Tad Williams

Válka květin 01.

Prolog

Ve váze z vulkanického skla, která stála uprostřed obrovského stolu, byla jediná květina, čemeřice. Důmyslně nasvícená malým borovým reflektorem, zářila skoro až radioaktivně bíle. V jiných palácích by byl obraz takového na pohled klamně křehkého květu vyšit na prapor zakrývající většinu stěny za křeslem nejmocnějšího člena rodu, ale zde nebylo nic takového třeba. Nebylo možné, aby do nejvnitřnějších prostor této monstrózní stavby v barvě kosti pronikl někdo, kdo by nevěděl, kde je a kdo tady vládne.

Ve světě smrtelníků se čemeřici někdy říká vánoční růže, protože podle jedné staré pověsti vykvetla na místě, kam do sněhu před chlévem v Betlémě dopadly slzy holčičky, která neměla pro Ježíška žádný dárek. Je nepravděpodobné, že by se v té době ve Svaté zemi vyskytoval jak sníh, tak tato květina, ale to pověsti nikdy neubralo na popularitě.

Ve starém Řecku, zemi bájí, použil Melampus z Pylu čemeřici k vyléčení dcer krále Argosu z dionýsovského šílenství, v jehož záchvatu běhaly nahé po městě a při tom plakaly, vřískaly a smály se.

O čemeřici se vypráví mnoho pověstí. Ve většině mají své místo slzy.

Likvidátorovi nepohodlných překážek nebylo ticho cizí - dokonce by se dalo říct, že v něm plaval jako ryba. Zadíval se na nasvícenou květinu, nechal své myšlenky zabloudit do temnějších chodeb labyrintu své mysli a čekal, trpělivý jako kámen, až postava za stolem promluví. Odmlka byla dlouhá.

Osoba na druhém konci stolu, která se zřejmě také přehrabovala v hlubinách svého nitra, se konečně pohnula. Pomalu, skoro až líně natáhla ruku, aby se dotkla květiny na stole. Oděv z nejjemnějšího hedvábí zašeptal tak neznatelně, že to mohl slyšet jenom netopýr nebo stvoření, které sedělo u stolu naproti ní. Dlouhým prstem, jen o málo bělejším než květina, se dotkla jednoho korunního plátku, až se rozechvěl.

Tady, v samotném srdci stavby, nebyla žádná okna, ale Likvidátor nepohodlných překážek věděl, že venku hustě prší, kapky se syčivě rozstřikují na dlažbě, odletují od kol vozů. Tady byl vzduch stejně nehybný, jako by on a jeho hostitel seděli ve skříňce na šperky vyložené sametem.

Muž v krásném lesklém modročerném obleku znovu lehce strčil do květiny. “Válka se blíží,” promluvil nakonec. Měl hluboký, melodický hlas. Smrtelným ženám, které se probudily uprostřed noci ve svém pokoji a našly ho tam, vášnivého a neviditelného, stačilo, aby jenom promluvil, a zamilovaly se do toho hlasu láskou tak hlubokou, že se zříkaly všech lidských nápadníků a navěky se vzdávaly nadějí na zářivé štěstí, jenom aby mohly marně doufat, že se k nim vrátí a nechá je znovu prožít tu blouznivou půlnoční hodinu.

“Válka se blíží,” přisvědčil Likvidátor.

“To dítě, o kterém jsme předtím mluvili. Nesmí žít.”

Dlouhé nadechnutí - nebo to byl povzdech? “Nebude.”

“Dostaneš obvyklou sumu.”

Likvidátor, jehož pozornost zatím odběhla k vlastním myšlenkám, přikývl. Určitě neměl strach, že by mu někdo, dokonce i tato velice mocná osoba, zapomněl zaplatit. S příchodem války ho budou znovu potřebovat. Byl specialista mezi specialisty, naprosto diskrétní a děsivě schopný. Byl také velice těžký nepřítel.

“Teď?” zeptal se.

“Nejdřív, jak to bude možné. Když budeš čekat příliš dlouho, někdo by si toho mohl všimnout. A my nechceme riskovat. Jetelův jev stále není dokonale pochopen. Může se stát, že druhou šanci už nedostaneš.”

Likvidátor vstal. “Ještě nikdy jsem takovou věc nepotřeboval.” Opustil vnitřní komnaty tak rychle, jako by byl jenom stín, který se mihl po tmavých zdech. Lord Čemeřice viděl mnoho věcí, jež ostatním unikaly, ale i jemu dělalo potíže sledovat přesný postup Likvidátorova sebevymazání.

