro směr, jímž se MAZP musí ubírat, aby mohla nadále chránit svět. Pokud se chcete dát zastrašit žvaněním nějaké úchylky přírody, prosím, klidně se k ní přidejte. Já jí nehodlám dovolit, aby zničila to, co jsme tady vybudovali.“

„Jak by ona mohla cokoliv zničit?“ zeptal se světlovlasý muž s neobyčejně rozložitými rameny a

silným německým přízvukem.

„Ona momentálně spolupracuje s odbojnou skupinou, jejímž cílem je rozvrátit naši práci. A kromě toho se aktivně snaží otevřít bránu do jiné říše, což by samo o sobě mohlo být pro náš svět katastrofální, ale vedle toho by to umožnilo odchod všech víl. Čímž bychom byli připraveni o jejich specifické schopnosti a myslím, že vy všichni chápete, co by to znamenalo. MAZP by se rozpadla. Už bychom nebyli s to fungovat v žádném ohledu, takže svět by zůstal bez ochrany a byl by vydán na milost různým paranormálním živlům, které se s takovým úsilím snažíme potlačit.“

K mé hrůze světlovlasý muž vypadal, jako by o jejích slovech uvažoval. Rudovláska se třásla ? odkud ji vlastně vyšťárali? ? a dva další supervizoři přikyvovali.

Ale Hong Li, budiž jejímu hladícímu srdci požehnáno, to odmítla akceptovat. „Takže vy to přiznáváte? To, že konspirujete s vílami, jejichž jména neznáte?“

Anne zakoulela očima. „Nemusím vám odpovídat.“

„Já si dovolím oponovat,“ ozval se Baruti.

„Výborně.“ Anne pokynula vyděšené rudovlásce a obě ze sebe začaly bleskově sypat jména víl.

Všichni supervizoři na sebe začali křičet, protože podél stěn se začaly plazit čáry bílého světla.

„Raquel!“ zaječela jsem. „Musíme jít!“ Rozběhla se k nám. Reth už nám držel otevřené dveře. Rázně jsem udeřila do tlačítka mimořádného poplachu, které bylo v každé místnosti ve Středisku, a hlavou mi krátce kmitla vzpomínka na to, jak jsem to udělala posledně, kdy jsem všechny varovala, že se Vivian dostala dovnitř, těsně poté, co jsem našla Lishino tělo.

Dnes večer neztratím nikoho, koho miluju.

Poplašná siréna kvílela tak hlasitě, až mě z toho rozbolely zuby, a všechna světla se ztlumila, protože

stroboskopy vypadly. Reth pronesl jakési slovo a zdvihl ruku; vzduch za námi začal pableskovat a houstnout jako voda. Vyběhli jsme z místnosti a utíkali chodbou. Raquel a já jsme běžely každá po jednom Rethově boku, připravené vzít ho za ruce.

„V těchhle zdech je moc železa,“ vysvětlil Reth. Dokonce ani běh mu nerozcuchal jeho dokonalé vlasy.

„Vrátíme se zpátky tam, kudy jsme sem přišli, když dovolíte.“

Přikývla jsem a doufala, že Jack a Arianna vezmou poplašnou sirénu jako můj signál pro ně, že mají odejít. Přinejmenším Jack uměl výborně utíkat. Pak mi hlavou prolétla myšlenka, z níž se mi udělalo nevolno.

„Nemůžeme tady nechat Vivian; oni se o ni nebudou starat. Máme čas ?“

Reth se prudce zastavil a mrštil mnou na zeď.

Nestačila jsem tu vílu vůbec postřehnout a nevěděla jsem ani, co udělala, ale na místo, kde jsem předtím stála, cosi udeřilo ? a přímo zasáhlo Retha. Ten klopýtl dozadu a zhroutil se na zem. V hrůze jsem přihlížela. Reth byl Reth. Byl dokonalý a bez poskvrnky a nadpřirozeně houževnatý.

„Mám vás všechny,“ řekla víla, stejná víla s vlasy modrými jako půlnoc, kterou jsem viděla předtím. Popošla ke mně, ale já jsem nemohla odtrhnout oči od Retha na zemi. Vydal ze sebe tichý zvuk, zlatavý hlas se mu lámal a snažil se zvednout. Nepodaří se mu to včas. Jestliže mu ta víla dokázala udělat tohle…

V tom případě můžu já jí udělat něco jiného. Vrhla jsem se vpřed a připlácla jsem jí dlaň na hruď, otevřela jsem spojení a čerpala jsem odtud co nejvíce a co nejrychleji. Proudilo to do mě, ale místo živého plamene, který měl Reth, byla tahle duše tak mrazivá, že až pálila, jako krystalky ledu, jež se mi prodírají cévami, naplňují mě a mění a já jsem to musela zarazit, nechtěla jsem to v sobě, ale zároveň chtěla

jsem víc, ne, ne, nechci to, ale ?

„Evie!“ Raquel mě odtrhla a přerušila spojení. Vyjekla jsem a snažila jsem se vymanit z oněch ledových krystalků v mém mozku, z toho tmavomodrého oparu moci, který mi s praskáním projížděl tělem. „Evie!“

Zamrkala jsem, pak se mi konečně podařilo soustředit se na Raqueliny oči.

„Dobře,“ řekla, přízvuk měla výraznější jako vždycky, když byla rozzlobená. „Už je dobře, jsi v pořádku?“

Půlnoční víla zavrávorala dozadu, zhroutila se na zeď a mě ten pohled naplnil studem a odporem vůči sobě samé. Ale na to jsem taky neměla čas. Klopýtala jsem vpřed a poklekla k Rethovi.

„Rethe? Rethe! Jsi v pořádku? Musíme se odtud dostat.“

Nadzdvihl se ze země, paže se mu třásly způsobem tak lidským a zranitelným, až se mi z toho zadrhnul dech v hrdle. Natáhla jsem ruku, on se jí chopil, aby se mohl zvednout na nohy, a já jsem vůbec poprvé měla ruku teplejší než on.

„Jsi v pořádku?“ zašeptala jsem.

Podíval se na mě a cosi ? cosi bylo pryč. Cosi pod jeho krycím kouzlem nebylo tak úplně v pořádku. Tiše natáhl druhou ruku k Raquel, na stěně před námi se objevily dveře a my jsme vyšli ze Střediska už naposledy, jak jsem nesmírně, nesmírně doufala.

ZKLAMÁNÍ ZE SCHŮZEK VE ČTYŘECH

Vyšli jsme na okraji stromů u Leaseova domu. Reth klopýtal dopředu, opřel se o strom, aby

neupadl, jeho zlatá záře byla tlumená. Bylo to skutečně teprve včera, kdy jsem tudy klopýtala s Leasem, zatímco Reth byl silný?

„Co ti to udělala?“ zeptala jsem se. Na Vílích stezkách jsem měla příliš velký strach mluvit, protože jsem se bála, že se Reth zhroutí, než jimi projdeme, a my tam znovu uvázneme. „Dostaneš se z toho?“

„Jsem na tom líp, než bys byla ty, kdyby ta víla zasáhla cíl, jejž měla na mysli.“

Otřásla jsem se vzala jsem jeho ruku do své. Buďto

jsem já byla mnohem teplejší, nebo byl on o moc studenější; obě možnosti mi připadaly stejně zneklidňující. Už teď jsem se cítila divně, v hlavě mi nesouvisle bzučelo, jako bych spolkla příliš mnoho nějakého studeného léku nebo něco na ten způsob.

„Musím tam jít s Raquel a napravit to prokletí. Co kdybys šel dovnitř a a… lehl si na gauč nebo tak.“

Reth se na mě bez jakéhokoliv veselí usmál. „Za celou tu dobu, kterou jsme spolu strávili, připadal jsem ti někdy jako typ, který by dřímal na gauči?“

Ušklíbla jsem se. „Ani ne. Ale mně by to alespoň připadalo zábavné. Vsadím se, že dokonce chrápeš.“

Vypadal popuzeně. „Proč si vlastně myslíš, že vůbec spím?“

„A spíš?“

„Ne tak jako spíš ty. Jdi a marni svůj čas snahou o

‚vyléčení‘ Lease. Já se budu ze všech sil snažit, abych tady při tom čekání neumřel.“

O krok jsem popošla, pak jsem se otočila. „Moment, to jsi myslel vážně? Ty myslíš, že bys mohl umřít?“

Usmál se, tentokrát upřímně. „Věděl jsem, že ti na mně záleží. Momentálně ne, ale budu tě velmi brzy na něco potřebovat.“

Byl to příšerný pocit, nechat tam Retha samotného, když byl tak poraněný a zmatený. A věděla jsem, že udělám všechno, co ode mě potřeboval, ať by to bylo cokoliv, jestliže mu tím pomůžu. Ale teď musí být mou prioritou Lease. Mířily jsme přímo doprostřed obrovské paranormální bouře a všechno se změní. Musela jsem být schopná být s Leasem, hned teď, protože ono hned teď bylo jedinou zárukou.

Přikývla jsem. „Nebudu pryč dlouho.“ Otočila jsem se k Raquel, která dosud stála na místě, na němž jsme vyšli ze Stezek, ve tváři měla omámený výraz.

„Raquel? Jdeš?“

„Vážně jsem si nemyslela, že ještě někdy uvidím 187

denní světlo.“

„Ále, nehloupni. Se mnou po boku? Jistě že to klaplo.“

Pokusila se o úsměv, ale oči se jí zalily slzami.

„Děkuju ti, Evie.“

Rozpřáhla jsem náruč a sevřela ji v objetí. „Ty mi nemusíš děkovat.“

„Opravdu ti děkuju. Ty fantastické děvče, mně se po tobě tolik stýskalo.“

„No, teď jsme obě nezaměstnané uprchlice, takže si představ, kolik času můžeme trávit spolu!“

Suše se zasmála, pak jsme se objaly kolem ramen a šly jsem do domu. Otevřela jsem dveře a zaječela:

„Evie, poplach! Jdu do obýváku!“

„Ty jsi to dokázala!“ zakřičel na mě v odpověď Lease. „Minutečku, půjdu do kuchyně. Raquel je s tebou?“

„Jo!“

„Dobrá práce! Jack a Arianna se vrátili před několika minutami.“

Zamířila jsem do obýváku a našla jsem Ariannu a Jacka, jak sedí na gauči a hádají se. „Ale nemělo by smysl, abys tam byl ty, když já umím zacházet s počítači.“

„Jenomže tvoje umění zacházet s počítači by nebylo k ničemu, kdyby ses především nemohl dostat do Střediska.“

„To, že funguješ jako oslavovaný taxík, z tebe ještě nedělá většího hrdinu.“

„A být omezenec, který umí něco vyťukat na klávesnici, nebo být schopný navigovat věčnou temnotou Vílích stezek… hmmm… kterápak z těchhle schopností je vzácnější a cennější…“

Založila jsem si ruce v bok. „Dobře, děti, jděte se hádat někam jinam. Raquel a já máme práci.“

„Evie,“ ozvala se Raquel. Vyděšeně třeštila oči na 188

Jacka.

„Aha, ten…“ přezíravě jsem mávla rukou. „To je všechno v pořádku. Jack nám pomáhá.“

„Ty už si nepamatuješ, jak se tě pokusil zabít?“

Jack obrátil oči v sloup. „Nudné. Všichni jsme od té doby pokročili někam dál.“

„Doopravdy?“

„Doopravdy ne,“ vložila jsem se do toho. „Ale chová se slušně. A tu a tam každý potřebuje oslavovaného taxíka.“

„Jen si to přiznej: vy všichni mě zbožňujete.“ Jack se dramaticky uklonil a vyšel z místnosti. Arianna se upjatě usmála na Raquel a vyšla za ním.

Raquel se zhroutila na gauč a zavřela oči. „Ty pracuješ s Rethem a Jackem? To jsi přišla o rozum?“

„Ále, vždyť se to stalo už tak dávno. Ale v poslední době jsem toho musela hodně zachraňovat, a tihle dva mi přišli vhod.“

„Důvěřuješ jim?“

„Ne, nevěříme jim,“ zavolal Lease z kuchyně.

Usmála jsem se. „Ale víš, já nějak nevím, myslím, že jsem jim odpustila. Jsou to oba naprostí idioti a někdy jsou i zlí, ale vždycky k tomu mají důvod, víš? Neschvaluju jejich jednání ani jim nedůvěřuju, ale chápu je. Já sama jsem udělala některé věci, na které nejsem zrovna pyšná, ale v té chvíli mi připadaly naprosto nezbytné. A udělám je znovu.“ Otřásla jsem se při pomyšlení na duši půlnoční víly, snažila jsem se nevnímat mrazivý závoj šířící se v mých žilách, vzdálenost, jakou to stavělo mezi mé tělo a mne, dokonce i místnost kolem mě. „Ale i tak. Zrovna teď jsou na mé straně a já přijmu veškerou pomoc, kterou můžu získat.“

„Dokud ?“

„Raquel!“ vyhrkl David a vběhl do místnosti. Raquel vstala a chtěla ho pozdravit a on si ji strhnul do náručí

a ? bože na nebesích, něco takového jsem nikdy v životě nechtěla vidět ? přitiskl své rty na její.

„Tati?“ zavolal Lease z kuchyně. „Co se děje?“

„To ani nechtěj vědět!“ odpověděla jsem vysokým napjatým hlasem.

Oddělili se, dosud lapali po dechu a David ji držel na délku paže od sebe a hltal ji očima. Nevěděla jsem, jestli se mi chce smát nebo brečet.

Zaryla jsem prsty na nohou do koberce a upřela jsem do něj pohled. Připadali mi lehce vyšinutí. „Ty jsi teď volná,“ řekl.

„Osvobozená od toho všeho,“ odpověděla a já jsem vzhlédla a viděla jsem, jak na sebe upírají oči v pohledu, jaký jsem předtím viděla jedině u herců v Easton Heights ? pohledu naplněném vším tím, co zůstalo v průběhu let nedořečeno, všemi těmi proradnostmi a obavami a bolestí, které zbyly a které teď vystřídala všeobjímající láska. Bylo to krásné.

Hm, komu tady chci něco namluvit, bylo to příšerně trapné a já jsem na to neměla čas. „No, možná jste si nevšimli, že Lease je v kuchyni.“

„Mhhm, hmm,“ odpověděla Raquel, natáhla ruku a uhladila Davidovi pocuchaný pramen vlasů.

„Jasně, to bude to velké vílí prokletí.“

„Vílí prokletí?“ Obrátila se ke mně; David jí vzal obě ruce do svých.

„Jo. A navíc fakt zábavné. Kdykoliv se já a Lease ocitneme ve stejné místnosti nebo jeden druhého uvidíme, nebo bychom se mohli, víte, doopravdy dotknout, on tvrdě usne.“

„Ach.“ Raquel se zamračila.

„Takže potřebuju tvoji pomoc. Ty znáš jména všech víl, které má kontrolou MAZP, viď?“

Přikývla a kabonila se stále víc.

„No, byla to kletba temné víly, takže podle mě potřebujeme temnou vílu, která by z Lease tu kletbu

sňala. Takže zavolej nějakou neblahou vílu, my jí nebo jemu dáme jmenný příkaz, aby byla ta kletba sňata, a tramdadadá, můžeme chodit na rande společně!“

„Moment, jaké společné chození na rande?“ zeptal se Lease.

„Ať ti to řekne táta. Tak co ta víla?“

Raquel ze sebe vyrazila povzdech, který vyjadřoval její proslulé nic se nikdy neusnadní, že? A, páni, já jsem s ní souhlasila.

„Abych pravdu řekla, já u většiny víl nevím, ke kterému dvoru patří.“

„Nevíš? Jak to můžeš nevědět? Mně to připadá jako dost klíčová informace. Víš, jako ‚Jsi příslušníkem zlého dvora, unášíš lidi a osnuješ pikle, jak ovládnout svět nebo patříš k tomu méně zlému dvoru, který jenom chce dostat tu svou sebranku pryč z téhle planety?‘ Tak takovýhle průzkum bys měla provést.“

Povytáhla obočí. „Máš ty vůbec představu, jak strašně těžké je vytáhnout jakékoliv informace od všech typů víl? Zjistit, ke kterému dvoru která patří, nebyla pro nás nikdy příliš velká priorita, tedy dokud jsme je měli pod kontrolou.“

Pche! MAZP neustále objevuje nové cesty, jak mě příšerně zklamat. „Ale říkala jsi, že nevíš, ke kterému dvoru patří, u většiny víl. Víš to u některých?“

Váhavě přikývla. „Ano, u jedné vím s jistotou, že je z Temného dvora.“

„Skvělé! Přivolejme ji.“

„Ty ji přece taky znáš. Fehl.“

Ach, píp. Jistěže, ta jediná víla, kterou Vivian téměř vysála a jež nyní pobíhá po Vílích říších, krutá a zdrcená. A taky víla, které jsem nařídila, aby se ke mně už nikdy nepřibližovala.

„Musí se najít ještě nějaká jiná.“ Nevěděla jsem ani, zda by Fehl měla dostatek sil na to, aby se ještě dostala na Zem. Raquel se zarazila, hluboce se zamyslela, pak

přikývla. „Znám ještě jednu. Jsem si vcelku jistá, že je to neblahá víla. Ale určitě to nevím.“

„Beru to!“

„Budeme to muset provést velmi opatrně, Evie. Podle toho, co jsem viděla, tě celý jejich dvůr chce vidět mrtvou.“

„Jasně, no jo. Zastavit jejich na míru vytvořenou Prázdnou, bodnout jejich královnu do krku, rozbít jim jejich zrcadlový les, je pravda, že bych tam v soutěži Miss Popularita nevyhrála.“

„Bodla ? cože jsi?“

„To je dlouhá historie. Pak ta víla. Vážně už bych ráda byla se svým přítelem, když je, víš, při vědomí.“

„Jsem pro,“ vykřikl Lease.

„Víš jistě, že je dobrý nápad pozvat neblahou vílu sem?“

„Jsme velmi dobře chráněni,“ zasáhl David. „Kolem domu se shromáždili snad všichni elementálové, které si vůbec dovedeš představit, a Cresseda nainstalovala spoustu bezpečnostních opatření.“

„Výborně,“ řekla Raquel. Ani nezbledla, když uslyšela Cressedino jméno. Davidovy prsty propletené s jejími nejspíš nějak souvisely s její nově nalezenou důstojností ve vztahu k elementální ženě, jež jí Davida ukradla. „Althenam.“

Všichni jsme čekali a téměř jsme se ani neodvažovali dýchat, dokud se na stěně nezačala rýsovat linka bílého světla. Víla, dlouhá, vysoká a krásná s vlasy oranžovými jako oheň, jimi prošla a vytřeštila oči, když mě uviděla.

Raquel znovu vyslovila její jméno a ona zaměřila svou pozornost (a zlovolný kosý pohled) na mou někdejší šéfku. „V kuchyni je hoch, na nějž byla vložena vílí kletba. Sejmi ji z něj, aniž bys mu nějak ublížila, pak počkej na další příkazy.“

Musela jsem to celé předat Raquel ? to ona

disponovala celým tím systémem jmenných příkazů. Já sama bych na to nejspíš šla rázněji.

Nervózně jsem se pohupovala na špičkách, když Raquel a víla zašly do kuchyně. Už brzy budu moct obejmout Lease! A držet ho za ruce! A vyvádět jako šílená! A pak zjistím, jak pomoct Rethovi od toho, co mu udělala jiná víla, ať už to bylo cokoliv. A pak si promyslím, jak se vypořádat s otázkou, zda mám otevřít brány nebo ne, a pokud ano, jak. Ale i tak!

Po chvíli, která mně připadla jako věčnost, jsem slyšela znovu promluvit vílu. „Nemůžu to kouzlo sejmout.“

„Jsi neblahá víla?“ zeptala se Raquel.

„Ano,“ sykla víla. „Ale tahle kletba není typ, který mohu splést nebo rozplést.“

„Dobrá,“ řekla Raquel a pak vzdychla; byl to povzdech porážky. „Althenam, odejdi z tohoto místa, nikdy se nevracej a nikomu neprozrazuj, kde toto místo je a kdo ho obývá.“ Odmlčela se. „A nikdy už se nevracej do MAZP ani neodpovídej na jejich zavolání.“ Neslyšela jsem vílí dveře, ale připadalo mi, že cítím jakýsi přesun energie, jako ono zneklidňující ticho, které se rozhostí, když dojde k výpadku proudu, a jež

signalizovalo, že víla je pryč.

Stejně jako veškeré mé naděje.

DALŠÍ PŘÍŠERY V TEMNOTĚ

Vymyslíme něco jiného.“ Lease mluvil tiše, sotva dost hlasitě na to, abych ho za rohem

slyšela. Raquel vyběhla s Davidem ven a vykřikovali jména všech víl pod kontrolou MAZP. Musela jsem jí to svěřit ? vůbec mě nenapadlo, že bych ji mohla použít k jejich vysvobození z MAZP. To neznamenalo, že by se Anne-Něco Něco nedostávalo pomoci od neblahých víl, ale určitě jí to zkomplikuje život. Neměla jsem dost energie, abych šla s nimi, a místo toho jsem se sesypala u zdi kuchyně.

„Co když ?“ Zarazila jsem se a ztěžka jsem polkla. Ne. Nedokázala jsem to ani vyslovit nahlas. Přijdeme na něco jiného, protože musíme. Je načase změnit téma, než na to zapomenu. „Co říkala tvoje matka?“

„Především že mám podle jejího názoru už moc dlouhé vlasy a měl bych se dát ostříhat.“

„To ti nijak zvlášť nepomohlo.“

„To je celá moje máma.“ Pokoušel se o veselý tón, ale hlas se mu zadrhl, a mě napadlo, zda uvažuje o tom, jaké by to bylo, kdyby odešla a on ji už nikdy neuviděl.

„Takže,“ prohodila jsem a sedla jsem si na podlahu ke zdi tak blízko ke kuchyňským dveřím, jak jen to šlo, aby se Lease nezhroutil jako mrtvý kámen, „chceš už svůj dárek k Vánocům?“

„Ty pro mě něco máš?“ zeptal se překvapeně.

„Už nějakou dobu na tom pracuju.“

„Já, víš, jsem pro tebe ještě nic nevymyslel. Vlastně jsem chystal tu tvou oslavu, ne vánoční, jak jsem říkal.“

„Unesla tě Temná královna a pak na tebe vložila kletbu, takže je ti skoro všechno odpuštěno. A kromě toho můj narozeninový večírek úplně stačil.“

„Takhle jsem si naše první Vánoce nepředstavoval. Všichni jsme se měli sejít venku, vybrat na Štědrý večer vánoční stromeček, nazdobit ho, dívat se na sentimentální dojáky, pít horkou čokoládu, nechat tátu udělat ten jeho vaječný koňak a pak si stěžovat, jak byl odporný, pak jsem chtěl ověsit celý svůj pokoj jmelím…“

„Moment, to chceš říct, že jsi neměl v plánu, že budeme o svátcích každý v jiné místnosti?“

„No, to je svým způsobem hezké.“ Slyšela jsem, jak udeřil hlavou do zdi na protější straně ode mě, na místě, kde seděl. „Chci říct, kdo by doopravdy stál o to, aby se mohl dotýkat své super nádherné přítelkyně? Vždyť je to pitomost.“

„Já to vím, jasné?“ pokusila jsem se zasmát, ale smích se mi vydral z hrdla pouze přidušeně. Polkla jsem a přinutila jsem se mluvit veselým tónem. „A já

úplně žeru, když se můžu dívat na lidi, jak spí. Je to tak sexy.“

Oba jsme chvilku mlčeli. Protože můj poslední skvělý nápad nevyšel, realita v podobě toho, že se nám možná nikdy nepodaří situaci napravit, nade mnou visela jako řetěz kolem krku, který mi bránil v přístupu vzduchu. Tak usilovně jsem se snažila získat ? opravdu získat ? Lease. Od útěku ze Střediska přes zastavení Vivian až po překonání mých hloupých problémů jsem bojovala za tento vztah ode dne, kdy jsem poprvé uviděla jeho vodové oči. Nemohla jsem urazit takovou vzdálenost jen proto, abych ho fyzicky ztratila navždy. To není fér. A já jsem se cítila špatně a unaveně z toho, že to není fér.

„Tak kde máš ten můj dárek?“

Otřela jsem si tváře pod očima. „Aha, jasně. Máš tam s sebou notebook?“

„Jo.“

Usmála jsem se, vzala jsem svůj notebook z konferenčního stolku a odmailovala jsem mu adresu, pak jsem čekala.

„Áá, my máme poštu.“ Po několika vteřinách jsem slyšela přehrávat video a Lease se rozesmál. „Jak dlouho ti to trvalo?“

„Měla jsem spoustu volného času, když ses učil na závěrečné zkoušky.“ Naklonila jsem hlavu ke stěně a slyšela jsem soundtrack k těm klipům.

Prošla jsem všechny čtyři řady Easton Heights a našla jsem úplně všechny scény, v nichž některá z postav řekla „Miluju tě,“ pak (s Arianninou vydatnou pomocí) jsem je všechny poslepovala tak, aby na sebe navazovaly, a jako soundtrack jsem přidala jednu z Leasových oblíbených písní.

„Miluju tě!“ „Miluju tě.“ „JÁ TĚ MILUJU, ty idiote!“

„Ty jsi tak ? nenávidím tě! Miluju tě!“ „Buď zticha a řekni mi, že miluješ.“ „Te amo!“ Á, ano, to byl ten

španělský hezounek. Tahle řada byla dobrá.

Vzhledem k počtu vztahů, které se v tomto seriálu vyskytovaly, trvalo video několik minut. Když skončilo, slyšela jsem, jak Lease zaklapl notebook.

„No?“ zeptala jsem se.

„Miluju tě,“ odpověděl.

„Já tě taky miluju.“ Přiložila jsem ke zdi dlaň s roztaženými prsty. Já to dám do pořádku. Je mi jedno, jestli MAZP ovládne svět nebo jestli temné síly konspirují, jak by nás rozdělily, nebo jestli při otevírání brány do jiného světa možná zemřu nebo jestli Lease opustí tento svět navždy. Byl můj, bez ohledu na to, co budu muset udělat, aby to fungovalo.

„Ehmm, tak, copak jsi to povídala, když můj táta a Raquel byli tam uvnitř s tebou? To o těch schůzkách ve čtyřech?“

Promnula jsem si oči. „Fakt by ses na to měl radši zeptat svého táty.“

„Já se na to nechci ptát táty, já se ptám tebe.“

„Tvůj táta a Raquel jsou ? byli ? no, byli skutečně šťastní, že jsou zase spolu. Víš, spolu jako spolu. Našla jsem v Raquelině pokoji nějaké fotky a myslím, že už jsme vyřešili záhadu, co mezi nimi vlastně bylo. Řekla bych, že spolu byli zasnoubení nebo něco takového, než tvůj otec poznal tvou matku. A, no, teď tu jiskru znovu rozdmýchali.“

Lease poměrně dlouho mlčel. Příliš dlouho.

„Jsi v pohodě?“

„On je pořád ještě ženatý.“

„Cože?“

„Můj táta. Je pořád ještě ženatý S mou mámou.“

Na něco takového jsem vůbec nepomyslela, i když soudím, že by bylo asi těžké podepsat souhlas s rozvodem, jestliže má dotyčný ruce z vody. „Jasně, ale v podstatě už spolu nejsou osmnáct let.“

„Je to moje matka. Evie. No a on se teď, když se 197

máma chystá opustit tuhle planetu, zblázní do ženské, která reprezentuje všechno, proti čemu jsme on i já bojovali?“

„Ale no tak. Vždyť jsi to slyšel. Raquel už není v MAZP. A nikdy nebyla tak špatná, jakou jsi ji dělal.“

„Jasně, protože ukrást mého tátu je fakt stylové.“

„Komu ho krade? Tvoje máma ho opustila už před věky a já jsem si docela jistá, že ona ukradla Davida Raquel jako první!“

„Co má tohle znamenat? Kdyby se mí rodiče nemilovali, já bych neexistoval!“

Vzhlédla jsem ke stropu a zhluboka jsem dýchala.

„Tohle vyznělo fakt, fakt hloupě. Jistěže jsem ráda, že se do sebe tvoji rodiče zamilovali. Udělali tu nejlepší věc na celém světě. A je fakt divné, že by tvůj táta a Raquel spolu teď začali chodit. Máš veškeré právo se vztekat. Jenom jí, prosím, dej šanci, ano?“

Neodpověděl. Cítila jsem, jak se mi v ramenou a v žaludku tvoří zatuhliny. Bylo to, jako by se proti mně spiklo celé tělo, protože nesnášelo, když se ho Lease nedotýkal. Nejvyšší čas změnit téma. „Zjistil jsi ještě něco jiného, zatímco jsem byla pryč?“

Hlas měl dosud strohý. „Moc nového nevím, i když tam venku začíná být tlačenice. Svolávají paranormály odevšad. Každého, kdo chce odejít.“

„Takže oni už považují za hotovou věc, že opravdu budou mít bránu?“

Následovala pauza. „Myslel jsem ? myslel jsem, že se tu bránu pokusíš otevřít. Ne že bych tě do toho chtěl nutit, ale… nevím, myslím, že by bylo správné, kdybys to udělala.“

Zamračila jsem se na strop a poškubávala jsem za kobereček pod svými prsty. „No, jo, nejspíš ano, ale mě štve, že prostě automaticky předpokládají, že to udělám.“

Lease se zasmál a jeho smích uvolnil část napětí,

které jsem cítila v ramenou. „Ano, tohle pro tebe znamenají paranormálové. Pořád lidi k něčemu nutí. Proroctví o tomhle, proroctví o tamtom.“

„A vyskytuje se v nějakém z těch jejich proroctví slůvko prosím? Ne, ani v jediném.“ Překulila jsem se na bok, nosem jsem se prakticky dotýkala zdi a přitiskla jsem ruku na tapetu. Uprostřed suchého, statického větru sylfiny duše; šílené, bušící energie upírovy duše; tekutého pohybu fosegrimovy duše, a onoho strašlivého, praštícího, palčivého mrazu víliny duše jsem se snažila ucítit svou vlastní duši, pokoušela jsem se nalézt onu část své skutečné bytosti, jež byla mnou a pouze mnou. Ale jak jsem ji mohla najít, jestliže jsem nevěděla, jaký pocit vzbuzuje, dokud jsem se nedotkla Lease?

Vzdychla jsem si. „Mám strach. Z toho všeho. Z toho, co se stane, jestliže se nepokusím tu bránu otevřít, ale ještě větší hrůzu mám z toho, co by se mohlo stát, pokud bych ji otevřela. Nejenže nemám nejmenší ponětí, jak to udělat, a když jsem otevřela tu předtím… vážně jsem si myslela, že umřu. Všechno to ze mě vyrazilo strašně rychle, a kdyby nebylo Lishiny duše, která mi naznačila, abych přestala, myslím, že bych nebyla schopná tu bránu zavřít ani zabránit vlastní duši, aby taky nevyletěla ven. Já třeba chci pomoct paranormálům, ale nechci kvůli tomu obětovat vlastní duši.“

„Jistě že ne! Nikdo po tobě nemůže nic takového žádat. Nikdo by ani neměl. Jestliže se to rozhodneš udělat ? a myslím to tak, že se rozhodneš ty sama, ne někdo jiný ?, musíme přijít na to, jak to zařídit, aby to fungovalo a ty jsi z toho vyšla v bezpečí a bez jakékoliv úhony. A mimochodem, nedovolil bych ti obětovat tvou vlastní duši. Ta je moje.“

„É, řekla bych, že jsi myslel, že tvoje je mé srdce. To je trochu romantičtější a míň strašidelné.“

„No, tak nebo tak, ty víš, že moje je tvoje, je to tak?

Srdce, duše, všechno. Všechno je to tvoje.“

Usmála jsem se a zabořila jsem obličej do koberce, takže mi jedna strana spočívala na studené zdi. „Já vím.“

Po několika minutách ticha, během nichž jsem téměř usnula, Lease znovu promluvil. Slova byla tichá, ale přesto mnou otřásla do hloubi duše. „Co když se nám to nikdy nepodaří dát do pořádku?“

„Co?“

„Tuhle pitomou záležitost, kvůli které nemůžeme být spolu. Co když tu kletbu nedokážeme prolomit? Protože já nehodlám akceptovat život, ve kterém se tě nemůžu dotknout.“

„Nevím, co bychom měli jiného dělat, kromě toho, že bychom požádali o pomoc Světlou královnu. A to já opravdu nechci.“

„Ale vždyť to vůbec nemá logiku! Přemýšlel jsem o tom ? nemyslel jsem vůbec na nic jiného ? a nechápu, proč by Temná královna udělala tohle? Myslím jako, proč by mě proklela tak, abych nemohl být fyzicky v tvé blízkosti? Připadá mi to tak… dětinské, víš? Jestliže nechtěla, abych uprchl, nebo mě chtěla potrestat, pokud by se mi podařilo utéct, proč mě neproklela tak, abych zahynul? Nebo abych se už vůbec nikdy neprobral?“

Zamračila jsem se posadila se. „Já jsem o tom takhle neuvažovala. Tak nějak jsem si myslela, že je to geniálně zlé prokletí, ale vzhledem k tomu, co o ní víme, se mi to skutečně zdá tak trochu hloupé.“

„Mně za tu krátkou, ale tak neskutečně děsivou dobu, kterou jsem strávil s královnou, připadala hodně jako zlomyslný vtipálek. Nebetyčně krutá, to nesporně. Chytře hanebná, ale už ne tolik podlá.“

„To, že s tebou nemůžu mluvit tváří v tvář ani se tě dotknout, je hodně nebetyčně kruté, Leasi.“

Hlas, který se mu vydral z hrdla, zněl zmučeně. „Já vím. Ale i tak.“

„Jo. Možná tě jednoduše nemohla zabít? Kvůli, já nevím, tvojí matce?“

„Možná.“

„Měla bych se zeptat Retha… uch, do háje!“ Jsem ten vůbec nejhorší člověk na světě. Vstala jsem. „Úplně jsem zapomněla na Retha.“

„Co je s ním?“

„Je zraněný. Jedna víla se mě pokusila napadnout, ale on mě stačil odstrčit a schytal to místo mě. Vypadá to, že je na tom dost bledě.“

„No a jak ses pak odtamtud dostala?“

Mrzutě jsem zakroutila očima a zamračeně jsem se zadívala do stropu, protože se mi zoufale nechtělo se přiznat. Lease věděl, jak nesmírně mě to poznamená, když si beru něčí duši, a já jsem si pak pokaždé připadala provinilá a špinavá, jako by mě soudil, i když on se snažil, aby to tak nebylo. „Když byl Reth na zemi, ta víla se vrhla po mně a já jsem jí vysála část duše.“

„To je dobře.“

„Já ? dobře?“

„Ano. To je dobře.“

Otřásla jsem se. „Ty v sobě nemáš tu děsivou, ledovou věc. Není to dobře.“

„Jsi tady, v bezpečí, živá a zdravá? Tak je to dobře.“

Smutně jsem se usmála a třikrát jsem zaťukala na stěnu. „Já“ ? ťuk ? „tě“ ? ťuk ? „miluju.“

Odpověděl mi trojím zaťukáním.

Zaváhala jsem, pak jsem vyhrkla: „Pokud otevřu tu bránu, projdeš jí?“

„Ne,“ odpověděl, ale než to z něj vyklouzlo, na několik vteřin zaváhal a mě těch několik vteřin naplnilo hrůzou a osamělostí tak hlubokými, že byly ještě ledovější než duše půlnoční víly. On to nevěděl.