Nebylo by milé muset se před ním chránit, řekl si pro sebe. Je zapotřebí ho chovat v bavlnce nebo ho proměnit v popel ve Studni zapomnění. Tak nebo tak, již nikdy nesmí pracovat pro některý z ostatních rodů. Pán rodu v zamyšlení znovu pohladil bledou květinu na svém stole.

Další zajímavostí čemeřice je to, že její květ může zmrznout na kost v nejhlubším zimním sněhu, ale když led roztaje a skane z korunních plátků jako slzy, květina pod ním je stále živá, stále ohebná. Čemeřice je silná a trpělivá.

Vysoký, hubený muž v obleku z nejjemnějšího hedvábí stiskl tlačítko na boku svého stolu a promluvil do vzduchu. Větry Říše skřítků odnesly jeho slova k těm, kteří je potřebovali slyšet, na druhý konec velkoměsta a do všech koutů těžkostmi sužované země, aby svolaly jeho spojence a vazaly na první radu nové války květin.

První část

DOBROU NOC, NIKDO

Kapitola 1

Mračna

Theo pocítil při zapínání mobilního telefonu slabý záchvěv viny, obzvlášť když si všiml, že jej nechal vypnutý déle než dvě hodiny. Ulevilo se mu, když zjistil, že nemá žádné zprávy. Chtěl jej vypnout pouze na pár minut, jen aby měl jistotu, že je nikdo nevyruší, až budou ladit - ty mladé kluky, obzvlášť kytaristu Krise to umělo pořádně vytočit - jenomže pak věci dostaly spád a on zapomněl.

Johnny překročil kytarová pouzdra, rozložená na koberci v obýváku jako opuštěné zámotky, odsunul dveře a vyšel za ním ven. Zatímco zkoušeli, z kopce sestoupila mlha. Ohrazené patio vypadalo jako ostrov ve studeném, mlhou obestřeném moři.

Ježíši, San Francisco v březnu. Měl si s sebou vzít ven bundu. V Minnesotě by to vyšlo nastejno. “Hele, nemáš cigáro?” zeptal se Johnnyho.

Bubeník se ušklíbl. Poplácal se nejdřív po kapse na košili a poté po kapsách u kalhot. Byl malý, ale měl dlouhé, silné paže. Díky velkému břichu, střapaté, ale plešatící hlavě a chlupům na prsou, které mu vylézaly z límečků na tričku, si Theo při pohledu na něho vždycky vzpomněl na oduševnělé šimpanze v dokumentech té Angličanky.

Johnny konečně našel krabičku, vyklepal jednu cigaretu pro Thea a jednu pro sebe a zapálil je. “Člověče, ty nikdy nemáš vlastní.”

“Nikdy si žádný nekupuju. Kouřím, jenom když hraju.”

Johnny zavrtěl hlavou. “To je pro tebe typický, Vilmosi - ty to máš vždycky snadný. Já jsem závislej, ty kouříš, jenom když chceš - třeba zrovna, když mě máš blízko. Rakovinu nejspíš dostanu taky já.”

“Nejspíš jo.” Theo uvažoval, že by zavolal domu, ale stejně chtěl za několik minut odjet. Jenže Cat byla horlivá vyznavačka filozofie Jsem těhotná, takže chci vědět, kde jsi… Pocítil další vlnu viny. Nemohl se rozhodnout, co udělat. Zmateně zíral na telefon, jako by to byl artefakt po nějaké zmizelé civilizaci.

“Přišla ti zpráva od staré?” Johnny byl jediný v kapele, který byl v Theově věku, ale mluvil, jako by byl ještě starší. Beze studu používal slova jako “buchty” nebo “splín”. Theo ho dokonce jednou slyšel říct “prima nářez”, ale později Johnny přísahal, že to myslel ironicky. Johnny byl taky jediný, kdo chápal něco tak archaického jako telefonování domů. Kris, Dano a Morgan měli málo přes dvacet a svým přítelkyním dávali echo, jen aby jim oznámili, že se po zkoušce zastaví kvůli sexu.

“Ne. Stejně už musím jet.”

Johnny náhle cvrnknul cigaretu přes plot na ulici. Vypadalo to jako maličký meteor. “Nejdřív si poslechni playback z Hostiny. Určitě nechceš, aby měl Kris ještě opruzenější prdel, než má teď.” Usmál se pod vousy a začal si sloupávat atletickou pásku, kterou si před hraním omotával kotníky na prstech, protože jimi tak tvrdě mlátil do rámů. Theo si říkal, že by raději měl jizvy než holé růžové proužky, které se Johnnymu táhly přes chlupaté ruce, jenomže Johnny byl evidentně permanentní starý mládenec, který nebyl na rande měsíce, takže si z takových věci nedělal příliš velkou hlavu.

To Theo ano. Vážně uvažoval o tom, jestli není načase zkrátit si středně dlouhé hnědé vlasy. Úplně stačilo, že měl přes třicet a pořád zpíval v garážových kapelách, nemusel taky vypadat jako stárnoucí kuřák trávy.

Nakonec to dopadlo tak, že Theo strávil přinejmenším další půl hodiny poslechem jejich demonahrávek “Hostiny bláznů”, jakéhosi pseudogotického procesionálu, který napsal Kris a prožíval ho jako neurotický šéfkuchař, který připravuje důležitou večerní party. Kytarista měl celou řadu rozčilujících poznámek k Theovu zpěvu, chtěl ho chraplavější, výhružnější. Theo si na takové melodramatické prvky příliš nepotrpěl.

Při posledním poslechu, když Kris pohupoval krátce sestřiženou hlavou na vlastní hudbu, s výrazem zvláštně kombinujícím rozkoš a bolest, Theovi najednou svitlo: Tuhle věc bude chtít zpívat sám - k tomu to všechno směřuje. A přestože já jsem stokrát lepši, nakonec získá sebedůvěru a bude chtít dělat všechny hlavní vokály sám. A já u téhle kapely skončím.

Nebyl si jistý, jaký z toho má pocit. Na jednu stranu sice hodně obdivoval způsob, jakým tihle mladí kluci hrají, a hudební nápady Krise Rolleho, ale zdaleka to pro něho nebyla ideální kapela. Nenáviděl už jenom to jméno - Mighty Clouds of Angst. Bylo to těžkopádné. Co bylo ještě horší, to jméno byl vtip, který si utahoval z jedné slavné gospelové skupiny, Mighty Clouds of Joy Theo pevně věřil tomu, že směšná jména rovná se směšné kapely, i když Beatles byli výjimka. Navíc ho to dráždilo. Kris, Morgan a Duno nebyli ani dost staří, aby si mohli Mighty Clouds of Joy pamatovat, tak proč by měli zrovna takové jméno parodovat? Trochu to zavánělo tím, že si bílí kluci z předměstí dělají legraci z upřímných, zbožných černochů, a z toho Theo neměl dobrý pocit. Věděl však, že kdyby s tím přišel, ukázali by mu ten rybí pohled, který dovedli k dokonalosti, univerzální obranný prostředek proti beznadějně prudícím rodičům a učitelům, a on by si připadal ještě starší než takhle.

Kdy jsem se vlastně ocitl na špatné straně té hranice? Nasoukal se do své staré kožené bundy a vyškemral od Johna ještě jednu cigaretu na cestu - nebo spíš na doma, protože s motocyklistickou helmou na hlavě se kouřilo dost špatně. Rozhlédl se s pocitem, že tam něco zapomíná. Zpěváci s sebou zpravidla nenosili moc nádobíčka. Mikrofony a zesilovač patřily Morganovi a Krisovi. Theo mohl od Clouds odejít stejně jednoduše, jako dnes vycházel ze dveří. Jestli byl v něčem dobrý, tak v tom, že uměl odejít, když něco začalo moc smrdět.

Kdyby ho opravdu vytlačili, zabalil by to taky Johnny? Theo si jeho pohledem nebyl jistý. Byla to třetí skupina, ve které s Johnym Battistinim hrál, po povinné jak-to-že-jsme-neprorazili katastrofě, kde se potkali, a strašné skupině zaměřené na převzaté věci, v níž přešlapovali na místě, dokud se nedali dohromady s Krisem a ostatními. Theovi by nevadila pauza, než by si našel novou štaci, a Catherine by byla určitě šťastná, kdyby ho měla občas i doma, zvlášť teď, když se jim mělo narodit dítě, jenomže starej Johnny B. toho v životě neměl rozběhnutého o mnoho víc. Kromě svého obchodu s gramodeskami a Clouds byl John vlastně do značné míry typem, z jakého si reklamní tvůrci utahovali, ale který jejich klientům dělal kšefty - přívětivý nekňuba, který se živí v podnicích rychlého občerstvení, půjčuje si hromady pornofilmů a dívá se o samotě na wrestling.