Znovu zaťukal na zeď. „Zajdi se podívat na Retha. Ale buď opatrná. Schválně jsem už strašně dlouho nespal, takže si půjdu lehnout. A jelikož budu tak jako tak spát, přijď se vyspat ke mně, až se zase vrátíš, ano?“

Přinutila jsem se, aby mi hlas zněl lehce a škádlivě.

„Jedině když na sobě budeš mít hodně sexy pyžamo.“

Rozesmál se. „Podívám se, jestli nějaké takové najdu. Brzy se uvidíme.“

„Ne, neuvidíme,“ špitla jsem tak tiše, že to nemohl slyšet, pak jsem vyšla předním vchodem z domu a zamířila ke stromům. Teď už byla tma a řezavá zima. Neměla jsem představu, kolik hodin jsem už v dané chvíli byla vzhůru ? naposledy jsem si pamatovala, že jsem spala na gauči těsně po záchraně Lease. Byla jsem tak unavená, až jsem zatoužila, abych tou, kdo okamžitě upadne do spánku, byla já, protože pak bych

„náhodou“ vešla do místnosti, kde by byl Lease, a měla bych dokonalou výmluvu, proč neřeším věci, které jsem, jak mi bylo jasné, řešit měla.

Bohužel. Od chvíle, kdy se budu moct jít vyspat, mě ještě dělí dlouhá cesta.

„Rethe?“ zavolala jsem, ovinula jsem si paže kolem trupu a mžourala do tmy. Chloupky vzadu na krku se mi zježily, když jsem si vzpomněla, jak mě tady venku žahli. Navzdory tomu, co říkal David o ochranných opařeních, bych tady možná neměla být sama.

„Rethe?“

„Není tady,“ ozvala se mi Arianna a já jsem leknutím nadskočila a vykřikla. Upírka stála hned za prvními stromy. Ztuha jsem znepokojeně polkla. Viděla jsem její duši, jak žhne v černé noci. Obvykle jsem tu její neviděla tak jasně; neviděla jsem žádnou duši takhle zřetelně od oné noci, kdy jsem vzala všechny ty duše Vivian. Kolik jsem si tedy vlastně nabrala od půlnoční víly?

„Klid, Evie. Vypadáš, jako bys uviděla ducha. Kteří jsou, čistě pro pořádek, mnohem míň styloví než upíři. Reth je s ostatními, je u rybníka, je nesmrtelný a tak. Je tam docela narváno.“

Skvělé. Zrovna tam, kam jsem měla právě namířeno. K rybníku, s draky a sylfami a tuleními ženami, no tedy.

„Jistě že musí být tam, protože moje noc je čím dál strašnější. Co ty děláš tady venku?“

„Vždyť víš. Jen tu tak postávám. Jsem nesmrtelná a tak.“

„Kde je Jack?“

„Vypravil se do Vílích říší najíst se a vyspat. Říkal, že se sem pak vrátí.“

„Musím najít Retha a přesvědčit se, že je v pořádku.

Půjdeš se mnou?“

„Ale, ale, nebojíš se snad příšer ve tmě, nebo ano?“ Zachytila jsem záblesk jejích očí, které na mě zlomyslně mrkaly.

„Ne,“ ujistila jsem ji a zachvěla jsem se. Vždyť jsem koneckonců byla jedna z nich.

Když jsme se blížily k rybníku, šla jsem stále pomaleji. Už jsem je viděla, jak se pohupují a tančí a víří nocí, a byla vidět všechna světla jejich duší. Duší, jež čekají na mě, abych je zachránila, abych je poslala domů.

Uch, píp, já jsem nic z toho nechtěla. Odmítala jsem tenhle nátlak, tuto tíži na svých ramenou. Celý tenhle zmatek se mnou nijak nesouvisel. Ale zdálo se, že byť se sebeúporněji bráním tomu, abych byla zatažená do paranormálního dramatu, jsem neustále vtahována zpátky. Myslím, že to pramenilo z mého zrození, z toho jediného dědictví, které mi zanechali moje zlomená a mrtvá matka a můj zlomený a zmizelý vílí otec.

Zastavila jsem se a přes stromy se zadívala na rybník, na tento svět a tento život, jehož jsem byla

nedílnou součástí, ale vůbec jsem do něj nepatřila.

A pak… pak jsem pomyslela na všechny paranormály, kteří pro mě něco znamenali. Nona a Kari se obětovaly, aby mě udržely v bezpečí. Leaseova matka a všechno, co pro svého syna udělala. Dokonce i Reth, který se postavil do cesty zlu, aby mě ochránil. Lish. Moje Lish. Všichni tihle paranormálové mě potřebovali, a byť by mě to sebevíc děsilo, mohla jsem se k nim skutečně obrátit zády? Mohla jsem doopravdy odmítnou žádost, abych se alespoň pokusila jim pomoct, bez ohledu na to, co mě to bude stát?

Mohla jsem si skutečně cenit své duše víc než všech těch krásných, zářících duší v temnotě přede mnou?

„Evie?“ zeptala se Arianna, která si všimla, že zůstávám pozadu.

Zdrceně jsem si otřela oči. „Jdi napřed. Budu tam za minutku.“

Přikývla a prošla okrajem lesa k rybníku. Slyšela jsem tichý šum hlasů, které ji zdravily, a říkala jsem si, kolik času tady asi předtím strávila. Za nějakých jiných okolností bych si dovedla představit, že bych tady také postávala, civěla na všechny ty podivné paranormály, možná bych se dokonce seznámila s tím potrhlým drakem. Ale v tomto snění s otevřenýma očima se mnou byl Lease a držel mě za ruku. A nebyly zde hrůza a nátlak a zánik, které se vznášely nade vším.

Vzdychla jsem si a opřela se o strom.

„Předpokládám, že hledáš mě.“ Rethův hlas zněl spíš jako měď než jako obvyklé zlato.

„Jo, myslím, že jsem tě hledala. Jak se cítíš?“ Postavila jsem se zpříma a otočila se, pak jsem vyjekla. Jeho duše. Už jsem zapomněla, jak vypadá. Ale… i ona byla jiná. Zatímco dřív byla nehybná a křišťálově průzračná, teď mi připadalo, že se při okrajích chvěje.

Usmál se mé reakci, jeho hloupý úsměv působil dojmem, jako by věděl něco, co já nevím. A on věděl

něco, co já jsem nevěděla, prakticky po celou dobu, takže takovýhle byl v podstatě každý úsměv na jeho tváři.

„Musím jít do Vílích říší,“ oznámil.

„Dobře. Fajn. Měl bys jít.“ Pohlédla jsem stranou, protože mě rozrušila důvěrnost tohoto okamžiku. Nebylo to tím, že bych o něm věděla cokoliv navíc proto, že jsem teď byla schopná vidět to lesklé, chvějící se zlato jeho duše, ale přesto to byl podivný pocit. Přála jsem si, aby si vzal jinou košili, nebo aby měl kabát. Nebo stan.

„Jsi připravená?“

„K čemu?“

„Jít se mnou.“

„Já ? Ne, já zůstanu tady.“

„Soudě podle faktu, že jsi tady sama, se tvůj nejnovější plán neosvědčil.“

„Brilantní, Sherlocku.“ Tázavě povytáhl obočí a já jsem zavrtěla hlavou. Víly v chápání kulturního lexikonu nijak zvlášť nevynikaly.

„Takže ti zbývají pouze dvě možnosti. Apelovat na Temnou královnu, nebo apelovat na mou královnu. Směl bych ti jako někdo, komu nekonečně leží na srdci tvé další přežití, doporučit tu druhou možnost?“

Zatáhla jsem se za ohon a nervózně jsem si do něj zapletla prsty. „Nevím. Nemohla by ona přijít sem?“

„Ne, nemohla. A pokud si vzpomínám, mám u tebe několik dloužků. Takže si je teď vybírám.“

Otevřela jsem ústa a chtěla jsem se s ním přít, pak jsem si ale uvědomila, že to nemá smysl. Měl pravdu. Byla jsem mu zavázaná, a hodně. A s možnostmi, jak napravit situaci tady vlastními silami, byl konec. Jestliže to, že bych se vydala na milost Světlé královně, znamenalo, že budu moct na kůži opět cítit Leaseovy prsty, no, nechť se tak stane. A možná by mi mohla pomoct přijít na to, jak zachránit paranormály a

neztratit při tom samu sebe.

Zhluboka jsem se nadechla. „Dobře. Co musím udělat?“

„Pokud nemáš v plánu vytvořit dveře a projít po Stezkách sama, měla bys mě fakt vzít za ruku.“

„Myslím až se tam dostaneme, ty cvoku.“

„Bude to stejně prosté jako usnout.“ V hlase mu zazněl škádlivý tón, který mě znervóznil.

Pohlédla jsem k domu a představila jsem si, že bych od tohohle všeho utekla a strávila noc stočená po Leaseově boku. Ale pak jsem si představila, jak se ráno probudím a budu vědět, že se Lease nemůže probrat, dokud neodejdu. A byť bych utíkala sebedál, nezměnila bych tím nic na prostém počtu duší kolem rybníka, které na mě čekaly, které mě potřebovaly. A tak jsem se chopila Rethovy ruky, což byl pohyb, který pro mě začínal být teď už důvěrně známý. Ruku měl trochu chladnější než ještě před hodinou.

„Věděl jsem, že si zvolíš tohle.“ To nejhorší, co mohl udělat, bylo pronést to povýšeně, ale jeho tón byl prostý a věcný, jako by nikdy neměl nejmenší pochybnosti o tom, že zvítězí. Vyplázla jsem na něj jazyk a spolu jsme kráčeli Stezkami vstříc něčemu, co absolutně nikdy nebudu považovat za svůj osud. Jeho kroky nebyly tak tiché a plynulé jako normálně a já jsem výjimečně nemusela spěchat, abych mu stačila. Otevřel další dveře a vstoupili jsme do Vílích říší.

Které byly prázdné a neprostupně temné jako Stezky, z nichž jsme zrovna vyšli.

ZASNĚNÁ SCHŮZKA

Ehm, Rethe?“ Zamrkala jsem a snažila se najít něco, na co bych mohla soustředit

pohled, ale nic tady nebylo. Na rozdíl od Vílích stezek jsem neviděla Retha, a dokonce ani zář jeho duše. Sevřela jsem mu ruku pevněji, dotek jeho pokožky na mé byl jediným důkazem, že tu pořád ještě je.

„Myslím, že ses nějak spletl. Tohle nejsou Vílí říše.“

„Mýlíš se, jako obvykle,“ ujistil mě a v jeho hlase jsem slyšela úsměv. „Prostě to ještě není dokončené.“

Do uší mi zazněl další hlas, hlas připomínající světlo úplňku, čistý a bílý. „Jsi tady kvůli snění.“

Ten hlas jako by mě celou prostoupil; téměř jsem ho cítila na kůži a rozhodně jsem ho cítila v duši. Přitahoval mě, skoro tolik jako přitažlivost černé díry v

hlasu Temné královny, ale ne tak, abych se v něm chtěla navždy ztratit: spíše chtěl, abych skrze něj našla samu sebe.

Věděla jsem, že nic neuvidím, ale přesto jsem bezděčně otáčela hlavou a napínala zrak. Chtěla jsem ? musela jsem ? vidět, kdo to mluví. „Kdo je tam?“

„Zavři oči, dítě pomíjivosti a věčnosti. Spi.“

Zalapala jsem po dechu a bojovala proti uspávající hebkosti toho hlasu. „Jenže to nepůjde. Tohle pro mě není tak úplně ideální situace na spaní. Já dávám obvykle přednost posteli a pokrývce a uklidňujícímu pocitu z toho, že píp vím, kde jsem, a že na mě nikdo nezaútočí a nezabije mě a že se v nějakém okamžiku nikde navždy neztratím.“

„Jsi v naprostém bezpečí. Spi a sni a pochop.“

Strnula jsem, když se mého čela letmo dotkly jakési rty, ale oči se mi proti vlastní vůli zavřely a zahalil mě sladký a náhlý spánek jako vodní závoj.

Otevřela jsem oči a uviděla jsem Temnou královnu ve vší kráse její porcelánové pleti a vedle ní stála se sepjatýma rukama víla obdařená stejnou mocí i půvabem, pleť měla černou a teplou jako eben, její vlasy byly jako bílá kaskáda duhového světla a kontrastovaly s černými, jako olej hladkými vlasy Temné královny. I když Temná královna vypadala jinak, než když jsem ji naposledy viděla ? její rysy byly ještě méně lidské, obrysy jejího těla téměř splývaly se světlem ?, věděla jsem, že je to tatáž bytost. Stály na prázdné zářivé plošině, jasné a krásné a poklidné. V dálce jsem viděla něco, co vypadalo jako stromy, ale obě ženy tady byly samy.

Hlas, který ke mně promlouval v temnotě, mi šeptal do ucha: „Příliš špatné pro nebe, příliš dobré pro peklo. Chtěly jsme víc. Měly jsme věčnost a jedna druhou a víly pod námi a zástupy, které s námi dlely v neměnícím se prostoru mezi nebem a peklem. Ale my

jsme viděly, co má ta druhá sféra, i když i její obyvatelé byli rovněž lapeni mezi nebem a peklem.“

„Oni postupují dál,“ pronesla Temná královna. Mou existenci ignorovala a její oči viděly cosi nemožně vzdáleného. „Oni postupují vpřed. Oni tvoří.“

„Já chci tvořit,“ odpověděla jí druhá víla a já jsem poznala hlas ze tmy připomínající měsíční paprsky, rozbolavělý touhou a dychtivostí. Světlá královna.

„Jakou radost přináší věčnost, když nemůžeme nic změnit?“

„Drahá sestro,“ odpověděla jí Světlá královna,

„jestliže nebudu smět tvořit, chci raději zahynout.“

„Ale nám tu nebyla svěřena vláda. Nám byla naše země darována; kdo může říct, co se stane, když ji opustíme?“

„To už mě nezajímá.“

Temná královna přimhouřila oči. „V tom případě vám otevřu cestu, abyste se tam mohli odebrat.“

„To je příliš špatné.“ Světlá královna zdvihla hlavu, na tvářích jí zmrzly křišťálové slzy. „To nemůžeme.“

Tvář Temné královny se roztáhla jejím obvyklým zlým úsměvem. „Jestliže jsem příliš špatná pro nebe, jsem rozhodně dost špatná i na to, abych si to troufla udělat.“

Scéna se rozpadla v roztříštěných paprscích světla, které se znovu složilo nad lesklou růžovou vodní plochou. Temná i Světlá královna stály vedle sebe, každá z nich měla zdviženou vnější ruku a druhou svíraly u těla. Za nimi čekalo celé shromáždění víl, všechny nehybně stály, ale z některých vyzařovala větší důvěra než z jiných. Zalapala jsem po dechu, když jsem poznala Retha, staršího a mladšího zároveň.

„Tohle nemůžeš udělat,“ ozval se hlas připomínající vodopád a já jsem uviděla, jak se z vody zdvíhá Cresseda, daleko pevnější a tělesnější, než kdy bývala na Zemi. „Zničíte samy sebe.“

„My nic nezničíme,“ namítla Temná královna a každá víla v okolí se téměř nepostřehnutelně nachýlila za jejím přitažlivým hlasem. „My budeme tvořit. My budeme něco víc.“

„V tom případě odejděte a skoncujte to.“ Cressedin hlas proudil dolů na ně jako vlna odsudků. „Ale my se na tom nijak podílet nebudeme.“

V té chvíli jsem uviděla, že se voda hemží životem, dušemi, a má perspektiva se posunula, abych to viděla všechno ? byl to oceán, domov všech vodních duchů. Za vílami byl prales, kde měly všechny stromy listy z plamenů. Stromy pokyvovaly na souhlas, odkláněly se od Temné královny. Dokonce i samotná půda se posunula zpět a vytvořila kolem víl kráter.

„Všichni jsme promluvili,“ ozvaly se unisono hlasy, které zněly jako rachocení kamenů, šustění listů, praskání plamenů, zurčení vody. „Přijímáme to, co nám bylo dáno, a vás odmítáme.“

Temná královna zdvihla vzdorovitě bradu, fialové rty jí zkřivil úsměv. „Nepromluvili všichni.“

Zvedl se vánek a část duší ve mně ho poznala. Sylfa ve své skutečné podobě beztvarého vzduchu. Točila se stále rychleji, její víření přešlo ve vytí, které všechno obklopilo. „My chceme létat,“ ozvala se hlasem, který pro sílu větru téměř nebylo slyšet. „My chceme být volné. My chceme vidět nová místa, okoušet nové věci, létat nespoutaně a bez hranic.“

Cresseda cosi vykřikla, ale zvuk jejího hlasu pohltil vítr, který nyní nabyl síly uragánu a kráter zaplněný vílami byl přímo v jeho středu. Fascinovaně a zděšeně jsem přihlížela, jak byly žhoucí duše stromů, oheň, voda a země vytrženy ze svého místa a uchváceny vyjícím větrem, dokud víly neobklopila vířící smršť, světla.

„Budeme znovu zrozeny,“ oznámila Světlá královna, hlas měla uctivý.

„Poskytneme zrození,“ ohlásila Temná královna a obě zdvihly paže s dlaněmi obrácenými nahoru a víly kolem nich udělaly totéž. Světla jejich duší vířila rychleji a rychleji, až se z nich stala pevná stěna, a pak se v zemi s prudkými záchvěvy nezvučně prolomila strašlivá trhlina a mně připadalo, jako by mi byl vysáván vzduch přímo z plic. Bylo to tak nesprávné a tak nepřirozené, že se mi chtělo křičet, ale nedokázala jsem dělat nic, jen přihlížet.

Tvář Světlé královny zesinala. „Co jsme to udělaly?“ zeptala se.

„To, co jsme musely.“

„Tohle nemůžeme dělat.“

Oči Temné královny vzplanuly hněvem. „Já to dělám kvůli tobě. A existuje jediný způsob, jak mě zadržet. Přetneš naše pouto? Vyslovíš mé skutečné jméno a zradíš mě, druhou polovinu vlastního srdce?“

„To nikdy neudělám,“ zašeptala Světlá královna. Temná královna ji vzala za ruku a víly se všechny najednou rozběhly vpřed, prolomily zeď světla a zmizely.

Myslela jsem si, že je po všem. Že tohle je konec, ale světla nezhasínala, duše paranormálů nebyly vysvobozeny ze sylfina větru. Víly po sobě zanechaly zející ránu, obrovskou černou prázdnotu, do níž byla vtahována světla; a teď jsem přes vytí uragánu slyšela hlasy všech těch ostatních bytostí, které všechny najednou křičely v hrůze a agónii, protože byly odvlékány pryč ? voda, země, všechno, co tvořilo tento svět. Když bylo nasáto poslední světlo, světlo samotného větru, a zmizelo, temnota se propadla dovnitř a zanechala krajinu tak prázdnou a bez jakékoliv jiskérky a nesprávnou, až se mi chtělo plakat, chtělo se mi umřít, už jsem tady nemohla být, musela jsem ?

„Probuď se, dítě.“

Otevřela jsem oči a posadila se; srdce mi prudce bušilo. „Kde to jsme?“ Nemohla jsem zarazit prudký tlukot vlastního srdce, tělo jsem měla dosud sevřené panikou. Rozhlédla jsem se kolem sebe. Reth stál vedle mě; už jsme nebyli v černočerné tmě. Teď jsme byli v jeskyni, v níž se zářivé světlo odráželo a lámalo v tisících stalagmitů a stalaktitů, které vypadaly, jako by byly ze světle růžového cukru. Celá ta věc vypadala nemožně křehce, až jsem měla dojem, že by pouhý výkřik způsobil, že by se krápníky kolem nás začaly tříštit, ale tím to bylo jen ještě krásnější.

Pohlédla jsem vpravo a tam jsem uviděla Světlou královnu, přesně takovou, jakou jsem ji viděla ve snu. Jenom… něčeho měla méně. Nemohla jsem tak docela přijít na to čeho, protože byla naprosto stejně krásná a dokonalá, ale měla jsem pocit, jako by byla menší, nebo tenčí ? nějakým nepopsatelným způsobem zmenšená. Linie jejího těla nebyly rozplizlé, aby se mohly podílet na všem kolem ní, ale svíraly ji, obsahovaly její duši, ohraničovaly ji.

„Ta sylfa,“ ozvala jsem se, protože jsem začínala chápat. „Ta pobrala všechny ty duše a vy dvě jste pak použily jejich síly a otevřely jste bránu do našeho světa. Jenomže jste ji nezavřely a všichni ostatní jí byli také vtaženi.“ Přesně tak, jak to vysvětlovaly Donna a Kari; teď jsem to viděla na vlastní oči. Nevěřícně jsem zavrtěla hlavou, pak jsem se zeptala: „Kam jste mě to vzali?“

„Nepohnuli jsme se z místa,“ odpověděla Světlá královna.

„Tak odkud se tohle všechno vzalo?“

„Z tebe.“

„Když jsem to naposled ověřovala, rozhodně mi nestačily síly na to, abych dokázala vytvořit tyhle lesklé růžové skalní formace.“ A v katalogu kouzelných sil, které by mohla nějaká osoba mít, byla

právě tahle navíc téměř bez užitku. I když by to byl dobrý trik na nějaký večírek.

„To byla ona velká tragédie, ono velké selhání našich velkolepých plánů. Protože na rozdíl od lidí, kteří tvoří každou svou myšlenkou, každým snem, přímo svými těly, byly jsme my i tady samy o sobě bezmocné a nedokázaly jsme vytvořit ani nějakou novou myšlenku. Domnívaly jsme se, že tím, že přijdeme do vašeho světa, nám bude poskytnut dar tvořit, ale ten nám nikdy souzen nebyl.“

„Vás mrzí, že jste vy?“

Usmála se. „To jistě. Ale našly jsme cesty, jak to obejít, a ty jsi toho důkazem. Není tvořením vzít to, co udělají lidé, a zformovat to podle toho, jak chceme my, ale maximálně se to tomu blíží. A moje sestra mě raději navždy opustí, než by se vzdala moci, již jí dodávají lidské sny.“

Zamračila jsem se. „Moment, takže tohle všechno ? všechno to ve Vílích říších, to všechno děláte ze snů? Jakýchkoliv snů, nebo snů lidí, které ukradnete?“

„Ty jsou nejsilnější, protože ti lidé už žijí v zemi snů, ale můžeme čerpat i z vaší říše. Myšlenky, naděje, touhy, sny. Tam si bereme materiál, který nám poskytujete, přetváříme ho v imitaci a opakování reality.“

Takže víly použily lidské sny, aby si vytvořily Vílí říše a všechno to v nich. Možná právě proto dlouhý pobyt tady člověka mění, jako změnil Jacka, změní ho tak, že už je méně schopný žít v lidském světě.

Pomyšlení na Jacka ve Vílích říších mě přimělo pomyslet na všechny ty lidi, které jsem tady předtím viděla a kteří, když budou spojeni s odhodláním Temné královny vrátit se tam, odkud víly přišly, a neztratit přitom schopnost tvořit…

„Ona chce otevřít bránu a vzít si ty lidi zpátky s sebou, je to tak?“ zeptala jsem se.

Světlá královna vážně přikývla. „Dokonce i tento výsměch tvoření je víc, než jsme měly tam. Ona by pak měla všechno ? věčnost a schopnost ji přetvářet. Mé blahé víly odmítají znovu přivést nějaké bytosti proti jejich vůli někam, kam nepatří. Proto ta velká propast, která se mezi námi rozevřela. Ona nás raději všechny uvězní tady, než by se vrátila do našeho domova bez lidských snů, z nichž by mohla čerpat.“

Takže všichni ti ubozí pitomečci, které jsem viděla, nebyli ničím víc než jakýmsi vyživovacím materiálem, který Temná královna potřebovala, aby mohla „tvořit“.

„Proč jste se nevrátili? Myslím jako poté, co jste sem přišli. A proč je zbytek paranormálů na Zemi a ne v téhle říši s vámi?“

„Při průchodu bránou jsme se rozptýlili. Neměli jsme už energii všech těch duší pohromadě, ani schopnost ji soustředit, a tak už jsme nedokázali znovu otevřít bránu. Příchod na Zemi změnil naše tvary ? dal těla věcem, které byly pouhými duchy, uvěznil je a posunul a změnil mnoho z nich k nepoznání. Někteří se adaptovali líp, jiní hůř. Pro nás víly byly naše vazby na věčnost zkráceny, ztenčeny, až jsme se začaly bát, že se přetrhnou úplně. Trvalo nám mnoho generací, než jsme vytvořily tento meziprostor, kde jsme mohly postavit nárazník mezi sebe a čas, žít mimo něj. Ochránily bychom tady i naše duchovní bratrance. Ale protože kvůli naší pošetilosti byli strženi bránou s námi, nikdy nám neodpustili.“

„Takže takhle ?“ Zarazila jsem se, protože jsem se nechtěla zmiňovat o svém otci Melinthrosovi. „Takhle můžou víly udělat Prázdné? Donutíte je žít na Zemi dostatečně dlouho, čímž se zničí to, co z nich dělá víly?“

„Ano,“ přisvědčila smutně. „Já jsem se do říší smrtelníků nikdy nevrátila. Ti, kdo je navštěvují často, to dělají za cenu velkých osobních obětí.“ Pohlédla

jsem na Retha, který dosud stál vedle mě, stál vedle mě po celou tu dobu, mlčel a přihlížel. Reth, který se už nikdy nemusel vracet zpátky na Zem i poté, co jsem ho vysvobodila z MAZP. Reth, který přímo před očima pohasínal, protože na sebe vzal útok půlnoční víly místo mě. Světlá královna sledovala můj pohled. „Můj zlatý syn obětoval mnoho pro svou lásku k tobě a pro svou oddanost mně. Je možné, že nakonec obětuje všechno.“

No, píp. Bylo mnohem jednodušší ho nenávidět.

„Vím, že v sobě máš hlubiny hněvu a trpkosti vůči vílám, dítě, ale prosím, pochop naše zoufalství. A prosím vezmi na vědomí mou hlubokou úctu vůči lidem a lidskému životu. Taková krásná, křehká stvoření, tak prchavá a snadno zničitelná, a přesto mocnější než cokoliv, v co mohou víly kdy doufat. Nedokážeme tvořit, ale žijeme věčně a neměníme se. Vy se měníte s každým dechem, umíráte ještě za života, ale vaše pouto k věčnosti a nesmrtelnosti se rodí s každou novou generací znovu.“

Ze všech sil jsem se snažila vyhnout Rethovým očím, nechtěla jsem na něj myslet takhle, jako na někoho, kdo se ušlechtile obětoval, aby mi mohl být nablízku a chránit mě. Nechtěla jsem se smířit s tím, že mě skutečně miluje tak, jak vždycky tvrdil. Moje hlava byla už beztak nejroztodivnější kombinací zamlžení a hukotu z toho, že jsem v blízkosti Světlé královny.

Vzdychla jsem, protože jsem věděla, co musím udělat, a z duše se mi protivilo, že to je právě to, k čemu se mě ty intrikánské víly snažily po celou dobu přimět. Ale takhle to alespoň bylo moje rozhodnutí, přesně jak to říkali Arianna a Lease. A já jsem to stejně nedělala kvůli těm idiotským vílám. Já jsem to dělala pro ty ostatní, pro ty, kteří v tomhle všem neměli na vybranou, po ty, kteří se především nikdy neprosili o to, aby přišli sem. Chápala jsem to.

A ke svému překvapení jsem zjistila, že jakmile jsem učinila to rozhodnutí, skutečné učinila, chtěla jsem ho i realizovat. Musela jsem ho realizovat. Nenechám tyhle paranormální duše osudu, který je čeká tady, ať už by byl jakýkoliv, neopustím je tak, jak jsem byla opuštěná já. Natáhla jsem prsty a snažila jsem se zklidnit své divoce bušící srdce. Teď už nebylo návratu.

„Dobře,“ oznámila jsem. „Udělám to.“

NEMŮŽEŠ MĚ ZMĚNIT

Napřímila jsem se a zadívala se jí do očí, zářivě hnědých jako život sám, ale současně

obsahujících všechny ostatní barvy. „Pokusím se otevřít vám tu bránu, ale mám několik podmínek.“

Usmála se. „My víly máme rády dobré podmínky.“

Zdvihla jsem oči v sloup. To jsem mohla vědět předem. „Za prvé se nechci při otevírání té brány zabít. Pokud to nebudu schopná udělat, prostě to neudělám a nebudu už vysávat další nevinné paranormály, abych získala víc energie. To, co už mám, je všechno, co ode mě dostanete. Za druhé s sebou musíte bezpodmínečně vzít všechny víly ? až do té úplně poslední, včetně Temné královny a jejích přisluhovačů. Nechci, aby kterákoliv z vás zůstala tady

a dál se pletla do mého světa. Za třetí musíme zachránit všechny ty lidi, které Temná královna unesla, a najít způsob, jak by se mohli vrátit ke svému původnímu životu. Žádný z nich neprojde bránou s vámi. A za čtvrté zrušíš tu pitomou kletbu, kterou Temná královna uvalila na mého přítele.“

„Ty první tři podmínky přijímám; žádný nevinný paranormál už neutrpí jakoukoliv újmu, zajistím, aby všechny víly opustily tyto říše navždy, a nevezmeme s sebou žádné lidi. Ale té čtvrté podmínce bohužel nerozumím.“

Přimhouřila jsem oči a snažila se nedat se ukolébat ke klidu, jenž vyzařoval z toho jejího pitomého hlasu připomínajícího měsíční světlo. „Tvoje zlá sestra si vzala mého přítele, Lease, Cressedina syna. Já jsem ho přivedla zpátky, ale ona na něj vložila kletbu nebo něco takového, protože kdykoliv spolu jsme v jedné místnosti, on okamžitě usne.“

Zvolna zamrkala. „To že udělala moje sestra?“

„Ano, a já nemůžu přijít na to, jak tu kletbu zlomit. Přivolaly jsme jednu neblahou vílu, ale ona nám řekla, že to nedovede.“

„Pořád to nemůžu pochopit. Arogance mé sestry by jí nedovolila vůbec uvažovat o možnosti, že by sis mohla toho hocha odvést, když už byl jednou v jejích rukou. Ona vždycky podceňovala smrtelníky. Proč by cítila potřebu ho očarovat, je nad mé chápání. Co si o tom myslíš?“

Obrátila se k Rethovi, který se vyhnul jejímu pohledu a zarytě upíral zrak do jiskřivé růžové dálky.

„Ty jsi královna. Proč se ptáš mě?“

„Protože si cením tvého úsudku.“

„Promiň,“ zasáhla jsem, protože ona zjevně nebyla zvyklá na Rethův rafinovaný způsob mluvy oklikami.

„Uvědomuješ si, doufám, že neodpověděl na tvou otázku?“

Reth na mě nevraživě pohlédl, pak se zadíval zpátky na Světlou královnu. „Nemůžu říct, co si myslím.“

Světlá královna přimhouřila oči nelibostí. „Nemůžeš to říct, nebo to nechceš říct?“

„V tom je jen nepatrný rozdíl.“

„Můj zlatý synu, říše smrtelníků tě změnily. To snad budeš podvádět i mě?“

Zlostně jsem vydechla. „To Retha nijak moc dobře neznáte, pokud si myslíte, že je někdy upřímný v čemkoliv,“ poznamenala jsem.

Jeho plné rty se zkroutily v úsměvu. „Nechci to říct.“

„Nařizuji ti to.“

Jeho úsměv se rozvinul v plné kráse, plný a vychytralý. „Jenže dokonce ani ty teď neznáš mé jméno.“

Šokovaně vytřeštila své obrovské kočičí oči. „Copak neumíš být loajální?“

„Umím. Jsem loajální vůči sobě a jsem loajální vůči tomu, co by se mělo stát z Evelyn. Všechno, co dělám, slouží tomuto cíli, zajištění věčnosti, kterou bychom měli sdílet spolu. Můžeš mi věřit, že udělám všechno pro to, abych jí pomohl tu bránu otevřít, a dopravím nás domů. Ale jak se tam dostanu, závisí zplna a jedině na mně, a já už mám dost poslouchání jakýchkoliv příkazů od tebe. Žádný z pokynů, které jsi mi od začátku dávala, k ničemu nevedl ani nás neposunul vpřed tam, kde jsme teď. Evelyn by měla být plná, měla by být stejná, jako jsme teď my. Tvoje přílišná opatrnost a pak odmítnutí dovolit mi jednat všechno zdržely, přinutily mě zůstávat na Zemi, zatímco ty jsi dlela tady, odpoutaná a neposkvrněná říší smrtelníků. Dělám to, co považuji za vhodné. Naštěstí pro tebe se moje touhy shodují s tvými.“

Nikdy jsem nedovedla tak úplně přesně definovat, co znamená obrat „jako by do někoho udeřil hrom“, ale byla jsem si zcela jistá, že tohle bylo jediné úsloví,

jímž se dal popsat výraz ve tváři Světlé královny.

„Tak pokud je to všechno, vezmu Evelyn zpátky, aby ti z nás, jichž se to skutečně týká, mohli dokončit přípravy.“

Čekala jsem, že ho srazí k zemi nějakým šíleným bleskem, který by jí vyšlehl z prstu, jako to ve filmech vždycky dělaly všechny ty všemocné bytosti, ale k mému překvapení se jí tvář roztáhla v něžném úsměvu. „Překvapuješ mě. Je pozoruhodné vidět tolik změn u jednoho z mých vlastních lidí.“

Reth se zamračil, jako kdyby řekla něco neuvěřitelně urážlivého. „Evelyn, je čas jít.“ Vztáhl ke mně ruku, ale já jsem o krok ucouvla a založila jsem si ruce na prsou.

„Královně možná tvoje pozoruhodná proměna nevadí, ale neodpověděl jsi na její otázky a já jsem nedostala to, kvůli čemu jsem sem přišla. Neudělám nic ? nic ?, dokud jeden z vás nepřijde na to, jak dát do pořádku Lease.“

Světlá královna se na Retha pobaveně usmála.

„Takže je čas jednat, jak uznáš za vhodné?“

Přešel ke mně a snažil se mě chytit za ruku, ale já uhnula. Stál přímo přede mnou, zlaté oči mu hořely.

„Tady odtud pro něj teď nemůžeme dost dobře udělat nic, nemyslíš?“

„Moment, takže ty to umíš dát do pořádku? Ty jsi to uměl dát do pořádku celou tu dobu?“ Hlas jsem měla stále pronikavější a silnější, odrážel se od růžových skalních formací s jemným zvonivým cinkotem. „Co je

?“

Popadl mě za ruku a kolem nás začala pableskovat krajina, před očima se mi všechno míhalo, až se mi zvedl žaludek, a najednou jsme se ocitli zpátky na místě, v němž jsem poznala jeho pokoj: sem mě dopravil už předtím. Připadalo mi, jako by od té doby uplynula celá věčnost; bylo to v dobách, kdy jsem ještě

byla v MAZP a on se mě snažil zvolna naplnit větší částí své vlastní duše. Zavřela jsem oči a opřela jsem se o přepychové lehátko potažené rudým sametem. I když se mi svým způsobem chtělo pozvracet mu celý pokoj, protože on si to vlastně zasloužil.