Ve chvíli, kdy Theo došel ke dveřím, Kris zvedl oči od dalšího přehrávání “Hostiny bláznů”. “Ty už jdeš?” zeptal se. Znělo to podrážděně. Kris měl šedé oči jako obloha před bouří, takové ty oči, v nichž dívky v pubertálním věku pravděpodobně viděly věci, které tam ve skutečnosti nebyly.

Ne, chtělo se říct Theovi. Ne, budu dál tvrdnout tady, celou noc kouřit trávu a plesat nad svou genialitou, tak jako to děláte vy, protože nemám nic lepšího na práci a nikdo mě nepotřebuje, když přijdu domů.

Místo toho řekl: “Nemůžu zůstat dýl. Zapomněls, že mám doma těhotnou holku?” Dopřál si okamžik pokrytectví a skoro zapomněl, že nechal telefon dvě hodiny vypnutý.

Kris obrátil oči v sloup, čímž pro něho celá ta nepředstavitelně nudná záležitost skončila, dlouhými prsty stiskl tlačítka a na datce si znovu poslechl své silně vazbené sólo. Morgan a Dano jednou kývli hlavou směrem k Theovi, nejspíš aby ušetřili energii, kterou by je stálo, kdyby zamávali. John se na něho usmál. Cítil s ním, i když měl v úmyslu zůstat s těmihle kluky, o deset let mladšími než on, posílat si jointa a tlachat o hypotetickém prvním albu do jedné nebo do dvou ráno. “Drž se, Thee,” zavolal.

Theova stará yamaha chytila na první nakopnutí. Vypadalo to jako dobré znamení.

V ložnici bylo zhasnuto, ale za roletami blikala televize. To znamenalo, že Catherine nejspíš ještě nespí. Sice se mu nepokusila dovolat, ale i tak měl pocit, že by nebyla moc ráda, kdyby se vrátil až po půlnoci. Theo zaváhal a pak si sedl na přední schody, aby vykouřil cigaretu, kterou mu dal Johnny. Pouliční lampy rozlévaly po chodníku, který probíhal před tmavými domy, loužičky světla. Byla to tichá čtvrť ve Western Addition, dělnickém předměstí plném lidí, kteří se podívali na úvodní monolog Lettermana nebo Lena a pak šli spát, protože museli ráno brzo vstávat. Listy ve větru šustily a kutálely se ulicí.

Umírám tady, pomyslel si najednou. Nepatřím sem. Překvapil sám sebe. Jestliže nepatřil sem, kam tedy? Co lepšího chtěl najít? Pravda byla, že doopravdy živý si připadal jenom tehdy, když zpíval, dělal muziku - často měl pocit, že v práci, když se baví s lidmi, a někdy dokonce i s Cat, dělá všechno jenom mechanicky - ale byl přesvědčený, že dětské sny o tom, jak bude jednou rockovou hvězdou, už má za sebou. Úplně by mu stačilo zahrát si každých pár týdnů v klubu před živými lidmi. Tohle přece chtěl, ne? Mít dům, žít jako dospělý. Určitě to chtěla Catherine Lillardová a on chtěl ji. Byl s ní skoro už dva roky. To přece byla skoro věčnost, ne? Prakticky byli manželé ještě dřív, než se dozvěděli výsledky testu.

Theo přešel přes malý trávník na chodník, zahodil cigaretu do kanálu a pak vešel dovnitř. Televize hrála, ale na pohovce, kde měla Cat své obvyklé místečko, byla jen zmuchlaná přikrývka.

“Hej, miláčku? Cat?” V kuchyni se nesvítilo, ale vypadalo to, jako by něco vařila: ve vzduchu se vznášela zvláštní štiplavá vůně něčeho, co bylo sladké a zároveň se z toho trochu zvedal žaludek. Okna byla otevřená a venku byla příjemná březnová noc, ale vzduch uvnitř malého domku byl hustý, jako by se dovnitř nastěhovala bouřka.

“Cat? To jsem já.” Pokrčil rameny. Možná šla spát a televizi nechala puštěnou. Když přecházel chodbu, všiml si, že se svítí v koupelně, ale to nebylo nic neobvyklého - Cat nechtěla tápat po vypínači, když byla jenom napůl vzhůru, nebo si potmě odřít holeň o něco, co zůstalo na chodbě. Uzlíku, který ležel na podlaze u protější stěny koupelny, nevěnoval velkou pozornost. Zato jeho zrak upoutaly rudé šmouhy z boku vany, na bílém porcelánu podivuhodně živé. Otevřel dveře úplně.

Trvalo možná celé dvě vteřiny, než si uvědomil, co vidí, nejdelší dvě vteřiny jeho života, prudký náklon reality, stejně dezorientující jako halucinace. Také koupelnová podlaha za dveřmi byla umazaná od krve, ve světle zářivek řvavě šarlatové. Froté župan, který patřil Cat, nějakým způsobem smotaný do obrovského balíku a pohozený ke stěně u toalety, byl také nasáklý krví. “Proboha…” dostal ze sebe.

Župan se zachvěl, překulil se a odhalil bledou tvář Catherine. Její kůže byla jako bílá papírová maska, až na krvavé otisky prstů na obou lících - jejích, jak zjistil později. Ale v tu chvíli dokázal jen zírat, s hrudí sevřenou drtivým šokem, zatímco jeho mozek znovu a znovu vřískal vražda vražda vražda.

Měl pravdu. Ale to zjistil taky až později. Mnohem později.

Cat našla očima jeho obličej a pokusila se na něj zaostřit. Z úst jí vyšel vyprahlý šepot: “Theo…?”

“Proboha, proboha, co se stalo? Jsi…?”

Hrdlo se jí stáhlo tak prudce, až ho napadlo, že bude zvracet - hlavou mu bleskla strašlivá představa krve tryskající z jejích úst jako nějaká fontána. Chraplavý zvuk, který z ní vyšel namísto toho, byl tak strašlivě syrový a rezavý, že v první chvíli nepochopil, co říká.

“Přišlajsemotopřišlajsemotopřišlajsemoto…!”

Najednou klečel na kolenou v kluzké, lepkavě šarlatové kaši, prsty rozmazané po koupelnové podlaze - odkud se to všechno vzalo, všechna ta rudá vlhkost? Zkusil jí pomoci vstát, ale potom zpanikařil, když mu idiotský hlas našeptal Nehýbej s ní, je oběť úrazu, ale nevěděl, co se stalo, co se mohlo stát, že by se někdo dostal dovnitř…? Pak náhle pochopil.

“Přišla jsem o to!” zasténala, tentokrát zřetelněji, když v jejím výkřiku nezbyl skoro žádný vzduch. “Prokrista, já jsem o to dítě přišla!”

Byl v půlce cesty k domácímu telefonu, když si uvědomil, že má v kapse svůj mobil. Vytočil 911a řekl jim adresu. Současně se snažil omotat její župan z vnější strany ručníky, jako by byla nějaká obrovská rána, kterou je třeba držet u sebe. Cat brečela, ale nevycházel z ní skoro žádný zvuk.

Když skončil, pevně ji k sobě přitiskl a čekal, až ode dveří uslyší záchranku.

“Kdes byl?” Oči měla zavřené a třásla se. “Kdes byl?”

Nemocnice v něčem připomínaly básně T. S. Eliota - dostatečně osvětlené pustiny, místa tichých hovorů, které nedokážou úplně zamaskovat strašlivé věci, jež se odehrávají za dveřmi. I když odešel do vestibulu, aby si protáhl nohy, aby ze sebe chůzí setřásl alespoň část toho hrozného, bezmocného napětí, připadal si, jako by bloudil mauzoleem.

Ztráta krve, kterou Cat utrpěla, nebyla tak nebezpečná, jak si Theo namlouval. Část kaše na podlaze připadala na vrub plodové vody a vycákané vody z horké vany, kterou si napustila, když křeče začaly být opravdu bolestivé. Doktoři mu s klidem říkali o předčasném prasknutí blan, o možných děložních abnormalitách, ale kdyby to byl nějaký složitý náboženský rituál, jeho omráčený mozek by tomu rozuměl asi tak stejně. Catherine Lillardová většinu prvních deseti hodin prospala, v obličeji bledá jako princezna z dětské knížky, s kapačkami zapíchanými do obou paží. Když konečně otevřela oči, vypadala jako někdo cizí.

“Miláčku, strašně mě to mrzí,” řekl. “Tvoje vina to nebyla. Takové věci se stávají.”

Ani neplýtvala silou, aby na takové tlachy odpověděla. Odvrátila obličej a zadívala se na tmavou televizní obrazovku, která šikmo vystupovala ze zdi.