„V pořádku.“ Otevřela jsem oči a s uspokojením jsem konstatovala, že se místnost přestala naklánět k jedné straně. Reth odpočíval na gauči, paže měl popuzeně zkřížené na prsou, obličej zarudlý. Nikdy jsem ho takhle neviděla. „Co máš za problém? Ty jsi mohl Lease dát do pořádku po celou tu dobu?“

„Ne, nemohl.“

„Ale ano, mohl! Co se změnilo od doby, kdy jsme ho zachránili, do této chvíle?“

„Ty jsi přišla k rozumu, to se změnilo. I když tvrdohlavost může být vlastnost, kterou někteří obdivují, mně se zdá ta tvá přemíra paličatosti docela nechutná. K tomu, abys dospěla ke správným závěrům, potřebuješ pevné vedení.“

„Víš, co přímo miluju? Zbožňuju, když se se mnou manipuluje! Jsem při tom tak šťastná, tak ochotná udělat cokoliv, do čeho mě chtějí vmanipulovat!“

Ústa se mu zkřivila, zmateně se zamračil.

„Tomu se říká sarkasmus, ty hloupý vílí tupče.“ Zdvihla jsem nejbližší předmět, načančaný polštář vyšitý zlatou nití ve složitých vířivých vzorech, a hodila jsem mu ho na hlavu. Vytřeštěně na mě zíral a já jsem s potěšením konstatovala, že se mi podařilo rozcuchat mu dokonalé zlaté vlasy. „A mám už plné zuby toho, aby se se mnou manipulovalo! Jack si taky pohrával s mým životem, abych se pokusila udělat některé věci, a vzpomínáš si, co se stalo? Já jsem je neudělala! Takže si nemysli, že mě k čemukoliv přinutíš. Nepovede se ti to. Já udělám jedině to, k čemu se rozhodnu já.“

Reth vstal, sálala z něj zuřivost, obešel gauč a 221

postavil se přímo přede mne: „Ano, ty se rozhodneš, co uděláš, ty hloupá malá holčičko. Je to tvoje rozhodnutí, vždycky bylo. Já jsem ti jedině poskytl informace, jimž bys nevěřila, kdyby ti je sdělovali jiní. Vždycky ses ovšem musela přesvědčit na vlastní oči, a tak jsem se postaral, abys viděla to, co bylo třeba vidět.“

„Jasně, ty tvé okliky v Temném dvoře, skvostné. Fajn. To nevadí. Ale proč jsi ještě nedal do pořádku Lease?“

„Protože když jsi šťastná, neděláš nic! Když jsi spokojená, zbytek světa a ti, kdo tě potřebují, se odsunou do pozadí. A já v každém případě vím, že je třeba začít něco dělat. Když nemůžeš mít to, co chceš, začneš být soustředěná. Znám tě dobře.“

„Ty o mně vůbec nic nevíš!“

„Vím o tobě víc, než kolik jsi toho o sobě pochopila ty! Uvidíš, až budeš celá. O tomhle to všechno je. Nemůžeš vidět, jaké to bude, až se změníš, až budeš celá.“

„Já se nechci změnit!“

Zaťal útlé ruce v pěst. „Ty se nechceš změnit? Máš vůbec představu, čím vším jsem kvůli tobě prošel? Proč si myslíš, že se pořád vracím do toho vašeho příšerného, špinavého, rozkládajícího se světa? Protože ty jsi mě změnila! Je mi nevolno při pomyšlení, jak jsem se posunul od toho, jaký jsem měl být!“

Zaklonila jsem se, vyděšená čirou zuřivostí v jeho tváři.

Zhluboka se nadechl, zavřel oči a uvolnil z obličejových svalů veškeré napětí, takže se vrátily do masky dokonalosti. „Ale to je nepodstatné. Až se vrátím tam, kde být mám, mé vazby na věčnost se obnoví a budou bez poskvrny. Já se obrodím a ty budeš napojená na věčnost také a budeme mít věčnost na ?“

„Haha, okamžitě zadrž, ty cvoku. Já s tebou 222

nepůjdu.“

Na tváři mu zahrál onen nesnesitelný úsměv, jaký mívají všechny víly a který sděluje, že ony vědí víc, než budu kdy vědět já, a že nemůžete dokonce ani začít fungovat na stejné úrovni jako ony, ale není snad krásné, jak si bláhově myslíte, že máte veškeré právo považovat se za racionální bytost? Bylo to blahosklonné poplácání po hlavě v podobě úsměvu.

„Evelyn,“ řekl a jeho zlatý hlas se mě snažil vtáhnout blíž. „Já tě miluji. Pochopíš to. Budeš chtít jít se mnou.“

„Ne.“ Zavrtěla jsem hlavou a snažila jsem se mluvit vyrovnaně. „Ty mě nemiluješ, Rethe. Ty miluješ tu svou představu o tom, jaká bych měla být. To, jaká jsem teď, tě neskutečně vytáčí.“

„Ale na tom nesejde, protože ty nejsou tou, kterou bys být měla. Ty za to nemůžeš a je to pouze dočasné.“

„Ne. Já jsem tím, čím bych být měla. Jsem tím, čím být chci. A nikdy bych nemohla být s nikým, ani bych nikdy nemohla milovat nikoho, kdo mě nemiluje a neakceptuje mě takovou, jaká jsem teď. Lease mě takhle rád má. Zná mě a miluje mě takovou, jaká jsem teď, a bude mě milovat pořád bez ohledu na to, jak se možná změním. Není to podmíněno tím, že se ze mě stane někdo jiný.“ Chvíli mi trvalo, než jsem na to přišla, a skoro jsem ho kvůli tomu ztratila, ale teď jsem to věděla. A věděla jsem že to, co je mezi mnou a Leasem, stojí za víc než všechno ostatní, co na tomto světě mám. Nebo bych možná mohla mít v nějakém jiném světě.

„Ale ty jsi změnila mě. Já jsem se změnil kvůli tobě. Cítil jsem, jak si razíš cestu do mého srdce a duše, jak to tam posouváš. Nemáš ponětí, jak nepříjemné je přizpůsobovat se novým pocitům a myšlenkám. Ale ty o tom samozřejmě nemáš tušení, protože jsi proměnlivá a dočasná. Nemůžeš pochopit, jaká bys

mohla být, jaká bys měla být. Tvá mysl si to dokonce ani nedokáže začít osvojovat. Až to pochopíš, budeš to vědět a rozhodneš se být se mnou. Vůbec se nebudeš rozmýšlet. Tak to bude, protože to tak být musí. Budeš tím, kým ve skutečnosti jsi.“

Přiložila jsem mu ruku k hrudi na místo, kde jsem viděla chvějící se, dosud pohasínající jas jeho duše, a ponechala jsem ji tam. I na jeho srdci se cosi změnilo. Dříve bušilo pomalu, tak nesmírně, nesmírně pomalu, teď mu však tlouklo prudce, jako srdce králíka, dokonce rychleji než moje. Odstrčila jsem se rukou o krok od něj. „Mýlíš se.“

„Já se nikdy nemýlím.“

„Vidíš, už se zase pleteš. Ty mě totiž teď vezmeš domů a dáš do pořádku mého přítele. Nebo ti snad mám vysát duši?“

Zvedl paži a ovinul ji kolem mé. „Ze zkušenosti vím, že do sebe odmítáš vpustit mou duši. Ale ano. Splním tu čtvrtou podmínku, abych tě přinutil dodržet tu smlouvu.“

Otevřel dveře a vyšli jsme na Stezky. Kroky měl nejisté. Myslela jsem si, že mu chůze po Vílích stezkách pomůže, ale připadalo mi, že se jeho stav horší. Temnota se mi zdála svíravější než obvykle, a tak jsem se snažila myslet na jiné věci. Na věci, na které jsem se těšila. Na Lease. Spícího Lease. Na to, jak Reth dá spícího Lease do pořádku, protože… jak to, že to Reth dovede? Aha, samozřejmě.

„Budeš mít příšerné problémy, až Cresseda zjistí, že za tou kletbou jsi byl ty. Byl jsi to ty, viď? Když ses po návratu s ním sklonil a dotkl se jeho hlavy ? nechce se mi věřit, že jsem si to nebyla schopná dát dohromady. Vždyť totéž jsi udělal tomu vlkodlakovi ve Středisku.“

Reth měl odvahu se zasmát, zvuk stříbrných zvonků pohltila prázdnota kolem nás. „Naštěstí pro mě jsi nikdy nevynikala v pozorovatelských schopnostech.“

„Ano? Tak sleduj.“ Nastrčila jsem svou nohu před jeho a zahákla jsem mu ji za kotník. Klopýtl a téměř upadl a já jsem se zlomyslně rozesmála. Jistě, bylo to dětinské, ale když se člověk snaží pomstít vílám, které nemůže zabít, záleží právě na těch maličkostech.

„Nechápu tě,“ ozval se Reth podrážděně a napřímil se.

„Jasně. Přesně tak. A nikdy mě ani chápat nebudeš. A jestli nedáš mého přítele do pořádku v okamžiku, kdy vkročíme do jeho domu, přinutím Cressedu, aby tě přimrazila k zemi, a pak na tebe přijdu s železnou trubkou. Dám krk na to, že jsi to pochopil.“

„Vážně, Evelyn.“

„Ne, vážně, Rethe. Ale proč to děláš? Nikdy bych ho nedostala zpátky bez tebe a ty pak jdeš a vložíš na něj kletbu.“ Snažila jsem se zůstat na něj naštvaná za to, že nám tohle udělal, ale faktem zůstávalo, že bez Rethovy pomoci by Lease pořád ještě byl ve spárech Temné královny. Mohla jsem mu zazlívat poslední dva dny agonie a stresu, ale vědomí, že náprava existuje ? směšně snadná náprava ?, ve mně vzbuzovalo takovou lehkost, až se mi chtělo smát.

„Navzdory tomu, co si možná myslíš, já nejsem krutý. Věděl jsem, že jeho smrt by tě zničila. A dokud by byl nezvěstný, ty bys byla absolutně nepoužitelná. A tak jsem ti pomohl dostat ho zpátky a pak jsem se postaral o to, abys měla motivaci dál realizovat to, co musíš udělat.“

Chvilku jsme kráčeli tiše, pak Reth vytvořil dveře a vystoupili jsme zpátky do zimního východu slunce ve Virginii, na půli cesty mezi rybníkem a domem.

„Víš docela jistě, že chceš, abych to kouzlo zrušil? Když tady s tebou nebyl, bylo tu docela poklidno,“ prohodil Reth tesklivě.

„To vím naprosto jistě.“ Zamířili jsme k domu. Věděla jsem, že bych na něj měla víc ječet, ale za

několik minut budu mít Lease sama pro sebe, bdělého. Skoro jsem k domu skákala. Úkosem jsem pohlédla na Retha, jehož rychlý, mělký dech se mu před ústy srážel v obláčky mlhy. „Ty sis nejspíš myslel, že ta kletba byla tvůj vůbec nejchytřejší tah, co?“

Svěsil koutky úst ve snaze se neusmát. „Byl to jeden z mých lepších okamžiků.“ Uviděla jsem před námi za stromy světla a na okamžik jsem si pomyslela, že vidím duše nějak podivně nově, než jsem pochopila, že světla jsou ve skutečnosti červená a modrá a blikají. Policejní majáky. Spousta, obrovská spousta policejních majáků.

TO SNAD NIKDY NEVIDĚLI NEVIDITELNÉHO KLUKA?

„Co se děje?“ Rozběhla jsem se k blikajícím

policejním majáčkům, ale Reth mi položil ruku

na paži, aby mě zadržel.

„Možná bude výjimečně tentokrát lepší nejdřív vyhodnotit situaci a teprve pak se tam vrhnout. Tenhle specifický typ lidí u sebe má zbraně, které mají lehce vyšší smrtící účinky než ta tvoje milovaná růžová příšernost.“

„Ale proč je tady policie? Něco se muselo stát!“

Reth vypadal podrážděně. „Kdy se vlastně ve tvém životě nic nestalo?“

Zamračila jsem se. „To je moje věc.“

Slyšela jsem někoho křičet; jen několik vteřin mi trvalo, než mi došlo, že to je Arianna, která se do kohosi pustila tirádou prošpikovanou sprostými nadávkami. Setřásla jsem Retha a rozběhla jsem se, nechala jsem pěšinku stranou a vzala to přímo. Vyběhla jsem na dlouhou příjezdovou cestu. Tam se tísnilo několik policejních vozů, které to místo kompletně zablokovaly. Byla tu i dodávka zásahové jednotky, což vylučovalo, že by se někomu stala nějaká nehoda. Ne že by to byla ta lepší varianta, ale…

I když možná ano.

Oběhla jsem auta, pak jsem se prudce zastavila. Jack seděl přede mnou na zemi, při straně aut, a ruce měl za zády.

„Co se děje?“

Vzhlédl ke mně, cherubínský obličej mu hyzdil úšklebek. „Pitomá pouta ? jsou z oceli, ve které je moc železa, což znamená, že se nikam nedostanu.“

„No dobrá, ale co se děje?“

„Prohledej mě. Ne, moment, to už udělali oni. Víš, beru zpátky všechno co jsem říkal o tom, že jsi má jediná kamarádka. Vůbec tě nemám rád. Sebevíc zábavy mi nevynahradí všechnu tu bolest a nepříjemnosti, které mi vnášíš do života.“

„Nápodobně,“ zamumlala jsem a prošla jsem kolem něj. Zatoužila jsem, abych měla Žaha, jenomže zase kdybych byla zrovna teď ozbrojená, nebylo by to ve prospěch věci. Bylo mi divné, proč Jacka nikdo nehlídá, ale na to jsem dostala rychlou odpověď, když jsem prošla za roh samostatně stojící garáže, odkud jsem viděla na zápraží. Arianna tam stála a pokračovala ve svých urážlivých výlevech a kolem ní bylo asi tucet uniformovaných mužů.

Ten pohled by mě neměl pobavit, jenže ona přiměla všechny, aby se mezi sebou začali rvát. Její upíří schopnosti přinutit lidi něco udělat byly zjevně v

plném nasazení, ale protože ona dokázala jedině pobídnout někoho směrem, jímž se stejně měl chuť vydat, mohla ovlivňovat pouze policisty, kterým byla sympatická. Ti se vášnivě dohadovali s ostatními a chtěli, aby nechali Ariannu s její tak tvůrčí zásobou přídomků na pokoji.

Ti, na něž to vliv nemělo, byli totálně zmateni postojem svých kolegů a ustupovali. Když jsem obhlédla, kolik střelných zbraní mají v pouzdrech ? nebo v některých případech dokonce už přímo v ruce

?, uvědomila jsem si, že se tahle situace může velmi, velmi rychle vymknout kontrole.

Stála jsem za skupinkou, nikdo si mě zatím nevšiml. Mávala jsem rukama, abych upoutala Arianninu pozornost. Upírka vykulila oči. Rychle a zuřivě zavrtěla hlavou, pak škubla bradou a naznačila mi tak, abych odešla.

Začala jsem couvat, ještě zmatenější než předtím. Obejdu dům a projdu dovnitř kuchyní; David a Raquel musejí vědět, co se děje. Bohužel pro nás pro všechny vyšel právě v tomto okamžiku ze dveří Lease, s žuchnutím, při němž jsem sebou trhla, se okamžitě zhroutil k zemi. A ? perfektní ? začal být dokonale průsvitný.

Policisté se přestali rvát, všechny oči se upřely na mého přítele, z nějž teď nebylo vidět v zásadě nic kromě trička a kalhot od flanelového pyžama.

„Dobře,“ ozvala jsem se a založila si ruce v bok. „Ne. Tohle je nepřijatelné. Mně je jedno, co se tady píp děje, ale okamžitě to vyřešíme nebo přísahám, že vás všechny předám Temné královně a nechám ji, aby se po zbytek věčnosti krmila vašimi sny.“

Všechny hlavy se obrátily mým směrem, z jejich tváří vyzařovaly šok a nevěřícnost.

„Cože, vy jste nikdy předtím neviděli kluka, který je udělaný z vody? Nuda. Zajděte si dolů k rybníku ? to

vám vážně pročistí mozek.“

Jeden z policistů stojící u vchodu ? muž středního věku s mohutným hrudníkem s vlasy pepř a sůl a hustým knírem ? zavrtěl hlavou, jako by se snažil pochopit situaci. „Jste Evelyn Greenová?“

„Svým způsobem. Většinou, tedy jako myslím po právní stránce. Tedy svým způsobem.“

Pokoušel se na mě podívat, ale oči mu neustále zabíhaly k Leaseovi. „Jste ? jsme tady kvůli ? Mohla byste prosím jít s námi?“

Obrátila jsem oči v sloup. „Ne, nemohla. Vy jste až na posledním místě v dlouhé řadě lidí, kteří si mě zrovna teď žádají. A kromě toho jsem se ničeho nedopustila.“

„Vlastně,“ ozval se bolestně vysoký a hubený policista s hlasem, který vibroval kdesi mezi basem a tenorem, ale ve skutečnosti zněl jako hlas psa, jemuž cosi uvízlo v hrdle, „jste stíhána pro terorismus.“ Omluvně pokrčil rameny. „Budeme nuceni odvést vás do sídla NBA, Národní bezpečnostní agentury.“

„Myslím, že jste použil nesprávnou zkratku,“ usadila jsem ho. V tomhle celém byla zřetelně patrná ruka Anne-Něco Něco. Nelze pochybovat o tom, že se jí nepodařilo prolomit bariéry, které tady blahé víly a všichni elementálové nastavěli po mém únosu lidmi z MAZP, a tak se teď pokouší poslat sem za sebe policisty, aby udělali špinavou práci místo ní.

Drtivá většina policistů nespustila oči z Lease, pohled k němu měli přímo přikovaný a jejich mozky se snažily zpracovat cosi, co prostě nemohli akceptovat jako něco reálného.

„Podívejte se, pánové, vím, že to myslíte dobře a že děláte svou práci, ale pro všechny bude lepší, když se teď společně vrátíte do vozů a odjedete. Dělejte, jako že se nikdy nic nestalo. Slibuju, že nevyhodím nic do povětří, a nejneameričtější věc, jaké jsem se kdy

dopustila, bylo, že jsem při olympiádě fandila jihokorejským rychlobruslařům. Celá tahle věc se natolik vymyká vaší jurisdikci, že to není už ani směšné.“ Představila jsem si, jak policisté nasazují pouta Rethovi a předčítají mu jeho práva, pak se pokoušejí zatknout Cressedu. „No, je to trochu humorné. Ale vážně. Co se vás všech týče, tak já jsem nezletilá holka, která má strašné zpoždění v přípravě plánů pro výbor pro výzdobu plesu. A taky chodí s neviditelným klukem.“

„Rozkazy jsou rozkazy,“ namítl muž s knírem stroze, pak loktem šťouchl do mužů kolem sebe a vytrhl je z jejich omámení způsobeného paranormály. „Zatýkáme vás.“ Sešel ze schodů.

Vzdychla jsem si. „Nechtějte, abych přivolala draka.“

Zasmál se a většina ostatních rovněž, ale několik se jich ohlédlo na Lease a krev jim zmizela z tváří.

„Koukejte, děvenko, já vás chápu. Myslím si, že to všechno je nějaká chyba, možná dokonce nějaký úřední omyl. To zjistíme na stanici.“

Arianna zanadávala a dupla nohou. „Tak to by stačilo!“ Přiložila si prsty ke rtům a vyrazila pronikavé hvízdnutí rvoucí uši. Zahalil nás závan větru a ze stromů se v celé své křivolaké nádheře vyplazil drak, posadil se na zem a pak se vztyčil na zadní nohy a zíral na nás všechny dole.

Domnívala jsem se, že se přiučím pár nových slov, ale policisté byli tentokrát příliš vyděšení i na to, aby začali nadávat. Vysoký kostnatý policista zdvihl obě ruce, pistole se mu v nich třásla tak, že ji téměř nedokázal udržet nahoře. Arianna mu položila ruku na paži a přinutila ho podívat se jí do očí.

„Položte to,“ nařídila tiše. Poslechl.

„Tak co s nimi teď uděláme?“ Podívala jsem se na Ariannu s žádostí o pomoc v očích.

„Nech mě to vyřídit, Evie,“ ozvala se Raquel, která s Davidem spěšně vycházela zpoza stromů.

„Pardon,“ řekla Arianna. „Myslela jsem, že bych se o to dokázala postarat sama.“

„S tím si nedělej starosti.“ David se na ni laskavě usmál.

„Žádám o vaši pozornost.“ Raquelin hlas byl dokonale zdeúřední. „Půjdete prosím se mnou a já zodpovím vaše otázky a dám vám nové pokyny.“ Myslela jsem si, že ji policisté nebudou poslouchat, ale řekla bych, že když někdo vidí draka, půjde pak ochotně za jakoukoliv osobou, která působí klidně a duchapřítomně. „Arianno, chceš mi asistovat?“

Upírka přikývla, zvolna sešla ze schodů a zamířila za Raquel k autům. Všichni policisté, kteří ani na chvilku nespustili oči z draka, který je dál pozoroval očima s napůl spuštěnými víčky, zamířili za nimi, klopýtali ze schodů a vráželi jeden do druhého v horlivé snaze dostat se co nejrychleji odtud.

Sedla jsem si na práh, vzala jsem Leaseovou hlavu do klína a doufala jsem, že po tom pádu nebude mít modřiny. „Rethe!“ vykřikla jsem. „Rethe!“ Kde zase ta pitomá víla je?

Po několika minutách za mnou přišel Jack, třel si zápěstí a s kyselým výrazem ve tváři se nonšalantně vyhnul drakovi na stráži. „Pokaždé zapomenu, jak malý smysl pro humor policisté mají. Což je fakt škoda, když uvážíme, jak skvostně by se mohli při své práci bavit.“

„Dala bych život za sirénu a majáčky. Nebo za auto a řidičák.“

Jack se posadil na schody a opřel se dozadu o lokty.

„Tohle bylo trošku víc vzrušení, než obvykle po ránu zažívám.“ Několikrát si přesedl a působil jako ztělesnění nahromaděné rozpačité nervozity. „Evie?“

„Jacku?“

„Co budeš dělat? Myslím jako s tímhle se vším.“

Vyhlédla jsem do zimní krajiny a roztržitě jsem si pohrávala s Leaseovými čirými vlasy. „Pokusím se to dát do pořádku, když budu moct. Otevřu bránu a odešlu všechny víly a paranormály zpátky tam, odkud přišli.“

Dlouho mlčel. Neptala jsem se ho, co si o tom myslí; věděla jsem, kolik bolesti v sobě skrývá, jak nesmírná zášť v něm vře za to, že mu víly ukradly život. Vždycky chtěl, abych je poslala do pekel, a já jsem jim místo toho dávala ? tedy v každém případě většině z nich ? přesně to, po čem prahly.

„Myslím,“ promluvil konečně, „že to tak bude nakonec v pořádku. Pryč je prostě pryč, je to tak?“

„Ano.“ Smutně jsem se na něho usmála. „Už žádné víly.“

„Ale tak mě napadá ? když tu nebudou víly, co se stane s těmi, kdo jsou na Vílích říších závislí, pokud jde o potravu? A co bude se všemi těmi novými lidmi, které neblahé víly unesly? Budou ještě vůbec někdy schopní postarat se o sebe sami, bez víl?“

Kousla jsem se do rtu a uvažovala jsem. Celá ta věc má spoustu logistických problémů. Já jsem si sice dělala spíš starosti s tím, jestli budu doopravdy schopná tu pitomou bránu otevřít, ale ostatní věci bylo rovněž nutné promyslet. Pokrčila jsem rameny. „Já toho kluka znám. Je to naprostý idiot, ale někdy je svým způsobem chytrý, a přišel na to, jak otevřít vílí dveře a používat Stezky. Což znamená, že může chodit sem a tam, kdykoliv bude chtít, a brát kohokoli s sebou tam a zase zpátky. Myslívala jsem si, že nestojí za nic, ale, já nevím, nějak v mých očích vyrostl. Myslím, že stačí na to, aby převzal odpovědnost za spoustu nevinných lidí, kteří budou potřebovat jeho pomoc.“

Jack ke mně vzhlédl s tím nejotevřenějším a nejupřímnějším pohledem, jaký jsem na jeho tváři kdy

viděla.

„Udělám to, Evie. Slibuju. Ty odpravíš víly pryč a já se postarám o všechny, jimž ublížily.“

Usmála jsem se na něj, chladná duše, která se ve mně zmítala, ustoupila stanou, zatlačená mým vlastním teplem. „Já vím, že ano.“

Drak zívnul s burácivým scvaknutím klů a zubů.

„Měl jsem jednoho z nich sníst,“ zabručel, snesl se na zem a zamračeně se zadíval směrem, kde policejní automobily právě natřikrát otáčely, aby se dostaly z příjezdové cesty, a všechna světla měly vypnutá.

„Čím dřív ta brána bude tím líp,“ ozval se Jack. Projednou jsme se dokonale a naprosto shodovali.

UPOCENÝ ZMATEK

Hele, můžeš mi sehnat Retha?“ zeptala jsem se draka. Ten na mě vrhnul pohled plný tak

jedovatého pohrdání, až jsem zpola čekala, že mu oheň vyšlehne z očí místo z tlamy. „Jen jsem žertovala! Jasně. Prostě žertovala.“

Drak mrskl ocasem, který rozřízl prostor přímo mně před obličejem, rozběhl se, několikrát poposkočil a pak se vzduchem svíjivě vznesl zpátky mezi stromy.

„Je nějaký mrzutý. Předtím jsem po něm chtěl, aby mi opekl nějaký ibišek, a on mě málem sežral.“ Jack se podrbal na hlavě, pak vstal. „Dobře, tak já půjdu dovnitř, tam je teplo.“

„Ale nikam pak už nechoď. Budu potřebovat veškerou pomoc, kterou můžu sehnat, abych to celé

zvládla.“

„To jsem přesně já! Pan Nápomocný. Kapitán Spolehlivý.“

„To zní jako značka plenek pro dospělé.“

„Na té přezdívce budu ještě muset trochu pracovat.

Lord Skvělý? Neuvěřitelný fešák?“

„Prosím, pro všechno na světě, zapadni už dovnitř.“ Zasmál se, pak vydusal po schodech do domu.

„Rethe,“ zavolala jsem. „Reeeeeeeethe! Rethe! Rethe, Rethe, Rethe! Jestli nepřijdeš do třiceti vteřin, půjdu si najít Davidovy golfové hole!“

„Tenhle tón a hlasitost ti vůbec nesluší, lásko moje.“

S leknutím jsem vyskočila, ale Reth stál pochopitelně za mnou a ztěžka se opíral o zábradlí schodů.

„Ty,“ vyhrkla jsem a zamračila se na něj. „Naprav to.

Hned.“

S přezíravým výrazem ve tváři se naklonil a přejel prsty Leaseovi po čele. Jediné šeptem vyřčené slovo a pak…

Nic.

„Ty lháři!“ vykřikla jsem a vstala jsem tak prudce, že se mi Lease skulil z klína a padal ze schodů. Když narazil do prvního, projela jím barva, zformovala se v jeho obvyklé krycí mimikry a on v panice otevřel oči.

„On spal, Evelyn,“ sešpulil Reth dotčeně rty, ale já jsem věděla, že se v duchu škodolibě usmívá.

„Leasi!“ Vrhla jsem se vpřed, vrazila jsem do něj a oba jsem se skutáleli z dalších dvou schodů a přistáli na hromadě na štěrku pod schody. „Ty jsi vzhůru!“

„Evie! Já… jejda, proč jsem samá modřina?“

„Mlč už,“ řekla jsem, uchopila jsem jeho hlavu a přitáhla si ji k sobě, abych ho mohla políbit. Mrzlo a my jsme dřepěli na zemi, ale mně to nevadilo, nemohlo mi to vadit, ne když jsem se mohla dotýkat svého Lease a on nespal a mohl se mě taky dotýkat.

Věděla jsem, že mi to chybělo, ale teprve teď jsem si uvědomila, jak prázdný a zoufalý to byl pocit, když jsem od něj byla takhle odloučená.

„Možná,“ řekl a zasypával mi krk polibky, „bychom mohli jít dovnitř?“

„Možná,“ souhlasila jsem, ale seděla jsem dál.

„Nebo možná,“ ozval se Reth, z hlasu mu přímo kapalo znechucení, „by mohla jít Evelyn se mnou a rozhodnout se, jak nejlépe splnit svou část úmluvy.“

Lease ze mě stáhl ruku a držel ji ve vzduchu, neviděla jsem, co s ní provádí, ale měla jsem celkem dobrou představu a nadšeně jsem to schválila.

„Vidíš, co myslím tou schopností se soustředit?“ obořil a se na mě Reth. „Vy dva jste směšní.“ Byl tak vzteklý, že nemohl popadnout dech. Prošel kolem nás ke stromům a pak se zhroutil na zem.

„Rethe?“ Posadila jsem se, dívala jsem se na něj a čekala, až vstane. Byl to trik. Určitě. Zase už mnou manipuloval, nebo…

Vstala jsem a rozběhla se k němu, otočila jsem ho, abych mu viděla do tváře. Oči měl zavřené, ústa stažená, na čele se mu perlil pot.

Pot. Víly se nepotí.

„Něco mu opravdu je!“ V hlase mi zněla panika. Všechno to, čeho jsem si všimla ? změna jeho duše, jeho srdečního rytmu, dokonce i způsobu, jakým chodil, ba i jiného hlasu ? Myslela jsem si, že žertuje, když mi řekl, že zatím neumírá.

Přiložila jsem mu ruku na srdce a úlevou jsem vydechla, když jsem ucítila, že tluče, strašlivě rychle, ale přesto pravidelně. „Rethe?“

Obrovské zlatavé oči se otevřely. „Nejspíš jsem si měl vybrat radši gauč.“

Smích, který mi stoupal do hrdla, v něm uvízl. „Ty nejsi v pořádku.“

„Ne, vždyť jsem ti to říkal, nejsem.“

„Co ti je?“

Nespustil oči z mých, ale i ty oči byly jiné. Předtím mi vždycky připadaly jako bezedná jezírka. Teď vypadaly mělké, kalné.

„Umírám, Evelyn.“

TAKOVÁ VELKÁ ÚMLUVA

„Ty umíráš?“ zaječela jsem.

Reth se posadil a oprášil si šaty. „O tom není

sporu.“ Lease mu podával ruku a chtěl mu pomoct vstát, ale Reth ruku ignoroval.

„Když se to tak vezme,“ podotkl Lease, „umírání je vlastně významná záležitost. Zvláště pro nesmrtelnou vílu.“

„Už jsem ti to říkal,“ vysvětloval mi Reth a díval se pouze na mě. „Tohle se spraví, až otevřeš bránu a my jí projdeme spolu. Má vazba na věčnost se obnoví a tohle bude všechno jenom hrůzná vzpomínka. Teď půjdeme.“ Snažil se vyzařovat klid, ale v jeho tváři se odráželo stejné chvění a neurčitost, jaké byly patrné na jeho duši.

Nevěřícně jsem se dívala, jak vykročil do lesa, jednou se zastavil a opřel se o strom, aby popadl dech, a pak šel bez ohlédnutí dál.

„No, pak že nejsem pod nátlakem. Nejenže všichni paranormálové na světě potřebují, abych otevřela bránu a oni se mohli vrátit domů, ale Reth brzy zemře, jestli ji neotevřu.“

Lease mi stiskl ruku, aby mě uklidnil, a oba jsme vykročili za mou rychle slábnoucí vílou. „Přijdeš na to, jak to udělat. Vím, že to dokážeš. Co to povídal o tom, že tou branou projdete spolu?“

Chtěla jsem se ušklíbnout, ale všechno mi to připadalo tak vážné a tíživé, že jsem v sobě nenašla energii k sarkasmu. „Myslí si, že se rozhodnu projít branou s ním.“ Což mi připomnělo, že jsme s Leasem ještě neabsolvovali onen rozhovor, který jsme potřebovali. Rozhovor, po němž jsem opravdu, opravdu toužila. Zastavila jsem se a zatáhla jsem ho za ruku, aby byl tváří ke mně. „Leasi, já ? Tvoje matka říkala, že s sebou vezmou všechny paranormály. A já vím, že tebe do té skupiny zahrnuje. Co budeš… Myslím jako, oni budou pryč. Všichni. Navždy. Každá nesmrtelná bytost na zemi.“ Předtím mi řekl, že bránou neprojde, ale musel o tom uvažovat. Potřeboval o tom uvažovat. Na několik krátkých vteřin jsem byla v pokušení vzít Retha za slovo s tou jeho nabídkou věčnosti, i kdybych tím jenom měla ušetřit Lease utrpení v podobě rozhodování mezi jeho dvěma světy.

Ale ne. Tohle je můj domov. Tohle je to, kým jsem, a na Leaseovi jsem nejvíc milovala právě to, že jsem nemusela přijít sama o sebe, abych mohla být s ním. Být s ním znamenalo, že jsem nalezla samu sebe. Nebudu se pokoušet stát se něčím naprosto novým.

„Ne všechny nesmrtelné bytosti. Myslím, že upíry brát nebudou,“ namítl Lease, ale vyhnul se mému

pohledu a šťoural botou do zmrzlé půdy.

„Ano, Leasi, ale ty budeš žít věčně ? to přece víš, ne? A jakmile oni odejdou, pro tebe to znamená být…“ hrdlo se mi stáhlo ve snaze udržet ta slova uvnitř.

„Sám. Bez nikoho.“

„Já vím,“ zašeptal.

Stiskla jsem mu ruce a zaklonila hlavu, až se mi podíval do očí. „Víš to? Myslím jako doopravdy víš? Promyslel sis to? Protože budeš muset ?“ Křečovitě jsem zamhouřila oči a bylo mi odporné to, co jsem říkala, byl mi odporný celý tento rozhovor, který jsme vedli vzápětí poté, co jsem ho získala zpět. „Budeš si muset vybrat. A ať si vybereš cokoliv, bude to navždy. Chci mít jistotu, že o tom přemýšlíš. Musíš se rozhodnout správně.“

„A co podle tebe je to správné rozhodnutí?“ Hlas měl tichý a zranitelný a už teď naplněný bolestí.

Otevřela jsem oči a pustila jsem jeho ruce; své jsem mu přitiskla k tvářím a orámovala jsem mu jimi obličej. Tolik, tolik se mi stýskalo po pohledu do jeho vodových očí. „Já ho za tebe vynést nemůžu.“

„Myslel jsem si, že takovéhle rozhodnutí nebudu muset dělat ještě dlouhá léta. Dokonce desetiletí.“ Ucouvnul, zastrčil si ruce do kapes a začal zlostně kopat do kamínků na pěšině. „Tohle všechno přichází tak rychle.“

„Já vím,“ přisvědčila jsem zoufale. „Ale ty víš, že tě miluju, ať už se rozhodneš jakkoliv. Vždycky tě budu milovat. A je pro mě důležité, aby sis vybral to, co je pro tebe nejlepší. Rozumíš?“ Začala jsem zuřivě mrkat ve snaze zadržet slzy, které se mi draly do očí. Věděla jsem ? já jsem věděla ?, že kdybych ho požádala, aby zůstal, zůstal by. Ale to nebylo něco, oč bych ho mohla požádat. Já se budu muset rozhodovat pro zbytek svého života. On musel učinit rozhodnutí, které bude platit po celou věčnost.

Sakra, to bolelo.

„Leasi?“ Vzhlédl a já jsem mu vytáhla jednu ruku z kapsy a vzala ji do své. „Ať to bude, jak chce, ať se stane cokoliv, dlužíš mi ještě dárek k Vánocům.“

Rozesmál se, objal mě a stáli jsme tam v objetí, příliš dlouho a příliš krátce zároveň. Nakonec jsem si povzdychla. „Měli bychom jít k rybníku!“

Došli jsme na konec stezky, na níž jsem strávila tolik času, že jsem ji měla před očima pokaždé, když jsem je zavřela. Arianna nežertovala, když mi popisovala scénu u rybníka. Každou čtvereční stopu vyplňovala nějaká bytost. Rybník teď už úplně roztál a hemžil se hlavami a těly a nejrůznějšími ploutvemi. Z vody se vynořilo nemožně obrovské zkroucené chapadlo pokryté přísavkami, chytilo ve vzduchu ptáka a stáhlo se zpátky pod hladinu.

„Páni drazí, to byl kraken? Jak hluboko je vlastně v tom rybníce?“

„Myslím, že tak hluboko, jak moje matka potřebuje.“ Popošli jsme blíž k jámě žhnoucí tak zářivou oranžovou, že mě z ní až bolely oči; když jsem nahlédla přes její okraj, viděla jsem, že je plná ohnivých mloků. Reth stál u jámy, dokonale rovná útlá ramena měl svěšená. Na druhé straně rybníka, při

okraji stromů, se truchlivě vznášela osamělá sylfa.

Vzpomněla jsem si na to, co jsem viděla v tom vílím snu, a napadlo mě, zda je tahle sylfa tím jediným, co zbylo po mohutném větru, který zradil zbytek paranormálů a zanesl je všechny sem. Není divu, že se mě tak zoufale snažila najít. Jackovi se díky tomu mohlo podařit ji přesvědčit, aby se zapojila. Nejspíš chtěla odčinit to, co způsobila.

Nebo prostě nechtěla vězet v této podobě. Teď, když jsem věděla, co většina z nich byla předtím, jsem si nedovedla představit, jak divné muselo být, když přešla ze stavu neznajícího jakékoliv hranice do

podoby uvězněné v novém, cizím těle, podléhajícím odlišným pravidlům.

Vylekaně jsem odskočila, když se kolem mě přehnala skupina vzteklých skřetů, kteří se mezi sebou rvali a kousali a tahali se navzájem za vlasy.

„Nemůžou být všichni tady.“ Zamžourala jsem na vzdálené hranice. Chtěla jsem na to přijít a udělat to co nejdříve. Byt se ke mně Reth choval sebeohavněji a dováděl mě k šílenství, byla jsem šokovaná tím, jak hluboce mě zasáhlo pomyšlení, že je zraněný. Vzal na sebe kouzlo půlnoční víly místo mě ? obětoval svůj nárazník vůči tomuto světu, aby především mohl být se mnou. Já jsem si rozhodně nepřála, aby zemřel kvůli mně. Já jsem si vůbec nepřála jeho smrt. A abych se tomu vyhnula, musela jsem otevřít bránu, a k tomu, abych otevřela bránu, jsem potřebovala, aby tu byli všichni paranormálové.

Raquel ke mně přešla z místa, kde předtím stála a bavila se s Davidem, Ariannou a Cressedou. Při pohledu na to, jak se Lease a já držíme za ruce, se rozzářila. „Ty jsi to dokázala, Evie! Jsem tak šťastná.“

Zazubila jsem se a položila si hlavu na Leaseovo rameno. „Samozřejmě. Jestli někdo v tomhle vztahu potřebuje spát jako Šípková Růženka, tak jsem to já. Kde je zbytek paranormálů?“

„Jak je vidět, všichni nechtějí odejít. Někteří už se od původního světa vzdálili natolik, že si nepamatují, čím byli předtím, nebo nestojí o to se tím zase stát. Většina trollích kolonií zůstává tady. Pár dalších typů se rozhodlo různě. Asi polovina selkií chce raději zůstat tady. Hrstka nymf. Většinou ti, kteří se mohou polidštit tím, že milují nějakého člověka.“

„Co to má znamenat?“ vyrazil ze sebe ostře Lease.

Raquel vypadala zaraženě. „Jednoduše to, že někteří zůstanou tady a jiní ne.“

„To, že odcházejí, přece ještě neznamená, že

nemilují lidi tady.“

Ostře jsem na něj pohlédla a říkala jsem si, zda se tento jeho výrok nevztahoval ještě k něčemu jinému než jen k jeho matce. Hovořil snad i o sobě? David naštěstí ušetřil Raquel nutnosti Leaseovi odpovídat a přiměl mě jim vylíčit, jak jsem zlomila tu kletbu. Rethův chytrý žertík je příliš nepobavil, ale neměli jsme čas se tím dál zabývat.

„Tak kdy už s tím začneme?“ Snažila jsem se, aby mi z hlasu zněla větší důvěra, než jakou jsem ve skutečnosti cítila. Kdyby mě požádali, abych tu bránu otevřela hned teď, neměla bych vůbec ponětí, jak to udělat, ale alespoň bych se tak či onak dozvěděla, zda to bude fungovat.

„Je tu určitý problém,“ informoval mě Reth. Tohle by lidé měli přestat říkat.

HELE, TAK VÁŽNĚ

Problém byl následující. Vlastně tedy problémy byly následující:

Problém číslo jedna: MAZP se podařilo udržet v provozu jedno ze svých zadržovacích zařízení navzdory pokusům blahých víl a elementálů osvobodit všechny, kdo tam byli. A navzdory tomu, že mě tlačil čas a chtěla jsem je dostat odtud co nejdřív a udržet Retha naživu, Cresseda a spol. nedopustí, aby byla otevřena jakákoliv brána, dokud každý paranormál, který sem byl proti své vůli vtažen, nebude mít možnost se rozhodnout, zda chce odejít nebo ne. Většina z nich už se rozhodla; ukazuje se, že se paranormálové shromažďují od chvíle, kdy se se mnou Cresseda poprvé setkala. Já jsem se opravdu, opravdu

nechtěla dát otrávit touto skutečností. Rozhodnutí bylo pořád ještě na mně.

Problémem číslo dvě bylo, jak přesvědčit neblahé víly, že i ony musí odejít spolu se všemi paranormály, ale ne s lidmi. Nikdo neměl představu, jak silně lpí na myšlence vzít s sebou lidi, aby mohly dál využívat jejich sny, ale víly byly většinou loajální ke svému dvoru.

Problém číslo tři, a ten souvisel s problémem číslo dvě, byl, jak dostat lidi, které neblahé víly unesly, zpátky na zem, zvláště pak těhotné ženy nosící další Prázdné. Obecná představa byla, že víly začínají propadat zoufalství, protože cítí, že jejich vazby na věčnost jsou dne ze dne slabší, a pokud bychom je připravili o jejich jedinou možnost dostat se v blízké budoucnosti domů, souhlasily by, že odejdou i bez lidí, i kdyby to tak původně neplánovaly.

A konečně problémem číslo čtyři bylo, že i kdyby se všechno zdařilo tím nejlepším možným způsobem, já jsem pořád ještě nevěděla, jestli dokážu bránu otevřít, a kdybych to dokázala, zda pak budu mít na této planetě ještě svého přítele nebo ne.

No, číslo čtyři nebylo na seznamu oficiálních problémů. Zatoužila jsem, abych si o tom mohla s někým promluvit, ale nechtěla jsem to probírat s Leasem a nemohla jsem dost dobře zavolat Carlee a plakat jí kvůli tomu do telefonu.

Téměř jako na zavolanou se mi v kapse rozezvonil mobil. Poodešla jsem několik kroků stranou od Lease, Arianny, Raquel a Davida, kteří přecházeli sem a tam a nabízeli nápady a strategie ohledně poslední bašty MAZP. Lease, jak se dalo čekat, smetl každý Raquelin návrh se špatně skrývaným posměchem.

„Carlee?“ ohlásila jsem se, když jsem uviděla na displeji její jméno. „Moc mě to mrzí, ale vůbec jsem se nedostala k tomu, abych ti zavolala.“

„Evie?“ To nebyl Carleein hlas. Zamračila jsem se.

„Tady je Carleeina matka. Neviděla jsi se s ní?“

„Ne, naposledy někdy před Vánoci. Proč? Co se děje?“

Hlas jí zněl hystericky. „Od včerejška je nezvěstná. Nemůžeme ji nikde najít ? nechala si doma mobil a všechny své věci. Našla jsem textovku pro tebe a Carlee se v ní zmiňuje o nějakém novém chlapci. Víš o něm něco? Máme takový strach. Tohle jí není podobné.“

„Páni drazí,“ vydechla jsem v šoku. „Ona by z domova neutekla!“

„Já vím.“ Hlas Carleeiny matky se zlomil.

Zavrtěla jsem hlavou, zmatená a vyděšená, mozek mi bleskově probíral všechny možnosti, Carlee byla naprosto spokojená. Vycházela se svou matkou líp než většina ostatních dospívajících, které jsem znala. Ve škole měla dobrý prospěch a přijali ji do tanečních. Nedávalo to žádný smysl. „Pamatuju se na tu textovku, ale nikdy jsme to nestihly probrat. Nemám ponětí, co to bylo za kluka.“

Carleeina matka začala něco povídat a já jsem v té chvíli vzhlédla a uviděla Ariannu. Myslí mi problesklo, co se stalo jí ? jak ji její tehdejší přítel změnil ? a panikou jsem téměř ani nemohla dýchat. Ale ne. Tady ne. Upíři tady byli maximálně disciplinovaní, opatrní a odmítali škodit lidem nebo měnit lidi v upíry. Carlee nemohla být upírka.

Zrovna když jsem chtěla vydechnout úlevou, uviděla jsem, jak se Reth baví s jakousi deformovanou hroudou pohyblivých kamenů. Krásný Reth. Okouzlující Reth. Reth, vílí krasavec, do něhož by se zakoukala každá dívka. A víla by se mohla vydávat za nějakého trochu staršího muže, jak Carlee popisovala nového muže svého srdce.

„Ale ne,“ špitla jsem a žaludek mi naplnil odpor.

Věděla jsem, kde je Carlee.

„Prosím, pokud se něco doslechneš nebo tě cokoliv napadne, dáš nám okamžitě vědět?“

„Já ? Samozřejmě. Tolik mě to mrzí.“ Otupěle jsem zavěsila. Carlee. Moje vzácná, krásná, vtipná a naprosto a dokonale normální kamarádka. Mohla jsem se mýlit. Zoufale jsem chtěla, abych se mýlila, ale hluboko v nitru jsem věděla, že se nepletu. Doklopýtala jsem zpátky ke skupince a Lease mě objal paží, pak uviděl mou tvář.

„Co se děje?“ zeptal se. „Co se stalo?“

„Carlee je nezvěstná. Myslím, že ji unesly víly.“

„Jsi si jistá?“ zeptala se Raquel.

„Dost jistá. Ona není taková ta puberťačka, co by utíkala z domova. Je to všechno moje vina.“

Lease mi stisknul rameno. „Jak by to asi mohla být tvoje vina?“

„Upozornila jsem je na tohle místo. Nikdy by tomuhle městu nevěnovaly pozornost, kdyby nebylo mě. Nikdy by nevěděly o Carlee, ani by ji neunesly. Ona si nezaslouží, aby uvázla uprostřed všeho tohohle.“

„A kdo si to zaslouží?“ zeptala se tiše Arianna. „Ty za to nemůžeš. Všichni jsme tak či onak ztratili nevinnost kvůli paranormálním součástem našeho světa.“

Mýlila se. Mohla jsem tomu zamezit už dávno. A byla jsem už unavená tím, jak musím zachraňovat lidi, které jsem milovala, před nebezpečím, jež jsem do jejich života vnesla já. Napřímila jsem se a pohlédla na Davida. „Ty a Raquel byste měli vést útok proti tomu zařízení MAZP. Kde to je? Na Islandu? Na Sibiři?“

„V Illinois,“ odpověděla Raquel. „Ve městě Normal ve státě Illinois dvě hodiny jízdy od Chicaga.“

Zlostně jsem vydechla. „Takže MAZP konečně začíná mít smysl pro humor. Arianno, můžeš jim pomoct se záležitostmi kolem počítačů?“

Přikývla.

David držel v ruce telefon; už hodinu zuřivě rozesílal textovky. „Mám ještě nějaké další kontaktní osoby, které se taky zapojí. Dezertéři z MAZP ? teď, když v agentuře dočista zešíleli, vyřazují lidé z provozu stopovače a houfně odcházejí; bez víl, které Raquel vysvobodila, se všechno zavírá. Budeme mít veškerou pomoc lidí, vlkodlaků a upírů, kterou budeme potřebovat.“

„Úžasné… A předpokládám, že budete mít také veškerou pomoc nadpřirozených sil, kterou budete potřebovat?“

„Cestovat po zemi může jen několik typů, ale ano, budeme. Nebude to snadné, ale myslím, že tuhle poslední baštu dokážeme zdolat.“

Přikývla jsem. „To je dobře. Protože já půjdu do Vílích říší a nevrátím se, dokud s sebou nepřivedu Carlee a všechny ostatní lidi.“ Reth vzhlédl a upřel na mě pohled, pak přikývl. Pod očima měl tmavé kruhy, ale připadal mi trochu energičtější než předtím, když se zhroutil.

„Evie, to je příliš nebezpečné,“ protestovala Raquel.

„Tohle si musí vzít na starost Světlý dvůr.“

„Nevěřím, že si to vezmou na starost. Nepohlížejí na lidi jako na svéprávné jedince. My jsme pro ně jako ovce. V žádném případě jim nesvěřím do rukou Carleein život.“

„Půjdu s tebou,“ oznámil Lease.

David zavrtěl hlavou. „Nic takového neuděláte.“

„Já vím, že chceš, abychom zůstali v bezpečí.“ Usmála jsem se. „Ale zcela na rovinu, jsme v tom oba zaangažovaní víc, než můžeš kdy být ty nebo Raquel. Všechny ty řeči na téma ‚tohle je záležitost dospělých a není to váš problém‘, které jsi vedl, když tady řádila Vivian, už neplatí. Neplatily ani tenkrát, i kdybych si to sebevíc přála. Tohle se musí napravit a já budu ta, kdo

to dá to pořádku. Jsem s tím srozuměná.“

Arianna přikývla. „Jenže jak? Co chceš udělat?“

„Mám nějaké nápady. Ale nejdřív musím dostat něco do žaludku, nebo slabostí omdlím. Takže se pojďme najíst a pak půjdeme zachránit svět.“

David si vzdychl, ve tváři měl zamyšlený výraz.

„Co se děje, tati?“ zeptal se Lease.

„Snažím se přijít na to, jestli existuje nějaký způsob, jak bych mohl vás dva zamknout ve vašem pokoji. Myslím, že prosté domácí vězení na to nepostačí.“

Raquel se zasmála. „Hodně štěstí, až se budeš snažit přinutit Evie udělat něco jiného, než k čemu se rozhodla ona sama. Je přímo ztělesnění paličaté, svéhlavé dospívající dívky.“

„A ty mě za to máš ráda.“

„To ano.“ Objala mě a spontánnost toho gesta mě překvapila. Dokonce i Lease se na ni začal dívat s poněkud měkčím výrazem.

Po návratu do domu zmizeli David a Raquel v kanceláři a pustili se do plánování. Lease se díval, jak odcházejí a drží se za ruce, s ustaraným výrazem ve tváři.

„Nevadí ti to, že ne?“ zeptala jsem se.

„Vadí. Jenže… on chodí nějak jinak. Pružněji, víš?“

Přikývla jsem a stiskla jsem mu paži. „Oba vypadají opravdu šťastní.“

Lease si ztěžka povzdychl. Možná toho mají on a Raquel společného víc, než si myslí. Klesla jsem na židli u pultu, vyčerpaná po bláznivém spánku s vílími sny, příliš unavená na to, abych dokázala ještě mluvit. Oči jsem měla tak suché, že jsem se snad slyšela, jak mrkám. Vrz, vrz, vrz, znělo to.

Lease s prázdným výrazem upíral oči na police s

jídlem. Arianna se vyplížila nahoru, aby se mohla najíst ? nebo spíš napít ? v soukromí. „Nemám ponětí, co bych měl dělat. Jsem příliš vyčerpaný na to, abych ještě dokázal myslet.“

„Ty nemáš právo být unavený. A já už tě nikdy nechci vidět spát. Za těch pár posledních dnů jsem si toho užila tolik, že mi to do konce života vystačí.“

„Dovolte mi, abych se toho ujal,“ zahalasil Jack, který vcházel do kuchyně. Odstrčil Lease z cesty a začal vytahovat obrovské množství surovin.

„Umíš vůbec vařit?“

„Kdyby mě Lease nechal předtím udělat mu omeletu, už byste na tuhle otázku znali odpověď.“

Lease si sedl naproti mně, předklonil se a podložil mi rukou hlavu na pultě místo polštáře. „Což mi znovu připomíná otázku, proč mu vlastně teď důvěřujeme?“

„Protože potřebujeme veškerou pomoc, kterou můžeme sehnat. A myslím, že ho to skutečně mrzí. A spousta lidí na něm bude závislá, jestli všechny víly odejdou.“

Jack zuřivě krájel zeleninu. „Kapitán Spolehlivý! Moment, to jsme zavrhli. Božský bořitel bran? To už je moc? Hmmm… Lepý lev, ale možná by tam neměla být ta aliterace. Spíš něco elegantního. Náš pán a vládce Jack.“

Lease zakroutil očima a vrhl na mě pohled s vážnou otázkou typu fakt-mu-nemůžu-rozbít-pusu-na-kaši? Usmála jsem se a zavrtěla hlavou. Už mi ani nepřipadalo divné být v Jackově přítomnosti a smát se s ním. Myslela jsem na víly a na to, jak to poslední, oč by stály, je změna. Já jsem se například rozhodla, že jsem nekonečně vděčná za to, že se můžu měnit k lepšímu a že můžu nechat lidi kolem sebe dělat totéž.

Jako Vivian. Zauvažovala jsem, co s ní asi je. Ten poslední sen, kde jsme byly společně, byl tak odlišný; připadala mi nekonečně daleko. Žaludek se mi sevřel a

já jsem proti vší logice zadoufala, že to neznamenalo, že by umírala. I když to ode mě bylo sobecké, protože ona po celou tu dobu vlastně žádný život neměla, nechtěla jsem ji ztratit navždy, nechtěla jsem, aby to bylo jako s Lish. Až to tady všechno vyřešíme, najdu nějaký způsob, jak ji dostat ze Střediska a dopravit ji do nějaké pořádné nemocnice někde poblíž.

„Máte nějaké zvláštní přání ohledně sýra?“ zeptal se Jack.

„Všechny sýry jsou dobré,“ odpověděl Lease.

„Podpisuju,“ přikývla jsem vážně.

„Neřekla jsi snad zrovna ‚podpisuju‘?“ ozvala se Arianna, která vcházela od kuchyně. „Protože pokud si myslíš, že máš jakékoliv předpoklady k tomu, abys tady mohla něco takového zavádět, musely bychom si o tom dlouze, hodně dlouze pohovořit.“

„Copak to nemůžu použít aspoň ironicky? Jako třeba

‚maník‘. Můžu použít ‚maník‘? Protože já fakt chci, abych mohla používat slovo ‚maník‘.“

„Ne. Ne, nemůžeš, ale dík, že ses optala. Mimochodem, ironické užívání vždycky automaticky přejde do normálního úzu, a pokud najednou nezačneš být mnohem stylovější nebo vlastně mnohem kalifornštější, než jsi teď, tak já to prostě nemůžu dovolit.“

„Ale v Easton Heights ?“

„Snad nemáš v úmyslu vytahovat Caryina bratrance Trevyna v té epizodě, jak dostal trest za to, že kouřil marjánku a choval se jako plážový povaleč? Protože ten díl nestál za nic, a on nebyl ani moc hezký. Co to tady ten cvok dělá?“ Ukázala hlavou na Jacka.

Jack právě překlopil na talíř nádherně vyhlížející omeletu, nazdobil ji a postavil ji před Lease. „Jistím se proti klukovi s pánví pro případ, že by se rozhodl v praxi realizovat všechny ty velmi bolestné fantazie, jež o mně nepochybně spřádal posledních několik týdnů.

Takhle dobrá omeleta by měla vylučovat jakoukoliv pomstu v podobě roztrhání na kusy.“

„Četl jsi jeho deník?“ zeptala jsem se. „Vsadím se totiž, že se svými nápady násilných skutků se skutečně vzepjal k tvůrčímu rozmachu.“

„Ne, já jsem četl jenom tvůj. Ale něco ti řeknu, ještě jeden vykřičník se srdíčkem místo tečky u pasáží, kde líčíš, jak krásně Lease líbá, a já se snad zabiju. Jsi strašně monotónní, když přijde řeč na to, jak ho zbožňuješ.“

„Podpisuju,“ podotkla Arianna a přikývla.

„Jak to, že ty můžeš používat ‚podpisuju‘ a já ne?“ zeptala jsem se, právem uražená.

„Protože já jsem mrtvá a žádné z pravidel už pro mě neplatí.“

Lease pojídal svou omeletu a odmítal odpovídat na Jackovy otázky na téma, jak moc je lahodná na škále sahající od toho, že mu Lease uřeže končetiny po možnost, že mu jenom rozbije nos. Já jsem Jackovi dala plný počet bodů za chuť a zkonstatovala jsem, že je trochu drobivá, takže jsem se uvolila, že mu přestanu nadávat, ale nezbaví se mých vražedných pohledů.

Arianna se opírala o pult, a když jsem dojedla, debatovali jsme nejprve o pravidlech používání slova

„maník“, „podpisuju“ či mého oblíbeného „to je fakt“.

„Tak nějak bych si přál, aby už byly zticha,“ podotkl Jack.

„Podpisuju, maníku,“ odpověděl mu Lease. Jack vážně přikývnul. „To je fakt.“

Rozesmála jsem se, tak rozradostněná z toho, že mám Lease, svého Lease, celého a zdravého zpátky, že se mě dotýká, až mi i tahle bizarní scéna v kuchyni začala připadat nádherná. Byla jsem si úplně jistá, že to je na dlouhou dobu ta poslední normální situace, kterou zažiju. Ať se během příštích několika dnů stane cokoliv, nikdy už to nebude totéž ? ne pro Carlee, ne

pro Jacka, ne pro mě… a ne pro Lease.

JACK JE CHYTRÝ, JACK JE SILNÝ

„Potřebujeme nějaký plán,“ oznámila jsem.

„Na můj vkus jsme v poslední době měli těch

plánů až trochu moc,“ namítl Jack. „Já bych byl pro zápalné láhve. S tamtou jsme si užili báječnou zábavu.“

„I když se mi hořící věci moc líbí“ ? což byla svým způsobem pravda víc, než jsem si myslela předtím ?,

„je tentokrát naším cílem dostat všechny bezpečně odtamtud. Ne je vyhodit do povětří.“

Jack otáčel na pultu nožem. „Víš, problém nebudou víly. Ty nebudou nic čekat, protože si nedovedou představit, že by někdo byl chytřejší než ony.

Problémem budou ti lidé.“

„Proč?“ podivil se Lease.

„Oni nebudou chtít, abychom je zachránili. Oni dokonce ani nevědí, že by je bylo třeba zachránit.“

„To je pravda,“ přisvědčila jsem zamračeně.

„Vypadali superšťastně. Všichni. Dokonce i ti, co tančili, ale řeknu Rethovi, aby pro ty tanečníky poslal jiné blahé víly.“ Zachvěla jsem se a skrčila jsem prsty na nohou. Chodidla mě dosud bolela, ale protože jsem měla v sobě část duše víly, bylo to spíš jako protivná moucha bzučící ve vedlejší místnosti. Registrovala jsem to, ale nijak to na mě nepůsobilo. „U všech ostatních je to součást vílího kouzla ? když ty lidi unášejí, oběti si to přejí.“ Já bych byla šla šťastně s Rethem zpátky, když mi poprvé začal věnovat pozornost. Tehdy by mi to připadalo jako splněný sen. Otřásla jsem se.

„A jakmile tam ten člověk jednou je,“ dodal Jack,

„přemůže to kouzlo všechno. Lidé zapomenou, čím byli předtím. Tak nějak to z nich odplývá, až si nakonec nemůžou vůbec vzpomenout a je jim to jedno.“

„Jak ses dokázal udržet ty?“ zeptala jsem se Jacka.

„Myslím jako, že ty se nad vílami zrovna nerozplýváš. V čem to bylo jiné?“

Začal poklepávat nožem na žulový pult a znělo to jako zvonivý tep. „Nevím.“

„Něco tam muselo být. Přemýšlej.“

Přešlápl z nohy na nohu, celý nesvůj začal ťukat rychleji, až to znělo jako jakési děsivé staccato.

„Myslím… myslím, že to bylo mým jménem.“

„To dává smysl ? tím, že jsem si v duchu opakovala své jméno, jsem dokázala odolat vlivu Temné královny. Ale proč by ti ostatní neznali svá vlastní jména?“

„Já ?“ Lease natáhl ruku a vytrhl nůž Jackovi, který 256

se zamračil, ale mluvil dál. „To je jedna z prvních věcí, o niž lidé přijdou. Protože ho nikdy nikdo neužívá. A vílám je to lhostejné ? ty lidi oslovují jinak, dají jim nové jméno a to pak jaksi vymaže to staré spolu se všemi vzpomínkami. Víly jsou velmi, velmi dobré v tom, že člověku vezmou všechno.“

V jeho velkých modrých očích byl uštvaný výraz. Upíral prázdný pohled na pult. Položila jsem ruku na jeho. „Ale jak sis ty udržel to své?“

Rychle zamrkal. „Píseň. To je to jediné, co si pamatuju z dřívějška. Myslím, že mi ji zpívala maminka; jenom tu hloupou písničku o chytrém Jackovi.“ Odmlčel se a pak začal tiše zpívat: „Jack je chytrý, Jack je hodný, Jack ten je můj nejsladší, máma zpívá nejradši. Jack spanilá pusinka, má ho ráda maminka. Jack je přesný, Jack je mámy, ví, že bude pořád s námi.“ Ke konci se mu hlas zlomil a on si odkašlal. „Jo. Takhle nějak. Nepamatuju si už na nic jiného o mámě ani o svém životě předtím, ale musela mi tu písničku zpívat milionkrát, protože i ve Vílích říších jsem pořád slyšel tu melodii a pamatoval si slova. A tak jsem nikdy neztratil své jméno. Pak, když jsem byl starší, jsem přišel na to, že čím déle budu zůstávat daleko od víl, tím líp se vrátím sám k sobě, budu moct vynášet vlastní rozhodnutí.“

Dokonce i Lease teď vypadal soucitně. Jak můžeme Jackovi zazlívat všechno jeho bláznovství, když tohle bylo všechno, co kdy poznal, kdy ho dokonce i to, aby zůstal sám sebou, stálo obrovské úsilí?

„Dobře.“ Lease se narovnal a prohrábl si rukou vlasy úplně stejně, jako to často dělával jeho otec.

„Takže nám by vlastně stačilo, abychom zjistili jména těch stovek lidí tam?“

„Jo, jenže to nedokážeme. Jediné jméno, které znám, je Carleeino.“

„Byla mi sympatická.“ Jackův hlas zněl téměř 257

roztouženě. „Když se usmála, člověk vždycky věděl, že to myslí doopravdy. Doufám, že je pořád ještě sama sebou.“

„Dostaneme ji zpátky.“ Lease mi položil ruku na rameno. Přitiskla jsem si k ní hlavu a snažila jsem se přijít na něco, na cokoliv, čím bychom mohli zařídit, aby to s těmi jmény fungovalo. Jack, který se evidentně musel neustále nějak pohybovat, si zabavený nůž nahradil půlkou veky bílého chleba a metodicky ji trhal na malé kousíčky.

„Moment,“ vyhrkla jsem a přimhouřila jsem oči.

„Proč nemají víly rády chleba?“

„Cože?“ Jack vzhlédl, pak pokrčil rameny. „Nevím.“ Lease zdvihl kousek veky a rozdrobil ho. „Táta říká,

že proto, že si víly myslí, že je to pro lidi základ života.“

„Je hnusný a chutná plesnivě,“ namítl Jack. „Dřív jsem ho tu a tam zkoušel ochutnat, když jsem se ještě snažil přinutit jíst normální jídlo, abych tady jednou mohl zůstat. Pro celý můj organismus to byl šok.“

Posadila jsem se a v hlavě se mi začala formovat myšlenka. „Vílími stezkami nemůžeme pronést železo. Myslíš, že bychom tam mohli vzít chleba?“

„Proč?“ zeptal se Jack a nakrčil nos.

„Jako šok! Přesně tak to zapůsobilo, když jsme byli polapeni v tom tanci a Reth vyslovil mé jméno. To byl ten obrovský šok, co mi vymanil mozek z dráhy, na kterou ho naladila ta vílí hudba. Možná bychom mohli použít chleba k tomu, abychom mozky těch lidí vyburcovali z omámení vílími kouzly: přiměli je myslet jasně!“

Jack se podrbal na hlavě, blonďaté kučery mu zůstaly trčet v podivném úhlu. „Víš, tohle by mohlo fakt fungovat.“ Popadl hrst drobků a přešel ke zdi, přiložil k ní volnou ruku a soustředil se. Světlo na zdi narýsovalo obrys dveří, které se otevřely do tmy. Všichni jsme zadržovali dech, když Jack natáhl ruku s

chlebem a prostrčil ji dveřmi. Nezastavila se na místě, jak by tomu bylo u čehokoliv, v čem by bylo železo. Otočil se zpátky k nám, nechal dveře zavřít, a zazubil se.

Vyskočila jsem a zdvihla ruce do vzduchu. „Ano!“

Lease se rozesmál. „Dobře, vypadá to, že budu muset zaběhnout do obchodu. Co myslíš, nesnášejí víly víc žitný, tmavý nebo bílý chleba?“

„Vezmi chleba s hrozinkami,“ poradila jsem mu.

„Nikdo nesnáší hrozinky.“

Jack poskakoval, byl evidentně vzrušený. „To je všechno, co potřebujeme, je to tak?“

„Potřebujeme Retha.“

„Ne,“ zakvíleli Lease i Jack jednohlasně.

„Nechte toho, vy dva. Reth zná Vílí říše líp než vy. Jacku, ty jsi neviděl, kde ty lidi byli; mohlo by ti nějakou dobu trvat, než bys je našel, a to je čas, který si nemůžeme dovolit ztratit. A Rethovi je čím dál hůř; když bude tam, může mu to poskytnout čas navíc.“

Lease se zamračil a vzal z pultu klíčky od auta.

„Fajn. Ale já už vážně začínám mít dost toho jeho pitomého úšklebku a načančaných oblečků.“

Jack přikývl. „A jeho hlasu, který zní, jako by dobře dokonce i chutnal. Vážně, na něm je všeho moc. Nejlepší je mít jen několik naprosto dokonalých rysů ? například moje vlasy a oči a jiskřivou osobnost ?, aby člověk příliš neoslňoval.“

„Ááá, takže vy dva žárlíte na to, jak je Reth hezký, co? No to je úžasné.“

„Vždyť víš, že bych mohl klidně vypadat jako on,“ ohradil se Lease a zachmuřil se.

„Prosím, pro všechno, co je ti na světě drahé a svaté, nikdy, prostě nikdy, na sebe neber Rethovu podobu. To by bylo jako noční můra.“

To mu trochu rozjasnilo obličej, takže mě letmo políbil, slíbil, že se vrátí s tolika bochníky chleba, kolik

jich unese, a odešel.

„No tak si jdi najít toho svého hloupého vílího přítele,“ vybídl mě Jack, lehl si na pult a začal si prsty bubnovat do břicha. „Tenhle týden ještě nemám splněnou kvótu rozdráždění Temné královny.“

„My tu tvou kvótu vyženeme do nebes.“

Zdvihl ruku a já jsem ho do ní plácla dlaní, když jsem procházela kolem něj a ven z domu ke stezce. Už zase. Mohla jsem investovat do jízdního kola nebo do něčeho podobného, vzhledem k počtu kilometrů, jež jsem už nachodila po stezce mezi domem a rybníkem.

Na příjezdovou cestu zabočila bílá dodávka a z ní se vyhrnuli lidé. Podezíravě jsem přimhouřila oči, když jsem uviděla, že to jsou samí vlkodlaci. Jestli to byl další pokus Anne-Něco Něco dostat mě pryč od ochranných opatření, jež mě tady obklopují, nechám draka, aby je do posledního sežral.

„Evie?“

Podívala jsem se líp. „Charlotte?“

Moje bývalá učitelka se rozběhla vpřed a rozzářeně mě objala. Stále ještě měla stejné teple hnědé vlasy a vřelé hnědé oči přes své žluté vlčí zřítelnice, ale trvalý smutek, který jí neustále tkvěl na obličeji předtím, než jsme ji dostali ze Střediska a ona se zase setkala se svou sestrou, zmizel beze stopy.

„Co tu děláš?“

„Přijeli jsme pomoct Davidovi a Raquel. Někteří z nás mají s MAZP nějaké nevyřízené účty.“ Stále ještě se usmívala, ale teď jí za tím úsměvem prokmitla ocel. Útroby se mi lehce sevřely, protože jsem věděla, že kvůli někdejší eugenické politice MAZP už Charlotte nikdy nebude moct mít děti.

Přikývla jsem. „Proti tomu nic nemám. Jsou uvnitř v kanceláři, myslím.“

„Půjdeš s námi?“

„Tentokrát ne. Musím vyřídit jinou pochůzku.“

„Dobře.“ Zdvihla ruku a láskyplně mi zastrčila za ucho pramen vlasů. „Buď opatrná. Nechtěla bych, aby se nejhorší studentce španělštiny v historii tohoto jazyka něco stalo.“

Zasmála jsem se. „No problemo.“

Když jsem konečně našla Retha, byl zabraný do diskuse s vílami ohlašujícími smrt, jejich disharmonické hlasy ho zjevně za cosi káraly. Strašně nerada jsem ho tahala pryč, zrovna když ho někdo sjížděl, ale bylo to nutné. Byla s ním další víla, celá jarně a mátově zelená. Reth jí stručně vysvětlil, kde jsou tančící, a ona pro ně odešla. Chtěla jsem tam poslat Retha, protože jsem mu víc důvěřovala, ale nevypadal dobře. Nechám si ho u sebe, abych na něj mohla dohlížet. On o pomoc nepožádá ? nikoho ?, ale já tam i tak budu.

Když jsme se vrátili do domu, Lease už byl zpátky s několika reklamními taškami plnými chleba. Reth odvrátil hlavu, jako by už samotný pohled na chleba byl nechutný. „Dokonce i jídlo tohoto světa není nic než rozklad.“

Zjevně nikdy neochutnal pizzu, protože tedy vážně!

Vzali jsme se za ruce ? můj bývalý přítel, můj současný přítel a můj někdejší přítel, pak nepřítel, pak přítel a já ? a prošli jsme dveřmi, abychom zjistili, zda prázdné uhlovodany nejsou nakonec třeba přece jenom k něčemu dobré.

KOŠE S CHLEBEM

„Tady je to strašidelné.“ Lease kulil oči a

rozhlížel se kolem sebe, vpíjel se pohledem do

Vílích říší v celé jejich technicolorové slávě. Dole ve vesnici lidé pobíhali, smáli se a bavili se. Nálada byla slavnostní. V zářivé vílí zemi štěstí byl každý den svátkem, což ještě víc komplikovalo to, co jsme museli udělat.

Reth stál vzpřímeně, ve střehu, pak se uvolnil a svěsil ramena. „Momentálně tady žádné víly nejsou. Navrhuji, abyste si pospíšili.“

„Co s nimi uděláme, až je probudíme?“ zeptal se Jack.