Prošel její telefonní adresář. Její matka dorazila ještě před snídaní, nešťastná, že Theo nezavolal dřív. Krátce nato se objevila její nejlepší kamarádka Laney. Obě ženy přišly v džínách a pracovních košilích, jako by se chystaly vyhrnout si rukávy a uvařit charitní oběd nebo pomoci se stavbou stodoly. Vypadalo to, jako by kolem jeho bledé, mlčenlivé přítelkyně zatáhly nějakou vylučovací záštěmi, kterou nedokázal překonat. Půl hodiny si vymýšlel nějakou činnost, chodil dolů pro kávu nebo pro časopisy, a potom řekl Catherine, že půjde domů a zkusí se trochu vyspat. Cat neřekla nic, ale její matka souhlasila, že to asi bude dobrý nápad.

Přestože byl dost unavený, dokázal spát jenom tři hodiny. Když pak vstal, uvědomil si, že nezatelefonoval nikomu ze svého okruhu přátel a z rodiny. Bylo těžké přijít na to, komu zavolat. Johnnymu? Theo věděl, jak by přítel zareagoval, dokonce si dovedl představit přesný tón, kterým by to řekl: “Fíha, Thee. To je fakt smůla, kámo.” V několika okamžicích by nevěděl, co říct, a pak by došlo na nepřiměřené chlapské řeči, váznoucí a rozpačité. Johnny by byl samozřejmě upřímně smutný - byl to fakt dobrej kluk - ale zavolat mu vypadalo jako naprostá zbytečnost. A představa, že by to měl zavolat někomu jinému z kapely, byla absurdní. Dokonce si uvědomil, že v nějaké fázi tu zprávu bude potřebovat doručit Johnnymu, aby to bubeník udělal za něho a Theo se nemusel dívat, jak se Kris a ti další dva tváří, jak je to bere, pokud by se vůbec obtěžovali.

Komu jinému by měl zatelefonovat? Jak je možné přijít o dítě - taky jeho dítě, musel si připomínat, zpola jeho, nejenom Cat - a nikomu o tom neříct? Vážně na tom byl tak špatně, že mu bylo třicet a neměl v životě nikoho, s kým by si o tom potratu potřeboval, nebo chtěl, promluvit?

Kde jsou mi kamarádi? Přece jsem kolem sebe pořád měl lidi. Jenže kdo to byl, ti lidé? V té době to byly holky, které chodily po jeho vystoupeních, chlapíci, kteří mu chtěli dělat manažera - jenže teď už si nikoho z nich pořádně ani nedokázal vybavit. Přátelé? Nejenom lidé. A poslední dobou se nezdálo, že by o něho lidé jevili takový zájem.

Nakonec zavolal své matce, i když s ní naposledy mluvil na samém začátku února. Připadalo mu nefér čekat nějaké čtyři týdny a potom zavolat zrovna takovou zprávu, ale nic jiného ho nenapadalo.

Vzala to ještě před druhým zazvoněním, jako obvykle. Šlo mu na nervy, že to tak pokaždé stihla - jako by snad nikdy neměla telefon dál než na dosah ruky. Její život snad nemohl být od tátovy smrti tak prázdný. Přece se z nich dvou nestalo něco jako zabijáci večírků.

“Ahoj, mami.”

“Ahoj, Theo.” Nic víc, žádné “Dlouho ses neozval” nebo “Jak se máš?”.

“Volám jenom, že… mám špatné zprávy, mami. Catherine přišla o dítě.”

Odmlka byla dlouhá dokonce i na poměry Anny Vilmosové. “To je hrozně smutné, Theo. To mě mrzí.”

“Měla potrat. Přišel jsem domů a našel jsem ji na podlaze v koupelně. Byla to docela hrůza. Všude plno krve.” Uvědomil si, že to už vypráví jako historku, nějako něco, co se mu skutečně přihodilo. “Je v pořádku, ale myslím, že psychicky je na tom dost špatně.”

“Co byla příčina, Theo? Určitě to vědí.”

Oni. Matka vždycky mluvila o lidech, kteří mají moc, jakoukoli moc, jako by to byla jediná, vševědoucí a všemocná skupina. “Vlastně ani ne. Bylo to tak nějak… tak nějak spontánní. Dělají jí testy, ale zatím nic nevědí.”

“To je moc smutné.” A tím jako by rozhovor skončil. Theo se snažil vzpomenout si, na co myslel, když se rozhodl zavolat, co čekal, jestli to nebylo nic víc než jakási synovská povinnost - a teď poslouchej, mami, co špatného mě tenhle měsíc potkalo.