„Vezmeme je na nějaké bezpečné místo chráněné mou královnou, kde budeme mít čas se rozhodnout, co

uděláme pak. Pamatuješ si na tu louku obklopenou stromy, kam jsi vzal Evelyn?“

Jack přikývl.

„To podle mě zní dobře.“ Zachvěla jsem se, i když nebylo chladno. Byla zde dokonalá teplota, jaksi líně teplá, vzduch mi chutnal na jazyku sladce a jemně. Tohle místo mě píp děsilo.

Lease podal mně i Jackovi po bochníku chleba. Reth se od něj odvrátil. Vypadal bledý, pod očima měl lehké modré stíny. „Hned se vrátím,“ oznámil, pak ukročil stranou, zapableskoval a zmizel. Doufala jsem, že absolvuje nějakou vílí terapii. On by neměl být slabý. On by měl být děsivý a hrozivý a krásný.

„Rozhlížejte se po Carlee,“ nařídila jsem. Žaludek se mi stahoval do nervózních uzlů, když jsme kráčeli do malého zeleného údolí. Nevěděla jsem, v co doufám víc ? že ji tady najdeme, nebo že ji tady nenajdeme. Po cestičce před námi poskakovalo jakési malé dítě, a když nás uvidělo, usmálo se a zůstalo stát na místě.

„Ahoj. Vy jste tu noví?“

Jack si k němu sedl na bobek, usmál se, natáhl ruku a pocuchal chlapcovy husté hnědé vlásky. „Ne, my už jsme tady dávno. Hele, něco pro tebe mám.“ Odlomil kousek chleba a podal ho dítěti, jež si ho poslušně vložilo do úst. Obličej mu zbělel šokem a pak se hošík zakuckal a plival chleba na zemi všude kolem sebe. Po tváři se mu koulely obrovské slzy a nakonec se nahlas rozplakal.

Měla jsem nutkání se rozběhnout a vzít ho do náručí, ale Jack mě předešel, chytil chlapečka, vstal a přitiskl si vzlykajícího klučinu k rameni. Konejšivě ho hladil po hlavě, šeptal slova, jež jsem neslyšela a myslela jsem si, že bych je ani slyšet neměla.

V Jackově případě jsem volila správně.

Ohlédl se na nás, oči měl utrápené, ale odhodlané.

„Musíme toho udělat ještě spoustu. Jdeme.“ 263

Chlapečkův pláč naštěstí přilákal cosi jako dav a kolem nás se začali shlukovat lidé. Šaty měli prosté, ale krásné, vesměs v odstínech krémové, zelené a hnědé. Všichni se kvůli chlapečkovi tvářili starostlivě, ale jejich obavy mírnila šťastná spokojenost, již jaksi bezděčně vyzařovali. My to ovšem brzy napravíme.

„Dobrý den!“ Obdařila jsem je úsměvem, který byl, jak jsem doufala, uklidňující. „Něco pro vás pro všechny máme. Kdybyste si stoupli do řady a každý si vzal kousek, my vám pak dáme pokyn, až bude čas jíst.“

„Co je to?“ zeptala se malá holčička, s lesklými měděnými vlásky zapletenými do cůpků. „To je od královny?“

„Ano. Od královny. Ona chce, abyste to snědli.“

Odlamovala jsem kusy chleba a vkládala jsem je do jedné ruky po druhé, Lease a já jsme šli proti sobě a uprostřed jsme se setkali. Chlapečkovy vzlyky se ztišily a tvořily jakousi hudbu v pozadí celé té znepokojivé scény. Každý člověk se usmál a poděkoval mi, když jsem mu dala kousek chleba, a mě napadlo, zda nebudou litovat toho, že mi poděkovali. Bylo lepší být nevědoucně, blaženě, falešně šťastný, nebo být při smyslech a uvědomovat si hrůzu, v níž se změnil vlastní život?

Hlavou se mi táhlo všechno, co se mi stalo do onoho večera, kdy se Lease vloupal do Střediska. Připadalo mi, jako by od té doby uplynul celý život. Změnila jsem se z naivní, důvěřivé puberťačky, která si byla naprosto jistá svým místem ve světě, v osobu, která byla zmítána bouřlivými vichry, jež zapomněla, kým byla, ztratila svůj smysl pro účel, ztratila dokonce i to, čím byla, když zjistila, že její otec je víla.

Ale nakonec jsem byla ráda. Nevyměnila bych to, o čem jsem se poučila nebo co jsem si vytrpěla či čím jsem se stala, za nic na světě. Bylo lepší vědět. Protože

když člověk ví, může si volit. Víly si lidi ošklivily a dokonce je zabíjely za to, že používají vílí jména a tím je kontrolují ? ale přesto se nikdy ani nepokusily převzít od lidí dokonce schopnost rozhodnout se, co cítit.

Vložila jsem kousek chleba do poslední dlaně a vzhlédla k Leaseovi. Rázně jsem přikývla a věděla jsem: je to správné.

„Dobře, teď se do toho pustíte a snězte to!“

Všichni současně zdvihli ruce a já s Leasem jsme ztuhli očekáváním. Za několik vteřin ležela polovina z nich na zemi a zvracela; druhá polovina vypadala, jako že se jim zvracet chce.

„Co jste nám to udělali?“ zeptala se černošská žena s nakrátko sestříhanými kudrnatými vlasy. „Co jste to ? och, dobré nebe, kde to jsem?“ Přiložila si ruku na srdce, odvrávorala několik kroků dozadu a divoce se rozhlížela.

„Můžu vám to vysvětlit.“ Jackův hlas zněl unaveně, ale jasně. „Prosím, poslouchejte.“

Položila jsem ruku na Leaseovu paži a Jack jim podrobně vysvětloval, co jsme jim to udělali. „Půjdu se podívat po Carlee, zjistím, jestli jsme tady nepřehlédli ještě někoho jiného. Zůstaneš tady, kdyby Jack náhodou potřeboval pomoc?“

Lease přikývl, ve tváři měl znepokojený výraz, protože všichni kolem něho se vyrovnávali se svou nově probuzenou slabostí na různé úrovni šoku a rozladění.

Rychle jsem kolem nich prošla a zamířila do vesnice. Ke skupině se blížili dva opozdilci, a tak jsem jim podala po kousku chleba s pokynem, aby ho snědli, až uvidí světlovlasého chlapce, který mluví. Myslím, že to byla jediná příjemná věc na lidech pod silným vílím sedativem: byli poslušní.

Nakoukla jsem do každého stavení, kolem nějž jsem 265

šla, ale téměř všechna byla zcela prázdná a žádný z těch nových lidí nebyl tou, kterou jsem hledala. Taky už mi skoro docházel chleba, a tak jsem je nasměrovala k Jackovi a řekla jsem jim, aby požádali o něco k jídlu. Konečně jsem došla na konec vesnice a byla jsem si jistá, že v ní nikdo nezůstal. Srdce se mi s nadějí rozcukalo v hrudi ? možná tady Carlee vůbec nebyla. Možná opravdu utekla nebo se dopustila nějaké jiné, nádherně pozemské, lidské chyby.

Pak jsem uviděla na okraji kopce na druhém konci úzkého údolí, v němž vesnice stála, vzpřímenou postavu mladičké dívky. Dlouhé, tmavě hnědé vlasy jí poletovaly ve vánku a ona se dívala do krajiny, pryč ode mě.

Nohy mi připadaly jako z olova, když jsem šplhala do kopce, kolem něžně zeleného a purpurového lučního kvítí, a zůstala jsem stát vedle ní. Zamrkala jsem, abych potlačila slzy, a otočila jsem se tváří k ní, stále ještě v naději, že možná, možná, možná…

Byla to ona.

„Nazdar.“ Usmála se na mě, ale nepoznala mě.

„Čekám, až se mi vrátí moje láska. On mě sem zanesl a říkal, že se vrátí. Tak tu na něj čekám.“

Natáhla jsem ruku, vzala ji za její a ze všech sil jsem se snažila se nerozplakat. „Potřebovala bych, aby ses vrátila do vesnice. Něco pro tebe máme.“

Dál se usmívala, ale podívala se na mě pozorněji. Bez svých obvyklých mnoha vrstev líčidel mi připadala jakási jiná. Mladší. O tolik zranitelnější. Nechtěla jsem ji z toho probouzet, nechtěla jsem jí rozmetat tuto snovou realitu. „Znám tě?“ zeptala se.

„Ano, znáš mě. Vrať se se mnou zpátky.“

„Nemůžu. Čekám na něho. Můžeš tu čekat se mnou, jestli chceš.“

Stiskla jsem jí ruku. „On se nevrátí, Carlee.“

Když jsem vyslovila její jméno, celé tělo jí ztuhlo a 266

vytřeštila oči, jež se začaly projasňovat, jako by se zdvihl závoj, který přes ně měla. „Carlee,“ zašeptala.

Přikývla jsem a čekala, že začne vyvádět, že začne křičet nebo plakat, a připravila jsem se na to, že ji vezmu do náručí nebo ji donesu zpátky do vesnice stůj co stůj. Několik nemožně dlouhých okamžiků nepronesla ani slovo a nepohnula se a mě napadlo, zda jí snad ten šok nenarušil mozek. Pak se její hnědé oči upřely znovu do mých a přivřely se na úzké štěrbiny.

„Já toho zasranýho hajzla zabiju!“

Rozesmála jsem se, zalila mě vlna úlevy a objala jsem ji pažemi kolem krku.

„Ne, vážně. Já ho zabiju! Nemůžu uvěřit, že jsem mu na to jeho hloupé žvanění skočila! Mně je úplně jedno, jak je hezký, chci říct, viděla jsi, co mám na sobě?“

Se smíchem jsem přikývla. „Tvůj styl to není.“

„Myslíš, že to nevím? Vypadám jako statistka v nějakém fantasy filmu. V nějakém pitomém fantasy filmu.“

Odtáhla jsem se a hledala jsem její tvář. „Budeš v pohodě, viď?“

„Jakmile zjistím, co se děje, tak určitě.“

„Pamatuješ si na toho hezkého kluka, na Jacka?“

„Na toho, jak mi nikdy nezavolal?“

„Jo, přesně na toho. Budete si spolu hodně dlouho povídat.“

Obličej se jí velice rozjasnil při představě, že bude mluvit s pohledných hochem. Byla to opravdu pořád Carlee a já jsem si připadala asi o tunu lehčí, protože jsem věděla, že bez ohledu na to, jaký bude odteďka její život, bude to alespoň pořád moje Carlee.

„Jaké mám vlasy?“

„Nádherné jako vždycky.“

Začaly jsem scházet z kopce, když se před námi objevil Reth. Carlee se na něj zamračeně podívala. „S

týpky jako ty jsem skoncovala!“

„On je na naší straně,“ upozornila jsem ji.

„Evelyn, tančící jsou v bezpečí, ale myslím, že bychom se spolu okamžitě měli začít věnovat těm ostatním.“

Chvilinku mi trvalo, než jsem pochopila, že mluví o těch těhotných dívkách. Předtím rozjásaná nálada mi klesla na bod mrazu. „Dobře. Carlee, Jack a Lease jsou tamhle.“ Ukázala jsem na místo, kde bylo vidět shluk vesničanů. „Budou nejspíš potřebovat, abys jim pomohla potlačit všechna traumata a přemístit vás všech někam do bezpečí.“

„To zvládnu. Ale ty a já si musíme promluvit, a brzy.

Protože tohle je tedy fakt dost děsivá situace, víš?“

„Já vím.“ Smutně jsem se na ni usmála a ona se otočila a sbíhala dolů z kopce ke všem ostatním. Je možné, že největším hříchem MAZP bylo ? kromě naprostého podcenění paranormálů ? naprosté podcenění schopnosti lidí přizpůsobit se a akceptovat všechno skryté, co v jejich světě probíhá.

Popadla jsem tašku s posledními kousky chleba do jedné ruky a druhou jsem chytila za ruku Retha. Scenérie kolem nás zavířila v rozmazané skvrně zlata a zeleně a náhle jsme dopadli doprostřed jiné louky, hned vedle levandulové bystřiny a mezi dívky, jež v sobě nosily budoucí malou verzi mě.

Dívky začaly zvědavě pomrkávat, naše náhlé zjevení je nijak nezarazilo. „Nazdar,“ pozdravila nás jedna z dívek, bruneta se srdcovitým obličejem, která vypadala o málo starší než já.

„Tady.“ Ulomila jsem kousek chleba a vložila jí ho do ruky. „Snězte to. Vy všechny.“ Ostatním dívkám to nestálo ani za zvědavý pohled, vzaly si po kousku a vložily si je do úst.

A žvýkaly. A polkly.

A dál se na mě dívaly a nehnuly ani brvou.

MOŽNÁ NEMOŽNÉ

Buďte už zticha, ano?“ osopila jsem se na ně a třela jsem si spánky. Jack pořád ještě

cestoval sem a tam, pokaždé sem dopravil dva lidi a už byl téměř hotov. Carlee a Lease byli tady na louce s oranžovou trávou a bílými stromy, organizovali lidi do skupinek a snažili se udržet všechny v klidu.

Reth a já jsme měli neoficiálně na starost těhotné dívky a já jsem začínala prohrávat.

„Ale on by nás měl dneska navštívit.“ Drobná blondýnka s tuhými spirálovitými loknami dupla nohou a našpulila rty. „Já ho chci vidět. On se na nás přijde podívat, říkal to a já ho chci vidět, jenže kdybychom zůstaly tady, nevěděl by, kde nás najde!“

„Měly bychom se hned teď vrátit.“ Další dívka s

dokonale čistou pletí svítící zdravím se na mě zamračila. „Já tady nechci být. Mně se líbilo tam, kde jsme byly předtím. A on se na nás přijde podívat.“

„Jdi si sednout ? tamhle! A… on přijde. Sem. Řekli jsme mu, že budete tady, a on vás přijde navštívit sem, jasné?“

Všech šest dívek přikývlo, některé trochu horlivěji. Byla jsem si téměř jistá, že Malá plavá hrůzička mi nevěří, ale přidala se k ostatním. Bylo na nich cosi podivného. No, dobře, byla toho na nich spousta podivného. Ale jedna strašlivá věc byla nejpodstatnější. Nedokázala jsem přesně říct, co to je, ale věděla jsem, že na to přijdu.

„Co budeme dělat?“ zeptala jsem se Retha a sledovala jsem, jak se dívky rozesazují na zemi, hrají si navzájem s vlasy nebo polehávají a zírají do akvamarínového nebe. „Víly jim evidentně přinášejí jídlo z říší smrtelníků, čímž se vysvětluje, proč je nevytrhlo z vílího tranzu, když jsme jim dali chleba.“

Reth se zasmušil. Ztěžka se posadil, nohy měl v nepřirozeném úhlu, jako by nevěděl, jak má sedět na zemi. „Myslel jsem, že to možná tak bude, že je tady Temná královna drží kvůli bezpečnosti, ale nechce měnit nic jiného a riskovat, že změní i je a ty Prázdné.“

„Jasně, je načase, aby začala být opatrná.“ Výsledkem jednoho z raných experimentů Temné královny, která chtěla vytvořit Prázdnou, byli upíři. To byl tedy brilantní tah. „Nejsme s to je přimět, aby přišly k rozumu, dokud nebudeme znát jejich jména.“

„Pochybuju, že to bude tak jednoduché.“

„Jasně, jenže já jsem si myslela, že vypátrat jména šesti anonymních dívek, u nichž nemáme ponětí, odkud jsou, bude dětská zábava.“

„Ty nechápeš hloubku proměny, kterou prošli. Ty ostatní spojuje jejich potřeba vílí potravy, ano, ale tyhle dívky se proměnily navždy tím, že milovaly

vílího muže.“

Pomyslela jsem na svou matku, na to, co se jí stalo, když se zamilovala do mého hloupého vílího otce, který ji pak opustil, protože už ji nepotřeboval. Ona pak bez něj chřadla a chřadla. „Ale jejich miminka.“ Prozradil mě můj hlas, který se zlomil. „Budou v pohodě, když je odvedeme od té vílí zrady, ať je to kdekoliv, protože budou mít svá děťátka. Budou své děti milovat. To bude stačit.“ Kdyby moje matka mohla být se mnou, kdyby mě Melinthros neodnesl s sebou, když ji opouštěl, byla by v pořádku. Měla by něco, pro co by mohla žít.

„Podívej se na ně, Evelyn.“

Poslechla jsem a poprvé mi přesně došlo, co je to podstatné. Nedělaly nic z toho, co těhotné ženy obvykle dělají. Nepřišla jsem do styku s mnoha, ale některé občas zašly do restaurace. Nevydržely ani dvě minuty, aby si nepřiložily ruku k břichu. Pochybovala jsem, že si to vůbec uvědomují, ale ta potřeba dotýkat se miminka, cítit onen život, který se v nich hýbe, to bylo neodolatelné nutkání. Dokonce jsem jednou zažila jakousi ženu, která ke svému bříšku tiše promlouvala.

Těch šest dívek ovšem mohlo mít zrovna tak dobře pod šaty polštář. Ani jedna z nich se nezmínila o tom, že se o ně musí pečovat nebo že se potřebují najíst či napít. To jediné, co jsem od nich slyšela, byly stížnosti, dlouho neviděly svého vílího milence.

„Jim je to jedno.“ Cítila jsem, jak se mi duše scvrkává. „Ony se o ty své děti vůbec nezajímají, je to tak?“

„Ani nemůžou. Byly pohlceny. I kdybychom zjistili jejich jména, pochybuju, že budou ještě někdy něco víc než prázdné slupky. Být milován vílou není něco, z čeho se člověk zotaví.“

Ona by mě tedy nemilovala. Nikdy bych své matce 272

nestačila. Melinthros doslova zničil všechno, čím byla, a mě nikdy nemiloval žádný z mých rodičů. Svářily se ve mně vztek a smutek, hlubší a palčivější, než jsem dokázala zvládat, všechny ty duše, jež jsem v sobě měla, se rozčileně zdvihly a proletovaly mým tělem.

„Udělal bys to i ty mně?“ zamračila jsem se na Retha. „Chtěl jsi, abych tě milovala. Zničil bys mě?“

Mávl rukou a odbyl mě jediným popuzeným gestem.

„Nikdy jsem nechtěl, abys byla moje tímto způsobem, lásko moje. Kolikrát to ještě budeme muset probírat? Já tě chci učinit celistvou, něčím víc, než jsi teď. Ne něčím míň. Nemám zájem o lidskou dívku jako o hračku. Je to nechutné.“

Zaťala jsem zuby. „Nechutné. Ano. To není řečeno moc mírně ani shovívavě. Ty dívky byly zničeny. Zničeny. Rozumíš tomu? Ať už byly kýmkoliv, ať už mohly být kýmkoliv, je to pryč. Navždy.“

Reth povytáhl obočí a zadíval se zpod rozcuchaných vlasů na mě. „No dobře, takže si myslím, že bude dobré, že otevřeš bránu, abychom mohli všichni opustit tuhle říši. A možná kdybys mi naslouchala dřív a nechala mě, abych tě naplnil, nepřišla by žádná z těchto dívek do styku s machinacemi Temného dvora.“

Cítila jsem, jak rudnu. „Neopovažuj se tvrdit, že za tohle můžu já!“

„Nesnažila ses ty hodit vinu na mě? Já jsem jim neublížil o nic víc než ty. Jestliže jsem se v tomhle nějak provinil, jsi můj spoluviník. Já jsem se přinejmenším pokusil věci napravit, kdežto ty ses postavila na zadní a kvílela jsi a prala ses se mnou na každém kroku té cesty.“

„Protože mi nikdo nic neřekl! Vy všichni jste si sestavovali plány a ze mě jste udělali jejich ústřední bod, ale nestála jsem vám za jediné slůvko vysvětlení! Celý můj pitomý život, celá moje existence spočívá v postavení pěšáka na hloupé vílí šachovnici! Takže mi

budeš muset prominout, že jsem se možná chtěla raději rozhodovat sama, než slepě přijímat pokyny přímo těch bytostí, které mi ubližovaly, a od všech ostatních od chvíle, kdy se objevily na mé planetě!“

Odešla jsem od něj na druhý konec mýtiny porostlé oranžovou trávou, pak jsem klesla na zem a ovinula jsem si pažemi kolena.

„Evie?“ Lease se posadil vedle mě a objal mě kolem ramen. „Co se děje? Udělal ti Reth něco?“

„Můžu za to já?“

„Za co?“

„Za ty dívky. Reth říkal… že kdybych poslouchala víly od samého počátku, nechala Retha, aby mě naplnil tou svou strašnou hořící duší, otevřela jim tu jejich pitomou bránu, když to chtěly, nic z toho by se nestalo. Tyhle dívky už na tom nebudou nikdy líp. Jsou prakticky mrtvé, jestliže jim vezmeme vílu, kterou milují. A já si myslím, že za to můžu já.“

„Ty za to opravdu nemůžeš, věř mi.“ Přitáhl mě blíž k sobě a snažil se mě přimět, abych se mu podívala do očí, ale já jsem odmítala.

„Neřekla jsem ti ani o tom vlkodlakovi. Byl to bezpečnostní strážce ve Středisku. Řekl mi, že ho kousl jeden z těch vlkodlaků, které jsem vypustila. Zničila jsem mu celý život, protože jsem se snažila pomoct někomu jinému. I když si myslím, že dělám něco dobrého, ubližuju lidem!“

„Nikomu jsi neublížila.“

„Ale ublížila.“

„Neublížila. Vynášíš ta nejlepší rozhodnutí, jaká můžeš, a vycházíš z toho, co v dané době víš. Nemůžeš si dávat vinu za rozhodnutí jiných lidí. Jednala jsi správně, když jsi osvobodila ty vlkodlaky. Pokud se jeden z nich při úplňku nepojistil, může za to on, ne ty. Jednala jsi správně, když jsi odmítala Retha, když jsi čekala, než ses rozhodla ohledně otevření té brány,

dokud to nebylo tvoje rozhodnutí. Kdyby ses podřídila původnímu plánu Světlého dvora, kdo ví, zda by s sebou vzali i všechny ostatní paranormály? A příšernou šílenou čarodějnici jsi z Temné královny taky neudělala ty.“

Zlostně jsem vydechla. „Ona už taková byla.“

„V každém případě taková byla. To ona to udělala těm dívkám. S tebou to nemá nic společného. Ty jsi učinila ta nejlepší rozhodnutí, jaká jsi mohla.“

Přikývla jsem s hlavou na kolenou a stále ještě jsem odmítala zvednout oči. Vynesla jsem ta nejlepší rozhodnutí, jaká jsem mohla. Ale vypadá to, že žádné z nich nebylo správné. Možná jsem se nakonec přece jenom nehodila pro tento svět. Co když tím, že zůstanu na Zemi, na níž bych neměla vůbec existovat, budu jenom všechno ještě víc kazit? A chci se vůbec pokusit zůstat, pokud by Lease zůstat nechtěl?

Jenomže věčnost na tom druhém místě, na tom, co mi ho ukázali v tom snu… no, mám-li být upřímná, připadalo mi to tam nemožně nudné. A já rozhodně nechci být tím věčným stvořením, jakým bych se podle Retha měla stát. Pro mě bylo dost složité už uvažovat dva nebo tři roky dál do budoucnosti. Nedovedla jsem si ani rozmyslet, z čeho chci příští rok dělat závěrečné zkoušky na střední škole. Nechtěla jsem vynést rozhodnutí, které by bylo navěky.

„Už víš, co uděláš?“ zašeptala jsem.

Mlčel tak dlouho, až jsem si myslela, že mě snad ani neslyšel. Pak konečně promluvil. „Já chci být s tebou a mít svůj život tady, ale pomyšlení na to, že budu sám navěky, až ty…“ Nepotřebovali jsme, aby tu větu dokončil. Až zemřu. Bude to opačný případ než u Cressedy a Davida. To já budu tou, kdo nechá Lease samotného, a on bude sám navždy. Trpce jsem se usmála a vzpomněla jsem si, jak jsem se s ním pokoušela rozejít, protože jsem si myslela, že mě tu

nechá. Bylo to úplně naopak, vždycky to tak bylo, což z Lease dělalo daleko statečnější bytost, než jsem kdy byla já.

„Víš to jistě?“ zeptal se. „Myslím jako to, že jsem nesmrtelný? Protože já si nesmrtelný nepřipadám.“

Otočila jsem k němu hlavu a uviděla jeho duši, od níž se odráželo světlo jako od proudu vody pod jasným letním sluncem. Byla to ta nejkrásnější věc, jakou jsem kdy viděla, a nevyměnila bych ji za nic na světě, ani kdyby to znamenalo, že by pro nás mohlo konečně být něco snadné. „Vím to jistě. A nemáme potuchy, jak dlouho budu žít.“

„Ale vždyť my nemáme ponětí ani o tom, jak dlouho budu žít já. Chci říct ? jistě, jsem nesmrtelný, ale výbuch plynového potrubí nebo nějaký asteroid nebo cokoliv mě můžou zítra zabít. Nikdo neví, kdy zemře.“

„No, někteří z nás o tom mají lepší představu než ti druzí.“

Vzdychl si. „To ano.“

Seděli jsme vedle sebe, mlčky a melancholicky, na okraji nemožného lesa na nemožném místě, a společnost nám dělala pouze nemožná rozhodnutí.

„Tak.“ Jack k nám přiskákal. „Všichni jsou už tady a jenom jeden člověk omdlel z toho, jak srdceryvně vzdychal. Většina z nich byli zaměstnanci MAZP ? to je ale překvapení, co? ? a skoro každý si přesně pamatuje, kdo je, a chce jít okamžitě domů, což znamená, že musíme dát dohromady postup, jak je brzy nakrmit. Navíc musíme vymyslet, co uděláme se všemi těmi těhotnými dívkami. A ty otevřeš tu bránu co nejdřív, že?“ Čekal, až něco řeknu, a když jsem se k ničemu neměla, dloubl mě nohou. „Jaký máte plán?“

I kdybych už nikdy po zbytek života nemusela sestavovat žádný plán, bylo by to stejně příliš brzy.

HROZNĚ DIVNÉ

Carlee byla s Leasem, který bavil děti tím, že se měnil na oblíbené postavičky z televizních

pořadů. Pro mě bylo víc než bizarní sledovat, jak kluk, se kterým jsem se tak ráda mazlila, se mění v nějakou energickou dívčinu slavnou tím, že umí odzpívat abecedu, a tak jsem se téhle části louky vyhýbala. Kdyby měl začít předvádět Easton Heights a měnit se v různé postavy z tohoto seriálu, to bych možná zapadla. Carlee strávila Leaseovu poněkud neobvyklou schopnost s pozoruhodným nadhledem, jak to ostatně

dokázala u všeho.

„Jsi v pohodě?“ zeptala jsem se jí, když se Lease poprvé přeměnil na někoho jiného.

Pokrčila rameny, oči měla vykulené údivem. „Není

to o nic divnější než všechno ostatní tady, nemyslíš? Vždycky jsem věděla, že na vás dvou je, víš, něco trochu podivného.“

„Víc než jen trochu.“

Zasmála se, zdvihla malou holčičku, která škytala pláčem, a šeptala jí cosi do ucha, dokud dívenka nepřestala plakat a tvářička se jí neroztáhla úsměvem. Prošla jsem kolem skupiny zaměstnanců MAZP, kteří se mračili a tiše se bavili o tom, co budou dělat po návratu na Zemi. Většinu lidí sem Temný dvůr dopravil nedávno, ale všichni byli provždy připoutáni k Vílím říším kvůli jídlu. To bylo mrzuté. Přešla jsem k Jackovi, který stál s nějakým mužem, jenž by byl přímo vzorovým typem upjatého podnikatele, kdyby na sobě

měl oblek a ne volnou selskou košili a kalhoty.

„To je nepřijatelné! Máš vůbec představu, kolik lidí je na mně závislých? O kolik peněz přicházím každou minutu, kterou trčím tady?“

Jack měl zamžené oči, matné a nesoustředěné, a laxně přikyvoval. „Mhmm, hmm,“ opakoval dokolečka, skoro jako by si bzučel nějakou melodii.

„Hej,“ zasáhla jsem. „Je všechno v pořádku?“ Jack na mě zoufale pohlédl.

„Ne, není všechno v pořádku!“ zakřičel na mě upjatý podnikatel.

„Skvělé! Jenže já si potřebuju vypůjčit Jacka.“ Popadla jsem Jacka za paži a odvlekla ho.

„Díky. Zmínil jsem se někdy v poslední době o tom, jak strašně jsem rád, že jsi neumřela?“

„Ano. Ale klidně to můžeš opakovat. Musím se odtud dostat, podívat se, jestli už se vrátili David s Raquel.“ Připadalo mi, že tu jsem jen několik hodin, ale při pobytu ve Vílích říších čas plyne tak nějak divně, a doma mohla uplynout jakákoliv doba, od několika minut po několik dnů. Lease a já jsem se shodli, že se zajdu podívat, co se tam děje, a on bude zatím bránit

pevnost tady.

Potřebovala jsem otevřít dveře. Tohle musí skončit.

Brzy.

„Mně to připadá jako skvělý nápad.“ Jack se ostražitě ohlédl na místo, kde upjatý podnikatel začal ječet na jednu z těhotných dívek. Ty byly stále podrážděnější, některé zuřily a další neovladatelně plakaly a každá zoufale prahla po tom, aby se její milenec vrátil. Podnikatel se bohužel rozkřičel na tu drobnou blondýnku a ona proti němu vystartovala a zasypala ho vulgárními nadávkami, pak zdvihla ruce a začala si trhat vlasy i s kořínky.

„Rethe!“ Unaveně na mě pohlédl od stromu na okraji louky, o nějž se opíral a mluvil se zelenou blahou vílou, která se tu před chvílí objevila jako zástupkyně Světlé královny. Několik lidí přecházelo kousek od nich, ve tvářích se jim střídal hněv s touhou a naopak. „Udělej něco s ?“ máchla jsem rukou obecně ke všem ? „tímhle, ano? A zkus si trochu odpočinout. Vypadáš příšerně.“

Popuzeně sešpulil rty, ale než stačil odpovědět, popadla jsem Jacka za ruku a prošla s ním dveřmi, které právě otevřel. Prázdná tichá temnota Vílích stezek mi nikdy nepřipadala tak vítaná.

„Všichni ti lidé, budou v pořádku?“

Jack pokrčil rameny. „Podle mě ano. Mám pár nápadů. Pro nikoho z nich to nebude snadné, ale na něco přijdeme. A všechno je lepší než to, co by se s nimi stalo.“

Stiskla jsem mu ruku. „Máš pravdu. A děkuju ti.“ Chvilku jsme mlčeli. „Jacku?“

„Víš, říká se, že když si někdo pořád něco vymýšlí, aby mohl vyslovit tvé jméno, znamená to, že tě má rád.“

„To že se říká?“

„Říká se to, opravdu. Ale já chci zdůraznit, že sice jsi 279

docela hezká a jakž takž i zábavná, ale já to nejsem. Jsi to ty.“

„Tak to se mi ulevilo. Ale vážně, Jacku ?“

„Už zase to oslovení.“

„Buď zticha. Pokouším se ti sdělit, že jsem na tebe hrdá. Tihle lidé ti budou zavázáni za to, co jsi pro ně udělal, ale taky na tobě budou po zbytek života závislí. Skutečně ses překonal. Já prostě… jo. Jsem na tebe hrdá.“

Několikrát pokrčil rameny, jako by se fyzicky snažil setřást to, co jsem mu řekla. Pak zavrtěl hlavou a vzdychl si. „Tohle je trapnější než tenkrát, jak ses na mě vrhla a přinutila mě, abych tě políbil.“

„Já si myslím pamatuju, že ty jsi líbal mě, a já jsem ti pak vrazila facku. Opakovaně.“

Natáhl volnou ruku a poplácal mě po mojí. „Klidně si můžeš namlouvat, co chceš, hlavně abys byla šťastná s tím pánvičkovým klukem. A jsme tady.“

Vystoupil ze zdi do obýváku u Lease doma. Vypadalo to, jako bychom se ocitli na nějakém bizarním večírku: místnost byla narvaná, na každičké ploše, kterou si lze představit, někdo seděl. Uvítala mě spousta žlutých vlčích očí a scvrklých mrtvolných obličejů, mezi něž se mísilo několik dalších ? nějací trollové a dvě dryády.

Dívali se na nás překvapeně, ale ne šokovaně, a já jsem jim zamávala. „Nazdar. Ví někdo, kde bych našla Raquel nebo Davida?“

Většina z nich začala ukazovat, každý někam jinam.

Skvělé.

„Budu nahoře, kdybys mě potřebovala, ano?“ Jack vypadal vyčerpaně, a tak jsem přikývla, zamávala mu na rozloučenou a vybírala jsem si, do které místnosti mám teď namátkou nahlédnout. Kuchyně byla nejblíž, a tak jsem se propletla tím různorodým shromážděním a procpala jsem se do kuchyně. Ulevilo

se mi, když jsem tam uviděla Raquel stojící u pultu a bavící se s dvěma vlkodlaky.

„Ty ses vrátila!“ vyhrkla jsem a protlačila se k ní.

„Evie! Dokončíme tuhle debatu pak,“ oznámila a pokývla k vlkodlakům, pak mě vzala za ruku, provedla mě tlačenicí do prázdné kanceláře a zavřela za námi dveře. Klesla jsem na starý odřený kožený gauč. Zpola jsem čekala, že se posadí za psací stůl, jak jsme to obvykle dělávaly při instruktáži, ale ona si místo toho sedla vedle mě.

„Jak to šlo?“ zeptala jsem se.

„Pozoruhodně dobře. MAZP očekávala útok víl, takže když tam přišla ta naše početná skupina a klidně požádala o propuštění všech paranormálů, bylo to pro ně něco jako šok. Pracovníci toho zařízení v Normalu se s námi nehodlali prát ani ubližovat lidem a vlkodlakům, a tak jsme nakonec museli souhlasit jenom s tím, že je vezmeme s sebou a ochráníme je před jakýmikoliv kárnými důsledky ze strany MAZP, a oni nechali všechny odejít.“

Zasmála jsem se, opřela jsem si hlavu o gauč a zavřela jsem oči. „Pochopitelně, úkol, který nakonec není svěřený mně, je ten snadný.“

„Jak to dopadlo ve Vílích říších?“

Vylíčila jsem jí svých několik posledních hodin, předtím jsem se ovšem ujistila, že jsme tam víc času nepromarnili.

Když jsem skončila, Raquel zamyšleně pokývala hlavou, pak mi odhrnula vlasy z obličeje. „Jak jsi na tom ty?“

„Já vážně nevím. Ty dívky, ty těhotné, co nosí Prázdné! Ony nikdy… ony už nikdy nebudou normální. A Reth říkal ? no, nemůžu si pomoct, ale musím si klást otázku, jak velký díl z tohohle zmatku, z toho všeho, jsem zavinila já.“

„Nic z toho jsi nezavinila ty, srdíčko.“

Pokrčila jsem rameny; byla jsem příliš unavená na to, abych se dokázala přít nebo i jenom otevřít oči.