Bylo by to opravdové dítě, pomyslel si znenadání. Stejně opravdové jako já. Stejně opravdově jako ty, mami. Není to jenom “moc smutné”. Ale neřekl to.

“Příští měsíc přijede do města tvůj strýc Harold.” Mladší bratr jeho otce dělal vedoucího obchodu. Žil v Jižní Kalifornii. Když Theův otec zemřel, vzal na sebe roli rodinného patriarchy, což znamenalo, že Theově mámě zavolal na Vánoce, a když jednou dvakrát za rok přiletěl do San Franciska v nějaké jiné záležitosti, vzal ji na oběd k Sizzlerovi. “Chtěl by se s tebou vidět.”

“Jo, fajn, ještě ti zavolám, možná by se dalo něco podniknout.” Jak rychle to přešlo do obvyklého režimu jejich komunikace, suchého, lehce poznamenaného vinou. Theo chtěl říct něco jiného, chtěl to celé zastavit a zeptat se jí, co doopravdy cítí ona, ne co by měl cítit on z té strašlivé věci, která se mu stala, ale nešlo to. Bylo to, jako by svá slova museli protlačovat přes nějaké médium, jež je méně bohaté než normální vzduch, takže z jedné strany na druhou mohou projít jen ty nejjednodušší, nejvšednější věci, aniž by zanikly v prázdném tichu.

Matka se s ním rychle a bez vytáček rozloučila a Theo zůstal se sebou zase sám. Napadlo ho, že Catherine je možná sama a potřebuje společnost, a tak zavolal do nemocnice. Vzala to Laney a poměrně ledově mu sdělila, že Cat spí a on že nemusí nikam pospíchat.

“Vzala jsem si volno i zítra,” řekla. “Budu tady.” Znělo mu to spíš jako výhrůžka než jako služba pro Cat.

“Jak na tom je?”

“Co čekáš?”

“Ježíši, Laney, ty se mnou jednáš, jako bych ji srazil ze schodů nebo něco na ten způsob. Bylo to i moje dítě.”

“Já to vím, Theo.”

“Myslíš, že mě nemrzí, že jsem tam nebyl, když se to stalo? Ale stejně bych s tím nic nenadělal. I doktor to řekl.”

“Nikdo tě neobviňuje, Theo.”

Ale rozhodně to tak neznělo.

Když zavěsil, stál v obýváku a upřeně se díval na nepořádek, který zůstal od minulé noci nedotčený, pozůstatek normálních životů, nenadále přetržených katastrofou a pohřbených jako v Pompejích. Přesně tady seděla a dívala se na televizi, když dostala ty bolestivé křeče. Jak vstávala, vrazila do stolu - na podlaze ještě ležela sklenice a na střapatém koberci, který už hodně pamatoval, bylo vidět skvrnu od rozlité dietní coly. Krvácela, ještě než došla do koupelny? Pustil se po jejích stopách, ale pak se zarazil. To bylo moc zvrácené, moc hrůzné. Jako obhlížení místa vraždy.

Spal jenom tři hodiny, ale neměl stání, jako kdyby byl plný špatného speedu. Pustil si televizi. Obrázky mu nic neříkaly.

Kde se to můj život ocitl? Jak mohlo něco tak malého - ve skutečnosti to ještě opravdové dítě ani nebylo, ať si Cat říká, co chce - jak to mohlo všechno tolik změnit? Jenže co to ve skutečnosti bylo za život, když jsi žil jenom tehdy, když jsi dělal muziku, ale jako bys nikdy nedokázal najít správné místo, kde ji dělat, a správné lidi, se kterými ji dělat?

Všechno ti šlo moc snadno, řekla mu před několika lety rezignovaně jeho matka. Byl jsi moc dobrý, když jsi byl malý, učitelé tě moc vychvalovali. Proto sis nevypěstoval žádnou ctižádostivost.

Potřeboval najít něco, čím by se zabavil, cokoli. Litoval, že tam nemá Johnnyho, aby na něm vyžebral cigaretu, nebo spíš několik, sedl si, kouřil, pil studená piva a žvanil o nedůležitých nesmyslech. Ale momentálně se nedokázal odhodlat, aby mu zavolal a musel mu tu divnou, nešťastnou věc vysvětlit.

Cat měla tak bledou tvář… Jako by z ní vyšlo srdce, a ne maličké mrtvé dítě.