„Zavinila, nezavinila. Kudy vede ta dělicí čára, kde můžeš říct, tak já jsem to zavinila tady odtud, nebo naopak až tady odtud, a tady je linie, od které přestává záležet na spojení mezi mnou a těmihle událostmi? To se prostě nedá. Ale snažím se ze všech sil.“

„Já vím, že ano.“ Vzdychla si, její povzdech říkal: kdybych ti tak s tím mohla pomoct trochu víc. A to mě přimělo k úsměvu. „Jestli ti to nějak pomůže, jsem na tebe nesmírně hrdá. Vím, že to se mnou nijak nesouvisí, ale možnost sledovat, jak se z tebe stává ona silná, inteligentní žena, jakou jsem vždycky věděla, že budeš, je jedním z největších zdrojů radosti v mém životě.“

„Ty se mě schválně snažíš rozbrečet, viď? To je prostě podlé, Raquel.“

Rozesmála se. „Ale víš, bez ohledu na cokoliv, odteďka bude všechno jiné. Pro nás pro všechny.“

„Ty jsi v první řadě nezaměstnaná. Myslím, že ti budeme moct najít místo v restauraci, když budeš chtít. Tvoje hranolky určitě nemůžou být horší než ty, co dělala Grnlllll.“

„Pozor, abych tě nepřekvapila.“

Naklonila jsem se a opřela jsem si jí hlavu o rameno.

„Bude to všechno nějak snazší?“

„Někdy je třeba trochu chaosu, aby se všechno vytříbilo. Jestliže zvládneme ten chaos, můžeme toho využít a přetvořit svět kolem sebe v něco lepšího, než tu bylo předtím.“

„Já jsem dobrá na fázi s tím chaosem, přinejmenším.“

„A budeš zrovna tak dobrá při zlepšování všeho na druhé straně. Věř mi.“

Popotáhla jsem a posadila se zpříma. „Díky, Raquel. A když už je řeč o tom chaosu, já se radši půjdu

podívat, jestli je u Cressedy všechno připravené. Jack je nahoře, kdybyste si s ním ty a David chtěli promluvit o tom, co podniknout s uprchlíky z Vílích říší. On bude potřebovat nějakou pomoc.“

Rozloučily jsme se objetím, její vůně mi byla povědomá a zároveň mě uklidňovala, připomněla mi, že rodina může mít spoustu různých verzí. Nějak vymyslím, jak se postarat o ty těhotné dívky, pokud to je vůbec možné, a v každém případě se postarám, aby ta miminka neproklouzla štěrbinami jako já a Vivian.

Stýskalo se mi po Vivian. Byla jsem tak neuvěřitelně unavená; touha spát byla jako bolest, kterou jsem cítila v celém těle. Nemohla jsem uvěřit, že jsem se ještě nesesypala. Ale kdybych mohla spát, možná bych našla Vivian a ujistila se, že je v pořádku.

Když jsem vyšla ven, schoulila jsem se před chladem, ale už mi nevadil tolik jako kdysi. Skoro jako bych věděla, že mě sice štípe na kůži, ale byl to tak pomíjivý pocit, že na tom nezáleželo.

Skutečně jsem se potřebovala zbavit těch duší navíc. Vánek si kolem mě pohrával a já jsem cítila, jak mě volá voda přede mnou. Naskakovala mi z toho husí kůže, když jsem si pomyslela, že v sobě nosím části všech těch bytostí, které se mi pokusily ublížit. Přinejmenším jsem mohla využít jejich energii k něčemu dobrému ? a pochybovala jsem, že kdokoliv z původních majitelů by se kdy se snahou udělat něco dobrého zatěžoval.

U rybníka mě ohromilo už pouhé množství paranormálů, kteří se tam shromáždili, každý z nich se svou vlastní, krásnou, světlem žhnoucí duší. Cressedu jsem tady nikde neviděla.

Atmosféra mi připomínala oslavu ještě víc než v domě, všichni paranormálové si povídali a štěbetali a smáli se, poletovali od jedné skupinky ke druhé, oči vykulené vzrušením a radostným očekáváním. No,

přinejmenším ti, kteří nějaké oči měli. Ale i plameny tančící nad jámou s mloky vypadaly šťastně.

Jedna bytost se však nehýbala. Arianna seděla na balvanu stranou od ostatních a přihlížela. Zamířila jsem po břehu k ní a snažila jsem se na sebe neupoutat pozornost. Chtěla jsem odtud rychle vypadnout a zapřádat rozhovory s paranormály, kteří se ani nepodobali lidem, jsem na programu neměla. Nijak zvlášť totiž nevynikali ve stručnosti. Nebo v rozumném hovoru.

„Ar? Co tady venku děláš?“

„Jenom se dívám.“

„Ty náhodou nevíš, jestli je tady všechno připravené, viď? Mají tady všechny, kteří chtějí odejít?“

Zvolna přikývla, oči měla upřené na pohyby v rybníku. „Jo, mají. Cresseda oznámila, že

‚Shromáždění je úplné a to, co bylo změněno, bude napraveno‘. Nebo něco na ten způsob. Mně to připadalo jako povel vyrazit plnou rychlostí vpřed.“

Ztuha jsem polkla a potlačovala jsem nervozitu.

„Dobře. Myslím, že se vrátím do vílí země a dovyřídím všechno tam.“

„Dobrý nápad. A možná by sis měla pospíšit. Mluvila jsem s vílami smrtkami a pokud jsem mohla rozluštit ty jejich šílené rýmovačky, máš čas jenom do zítřejšího rozednění, pak se ty dva světy od sebe příliš vzdálí a brána bude navždy ztracená.“

„Já ? moment, cože?“

Arianna pokrčila rameny. „Zjevně jsou ve větší časové tísni, než jsme tušili.“

„No, tak to je tedy skvělé. Možná to mohly říct mně? Copak to víly nevěděly? Temná královna tvoří nové Prázdné, jako by na to měla léta.“

„Myslím, že paranormálové žijící na zemi to cítí líp, protože tu byli vždycky. Víly věděly, že jim dochází čas,

ale nevěděly, jak rychle.“

Zhluboka jsem se nadechla. „To je jedno. Na tom nesejde, já tak jako tak potřebuju dostat tou bránou Retha, než umře.“ Při vyslovení těchto slov se mi sevřelo hrdlo. On nezemře. Postarám se o to.

„Můžu ti nějak pomoct?“

„Přesvědčíš celý Temný dvůr, aby odpískal plán své královny a připojil se k týmu okamžitého odchodu?“

„Já jsem uvažovala spíš o tom, že bych dneska večer nahrála reprízu Easton Heights a ušetřila ti tak hodinu času.“ Při mém pohoršeném a zděšeném pohledu zdvihla ruce. „To byl vtip. Pomáhám Davidovi a Raquel zřídit nouzové tábory pro všechny ty lidi přenesené z vílích říší a pro uprchlíky z MAZP, kteří nechtějí odejít. Všechno to tady připravíme. Ty se soustřeď na ty záležitosti s vílami.“

„Nemohla bych si místo toho vzít radši na starost ten DVD rekordér?“ Vstala jsem a otočila se. Arianna mě poplácala po zadku. Chtěla jsem se rozesmát, ale to bylo tak všechno, co jsem zvládla, abych nezačala lapat po dechu. Všechno se to konečně dává do pohybu.

Neušla jsem po stezce příliš daleko, když zpoza stromů vystoupil Reth a vyděsil mě téměř k smrti. „To byl tedy nástup,“ zahučela jsem a rukou jsem se chytila za divoce bušící srdce.

„Musíš jít se mnou.“

„Věděl jsi, že musím tu bránu otevřít dneska v noci? To nevadí. Neodpovídej mi. Pokud jsi to věděl, mám chuť nakopat tě za to, žes mi to neřekl, a teď na to nemám čas. Dobrá zpráva je, že ti zachráním život. Musíme jenom přivést Jacka z domu a pak můžeme jít.“

„Tohle není záležitost pro Jacka.“ Vzal mě za ruku a otevřel dveře přímo ve vzduchu. Prošel jimi; já jsem musela prakticky utíkat, abych mu stačila, i když byl zadýchaný. Otevřel dveře v temnotě a prošli jsme jimi

do jeho pokoje. Kdosi tam seděl na gauči zády k nám.

„Kdo je ?“

„Ahoj, ty pitomko!“ vyvřískla Vivian, vyskočila, rozběhla se ke mně a objala mě.

MOJE ŠATY SI TAKY NESMÍŠ PŮJČOVAT

Stála jsem jako přimrazená, zcela oněmělá, kolem sebe jsem měla ovinuté Vivianiny

dlouhé hubené paže. Kdy jsem to usnula? Rychle jsem procházela své poslední vzpomínky ? Raquel, stezku, Ariannu, Retha ?, ale všechny do sebe zapadaly ve správném časovém sledu. Takže jsem buďto měla nejdelší, nejpřehlednější sen, nebo mě možná Reth na Vílích stezkách omráčil.

Nebo tady Vivian skutečně byla.

„Já ? Ty ? Já snad spím?“

Zasmála se, narovnala se, jednu ruku koketně svěsila a druhou napřáhla ke mně. „Nespíš. A já taky

ne, nebesům budiž děkováno.“

„Jak je to možné?“ Prohlížela jsem si ji, ale neviděla jsem planoucí duše, které by v sobě měla, kdyby vysála nějaké paranormály.

„To je právě ta otázka, že?“ Rethův tón byl stejně nevraživý jako jeho výraz. Seděl na gauči, pak se na mě zakabonil, jako by mě vybízel, abych se mu pošklebovala, lehl si na záda a stále ještě dýchal mělce a rychle. „Vynesl jsem její tělo ze Střediska při naší druhé návštěvě, aby se zase nedostala do rukou neblahým vílám. Představ si mé překvapení, když jsem se sem dneska vrátil a našel jsem ji tu v bdělém stavu.“

„Ty ses vzbudila úplně sama?“ Nevěděla jsem, zda z toho mám jásat nebo mít strach. Chci říct, že já a Vivian jsme se nesporně spřátelily, staly se z nás dokonce sestry od té doby, co jsem jí zarazila zabíjení paranormálů. Ale to bylo ve spolehlivě uzavřených hranicích našich snů. Vivian, která by byla venku, v reálném světě… no, „bezpečná“ nebylo zrovna to slovo, které mi vytanulo na mysli.

„Neřekla bych, že sama od sebe, že? A viděla jsi se?

Svítíš jako oslavy čtvrtého července!“

Úzkostlivě jsem na sebe pohlédla. Snažila jsem se to předtím ignorovat, ale pulzovala jsem světlem. Ne jako když to světlo bylo koncentrované v zápěstí a v srdci od Retha, ani to bledé, téměř neznatelné pableskování mé vlastní duše. Ne, byla jsem naplněna všemožnými jiskrami a vířícími barvami, pokud by se někdo obtěžoval podívat a skutečně byl schopen to vidět.

Což byl případ Vivian, která byla další Prázdná.

„Ehmm, jo. Já jsem nic z toho nechtěla, opravdu.“ Jenom lže. „Vyskytlo se pár… komplikací.“

Povytáhla obočí, na tváři jí zahrál ironický úsměv.

„Mně můžeš o komplikacích vyprávět.“

„Jasně. Takže ty? Probuzená?“

Vzala mě za ruku, ta její mě v dlani mrazila, a přitáhla mě k sobě na gauč. „Páni, tobě ty ruce úplně hoří. Připadá mi to nádherné. Posaď se. Jsem vyčerpaná.“ Vivian se opřela a já jsem si všimla, že je ještě bledší než já, a to bylo co říct. Vypadala zadýchaně, i když se předtím pouze na několik minut postavila. „Řekla bych, že spát několik měsíců a ztratit energii stovek duší neudělá pro organismus zrovna zázraky.“

„To asi ne.“ Nervózně jsem si poposedla a napadlo mě, že si bude možná chtít vzít některé zpátky, abychom na tom byly stejně. Což dodalo zcela novou úroveň věčnému problému sester, které si navzájem nosí věci.

„Ale i tak, já mám teď svou vlastní.“ Tentokrát její úsměv nebyl vůbec krutý ani tvrdý, ale plný údivu. Malátně zamrkala, stáhla si vršek dlouhé bílé nemocniční košile, kterou měla na sobě, a obě jsme se zadívaly na hladkou kůži pod jejím srdcem. Tam bylo světélko, které velmi slabě pulzovalo a bylo ještě matnější než mrňavý plamínek Davidovy duše.

„Viv,“ vydechla jsem a vzhlédla jsem k ní se slzami v očích, „tvoje duše.“

„Já vím.“ Rozzářila se. „Myslím, že nakonec přece jenom nějakou mám.“

„Ale jak to? Chci říct, proč až teď? Myslíš, že se v tobě tvořila?“

„Ne, já vím přesně, jak jsem ji získala. A teď konečně chápu, proč jsi neumírala, když jsem tě poznala, a jak se ti dařilo zářit stále jasněji, i když sis nebrala duše jiných.“ Natáhla ruku a stáhla mi košili, abych měla obnažené stejné místo jako ona, a jedním chladným, kostnatým prstem mě píchla do místa nad srdcem.

„Vidíš, přímo tady. Před těmi ostatními se snaží skrýt, ale já ji vidím. A je dokonce jasnější, než když jsem tě viděla posledně.“

Pohlédla jsem dolů a přiložila jsem si ruku na srdce, chtěla jsem se tam dotknout své duše, pochovat ji. Vivian i já jsme věděly, jaká vzácnost je duše. „Je tam, viď že ano?“ Předtím jsem nechtěla doufat, ale teď, když mi to potvrdila, jsem souhlasila. Byla jsem jasnější. Já, ne jenom ty duše, co jsem měla navíc.

„Ano, protože, šťastlivče Evie, já jsem měla pravdu. Všichni tě mají rádi. Nebo tě přinejmenším má rádo dost lidí na to, aby se tvoje malá mizerná dušička Prázdné rozrostla sama od sebe. Tohle já jsem nikdy nezažila.“

S provinilým pocitem jsem sklopila oči. I se svým bizarním životem jsem na tom byla vždycky líp než ona, vždycky jsem měla kolem sebe lidi, kterým na mně záleželo. „Takže ty si myslíš, že mi tam tu duši vložili lidé, kteří mě mají rádi?“

Pokrčila rameny. „Ať visím, jestli znám ten mechanismus. Nejspíš. Řekla bych, že hodně pomohlo i to, že ty máš ráda je.“

Cítila jsem v sobě větší teplo než kdy předtím. Protože to znamenalo, že onu díru ve mně nevyplnil jenom Lease, ale i Raquel a David a Arianna. A což také znamenalo, že jsem nikdy doopravdy neztratila Lish.

Pokud jsem měla duši díky lidem, kteří mě měli rádi a jež jsem měla ráda já, bude velká část mé duše vždycky i její.

„Takže díky,“ řekla Vivian.

„Za co?“ vzhlédla jsem k ní zmateně.

„Za to, že jsi byla dost hloupá na to, abys měla ráda svou bláznivou, vraždící sestru, a že jsi byla tak dojemný blázínek, že jsem si nemohla pomoct a musela jsem tě taky mít ráda.“

„Tak proto ses ztrácela,“ vydechla jsem. „Ty ses probírala.“

„Kvůli tobě.“

Tentokrát jsem to byla já, kdo ji sevřel v pevném objetí. „Jsem tak ráda,“ řekla jsem s tváří zabořenou do jejích vlasů. „Ale slib mi, že už nebudeš zabíjet, ano? Mám příliš mnoho dalších problémů, s nimiž si musím lámat hlavu. Prosím, buď šťastným bodem v mém životě.“

Zasmála se a odstrčila mě. „Au. Ty jsi samý loket. A nedělej si starosti. Nemám v úmyslu riskovat svou vlastní prvotřídní duši a míchat ji s nějakým upírským svinstvem. Na to je až moc hezká.“ Zaklonila hlavu na opěradlo gauče a zavřela oči. „A kromě toho, i kdybych si chtěla vyjít na lov nějakých duší, jsem si docela jistá, že by mi utekl i beznohý vlkodlak. Všichni tví malí přátelé jsou v bezpečí.“

S úlevou jsem vydechla a hledala jsem v její tváři nějaký náznak toho, že by mohla lhát. Vivianin obličej však zůstal dokonale hladký a klidný. Neměla jsem v úmyslu ji pozvat, aby přespala u Arianny nebo něco takového, ale musela jsem doufat, že se od základu změnila. Nic víc jsem udělat nemohla.

„Co se děje, že jsi z toho taková vystresovaná? Něco s Temnou královnou?“

„Ále, kdyby jen to.“ Vysvětlila jsem jí celou situaci od začátku do konce. V jedné chvíli jsem si myslela, že snad usnula, ale obočí jí zůstávalo stažené nad zavřenýma očima a neuvolnilo se. „Tak,“ zakončila jsem po chvíli, která mi připadala jako věčnost, „já tu bránu otevřu. Dneska večer, jak je vidět.“

„Páááni,“ řekla a protáhla to slovo. „Ty jsi tedy byla vytížená, co?“

„Jo. Co si o tom myslíš? Jako jestli dělám správnou věc?“

Zasmála se, zdvihla víčka a její téměř bezbarvé šedivé oči se střetly s mými. „Ty se mě na to opravdu zeptáš? Můj morální kompas není právě proslulý svou přesností.“ Obličej jí změkl. „Vážně, Ev, myslím, že

pokud vůbec někdo dokáže v tomhle zmatku dělat ta správná rozhodnutí, pak jsi to ty. Já ? já bych se jenom pokusila je všechny zabít. Vlastně jsem se pokusila je všechny pozabíjet. Ale tvoje metoda mi připadá lepší. A celkově méně pracnější, protože se jich všech zbavíš jedním vrzem.“

Přikývla jsem a kousla se do rtu. „Bude to fungovat, viď, že ano?“

Pokrčila rameny. „Ty jsi jediná z nás, kdo někdy otevřela nějakou bránu. Ale určitě. Já si myslím, že to fungovat bude. Vždyť proto jsem přece tedy, ne? Alespoň jedna z nás může splnit svůj úkol.“

„Ten úkol mi jde totálně na nervy.“

„Jako bych to neznala.“

Vstala jsem a začala jsem přecházet po místnosti. V duchu jsem přemítala, co s ní. Chtěla jsem ji vzít domů k Davidovi, ale umístit ji v domě, kde se pohybuje tolik paranormálních bytostí, mi nepřipadalo jako dobrý nápad. Nejlepší bude, když ji nebudeme vystavovat pokušení, pokud jde o duše. Protože já sama jsem nemohla popřít, že dokonce i mě přitahují duše paranormálů kolem, jelikož vím, jaký by to byl pocit, kdyby mě naplnily. Oč horší by to bylo pro Vivian, která jich svého času v sobě nosila tolik?

Jasně. To je ještě daleko. Dneska zajistím, aby si ji vzala na starost Raquel. A aby Raquel měla u sebe Žaha. „Rethe, jsou s lidmi, které jsme zachránili, nějaké víly?“

„Ne,“ odpověděl. Oči měl zavřené, husté řasy měly stejný půlměsíčkovitý tvar jako tmavé kruhy pod jeho očima. „Jsou tam v bezpečí, i když jsou sami, a všechny blahé víly se shromáždily u královny.“

„A co ta louka, na které jsme je nechali? Nepřestane třeba, já nevím, najednou existovat, jakmile víly odejdou?“

Zamyšleně se zamračil. „Myslím, že zůstane tak, jak 292

je. Všechno tohle zůstane takhle. My jsme to vytvořili, ale hmota, z níž to bylo zformováno, nikdy naše nebyla. Nevidím důvod, proč by to mělo přestat existovat, protože my neděláme nic, abychom si ponechali věci, které tady vytváříme. Jakmile našima rukama vzniknou, prostě existují.“

„Víš to jistě?“

Otevřel oči. „Jistě že ne.“

Zakabonila jsem se. „To ti tedy děkuju.“

„Součástí příprav mé královny bylo shromažďování zásob potravy, které by zajistily, že budou stačit na udržení všech smrtelníků poutaných k této říši při životě.“

„Za předpokladu, že to všechno prostě rázem nezmizí.“

„Ano, za tohoto předpokladu.“

„No, aspoň něco.“ Postarám se, aby Jack nanosil na Zemi tolik potravy, kolik zvládne, ale neměla jsem ponětí, jak dlouho zůstane vílí potrava v normálním světě poživatelná. Budeme muset dohlédnout na to, aby byli všichni dnes večer v říši smrtelníků, a doufat, že poté tam tohle všechno ještě bude.

„Dobře.“ Vzala jsem Vivian za ruku a zvedla ji z gauče. „Budeš teď muset být s partou divných, vážně deformovaných lidí.“

„No tak to mezi ně dokonale zapadnu.“

„Přesně to si myslím i já! Musím vyřídit s vílami pár věcí, včetně toho, jak přesvědčit Temný dvůr, aby se k nám přidal. Na louce budeš v bezpečí.“ Stejně jako všichni paranormálové, které jsem měla ráda. Ale to jsem nahlas neřekla.

„Pokud tam bude místečko, kde bych si mohla lehnout, nemám nic proti.“

Každá jsme uchopily Retha za jednu ruku. Vivian mu tou svou přejela po paži a teprve pak si propletla prsty s jeho. „Zapomněla jsem, jak jsi hezký,“ zavrněla.

„A zapomněla jsi i na to, jak ses pokoušela přimět Evelyn vysát mi duši?“ zeptal se a povytáhl obočí způsobem, o němž bych přísahala, že byl koketní, pokud Reth vůbec koketovat dokázal.

Vivian se zasmála. „Ne, na to si ještě pamatuju.“

„Tohle je celé trapné. Jdeme.“ Zatáhla jsem Retha za ruku a nastal ten příšerný kroutící se okamžik, po němž jsme dopadli na oranžovou trávu. Jack k nám okamžitě přiběhl.

„Vzal jsem Lease zpátky domů s tunou jídla a většinou těch klidnějších lidí. Kde jste byli?“

Ztěžka jsem dosedla na zem, aby se se mnou přestalo všechno točit, a byla jsem strašně zklamaná, že tu není Lease, aby mi pomohl nevyšilovat. Ukázala jsem na Vivian, která už ležela na trávě vedle mě.

„Seznam se s mou sestrou Vivian!“

„Moment, s tou, jak jsme ji uvedli do komatu, protože chtěla pozabíjet všechny paranormály?“

„Jo.“

Natáhl ruku a vzal jednu její do své, naklonil se a políbil ji. „Každý, kdo se osobně pokusil zbavit svět víl, je mým přítelem.“

Vivian se znovu zasmála, její hrdelní smích nebyl vůbec podobný mému. Líbil se mi. „Jsi okouzlující, to vím jistě. A teď odprejskni, abych se mohla prospat.“

Odešla jsem od Viv. Jack šel za mnou a postavil se vedle Retha, který obhlížel přítomné. Zavrávoral a já jsem se k němu posunula blíž a nastavila jsem mu rameno, aby se o mě mohl opřít. Byl lehčí, než jsem si myslela, navzdory vší své nemožné vílí síle.

Většina lidí, kteří byli dosud tady, se více méně zklidnila a já jsem viděla Carlee, která přecházela od jedné skupinky ke druhé a usmívala se nebo naslouchala, podle toho, jak to situace vyžadovala. Měla jsem ji moc ráda. Byla supersmůla, že byla do tohohle všeho zatažena, ale pro všechny ostatní to bylo

štěstí. Nikdo se nemohl rovnat Carleeině neskonale živé, od přírody temperamentní osobnosti.

„Dohlídni na Vivian, ano?“ požádala jsem Jacka.

„Jenom… no, dbej na to, aby nikomu neublížila. Ty chceš nejspíš teď hned začít všechny dopravovat zpátky, takže budete všichni v bezpečí, pokud by se Vílí říše nějak zbortily. A vezmi taky tolik jídla, kolik pobereš.“

„To zní slibně.“

Pokrčila jsem rameny, protože mou pozornost poutalo něco jiného.

Jack sledoval můj pohled upřený na skupinu těhotných dívek, které seděly pohromadě stranou všech ostatních. „Ty si nevedou moc dobře,“ informoval mě. Většinou seděly apaticky na zemi a civěly do prázdna. Jedna se kousala do paže a kývala se dopředu a dozadu. Plavovlasá dívka si pomalu a metodicky vytrhávala vlasy. Udělalo se mi špatně zármutkem nad nimi.

„Dá se s tím něco udělat?“ zeptala jsem se Retha.

„Vezmi je zpátky k Temné královně a dej jí je. Nech Temný dvůr vzít si nové Prázdné, aby si neblahé víly myslely, že mohou opustit váš svět podle svých vlastních podmínek se svými lidskými mazlíčky a odmítnout naši nabídku.“

Zavřela jsem oči a přitiskla jsem si ruce na žaludek; měla jsem pocit, jako by se moje vlastní duše chtěla rozletět na milion kousků, protože je konfrontována s příliš mnoha nemožnými rozhodnutími. „To nemůžeme.“

Reth natáhl ruku a vzal mi prsty do svých, dotek měl lehký, ale uklidňující. „Zjistil jsem, že oběti se takhle říká z určitého důvodu. My všichni jsme ztratili mnoho z toho, čím jsem byli nebo čím jsme být mohli kvůli chybám mých lidí. K tomu, abychom to mohli napravit, budeme muset oželet ještě některé další věci.

Ale až se spojíš s věčností, nebudeš cítit palčivost tohoto života s takovou intenzitou.“

„To chceš říct, že nebudu cítit vůbec nic?“

„Já mám city, lásko moje. Jenom je nevnímám stejným způsobem jako ty. A děkuji za to nebesům, protože ty jsi občas docela problematická. Tvoje nedůsledné a přelétavé vášně už mi nebudou muset dělat starosti.“

Ano, Reth je přesně ten pravý na to, aby mě během jednoho krátkého rozhovoru ukonejšil a vzápětí mě urazil. S jediným posledním dlouhým pohledem na dívky, které se mi nejspíš nepodaří zachránit, jsem sevřela ruku kolem prstů vzpřímeně stojícího Retha.

„Dobře. Pojďme přesvědčit neblahé víly, že jsem jejich jedinou alternativou, a pak vás všechny píp odpravíme z mojí planety.“

SVĚTLO A TMA

Neamh. Evie. Neamh. Evie. Lease, Lease, Lease. Neamh. Evie.

„Co to děláš, lásko moje?“

Zamračila jsem se na Retha, že mě vyrušil ze soustředění. „Přemýšlím. Buď zticha.“ Světlá královna řečnila na pódiu z tekutého světla, oslnivý jas, který z ní vycházel, zaléval všechny víly září, z níž téměř přecházely oči. Po několika vteřinách strávených uprostřed takové spousty vílí nádhery jsem jen s obtížemi viděla jasně a připadala jsem si omámeně a užasle. Místo štípnutí jsem si tedy začala opakovat jména.

Uvědomila jsem si, že v určité chvíli přestala mluvit, a teď se oči všech víl ? několika set ? intenzivně

upíraly na mě.

„Hej,“ zamávala jsem na ně. „Co jsem opomněla?“ zašeptala jsem k Rethovi.

„Máš jim říct, jak přesvědčit Temnou královnu, aby se k nám přidala.“

„Já ? cože? Vážně? Já jsem tu jen kvůli tomu, abych se postarala, že to všechno proběhne. Myslela jsem, že královna bude mít nějaký plán! Já jsem jenom takový lepší dveřník. Otevírám bránu, zavírám bránu. Nikde v popisu práce Prázdné nestojí, že mám taky přesvědčit dav víl, které nesnášejí Evii, aby laskavě prošly bránou.“

Reth se usmál. „A to zrovna ve chvíli, kdy skončila s velebením lidské důvtipnosti a ujistila nás, že všechno proběhne podle plánu.“

„Ano! Plán! Její plán! Neměli jste snad mít tyhle věci připravené už staletí, nebo jste byli příliš vytížení psaním říkánek, v nichž jste popisovali plány, které jste se nikdy neobtěžovali realizovat?“

Jeho zlaté oči, kolem nichž teď byly jemné vrásky, pobaveně zamrkaly. „My jsem měli plán, lásko moje. Já jsem tě měl naplnit a ty jsi pro nás měla okamžitě otevřít bránu. Ale mám dojem, že jsi dělala všechno, co bylo v tvých silách, abys vzdorovala a ten plán změnila. Takže my teď musíme převzít zodpovědnost za všechny ostatní bytosti z našeho světa a přizpůsobovat se tvým požadavkům. Podle mého názoru přijdeš na to, že víly, byť by byly téměř v každém ohledu nad vámi, nejsou tak přizpůsobivé jako smrtelné bytosti. Pokud chceš improvizaci, budeš se o ni muset postarat sama.“

„To rozhodně udělám.“ Mrzutě jsem zakoulela očima. Proč jsem vlastně čekala cokoliv jiného?

„Dobře, fajn. Znáš jména všech neblahých víl? Možná bychom je mohli donutit ?“

„Ne,“ přerušil mě ostře Reth.

„Ty žádná neznáš?“

„To není otázka toho, zda jsou známa nebo ne. Moje královna zná jméno každé duše z našeho světa. Ale nepoužijeme jména svých bratrů a sester k tomu, abychom je ovládli. Nic takového se nestane.“

Nevěřícně jsem zvedla obočí. „Takže vy jste mohli tohle ? všechno tohle ? kdykoliv zarazit? Vaše královna byla s to ty víly ovládat?“

„Kdybys mohla zarazit tohle všechno tím, že zabiješ někoho ? kohokoliv ?, koho znáš, udělala bys to?“

„Ne!“

„Existují určité hranice, které nepřekračujeme. MAZP na nás seslala nesmírné zlo, když nás polapila a přinutila nás prozradit jména dalších víl. Byli bychom raději zahynuli, ale neměli jsme na výběr.“

„Ale vždyť ty jsi použil jméno mého otce!“ Zašklebil se, jako by měl v ústech jakousi špatnou pachuť. „Ten tvor se dá těžko řadit mezi víly.“

„Ale přesto jsi porušil pravidlo.“

„Možná porušil, ano. Ale mezi Světlou královnou a mnou je propast, kterou nelze nikdy překročit. Ty a celý tvůj svět jste mě změnili, vzdalovali jsme mě čím dál více mému vlastnímu já. Nejsem na to hrdý. Ona zůstává neposkvrněná.“

„No, tak to má štěstí.“

„Dítě?“ Hlas Světlé královny ztišil bouřlivé vlny v mé duši a vnukal klid a nadhled každičkému vlákénku mé bytosti. Neamh. Á, už zase jsem se naštvala.

Pohlédla jsem na shromáždění víl, všechny ty nadpozemsky nemožné tváře mi splývaly a spojovaly se. Nechtěla jsem se na ně dívat příliš pozorně, abych nezahlédla muže, který byl mým otcem. Melinthros. Nechtěla jsem s ním už nikdy mluvit. Nechtěla jsem dokonce ani, aby vůbec existoval.

Založila jsem si ruce v bok a povzdechla si. „Dobře, uděláme to takhle. Půjdeme na území neblahých víl a

vy mě všechny budete chránit jakýmkoliv vílím kouzlem, které máte, protože jsem si celkem jistá, že Temná královna nebude moc nadšená, až mě zase uvidí. A já s nimi pak promluvím!“

„Promluvíš s nimi?“ zeptala se Světlá královna.

„Ano,“ přisvědčila jsem a pokoušela jsem se složit báseň na její krásu, v níž jsem ji přirovnávala ke světlu úsvitu, k paprskům slunečního světla pronikajícího mraky po bouřce, k… Evelyn. Zavrtěla jsem hlavou ve snaze si ji pročistit. „Hele, nemůžeš to světlo zkusit aspoň sklonit? No dobře. Promluvíme s nimi. Jestli se budou alespoň trochu podobat vílám z tvého dvora, spousta z nich si nejspíš myslí, že jejich královna je praštěná idiotka.“

Široké, bílé obočí Světlé královny se zdvihlo.

Vypadalo jako otazník.

„Chci říct, že všechny tyhle víly zjevně taky nesouhlasí se všemi tvými rozhodnutími. Jako třeba s tím, kvůli kterému uvízly tady. Takže my řekneme neblahým vílám, že čas se nachýlil, a budeme sázet na to, že se chtějí dostat pryč, tečka. A chtějí to víc, než se chtějí dostat pryč za podmínek Temné královny. A pak… budeme doufat, že se královna rozhodne raději jít než tu trčet úplně sama.“

Jo. Tohle půjde, to už jsem věděla.

Světlá královna naklonila hlavu, majestátně mi pokývla a napřáhla ke mně ruku.

„Já půjdu s Rethem, díky.“

Majetnicky mě vzal za ruku a zahákl si ji za loket, i když teď jsem já spíš podepírala jeho než on mě. S jedinou otočkou, při níž se mi zvedl žaludek, jsme se ocitli zpátky na mýtině, kde jsem zachránila Lease. Jedno jsem musela Temné královně přiznat ? když jsme se tam náhle nahrnuli s několika sty vílami, nevypadala ani překvapeně. Očima jsem jí sklouzla na krk, ale pokožka na něm byla opět hladká a bez

poskvrnky. Tolik tedy k mé tajné naději, že ji najdeme zraněnou nebo mrtvou.

Ale naneštěstí pro mé velkolepé plány obrátit její víly proti ní byly jedinými vílami na mýtině ty, které přišly se mnou. Dvůr Temné královny tu vůbec nebyl.

„Sestro,“ pronesla a její hlas jako černá díra mnou projel jako zachrastění lýka, příliš hlasitý a zároveň příliš tichý na to, abych ho dokázala zaregistrovat, a vyvolal ve mně otřes a rozechvění.

„Neamh,“ zašeptal mi do ucha Reth, tak tiše, že jsem to mohla slyšet jedině já, a hned jsem cítila, jak se znovu rozehřívám.

„Sestro,“ odpověděla Světlá královna. „Je čas vrátit se domů.“

„Vzala jsi mi mé věci. Chci je vrátit.“

„Nikdy ti nepatřily. Žádná z nich nám nikdy nepatřila. Nech nás odejít všechny a vrátit se společně domů.“

Temná královna naklonila hlavu na stranu, fialové rty se jí roztáhly v úsměvu. „Nic z toho nám nepatří? Copak ty sis s sebou nepřivedla vlastní pomocníky?“ Upřela své černé oči na mě a já jsem se vyděsila, ale pak jsem se pokusila postavit se co nejvzpřímeněji.

„Já jí nepatřím.“ Přála jsem si, aby můj hlas rezonoval stejně silně jako její a nezněl jako hlásek hodně vystrašené sedmnáctileté dívenky.

Temná královna neodpověděla a místo toho se zadívala zpátky na Světlou královnu. „Nehraj si tady na to, že jsi něco víc. Všechno tohle bylo kvůli tobě; já jsem nezapomněla. Jestliže chci odejít domů s určitou odměnou za své věky utrpení kvůli tobě, je to mé právo.“

„Není to správné.“

Temná královna se rozesmála; byl to zvuk tak srdcervoucně ledový a krásný, že jsem si ani neuvědomila, že jsem padla na zem a schoulila se do

klubíčka, dokud ke mně nepoklekl Reth a znovu nezašeptal mé jméno. Vstala jsem a pomohla jsem na nohy i jemu.

„Ty mi budeš povídat něco o tom, co je a co není správné, když ses dopustila stejných hříchů? Ty jsi mě ovládala, svou druhou polovinu, která je ti na věčnosti rovná. Teď tady stojíš se svou vlastní Prázdnou poté, co ses opovážila vzít mi tu mou? V čem je vlastně ten rozdíl, sestřičko?“ Poslední slovo zasyčela jako nůž, jenž někdo táhne po kůži.

„Protože já jsem se rozhodla tady být.“ Přimhouřila jsem oči a zaťala pěsti. „Můj život, moje volba. Tu jsi ty Vivian neposkytla, a nedáš ji ani žádné z těch nových Prázdných. Ale o ty jsi o všechny teď přišla. Nemáš už žádné jiné alternativy! Pro tebe platí teď anebo nikdy!“ Usmála se na mě, v ústech se jí blýskly zuby jako rovná, ostrá čára. „A ta Prázdná si snad myslí, že má vlastní vůli? To je úžasné.“ Pohrdavě jsem proti ní vztyčila prostředníček. To gesto zde bylo

bezvýznamné, ale já jsem se rozhodla to udělat.

Temná královna mě ignorovala a otočila se zpátky ke své sestře. „Udělej, co uznáš za vhodné; tvůj dvůr by se měl modlit, aby je to nezničilo jako ten tvůj poslední vrtoch, který nás přivedl sem. Ale nejdřív mi vrať to, co je mé, a nech mě jednat tak, jak si budu přát já.“

„Na to už je příliš pozdě,“ namítla jsem. „Pokud by ses někdy obtěžovala být nějakou dobu na Zemi jako ostatní paranormálové, vycítila bys, že se naše světy od sebe příliš vzdálily a kdo neodejde teď, neodejde už nikdy, i kdyby sis obstarala sebevíc Prázdných. Nebudou s to najít bránu.“

„Pojď se mnou,“ pronesla Světlá královna a v hlase jí zněl takový smutek a prosba, že jsem se k ní málem vrhla a začala ji prosit, aby si vzala mě a nechala mě strávit zbytek věčnosti snahou o to, aby byla šťastná.

LEASE LEASE LEASE EVIE EVIE EVIE.

„Nepůjdu,“ odpověděla Temná královna.

„I když to bude znamenat, že zůstaneš v této duté zemi stínů a smrti navždy?“

„I tak.“ Temná královna měla záda rovná jako pravítko, její oči byly jako bezedná jezírka zuřivosti.

„Nechť je po tvém. Děti, slyšely jste to? Ona zůstane, bude radši navždy chřadnout a scvrkávat se, než aby se vzdala téhle hry na tvoření, a nedává vám žádnou volbu. Zůstanete rovněž, nebo půjdete se mnou?“

Zpoza stromů se začala trousit jedna víla za druhou, celý Temný dvůr, který zjevně té výměně názorů naslouchal. Šokovaně jsem pohlédla na Retha, ale ten se jenom usmál. Zaťala jsem zuby a rozčileně jsem zavrtěla hlavou. Ony měly po celou tu dobu nějaký plán a mě se ten plán netýkal. Já jsem tady byla jako kulisa ? Hele, koukejte! Naše milovaná Prázdná! Můžete se s námi svézt zpátky, když nastoupíte hned! Omezená časová nabídka!

„Upozornil jsem ji, že je méně pravděpodobné, že s námi půjdeš, pokud si nebudeš myslet, že máš rozhodující slovo,“ informoval mě Reth, hlas se mu lámal, ale tón byl samolibý.

„Upozornil jsi ji taky, že je vysoce pravděpodobné, že z celé té věci vycouvám, jestli mě naštvete?“

„Možná bys radši měla věnovat pozornost tomu, co se děje.“

„Možná by sis měl radši hlídat záda, ty pitomý zlatý vílí samče!“

Zamračil se na mě. „To nedávalo smysl.“

„Dobře! Tak teď možná můžu vstoupit do toho vašeho klubu.“ O krok jsem ucouvla, ale okamžitě jsem se začala cítit hrozně, když se zapotácel a málem upadl. Vrátila jsem se k němu a objala jsem ho kolem ramen a uviděla jsem, že se všechny víly pomíchaly, zvolna se vzaly za ruce, takže se všechny shlukly kolem Světlé královny a nikdo nezůstal u Temné.

Světlá královna vztáhla obě ruce ke své sestře.

„Prosím,“ zapřísahala ji.

„Ne.“ Temná královna se na mě triumfálně usmála.

„Ona není dokonce ani naplněná a já toho vím o téhle Prázdné dost na to, abych měla jistotu, že nikdy neudělá to, co je nutné k získání dostatečného množství duší.“

„Ne,“ přisvědčila Světlá královna. Hlas měla ztěžklý váhou více času a let, než jsem si vůbec uměla představit, a cítila jsem, jak mi bezmocně klesají ruce.

„Není naplněná. A právě proto tě znovu žádám, abys byla moje sestra, můj protějšek, bytost rovná mně. Aby ses ke mně připojila a společně jsme napravily náš obrovský a strašlivý omyl.“ Pokročila vpřed, ruce měla pořád vztažené. „Pouze moc tak nekonečná jako ta, která vytvořila původní bránu, může otevřít tu novou. Žádná z nás není tím, kým jsme kdysi bývaly, ale společně jí můžeme dodat sílu, kterou bude potřebovat.“

Temná královna vytřeštila oči, pak je přimhouřila do jiskřivých štěrbin. „Ty bys chtěla, abych obětovala sebe?“

„Obě budeme ztraceny navždy. Ale budeme ztraceny spolu a uvedeme věčnosti znovu do pořádku.“ Hlas měla měkký a sladký a já jsem s jistotou věděla, že Temná královna bude souhlasit. Musela. Nikdo nemohl odolat tak velké lásce a bolesti a touze.

Temná královna proťala rukou vzduch mezi nimi a sladká, toužebná radost a smutek Světlé královny opadly jako pokrývka vody. Vyjekla jsem.

„To nikdy neudělám.“ Prohlášení Temné královny se neslo mýtinou, definitivní a jisté jako smrt.

„To je mi líto,“ hlesla Světlá královna a z jejích velkých, krásných očí skanula jediná slza. Pak se předklonila a zašeptala jméno, jméno tak dokonalé a

podivné, že jsem mu nerozuměla, ale okamžitě jsem věděla, co slyším.

„Buď v klidu,“ řekla Světlá královna a Temná královna se přestala hýbat.

Cítila jsem, jak zástupem víl shromážděných kolem mě proběhla vlna šoku a rozčilení. Světlá královna porušila jejich pravidlo. Jejich jediné pravidlo. Nemohla jsem tomu tak docela uvěřit, ale konečně jsem věděla, že jsem volila správně, když jsem se rozhodla pracovat s ní. Ona znamenala nápravu věcí, bez ohledu na cenu, již za to bylo nutno zaplatit.

Se smutným úsměvem se otočila ke mně. „Dítě, budeš potřebovat všechno od nás obou, abys mohla tu bránu otevřít. Já to dávám dobrovolně.“

Poklesla mi brada. „Já ? moment ? takhle to myslíš? Ty chceš, abych z vás obou vysála duši? Ale to vás zabije! Nebudete se moct vrátit zpátky domů, když budete mrtvé. A kromě toho jsi mi dala slib! Jednou z mých podmínek bylo, že neublížím žádným paranormálům.“ Předtím jsem si myslela, že chtěla využít energii jich dvou k tomu, aby mi pomohla. Jako že by si obě stouply ke mně nebo něco na ten způsob. Ne že ve mně budou vířit.

Světlá královna vztáhla ruku, pokynula mi, abych popošla blíž, a já jsem musela sesbírat veškerou vůli, abych udržela nohy pevně zaryté na místě, kde jsem stála. „Slíbila jsem, že nebude ublíženo žádné nevinné bytosti. Moje sestra a já nejsme v tomto ohledu nevinné. Je zapotřebí přinést oběť a jedině s dušemi nás obou budeš mít dost velkou sílu na to, abys vytvořila bránu, jíž by mohli všichni projít. Nás sem přivedla naše pošetilost a pýcha. Teď všechny vrátí zpět naše oběť a důstojnost.“

Klopýtla jsem vpřed, mozek mi rotoval miliony různých směrů. „Ale… to bych tě musela zabít.“

„Je nutno to udělat a já ti svou duši dávám 305

dobrovolně.“

Zadívala jsem se jí do očí, jejich duhové odstíny pableskovaly a přesouvaly se. Vzít její duši z věčnosti… to není správné. Je to strašně nesprávné. Retha jsem chtěla zachránit, protože pro mě cosi znamenal, ale Světlou královnu jsem chtěla zachránit, protože je a vždycky byla a vždycky by být měla. Cítila jsem to ve všech kostech. „Nemůžu zničit tvou duši.“

„Jistě že ji nemůžeš zničit, dítě. To nemůže nikdo. Ty jí prostě dodáš jiný účel. Vznešenější účel.“

„Ale ty budeš i přesto mrtvá.“

„Ano.“

„A ty si volíš tuhle možnost?“

„Ano.“

Ohromeně jsem zavrtěla hlavou. Mohla bych… možná bych mohla. Ona to ode mě chce. Je to koneckonců její rozhodnutí a ona přesně ví, co dělá. Já jsem byla ochotná se v krajním případě obětovat, abych bránu otevřela. Mohla bych jí umožnit stejnou volbu. Obrátila jsem se k Temné královně, jejíž černé oči mě pozorovaly s tak mocnou záští, že jsem bezděčně o dva kroky ucouvla.

„Ona si nevybírá totéž,“ upozornila jsem.

„Já jsem tu volbu učinila za ni.“

Myslela jsem na všechno, co Temná královna udělala, na všechny životy, za jejichž zničení či ukončení nesla zodpovědnost, na to, co by udělala mně, kdyby dostala tu možnost. Ale když jsem se na ni dívala, pyšnou a krutou a trvalou, věděla jsem, že to nemůžu udělat. Dokonce ani kvůli ní ? zvláště ne kvůli ní ? se takhle úplně nezpronevěřím sama sobě, nedopustím, aby se ze mě stala vražedkyně.

„Nemůžu to udělat,“ zašeptala jsem. „Vysaju tebe, pokud si to přeješ, ale neudělám nic takového jí, pokud to není její rozhodnutí. Já nejsem jako ona.“

„No, ještě dobře, že já to udělat dokážu,“ ozvala se

Vivian s úsměvem ve tváři, pustila Jackovu ruku, vyrazila vpřed a přitiskla dlaň k hrudi Temné královny.

OTCOVSKÉ ZÁLEŽITOSTI

Vrhla jsem se dopředu, myšlenky mi divoce vířily hrůzou. Sledovala jsem, jak Vivian začíná

být stále jasnější a Temná královna pohasíná.

„Moment, ty ?“

Jack mě popadl za ruku a já jsem se prudce otočila a zuřivě jsem se snažila se mu vyškubnout. „Co to děláš? Musím ji zarazit!“

Čekala jsem, že Jackovy velké modré oči budou vzteklé a zlé, ale on vypadal… klidně. „Evie, tohle se musí stát. Vivian to udělá, takže to nemusíš dělat ty.“

„Ale to není správné!“ Vytrhla jsem mu ruku, jenže po mém druhém boku se ocitnul Reth a zatarasil mi cestu. Ve stavu, v jakém byl, jsem ho mohla srazit k zemi. A pak bych mohla zastavit Vivian a ?

„Možná se pletu,“ ozval se Jack, „ale takhle bys udělala tu správnou nesprávnou věc.“

V očích mě pálily slzy zlosti. Chtěla jsem se otočit a podívat se, co se děje, ale nechtěla jsem to vidět, jestliže jsem to nemohla zarazit. „Co Vivian? Co to udělá s ní? To byl její nápad?“ Nebyla jsem si jistá, zda ji budu moct znovu zastavit. Vždycky byla silnější než já a tentokrát bude útok očekávat. A představa, že ji uvedu do dalšího kómatu, mě ničila. Jenže na druhou stranu ji nemohu nechat ubližovat mým přátelům.

Jack zavrtěl hlavou. „Ne, Reth souhlasil s tím, že Viv a já bychom měli jít za tebou a pomoct ti, kdybys nemohla udělat to, co je nutno udělat.“

„Vy byste mi pomohli?“

„Ano.“ Položil mi ruku na rameno. „Pomohli bychom ti, jako jsi ty pomohla nám.“

„Ale…“

„Pro tebe to bylo nemožné rozhodnutí, Evie. Zařídili jsme to tak, aby ses mohla soustředit na věci, které jsi musela udělat. Pokud sis toho náhodou nevšimla, tvoje půvabná sestra a já jsme poněkud bezohlednější než ty.“ Zazubil se, byl to ten jeho uličnický úsměv s dolíčky, který jsem znala líp, než jsem chtěla.

„Ale ty Vivian neznáš.“ Byla jsem vyděšená k smrti. Nejen kvůli tomu, co by mohla udělat, ale ničila mě i představa, že ji ztratím, protože se z ní stane stejná zrůda, jakou bývala předtím. „Ty nemáš ponětí, jaká byla, než jsem ji zarazila.“

Za námi se ozvalo temné žuchnutí, pak jsem slyšela Vivianin hlas, změněný, jaksi zároveň vyšší i nižší, než byl předtím. „Fjú! Vy všichni vypadáte tak hezky.“

Když jsem poprvé uviděla Vivian tehdy, když zaútočila na Středisko, vypadala jako bohyně slunce svržená na zem. Otočila jsem se a viděla, že nezáří tak jasně, abych nemohla rozpoznat její rysy, ale rozhodně by bylo příjemnější dívat se na ni přes sluneční brýle.

Téměř jsem nedokázala rozpoznat tenkou nemocniční košili, kterou měla na těle. Jestliže získala téměř tolik energie z duše jedné víly, jako předtím ze stovek paranormálů, které vysála, nechtěla jsem ani pomyslet na to, co s ní ta příchuť provede. U nohou jí ležela matná a nekonečně zmenšená schrána Temné královny, z níž teď už zbylo jen tělo. Prudce jsem zvedla oči, abych se na ni nemusela dívat; bylo příliš strašné vidět, jak skončila. Byla krutá a zlá, ale zničit ji znamenalo odejmout z vesmíru něco, na co jsme neměli právo.

„Vivian?“

Zahihňala se a nedívala se na mě, ale na Světlou královnu. „To tedy byl fofr, Evie.“

„Proč jsi to udělala? Myslela jsem, že jsi jiná. Myslela jsem, že jsi našla svou vlastní duši.“

Držela ruku zdviženou ke Světlé královně, která klečela u těla své sestry. Vivian zvolna vzhlédla, jako by nemohla odtrhnout oči od duše Světlé královny.

„Cože?“

„Tvrdila jsi, že už nikoho dalšího nevysaješ, protože teď máš svou vlastní duši. Protože já tě mám ráda a ty máš ráda mě. Co ta tvoje duše?“ Nebyla už jsem vzteklá ani vyděšená, jenom strašně, strašně smutná. Vílám a jejich hloupým komplotům se konečně podařilo zničit Vivianinu duši jednou provždy.

„Já ? Och, Evie.“ Seskočila ze zářícího stupínku se stříbrným trůnem a přešla ke mně, položila mi ruce na obě ramena; její prsty mi spalovaly kůži. „Mrzí mě to. Udělala jsem to kvůli své duši. Kvůli tobě. Nechtěla jsem, abys tu hranici překročila ty. Z té hranice a mě jsou teď nejlepší kamarádi, ale ty za ni vstupovat nemusíš. Ty jsi učinila těžké rozhodnutí, když jsi vysvobodila duše, jež jsem já vzala, a tak jsem já učinila rozhodnutí vzít i tuhle jednu poslední. Nepřipustím, abys promarnila svou vlastní duši kvůli

tomu, abys otevřela bránu těmhle idiotským vílám.“

„Ty přece ne… no, nezešílíš?“

Zasmála se a ten zvuk zněl poněkud vyšinutě.

„Vždyť já už vlastně šílená jsem, hlupáčku. Ale nezešílím ještě víc. Jsem tady, abych pomohla.“

Otupěle jsem přikývla. „Ty myslíš ? Měla bys ? Chceš

?“ Bezmocně jsem se zadívala na Světlou královnu. Ta se sehnula a políbila Temnou královnu na chladné čelo, pak vstala.

„Myslím, že bych zvládla i ji,“ navrhla Vivian, ale v hlase znělo zaváhání. „Je to jen… tohle je hrozně velká duše, Evie. Prostě, no, je toho moc. Já se nechci vzdát téhle, co už mám, a nevím, jestli dokážu sama přijít na to, jak tu bránu otevřít. Ty jsi jediná, kdo vlastně někdy skutečně použil energii z duší k tomu, aby něco udělal. Ale já nechci… Musíme si pospíšit. Pospěš si, prosím!“ Její sebedůvěra rychle mizela a já jsem si všimla, jak svírá ruce svěšené v pěst ? gesto, jež jsem dobře znala z okamžiku, kdy mě přemohla touha okusit duše, přivlastnit si je.

„Tohle je tvůj úkol,“ řekla Světlá královna. „Vás obou společně, sestry. Je to krásná paralela, hojivá rovnováha.“

Vztáhla ke mně obě ruce a já jsem ztuha polkla. „Já nechci.“

„Já vím, dítě. Ale já tě o to žádám. Budeš potřebovat mě, abys ten úkol dovršila.“

„Víš to jistě?“

„Ano.“

„Tolik mě to mrzí,“ zašeptala jsem, přiložila jsem jí ruku na hruď a nenáviděla jsem svou hloupou, prázdnou schránku ? své tělo za to, že je s to zbavit ji věčnosti. Obrnila jsem se a žádala jsem, aby se kanál otevřel, ale místo abych tu duši tahala ven, královnina duše se vrhla vpřed, byla jako proud světla a žáru a času a bezvěkosti a lítosti a naděje, vířila a naplňovala

mě, dokud jsem jí nebyla od hlavy až k patě plná, a pak mě naplňovala ještě víc, nepřestávala, vlévalo se do mě další a další teplo a energie a světlo a hoření a já jsem chtěla, aby to nikdy neskončilo. Chtěla jsem k tomu být připojena, cítit to navěky, jak jsem věděla, že duše může. Cítila jsem, jak se protahuji, měním, stávám se čímsi více, než jsem byla předtím, že jsem vyjímána z drobného proudění svého času a vrhána do oceánského přílivu nesmrtelnosti.

„Děkuji ti,“ špitla a vrátila mě tím zpátky do reality, zatímco poslední částečka její duše se přelila do mne a královně se oči změnily z barvy života ve všední hnědou, pak zmatněly a vychladly navždy.

„Podívej! Jsme stejné!“

Otočila jsem se k Vivian. Cítila jsem se rychlá a pomalá a teplá a studená, jako se by všechno, co se stalo a ještě se kdy stane, odehrávalo nyní, jako by na ničem nezáleželo a všechno bylo důležité a já jsem byla uprostřed toho všeho ?

„Jsi dočista v extázi, viď?“ zeptala se Vivian.

Zavrtěla jsem hlavou, pohlédla dolů na své holé paže, které svítily zářivě modrobíle. Postřehla jsem, že mi na paži spočinula jakási ruka, i když jsem ten dotek necítila tak, jak jsem věděla, že bych měla. Prostě tam byla. Vzhlédla jsem k Rethovi, viděla jsem přímo skrz jeho pohasínající duši a znala jsem ho nyní tak, jak jsem ho nikdy předtím poznat nemohla. Předčila jsem ho. Konečně jsem pochopila, co chtěl, abychom byli ? spolu.

„Řekni své jméno.“ Oči měl vážné a podivně smutné. Proč byl smutný? Já jsem teď byla věčná. Dívka, jíž jsem bývala, vrtošivá a vzteklá a vyděšená, zmítaná proudy a rozmary času, ta dívka byla pryč. Stála jsem vzpřímeněji, protahovala jsem svaly. Kochala jsem se silou, jež prostupovala celé mé tělo, pálila jsem to, co bylo předtím, očišťovala jsem se.

„Řekni své jméno,“ opakoval Reth neústupně.

Přimhouřila jsem oči, pak jsem to slovo zformulovala; připadalo mi na jazyku cizí a podivné, pohyby rtů vynucené. „Evie.“

„Ne, své skutečné jméno.“

„Neamh.“ Zalapala jsem po dechu a zavřela oči, dýchala jsem zhluboka, abych udržela plamen své vlastní duše, ztracený uprostřed duše Světlé královny.

„Och, jasně, Neamh, Neamh. Já.“ A Lease. V mozku mi vytanula jeho podoba, vzpomínka na jeho dotek, jeho smích, na to, jak jsem se s ním cítila. Lpěla jsem na tom, protože náš vztah byl součástí mne samé zrovna tolik jako moje vlastní duše.

„Jsi v pořádku, sestřičko?“ zeptala se Vivian a objala mě paží. Už nepálila ? byla na omak stejná jako moje vlastní kůže. „Měla jsem vědět, že to na tebe zapůsobí víc, protože ty sis nikdy nevytvořila odolnost. Ty duše můžou docela rychle získat převahu.“

„Jsem v pohodě. Myslím. Alespoň už vím, kdo jsem.“ Ostatní pocity to nepotlačilo, a mohla jsem se od nich odpoutat. Cítila jsem na sobě váhu pohledů, s nimiž mě sledovaly víly, a říkala jsem si, jaký asi mají pocit z toho, co jsem udělala. Odvážila jsem se na ně podívat a setkala jsem se v jejich tvářích se smutkem a mírem zároveň. Doufala jsem, že se nám podaří to celé završit, i když jsem pochybovala, že by byly tak smířené se skutečností, že jsem ukončila životy jejich královen. „Dobře. Musíme se dostat k rybníku a udělat tu pitomou bránu.“ Nejenže už nám málem docházel čas, ale já jsem si nebyla jistá, jak dlouho dokážu bránit duši Světlé královy, aby nezvítězila nad mou vlastní a tyto změny nebyly pak trvalé.

Vivian se naklonila těsně ke mně, tak těsně, že jsem pod zářivou duší v ní viděla její skutečné oči. „Možná bychom si je mohly nechat? Jenom ty a já, navždy.“

„Vivian,“ vyhrkla jsem zoufale.

„Jen jsem žertovala! Opravdu žertovala.“ Upřímně jsem o tom pochybovala, ale ona mě vzala za ruku.

„Udělejme tu bránu!“

Reth mě vzal za druhou ruku a já jsem se do něj zavěsila a nechala jsem ho přenést všechnu váhu na mě. Jack vzal za ruku Vivian, pak ji se zasyknutím pustil. „Au!“ vyjekl a třepal si popálenou rukou.

„Dopravím všechny lidi, kteří ještě zůstali na louce, do Leaseova domu a tam se pak s vámi sejdu. Ale nezačínejte, dokud tam nebudu. Jestli se tohle místo zbortí nebo něco na ten způsob, dokud tady budu, hrozně se naštvu.“ Zmizel a celá mýtina kolem nás se rozsvítila, protože se otevíraly jedny dveře za druhými, a všechny víly zanechávaly svůj pečlivě budovaný svět za sebou.

„Evelyn,“ ozval se hlas, který mi připadal povědomý. Otočila jsem se a uviděla jsem vílu, jejíž duše byla rozedraná a matná, poznamenaná uprostřed neposkvrněné zářivosti ostatních. Dokonce ještě hůř než Rethova. Neznala jsem tu duši. „Nemůžu se vrátit, dokud mi neřekneš, že můžu.“

Zamračila jsem se a pak jsem si vzpomněla, odkud ten hlas znám. Můj vílí otec. Ten, jehož jsem navždy vykázala do Vílích říší. Jedna část mého já, která se semkla kolem mé duše, pocítila chvilkovou a krutou touhu ho tady nechat. Bude sám a ztracený až do konce věků ? ve stejném stavu, v jakém nechal mou matku a potom mě. Zaslouží si to.

Ale já jsem lepší než on. Další důkaz toho, že nemá nárok na duši, kterou jsem si vytvořila jemu navzdory.

„Melinthrosi, smíš vstoupit do říší smrtelníků za jediným účelem ? abys prošel bránou.“ Napřímil se, ale já jsem ještě neskončila. „A až tam budeš, nesmíš se napít naprosto ničeho s kysličníkem uhličitým.“

Dobře, možná jsem nakonec přece jenom byla trochu malicherná. Ale to, jak měl zase svěšená

ramena, když ode mě klopýtal, mě navýsost uspokojilo.

„To jsi udělala dobře, Evelyn,“ řekl mi Reth. Pokrčila jsem rameny a naposledy jsem prošla dveřmi do temnoty, oči jsem měla naplněné vlastním světlem, takže ho nemohly zatemnit ani Vílí stezky.

ÚSVIT NEPOČKÁ

Noc byla jasná a štiplavá tak, jak mohou být jenom zimní noci s jasně zářícím měsícem,

každý lísteček a větvička a kámen se ostře rýsovaly v bledém světle. Nebo jsem to možná všechno viděla proto, že jsem cítila, jak mě všude kolem tísní hranice tohoto světa, jak ukazují na stezky a možnosti jiných realit a tančí na nich.

„Evie!“

Leaseův hlas mnou projel, vítaná připomínka toho, kým skutečně jsem. Usmála jsem se, otočila se a skoro jsem upadla, když ke mně přiběhl a sevřel mě v objetí.

„Měl jsem takový strach! Měla jsi mě vzít s sebou. Já ?“ Zarazil se, sevřel mě pažemi ještě pevněji a zadíval se mi přes rameno. „Ehmm, víš o tom, že je tady Vivian,

viď.“

„Opravdu? Nevšimla jsem si toho.“ Vyděšeně se na mě podíval, pak obrátil oči v sloup, když uviděl můj úsměv. „To je v pohodě. Je tady, aby mi pomohla.“

„To jsem přesně já, pomocnice Vivian. A, při planoucích duších, Ev, ten tvůj přítel je krásný.“

Usmála jsem se ještě radostněji, vstřebávala jsem do sebe podobu, v jaké jsem ho viděla, s jeho duší modrou jako světlo odrážející se od zčeřené vody, živou a pableskující a tančící, jen a jen jeho duši. Na rozdíl od té chvíle předtím, kdy jsem byla přemožena ostatními dušemi v sobě, jsem nepocítila ani to nejmenší pokušení vzít si tu jeho.

„Co se děje?“ zeptal se Lease, který si všimnul mého upřeného pohledu, když mi uvazoval kolem krku svůj šátek. Mně teď ani trochu, ani trochu nebyla zima, ale od něj to bylo sladké. „A proč máš nějaký jiný hlas?“

„Jsi opravdu krásný. A já tě vážně chci jen a jen líbat. Ale musím nejdřív udělat bránu a zachránit svět a tak.“

„Takže mě budeš líbat až potom?“

Kousla jsem se do rtu. „Chystáš se… bude nějaké potom?“

„Pospěš si, prosím,“ pobídl mě Reth.

Lease ho ignoroval a přitáhl mě k sobě těsněji, rty se dotkl mého ucha. „Jediným světem je pro mě ten, ve kterém jsi ty. Zařiďme si tady co nejlepší život a nedělejme si starosti s tím, co přijde pak. Chci s tebou stárnout.“

„Vážně? Pořídíme si houpací křesla a budeme celí roztomiloučcí a vrásčití.“

„Ty budeš vrásčitá. Já to budu jenom předstírat.“

Lehce jsem ho dloubla do žeber, ale zavřela jsem oči; moje vlastní duše znovu zazpívala hlasitěji než ty ostatní ve mně. „Nejlepší plán, jaký jsem za celý tenhle týden slyšela. A věř mi, že jsem jich slyšela hodně.“

„Budu tě milovat navždy, Evie.“

Odtáhla jsem se a políbila ho, veškerá energie a světlo, jež jsem v sobě měla, poskočily radostí a vášní a štěstím. „Já tě taky budu milovat navždy, můj Leasi.“

„Au, ty máš rty úplně horké. Doslova i přeneseně.

Ale hlavně doslova.“

Rozesmála jsem se a ucouvla jsem. „Jasně, to souvisí s tím překypováním věčnými dušemi.“

Reth se zhroutil na zem vedle mě, dýchal mělce a horečně. „Leasi?“ vyhrkla jsem, můj nesmrtelný hlas dosud zvládal paniku.

Lease natáhl ruku, Retha zdvihnul a odnesl ho na okraj shromáždění. Otočila jsem se ke skupině, náhle jsem si uvědomila naše velmi, velmi početné publikum, shromáždění duší v každé barvě duhy (plus některé rozhodně ne v barvách duhy, jakou jsem znala já) a těla, v nichž byly duše ukryty, stojící, čekající, přihlížející. Ještě dobře, že Davidův pozemek byl na okraji státního lesa, protože tady byla vážně spousta paranormálů.

Zhluboka jsem se nadechla, oči jsem upírala na Rethovu hruď, abych měla jistotu, že se dosud zvedá. K mé úlevě zdvihnul hlavu, se znechuceným zamručením odstrčil Leaseovu paži a místo toho se posadil na zem. Byl pořád ještě v pořádku. Jenže jak dlouho ještě…

„Musíme to udělat hned.“ Zdvihla jsem ruku, a ?

„Stop!“ zaječela jakási žena. Všichni se otočili a uviděli, jak ze stromů ke mně dusá kdosi ve strohém kostýmu s vycpanými rameny a praktických střízlivých polobotkách. Nebyla to Raquel. Raquel běžela za ní, sypala ze sebe nadávky ve španělštině a snažila se Anne-Něco Něco chytit.

„Á, tady jste strašně nevítaná,“ přivítala jsem ji. Teď, když jsem viděla skrze ni na její duši, bledou, chvějící se, která jako by v její hrudi ani nebyla, mi připadala

daleko míň hrozivá.

„Děvče hloupé, ty nemáš ponětí, co to děláš!“

„Vážně? Jsem si totiž dost jistá, že o tom, co provádím, nemáte ponětí vy.“

Stála přímo přede mnou, supěla námahou a vztekem. Lease se ochranářsky postavil vedle mě, ale já jsem se nebála, že by zrovna vytáhla Žaha a pokusila se mě zatknout. Všichni její kamarádky z Vílích říší teď byly na mé straně a neviděla jsem ani jediného paranormála nebo dokonce člověka, který by stál za ní.

„Co myslíš, že bude s MAZP, když odešleš všechny tyhle tvory z tohoto světa?“

„Hmm. Myslím, že odpověď spadá kamsi pod kategorie Nevím a Je mi to jedno. Vyberte si.“

„Ale? Tak tobě je to jedno? Ty si možná myslíš, že někomu pomáháš, když odesíláš tuhle skupinu pryč, ale kolik upírů a vlkodlaků odchází? Co?“

Rozhlédla jsem se. Jediný upír, jehož jsem tam viděla, byla Arianna, která stála vedle Davida, a dva vlkodlaci, kteří vyběhli z lesa za Raquel. Pokrčila jsem rameny. „Oni do toho druhého světa nepatří.“

„Do našeho taky nepatří, ale jsou tady! Jak má asi MAZP podle tebe dál chránit lidi před paranormálním nebezpečím, které bude dosud živé a zdravé mezi námi, když nás připravíš o vílí kouzla, na nichž jsme závislí?“

Vzpomněla jsem si na strážného ve Středisku, jenž byl přeměněn na vlkodlaka proti své vůli. A byla tu taky chudinka Arianna, která se neprovinila ničím kromě toho, že se zamilovala do nesprávného mladíka. I když MAZP byla špatná ? a své špatné stránky rozhodně měla ?, přesto plnila ve světě nezbytnou úlohu při řešení problémů, o jejichž existenci neměl průměrný člověk potuchy.

„Ale vy to děláte špatně,“ zamračila jsem se. „Chci 319

říct, že vy znáte jedině polapení a kontrolu. Podívejte se na moji kamarádku.“ Ukázala jsem na Ariannu, kterou jsem v temnotě snadno našla vedle smrtelníků Raquel a Davida. „Ta nikdy nikomu v životě neublížila. Nedělá nic, jenom se snaží dostat to nejlepší z té mizerie, jež jí byla souzena. Ona a David vlastně zasvětili svůj život tomu, co měla po celou tu dobu dělat MAZP: pomoci a vedení lidí, kteří to nejvíce potřebují, místo aby s nimi automaticky zacházeli jako se zločinci a zabijáky.“

„Evie, mohla bych?“ Raquel předstoupila a pozorovala Anne-Něco Něco s chladným, profesionálním odstupem. „Obávám se, že vaše krátká a katastrofální vláda na MAZP skončila. Stejně jako MAZP coby funkční mezinárodní orgán. A z tohoto důvodu jsem už zařídila vše potřebné k vytvoření Jednotné skupiny pro pomoc paranormálům a jejich rehabilitaci. Každá zeměpisná oblast bude vystupovat s kooperativní autonomií a zaměření se přesune ze zadržování ke vzdělávání a pomoci, s minimálním dozorem s výjimkou nezbytných zásahů.“ Jedině Raquel dokázala mluvit jako úřední věstník. Pohlédla jsem na Lease a ohromilo mě, že se na Raquel usmívá.

„Nemáte právo!“ vyprskla Anne.

„Hm, myslím, že vaše nejvlivnější kontakty se okamžitě probraly z jakési nevysvětlitelné mlhy, jakmile s vámi přestaly spolupracovat neblahé víly. Teď chtějí odpovědi. Já je mám. Takže zatímco vy tady pobíháte a zoufale se snažíte chopit se moci, my ostatní nacházíme řešení.“

„Nedopustím, aby se tohle stalo! Já ?“ Její pronikavý hlas náhle umlkl, i když se jí ústa pohybovala dál. Otočila jsem se k Rethovi sedícímu na zemi, který se na mě podíval s ironicky zdviženým obočím.

„Mně se po lidech stýskat nebude,“ podotkl. Rozesmála jsem se. „Lidem se po tobě taky stýskat

nebude.“

Raquel se usmála, pak mávla k vlkodlakům, kteří vysloveně nadšeně odvlekli Anne-Něco Něco, jež teď prudce máchala rukama.

„Vrátí se jí hlas, až odejdeš?“ zeptala jsem se Retha.

„Je možné, že se mi nechtěně povedlo zbavit ji hlasu natrvalo.“

„Sakra! Teď už je moc pozdě!“

Raquel ke mně přistoupila a pokusila se mě obejmout, ale pak ucukla. „Ty úplně hoříš!“

„Jo. Už mi to říkali.“

„Chci, abys věděla, jak jsem na tebe hrdá. Děláš to, co je správné, a já nechci, aby sis dělala starosti s tím, co bude pak. Zvládneme to.“ Ohlédla se dozadu na Davida a rozzářila se; takhle šťastnou jsem ji ještě nikdy neviděla.

„O tom nepochybuju. I když jednu vážnou starost mám.“

„A to?“

„JSPPR? To vůbec nejde z úst tak hladce jako MAZP.“ Raquel ze sebe vyrazila povzdech typu proč musíš vždycky vtipkovat, když se to nejméně hodí, pak povýšeně zvedla bradu. „No, tak to ti možná ani

nenabídneme, abys byla u toho.“

Zasmála jsem se. „Prosím, mě určitě vynechte.

Myslím, že je nejvyšší čas, abych šla do výslužby.“

„I kdybychom zavedli tvou vlastní řadu paralyzérů, které by sis navrhla ty?“

Zamyšleně jsem našpulila rty. „Promluvíme si o tom pak, až tady budu hotová.“

„Ehmm, Evie?“ ozvala se za mnou napjatě Vivian.

„Tohle… místo mi zrovna teď fakt nesvědčí. Musíme si pospíšit.“

Znepokojeně jsem se k ní otočila. Jestliže jsem cítila vábení duší já, o kolik horší to musí být pro ni? „Dobře, počkáme jenom na ?“

„Hej, hej.“ Jack přiskočil k Arianně spolu s Carlee. Drželi se za ruce a já jsem pojala plíživé podezření, že důvodem není jenom to, že zrovna vystoupili z Vílích stezek. Jack zamával a vykřikl: „Na naší frontě všechno vyřešené! A taky chci svým báječným vílím přátelům popřát sbohem a šťastnou cestu!“ Pustil Carleeinu ruku, otočil se a stáhl si kalhoty.

Jackovo uctění shromážděných paranormálů vystrčením svítivě bílého zadku ozářeného měsícem bylo podivně krásné. Lease to tolik nepobavilo; obrátil oči v sloup a zamumlal: „Máma je kousek od něj. Nemůžeme odeslat pryč i Jacka?“

„Dneska ne. Raquel, zajdi do domu a vezmi s sebou všechny, kdo nebudou procházet branou. Nevím, co se stane, a chci, abyste všichni byli někde, kde budu vědět, že jste v bezpečí.“ Přikývla a rozběhla se k ostatním, kteří na ni mávali, a když si Jack natáhl kalhoty, zmizel směrem k domu i on. „Vivian? Jsi připravená?“

Přikývla, ale připadala mi strašně nervózní.

„Dobře,“ řekla jsem a začala jsem hledat bránu ve hvězdách. Zdvihla jsem ruku, ale vzápětí jsem ji prudce strhla zpátky dolů.

„Co to děláš?“ sykl Reth.

„Otevírám bránu!“

„Tuhle ne.“ Oči měl vytřeštěné ? strachem?

„Proč se tolik bojíš téhle brány?“

Pohlédl stranou a záměrně se nedíval na hvězdy.

„Protože to je… to je jiná část věčnosti. Ne ta naše.“

Zamračila jsem se. „Ale já jsem ty ostatní duše poslala tam.“

„Ano, a protože neměly těla, byly připraveny tam jít.

Ale já ne, a nikdy nebudu.“

Musela jsem se usmát. „Ach, Rethe, chudinko moje malá, ty se bojíš, co se stane, až zemřeš?“

Hlas i tvář měl překvapivě vážné, pleť měl sinalou a

rty téměř modré. „Víc než čehokoliv jiného. Netoužím objevit tuhle říši věčnosti. Nikdo z nás to nechce, a právě proto potřebujeme bránu. Já sám nejzoufaleji. Tak prosím.“

Ohlédla jsem se zpátky ke hvězdám a snažila se přijít na to, zda mám z téhle brány strach nebo ne. A kupodivu jsem zjistila, že ne. Bylo to stejné, jako když jsme o tom mluvili s Leasem ? nikdo nemůže říct, kdy zemře. Člověk musí co nejlíp zužitkovat čas, který mu byl dán, zaplnit ho lidmi a věcmi, které má rád, a doufat, že ať potom přijde cokoliv, bude to stejně dobré nebo lepší. Konečně jsem se vypořádala s celou tou záležitostí definitivní smrtelnosti.

„Dobře, ty velký strašpytle. Najdu tu druhou.“

Zamračila jsem se a snažila jsem se vcítit do prostoru kolem sebe, věděla jsem, že za povrchem světa jsou jiné světy a vzdálenost mezi nimi je tenká skoro jako papír. Ale nevěděla jsem, co hledám, nevěděla jsem, jak to najít. Otočila jsem se k Vivian, ale ta pouze pokrčila rameny.

Zavřela jsem oči. To jediné, co jsem věděla o tom, proč Prázdné fungují tak, jak jsme fungovaly my, bylo, že máme prostor pro duše navíc, protože jsme začínaly s méně, a že dovedeme otevřít brány díky našemu vrozenému smyslu pro domov. Ale můj domov byl tady. Jak pro všechno na světě najdu nějaký jiný?

„Ta brána se musí otevřít a zase zavřít do svítání,“ upozornila Cresseda a v hlase jí znělo napětí.

„ANO. DĚKUJI ZA UPOZORNĚNÍ. ZROVNA TEĎ MI MOC POMOHLO.“

Zakabonila jsem se na ni, ale jakési šplouchnutí přitáhlo mou pozornost k jiné části rybníka, kde jsem zahlédla hlavu fosegrima, jehož jsem zčásti vysála. Pozoroval mě, kalné oči měl přivřené, nedokázala jsem určit, zda nenávistí nebo očekáváním. Pak jsem vzhlédla a uviděla jsem sylfu, jak nervózně krouží

kolem, a něco mi došlo. Já pořád ještě co nejúzkostlivěji lpím na své vlastní duši a moje vlastní duše patří sem. Ale ty ostatní…

Zhluboka jsem se nadechla, přestala jsem se kontrolovat, nechala jsem ty ostatní duše vystoupit vzhůru a ovládnout mě, změnit a posunout mé smysly, vyvolat ve mně pocit, že tento svět je studený a starý, že mi dutiny ucpává špína a rozklad, že samotný vzduch urychluje mou smrt, i když mi prodlužuje život. Otřásla jsem se a věděla jsem, že sem nepatřím, že tohle není můj svět. Můj svět je ?

Tam. Hned pod špičkami mých prstů. Dokonce jsem cítila drsné hrany trhliny, jíž se sem dostaly, téměř už zacelené, téměř za fází, v níž je ještě může přijmout zpátky.

Slepě jsem natáhla ruku a cítila jsem, jak se jí chápe Vivian a povzbudivě ji tiskne. „Tady,“ zašeptala jsem a vedla jsem jí ruku vpřed. „Jejich domov. Cítíš to?“

„Já… jo, myslím, že jo. Určitě. Je to na omak ? Och, Evie, já tam chci jít.“ Hlas jí ztichl touhou.

„Tak tu bránu otevřeme.“ Společně jsme zatlačily do vzduchu a já jsem si úpěnlivě přála, aby všechno ve mně, všechny ty duše tam, které patřily někam jinam, branou prošly.

Pak svět explodoval.

MOC SE MI PO VÁS STÝSKÁ, VÍLY

Všechno vyplnilo světlo a zvuk a vítr a já jsem zůstala na okamžik oslněná v prudkém

smyslovém přetížení. Postupně se mi oči přizpůsobily a zíraly dírou v noci do posouvajícího se světa světla a pohybu, který byl domovem paranormálů. Vlasy mi šlehaly do obličeje, štípaly mě v očích, tažené hučícím větrem do této podivné, věčné země.

Vivian zavrávorala dozadu a já jsem na ni pohlédla. Byla bledá, lapala po dechu a neměla už jinou duši kromě své vlastní. Už teď se křečovitě třásla, na sobě měla jenom tenkou nemocniční košili. Mně stále ještě zůstaly některé duše ostatních, které jsem vysála, a potřebovala jsem každičkou jejich částečku, abych zatlačila okraje brány zpátky, dokud nebyly opět

stabilní, třebaže díra se stále ještě rozvírala s vytrvalou intenzitou a já jsem se bála, že její síla poroste.

„Dobře,“ vykřikla jsem a konečně jsem se začala znovu cítit sama sebou, až na to, že jsem byla unavenější a jaksi těžší, jako by mě gravitace chtěla za odvetu zpátky a snažila se mě stáhnout dolů na zem.

„Dokázaly jsme to. My jsme to, píp, fakt dokázaly!“ Rozesmála jsem se; byla jsem téměř hysterická vyčerpáním a údivem a zhroutila jsem se na Vivian. Objaly jsme se, abychom se udržely zpříma, šátek kolem krku se mi svezl a odletěl do onoho jiného světa. Lease k nám přišel, objal mě paží z druhé strany a vykuleně třeštil oči do brány. „Je krásná,“ řekl a mně se žaludek sevřel strachy. Co když ho volala, aby jí

prošel? Co když si uvědomil, co chce?

„A,“ pokračoval změněným hlasem „taky trochu děsivá, co?“

Vydechla jsem úlevou. „Strašně děsivá. Nemám z ní dobrý pocit, víš?“

„Jo.“

Nedovedla jsem to vysvětlit, protože tady nešlo o to, že bych měla nějaký špatný pocit, když jsem se skrze ni dívala, bylo to prostě… cizí. Tak nemožně cizí, že mi až připadalo, že neznám termín, který by to dokázal postihnout. Budila ve mně zdání, že jsem jaksi nepatrnější a ona naopak mnohem významnější než já, jako by na tom, čím jsem byla nebo co jsem si myslela, vůbec nezáleželo.

A já jsem si náhodou na důležitost potrpěla.

Otočila jsem se k shromážděným paranormálům.

„Takže odcházíte? Úsvit na žádného paranormála nepočká!“

Nepotřebovali pobídnout podruhé, vrhli se vpřed a s výbuchy světla odcházeli z našeho světa do svého. Když procházeli bránou, viděla jsem, jak se jejich tvary

mění, ubývá na nich fyzična a sílí čistý duch, všechno bylo po průchodu bránou větší, než bývalo tady, všechno bylo jasnější, všechno krásnější. Dryády se změnily ve víry zeleného světla tančící po zemi; Grnlllll kolem mě proběhla, zamrkala svýma korálkovýma černýma očima a zazářila, změnila se v tom světle v cosi velkolepého a nádherného, ve všechno dobré a čisté ze země a kamene a zmizela v zemi.

Pak kolem mě proklusali tři jednorožci se zářícími mloky na hřbetech a já jsem zatajila dech, abych necítila jejich puch. Ale jakmile překročili práh, všechno malé a odpudivé na nich se od nich oddělilo a oni se změnili v jednorožce z mých snů, spíše ve vizi světla a pohybu a síly než v prostého koně, odklusali pryč volní, zatímco mloci se změnili v živoucí plamen, který se kroutil a vířil ve větru.

Teď už kolem mě procházeli tak rychle, že jsem je nestačila sledovat, nedokázala jsem nikoho pořádně zaregistrovat, i když drak se na chvilku zastavil a naklonil ke mně hlavu v gestu, které pořád ještě vypadalo nesouhlasně, pak prošel a vybuchl v tisíc svíjejících se, tančících draků, daleko větších, než byl tento drak tady. Viděla jsem, jak kolem mě běží Donna s několika dalšími selkiemi, ve tváři se jí zračila radost i smutek zároveň. Kari s ní nikdy bránou neprojde.

Bránou se protáhli duchové stromů a Nona s nimi nebyla: její duch byl pro tuto říši provždy ztracen. Na druhé straně se zasadili do země, rozložili se a pokryli Grnlllllinu živnou půdu stromy a květinami a daly vyrůst věcem, jež byly pro tuto Zemi příliš dokonalé a cizí a divoké.

A pak kolem nás prohučela voda, která s sebou nesla nesčetné vodní elementály přímo do jejich domova. Zmáčela mě až po lýtka, ale na tom nezáleželo, teď ne. Sledovala jsem, jak jedno světlo po

druhém prochází bránou v přívalu vody na druhou stranu, ale když se před námi zvedla poslední vlna, byla má pozornost upoutána zpátky k našemu vlastnímu chladnému předjitřnímu úsvitu.

Cresseda, krásná a ozářená zevnitř vlastní duší, se usmála na Lease a natáhla k němu ruku. „Pojď, můj synu. Spoj se s vodou, objev svou skutečnou podstatu. Buď s námi navždy.“

Lease ze sebe vyrazil cosi mezi zakuckáním a vzlykem. „Já ? mami ? já nemůžu. Tohle je moje skutečná podstata. Tohle je to, kým jsem se rozhodl být. Je mi to líto.“

Cressediny rysy se zmateně svraštily, pak se znovu vyhladily do pokojného úsměvu. „Když jsem tě přivedla do tohoto světa, myslela jsem si, že mohu určovat tvou dráhu. Teď vidím, že tím, že jsem tě pojmenovala Lease, jsem nedávala dočasný dar tvému otci. Dávala jsem ho sobě. Víš to jistě?“

Lease mi stiskl rameno a já jsem mu ovinula paži kolem pasu ve snaze ukotvit ho tady s každičkou uncí lásky, jakou jsem mohla. „Vím to jistě. Mám tě rád, mami.“

„A já mám ráda tebe, můj krásný chlapče. Žij blaze.“ S mohutným šplouchnutím a hučením vody zmizela pod hladinou a prošla bránou. Lease vedle mě jemně vzdychnul a já jsem vyvlékla druhou ruku z Vivianiny a objala jsem ho.

„Bude se mi po ní stýskat.“ V těch slovech zněla ozvěna jeho žalu.

„Já vím.“ Nevěděla jsem, co bych měla jiného říct. Byl postaven před nemožnou volbu mezi dvěma světy, do nichž obou patřil. Byla jsem bez sebe radostí, že si vybral ten můj, i když jsem si nedovedla představit, kolik bolesti ho to musí stát.

S dalším poryvem větru kolem nás proletěla sylfa, která na mě svýma podivnýma zářícíma očima vrhla

nenávistný pohled. Když prošla bránou, vítr zesílil a změnil se ve vichřici. Museli jsem se od brány odklonit, abychom se udrželi na nohou.

Rázem jsem si uvědomila, že bránou už prošli všichni paranormálové kromě víl. Ty mě teď míjely v řadě, jejich spořádaný průchod vypadal jako jakýsi tanec na hudbu, již jsem neslyšela. Část mého já cítila nevyhnutelný smutek nad tím, že odcházejí. Věděla jsem, že s nimi zmizí velká část kouzla tohoto světa, a ať už byly jinak cokoliv, byly v nejvlastnějším smyslu slova nádherné. Snažila jsem se rozpoznat mezi nimi víly, které jsem znala ? bláznivou, zlomenou Fehl, Melinthrose nebo kterékoliv další víly, jejichž služeb jsem musela využívat, zvláště onu půlnoční vílu nebo vílu s vlasy jako prachové peří, ale bylo jich pohromadě tolik, že se spletly v předivo světla a krásy, jež splývalo z víly na vílu a já jsem z toho měla unavené oči.

Nakonec na tom vlastně nebude záležet, nebudou podstatné jednotlivé víly ani boje, jež jsem s nimi sváděla, pocity, které jsem vůči nim chovala. Jejich čas tady vypršel. Neměla jsem žádné sbohem ani pro jednu z nich. Dala jsem jim víc, než si zasloužily.

„Evie.“ Vzhlédla jsem a uviděla, že přede mnou stojí Arianna.

„Prosím?“ ozvala jsem se. Musela jsem hulákat, aby můj hlas překřičel ostrý vítr, který mi rval slova od úst, odnášel je od nás dovnitř, do brány.

„Já odcházím,“ oznámila, a i když jsem ji skoro neslyšela, ta slova mě zasáhla jako prudká rána.

„Ty ? kam? Kam odcházíš?“

Pokývla k bráně, a upírala na ni oči tak unavené a truchlivé, že se mi z toho chtělo brečet.

„To nemůžeš! Ty tam nepatříš!“

Přikročila blíž a usmála se na mě. „Sem taky nepatřím, ne doopravdy. Už dlouho sem nepatřím.“

„Jenže ty nemáš tušení, co s tebou průchod branou tam udělá!“

Pokrčila rameny. „Jsem připravená to zjistit. Jsem unavená, Evie. Nechci tenhle život jen takhle, ne tady.“

„Ale ?“ úporně jsem hledala slova, snažila jsem se přijít na nějaký způsob, jak bych jí to dokázala vymluvit. „Ale co já? Co my? My jsme tví přátelé! Máme tě rádi! A tvé počítačové hry! Co ty tvé ?“

Zakryla mi ústa rukou. „Podívej se na mě, Evie.“ Její hladké krycí mimikry s bledou kůží jako by se na jejím mrtvolném obličeji nesmírně ztenčilo. „Řekni mi, že patřím sem.“

„Já… já tě tady chci.“

Naklonila se a objala mě. „Já vím. Děkuju. Mám tě taky ráda. A čistě pro pořádek, Cheyenne a Landon jsou duševně spříznění a jestli neskončí spolu, chci, abys našla nějakého poltergeista, který by autory Easton Heights chodil strašit.“

Popotáhla jsem a škytla smíchy. „Dobře.“

Odtáhla se, usmála se na mě, natáhla ruku a pocuchala Leaseovi vlasy. „Dávejte jeden na druhého pozor, vy dvě obtížné děti.“

Pak napřímila ramena a pohlédla rovně dopředu a prošla bránou. Dívala jsem se za ní s hrůzou, že se promění v prach nebo něco na ten způsob, ale vyjekla jsem úlevou, když její zničené, nepřirozeně uchovávané tělo vykvetlo v cosi nového, cosi silného a hrdého a nepopiratelně živého.

Otočila se, jenom jednou, a i když už byla téměř k nepoznání, viděla jsem naši Ariannu v jejím úsměvu, jemuž se podařilo uchovat si svou charakteristickou ironickou pokřivenost.

„Bude se mi po ní stýskat,“ vzdychla jsem.

„Cože?“ zakřičel Lease.

„Říkala jsem, že se mi po ní bude stýskat!“

„Neslyším tě! Bude se mi po ní stýskat!“

S úsměvem jsem kývla hlavou. Bránou procházelo několik posledních víl, když jsem si uvědomila, že Reth dosud stojí opodál a celé tělo se mu viditelně chvěje.

Pokynula jsem k bráně, ale on tam stál, mračil se na mě, pak mě mávnutím ruky přivolal k sobě. Vyvinula jsem se z Leaseova náručí a přistoupila jsem k němu; třikrát jsem si při tom musela vyprošťovat vlasy z úst.

„Měl bys jít!“ křikla jsem. „Jsi jediný, kdo zbývá, vypadáš příšerně a už se skoro rozednívá!“

„Já chci projít s tebou. Chci být tam, jen jestli se ty staneš tím, čím bys být měla.“

„Rethe.“ Zavrtěla jsem hlavou. „Já tou branou ale neprojdu!“

Udiveně povytáhl obočí. „Ty tou branou neprojdeš?“

„Ne! Já tou branou neprojdu!“

„Ale jistě že jí projdeš. O tomhle to všechno bylo, o úniku z téhle mizerné planety. My dva společně.“

„Ty můžeš jít!“

Natáhl ruku a vzal mi tvář do dlaně, která mi oproti mému tělu, jež už nemělo žádné duše navíc, znovu připadala teplá. Vlastně jako by horečnatě rozpálená. A cítila jsem, jak mu jí probíhá puls. „Ty jsi to jediné, na čem mi kdy záleželo kromě mě samého. Nemůžu tě tady nechat.“

Já ? uch, píp, opravdu mi ho bylo líto. A část mého já toužila, abych mu mohla dát to, co chce, protože i teď, i když umíral, byl tak krásný, že pozůstatky dívky, jíž jsem bývala, když jsem ho milovala, nechtěly nic jiného než ho učinit šťastným. Jenže já už jsem nebyla tou dívkou. A nechtěla jsem se změnit v někoho jiného, abych mohla být s ním. Já jsem chtěla být s chlapcem, který miluje Evii, ne s vílou, jenž miluje potenciál Neamh.

Přikryla jsem mu ruku svou dlaní a usmála se, pak jsem zavrtěla hlavou. „Je mi to líto, Rethe. Nepůjdu. Můj domov je tohle.“

Svraštil obočí do linky, jaká na jeho hladkém, dokonalém čele nikdy nebyla. „Ty ses opravdu rozhodla zůstat?“

„Ano.“

Zamračil se ještě víc. „Já tomu nerozumím.“

Zazubila jsem se a pokrčila rameny. „Není to snad právě to, co na mně nesnášíš? Ty přelétavé, nepředvídatelné, vrtkavé lidské city? I když ty jsi naprostý cvok, a já tě víc nesnáším než miluju, dokážu akceptovat, že sis vždycky myslel, že pro mě děláš to správné. Ale takovéhle volby za mě vynášet nemůžeš, protože ty mě doopravdy neznáš a nikdy jsi mě poznat nemohl.“

„Ale já tě miluji.“

Odtáhla jsem si jeho ruku z tváře a poplácala jsem ho po ní. Viděla jsem ty těhotné dívky na louce. Věděla jsem, co znamená dát všechno, co člověk v sobě má, víle. „Vílí láska je něco, bez čeho se obejdu. A myslím, že přijdeš na to, že i já jsem něco, bez čeho se obejdeš.“

Reth přimhouřil oči a pohlédl ode mě k bráně a zpátky.

„O tom vůbec neuvažuj,“ vyhrkla jsem náhle vyděšená. „Jestli uděláš jenom krůček a zkusíš mě protáhnout, vysaju ti duši a pošlu ji tou branou ve hvězdách, ze které máš takový strach. A ty víš, že zrovna teď mě nemůžeš přemoct.“

Uraženě ohrnul ret, pak si vzdychl. „Opravdu se mi po tobě bude stýskat, lásko moje. Když nic jiného, vždycky s tebou byla zábava.“

Usmála jsem se. „Myslím, že mně se po tobě bude taky stýskat. Na tomhle světě je tak málo toho, co by mě terorizovalo a i při tom vypadalo hezky. Teď už ale odtud vypadni a užívej si své věčnosti.“ Znovu vrhl chladně vypočítavý pohled na bránu a já jsem varovně zdvihla ruku. „Dovedu vysávat rychleji, než ty dokážeš běžet.“

Vypadal rozpolceně, pak se předklonil a přitiskl své hladké rty k mým v náznaku polibku. Zavrávorala jsem dozadu, přitiskla jsem si prsty ke rtům a dosud jsem na nich cítila jeho žár.

„Možná kdybych to udělal dřív, teď bys se mnou teď šla.“ Usmál se na mě oním záhadným vílím úsměvem, po němž se mi, jak jsem si bolestným bodnutím uvědomila, bude skutečně stýskat, pak se otočil a shrbeně a vratce prošel bránou.

„Sbohem, Rethe,“ zašeptala jsem, nechala jsem vítr zanést má slova bránou a říkala jsem si, zda je na druhé straně slyšel. Cosi, co se mi svíralo kolem srdce, se uvolnilo, když Reth začal vyrůstat do výšky a rozjasňovat se, vyléčený, a rysy se mu uhlazovaly, až už téměř nebyly lidské. Na kratinký okamžik otočil hlavu mým směrem, usmál se a pak se na roztančených nohou rozběhl za zbytkem svých bratrů a sester.

Opětovala jsem jeho úsměv, cítila jsem štěstí a úlevu nad tím, že se mi alespoň tentokrát podařilo zachránit někoho, na kom mi záleželo, i když to znamenalo ztratit ho navždy. Byla jsem jaksi podivně ráda, že jsem ho poznala. I když podivně ráda, že odešel navždy. Nejvyšší čas mít snadný život. Otočila jsem se a rozběhla jsem se zpět do Leaseova náručí, zabořila jsem mu obličej do ramene a vdechla jsem mu do něj úlevný úsměv.

„Dokázali jsme to!“ vykřikla jsem, pohlédla jsem na Vivian a usmála se. „To už jsou všichni! Dokázali jsme to! Teď si můžeme dělat, co chceme!“

S drkotajícími zuby se na mě rovněž usmála, ale její úsměv vypadal divně, spíš jako škleb. „Ehmm, Evie?“

„Ano?“

„Neměla by se ta brána teď zavírat?“ vykřikla, hlas už měla ochraptělý z překřikování větru.

Pohlédla jsem na bránu, její sloupy byly sále stejně

pevné, ale vichřice nabývala na rychlosti. Kolem nás vířily listy a drobné větévky a mizely v bráně, jedna z nich mi narazila do tváře a nechala po sobě palčivý šrám. A brána stále ještě stála, trvalá a silná a lačná, vtahující další život, který jí procházel, přesně jak to udělala tehdy, když byli všichni v tom druhém světě nuceni projít jí do světa našeho.

No, píp.

NIKDY NAVŽDY

Vivian cosi křičela, ale já jsem ji přes skučení větru neslyšela. Všichni jsme odklopýtali dál od

brány a mezi stromy, kde jsme se mohli opřít o jejich kmeny, abychom unikli tahu brány.

Lease lapal po dechu, podíval se na mě a ve tváři se mu zřetelně zračil strach. „Co teď?“

„Jasně, co teď?“ zeptala se Vivian.

„Jak to mám vědět?“ vykřikla jsem. „Nikdy předtím jsem to nedělala! Ta brána předtím si vsála duše a to bylo všechno! Nemusela jsem dělat nic!“

„Jak ji zavřeli tenkrát, když je to vytáhlo do našeho světa?“ zeptal se Lease. Zavřela jsem oči a snažila se rozpomenout na ten sen. „Ta sylfa! Ta, která zmobilizovala dost energie na to, aby ji otevřela! Brána

se zavřela, když to tu sylfu vtáhlo na tuhle stranu.“

„Takže ona se zavřela z téhle strany.“

„Podle mě ano!“

„Možná se dá zavřít jenom…“ zarazil se.

„Z té druhé strany,“ dokončila Vivian.

„Ale ne,“ šeptala jsem. „Ach ne, ach ne, ach ne.“

Lease vypadal zaraženě. „Ne, to je v pořádku. Bude to v pořádku.“ Mluvil rychle, jako by se jeho jazyk snažil probrat jeho myšlenkami a vyzískat z nich něco užitečného. „Můžeme… my oba jí můžeme projít. Pořád ještě budeme spolu.“

„Jenže já tamten život nechci!“

„Já vím, já ho taky nechci. Ale nemůžeme připustit, aby ta brána zničila tenhle svět!“

„Ne, to nemůžeme. Dobře. Budeme pořád ještě spolu.“ Popotáhla jsem a škytavě jsem se zasmála. „A já aspoň nebudu muset vymýšlet výzdobu na ten pitomý ples, je to tak? A bude úplně jedno, na jakou školu se dostanu.“ Tentokrát byl můj smích rozhodně spíš vzlyk.

Lease se předklonil, přitiskl mi rty na čelo a já jsem zavřela oči a spočinula jsem mu na hrudi. Tak úporně jsme bojovali, abychom tady zůstali spolu, a teď se toho budeme muset vzdát.

Bylo to k pominutí. Vlastně to obratu k pominutí

dodávalo úplně nový význam, vážně.

„Evie, zbyly ti ještě nějaké?“ zeptala se Vivian.

„Co?“ Odtáhla jsem obličej od Leaseovy hrudi a podívala se na ni.

„Nějaké duše. Zbyly ti ještě?“ Intenzivně upírala oči na mou hruď.

„Já…ne.“ Srdce se mi sevřelo ještě víc. Jediná duše, která mi zbyla, byla moje vlastní. Přinesu ještě větší oběť, než jsem si původně myslela. „Možná bychom ji mohli nechat otevřenou?“

Kolem nás proletěla malá sazenice vyrvaná z

kořenů.

„Myslím, že můžeme celkem spolehlivě předpokládat, že se to může jedině zhoršit,“ konstatovala Vivian bezvýrazným hlasem.

Přikývla jsem a pak jsem přikyvovala a přikyvovala dál, jako by mě ten pohyb dokázal dodat odvahu k tomu, co bylo nutno udělat. „Dobře. Budeme v pořádku. Já projdu a použiju… použiju svou vlastní duši k tomu, abych tu bránu zavřela.“

„To nemůžeš!“ vykřikl Lease.

Pokrčila jsem rameny a nasadila statečný úsměv.

„Bude to v pohodě. Oni mě nejspíš dají do pořádku. Chci říct, že Reth do mě dokázal vložit duši na téhle straně. Měl by být schopen udělat to i na druhé straně, ne?“ Přejížděla jsem pohledem od Vivian k Leaseovi a hledala jsem povzbuzení, ale žádný z nich ho pro mě neměl. Potřebovala jsem, aby byli stateční za mě, aby mi řekli, že to bude fungovat. Ušla jsem takový kus cesty, abych získala tuhle jasnou, šťastnou vlastní duši, abych přišla na to, kdo jsem a jak milovat a dát se milovat. Nechtěla jsem se toho vzdát a potřebovala jsem vědět, že to bude v pořádku.

„Klidně mi lžete!“ vykřikla jsem. „Řekněte mi, že to bude v pořádku!“

Lease zavrtěl hlavou. „Nepřichází v úvahu, že bych tě nechal použít tvou vlastní duši k zavření brány.“ Napřímil se. „Použij mou.“

„Cože?“

„Vezmi si mou! Já jí mám stejně víc než ty, je to tak?

Je to naprosto logické.“

„Ale kdo ví, co to s tebou udělá na druhé straně! Budeš smrtelný! Nebudeme tušit, jak dlouho budeš žít, jak tě to změní.“

Statečně se usmál a pokrčil rameny. „Nikdy jsem se neprosil o to, abych tu byl věčně. Mě nesmrtelnost nezajímá; ty jsi ten život, který jsem si vybral.“

„Hele, vy dva, nechcete už být zticha?“ Vivian se k nám přiřítila, běloplavé vlasy jí vítr zvedl kolem hlavy v jakousi bizarní svatozář a málem jí serval z těla bavlněnou košili. „‚Nech mě, ať se obětuju já!‘ Ne, nech mě, ať se obětuju já! ‚Miluju tě víc než věčnost!‘“ Byla bledá, velké šílené oči měla vytřeštěné. To, že v sobě měla duši Temné královny a pak o ni přišla, ji možná skutečně definitivně vykolejilo. „Tahle je celá moje.“

Odstrčila Lease ode mě a přitiskla mu ruku na hruď. Zaječela jsem, vrhla jsem se na ně, ale on se jí podíval do očí, pak přikývl; na rtech mu zahrálo nepatrné pousmání. „Dobře,“ řekl.

„Co to děláš?“ Snažila jsem se jí od něj odtrhnout ruku, ale ona mě volnou paží srazila na zem a přišlápla mi nohou hruď, takže jsem nemohla vstát.

S hrůzou jsem přihlížela, jak je světlo, jež jsem viděla vycházet z Lease, stále matnější, jak se jeho krycí mimikry vytrácí. Šklebil se bolestí, ale nepohnul se. Vivian zavřela oči a zaklonila hlavu tím návalem.

„Vivian!“ vykřikla jsem.

Otevřela oči a vzpamatovala se. Odtrhla ruku od Leaseovy hrudi. Mladík se zhroutil na strom, těžce dýchal a ruku si tiskl na srdce. Rychle na sobě vystřídal paletu krycích mimikry, pak je odhodil všechny, zadíval se dolů na svou vodovou pokožku a zaklonil hlavu úlevou z toho, že se všechno zdálo normální. No, tak normální, jak to normální být mohlo. Vyskočila jsem, dotkla se jeho tváře, hrudi, snažila jsem se rozpoznat, kolik si toho Vivian vzala, dozvědět se, zda bude v pořádku nebo ne.

„To je v pohodě, Evie. Budu v pohodě.“ Lease se na mě bolestně usmál a nasadil si své normální krycí mimikry. Pořád ještě jsem mu viděla duši, ale ta teď vydávala pouze slabou záři, podobně jako ta moje.

„Jak jsi to mohla udělat?“ vykřikla jsem a prudce se otočila k Vivian, která nyní žhnula světlem Leaseovy

vlastní duše. „Jak jsi mu ji mohla vzít? To mě tolik nenávidíš?“

„Ne! To je ten nejlepší dar, jaký jsem ti kdy mohla věnovat. Ty jsi mi dala všechno, Evie. Dala jsi mi duši, kterou jsem si nikdy nezasloužila mít. A já proto tobě a Leaseovi dávám společný život, který si vy zasloužíte.“

„Já ?“ Čelist mi poklesla, protože jsem pochopila, že na Lease vůbec neútočila. „Takže ty projdeš bránou.“

Vycenila na mě zuby ve své šíleném, vyšinutém úsměvu. „Pokud sis toho nevšimla, tím jediným, co na téhle planetě mám, jsi ty. Kdybys odešla, kam bych se poděla já?“

„Ale ty přece nechceš žít s vílami navždy!“

Zasmála se. „Nevím, věčnost vyplněná tím, že je budu dráždit a fungovat jako trn v patě? S tím asi dokážu žít. A navíc tam můžu dělat společnost té vaší upíří kamarádce, ne?“

Zavrtěla jsem hlavou. „To nemusíš. Společnost ti pořád ještě můžu dělat já.“

„Ne, nemůžeš. Ale doprovodíš mě tam?“ Natáhla ruku a já jsem ji vzala do své.

Lease se ze všech sil snažil postavit se zpříma, ale já jsem mu mávnutím ruky naznačila, aby zůstal na místě. „Já se vrátím,“ ujistila jsem ho. Hlas se mi lámal, protože to díky Vivianině oběti byla pravda. Chápavě přikývl, když jsme se s Vivian napřímily, vyšly z ochrany stromů a klopýtaly vpřed s větrem posunujícím nás k bráně.

Skoro se nám ani nepodařilo před ní zastavit. „Jsi si jistá?“ zakřičela jsem.

Vivian přikývla. Objaly jsme se, tiskly jsme se k sobě, ona mi přitiskla rty k uchu a zakřičela: „Uvidím tě ve tvých snech, ano, hlupáčku?“

Přikývla jsem, vítr mi odnášel z tváře do brány dokonce i slzy. Vivian ucouvla a nechala se vtáhnout na druhou stranu.

Světlo bylo tak jasné, až mě z něj bolely oči, ale neodvrátila jsem pohled, nechtěla jsem ho odvrátit. Škubla sebou, jako by jí tělem projel elektrický proud, pak otevřela světle šedé oči. Ale nebyla to ta prázdná bledá šeď, jakou v nich vždycky mívala. Ty oči svítily a zářily a byly náhle výrazné. Byla stejná, jako byla tehdy, když byla naplněna dušemi, ale tentokrát tu nebyla ona prázdnota, jíž se nemohla zbavit, byť by se o to snažila sebevíc. Tentokrát to byla pouze ona, taková, jaká být měla, šťastná a plná a kompletní. Usmála se na mě a já jsem neslyšně artikulovala jediná slova, která jsem byla schopná pronést, třebaže dojemně ubohá a nedostatečná.

„Děkuju. Mám tě ráda.“

Usmála se, zdvihla ruku, obličej se jí zklidnil soustředěním. Ale nefungovalo to, nic se nedělo, Leaseova oběť bude k ničemu. V hrůze jsem si přitiskla ruce k ústům. Pak se okraje brány začaly rozplizávat, kolem nich se začaly ovíjet zbytky virginské noci, ujídaly světlo, až se brána začala bortit sama do sebe.

Vivian se mi naposledy podívala do očí a zamrkala. Pak, s uši rvoucím tichým prasknutím, jako by se veškerý tlak vzduchu ve světě změnil, se brána, jež nás spojovala, zavřela navždy.

Neuvědomovala jsem si, že sedím na zmrzlé zemi, dokud se vedle mě nezhroutil Lease a neobjal mě kolem ramen.

„Ona to dokázala,“ zašeptala jsem, ticho kolem nás bylo téměř stejně ohlušující jako předtím vítr, ale tak prázdné, že mě to až bolelo. Kdybych tu neměla Lease, nevím, co bych dělala. Bylo to skoro, jako bych svou duši branou přece jen poslala. Tolik z toho, čím jsem bývala ? lidí, kteří mě formovali, dokonce i práce, pro

niž jsem žila ?, bylo teď pryč. Připadala jsem si malá a promrzlá a tak trochu ztracená.

„My jsme to dokázali.“ Lease mi odhrnul z tváře vlasy rozcuchané větrem.

„Už je to opravdu za námi, viď?“

Zasmál se a stáhnul si mě na klín. „To je na tom všem to krásné. Vůbec nic není za námi, naopak. Je to jen nový začátek.“

„Který se znovu formuje po tom chaosu,“ dodala jsem a vzpomněla jsem si na Raquelina slova. „Vybrat si, co podnikneme v současné situaci, kým budeme v tomto novém světě, kde je jediným kouzlem, které zbylo, je to, co uděláme ze sebe.“

„Přesně tak. Tak kým chceš být?“

Usmála jsem se položila jsem mu ruku na prsa.

„Ještě to nevím jistě, ale těším se, až na to přijdu.“