Vstal a odešel do ložnice. Měli tam narovnané krabice s věcmi, které čekaly, až vyklidí pokoj pro hosty - jeho zkušebnu, jak tomu občas říkal, třebaže by spočítal na prstech jedné ruky, kolikrát si tam doopravdy sedl s kytarou. Ze zkušebny se měl stát dětský pokojík a všechny ty věci měly být věci pro miminko. Měly. Teď je Cat nebude chtít vidět, až se vrátí, těch několik prvních symbolických oblečků, knížek a plyšových hraček, které koupila po bazarech.

Když je koupíš použité, tak to neplatí, řekla mu jen zpola žertem. Nebo snad nežertovala vůbec. “Děťátku to nepřinese smůlu.”

Jenže přineslo. To nebo něco jiného. Theo cítil, že tím nositelem smůly je nějakým způsobem on. Nedokázal říct proč, ale cítil, že na sobě má vinu, kterou nedokáže vysvětlit, jako nějakou záhadnou skvrnu na šatech. Každopádně měl před sebou tři velké kartónové krabice z obchodu plné věcí, ze kterých by se Cat rozplakala, až přijde domů. Mohl by s nimi něco udělat - alespoň nějaká užitečná činnost. Mohl by je odnést do garáže, kde by se na ně nemusela dívat hned, jak přijde, nemusela by přijít domů a zjistit, že se na ni knoflíkovýma očima dívá roztomilý plyšový pejsek.

Nebylo zas tak jednoduché najít pro miminkovské věci místo v garáži, kde stály ve vratkých hromadách jako ruiny nějakého starého města Theovy krabice s vědecko-fantastickými knihami z antikvariátů a dalšími různými hloupostmi, kde nepoužité cvičební nářadí a nesmontované, ještě zabalené police na knížky ponechávaly autu Cat tak málo místa, že když natrvalo přišlo teplé počasí, ani se tam nepokoušela parkovat, až do pozdního podzimu, kdy bylo třeba všechno nové haraburdí, které si tam přes léto našlo cestu, někam přemístit, aby se auto do garáže znovu vešlo.

Jak se snažil nacpat poslední krabici na úzkou poličku nad pracovním stolem, krabice se skácela a zasadila mu pořádnou ránu do spánku. Když si tam sáhl, na prstu mu zůstala krvavá skvrnka. Dětské knihy se rozsypaly po schodech, jimiž se scházelo z kuchyně. Thea bolela hlava. Klesl na poslední schody krátkého schodiště jako nějaký stařec, aby se nemusel ohýbat, když jez podlahy sbíral - staré, osahané, viditelně milované příběhy medvídka Pú, doktora Seusse a knihu Tam, kde žijí monstra, všechny koupené v antikvariátu, aby se na ně vztahovala Catina výjimka. Zvedl vlastní příspěvek, který koupil v obchodě nový, protože si prostě nedovedl představit, že by mohl vychovávat dítě bez něho, a protože chtěl něco přidat za sebe, třebaže se mu v sobotu ráno nikdy nepodařilo vstát dostatečně brzy, aby stihl pochůzky po garážových bazarech, na které Cat vyrážela.

Byl jsem to já, kdo tu smůlu přinesl? Ve svém chmurném rozpoložení se tomu nedokázal ani vysmát. Prudkým pohybem knihu otevřel. Zvláštní ploché kresby, jednoduché a na první pohled skoro až dětské, si ho podmanily jako vždycky. Opravdu mu to máma četla? Nechtělo se mu věřit, že měl někdy mámu, která držela své dítě na klíně a předčítala mu Dobrou noc, Měsíčku, ale slova byla stejně povědomá jako katechismus, králíček ve velkém zeleném pokoji, který dává dobrou noc všem známým věcem v dětském pokoji, koťatům a kaťatům, hřebenu a kartáčku a samozřejmě, což bylo nejvíc zvláštní, “nikomu”.

Dobrou noc, nikdo. Nikdy to nepochopil - v jednom smyslu to byla nejkouzelnější část celé knihy a v jiném nejděsivější. Všechny ostatní obrázky, králíček v pyžamu, oheň, stará králičice, jak čte, všechny dávaly smysl. Katalog věcí, židlí, koček, ponožek, dobrou noc, dobrou noc, a pak prostě prázdná stránka a “dobrou noc, nikdo”. Jenomže kdo byl Nikdo? Byl to dětský zen. Někdy si jako malý myslel, že by ten Nikdo z knížky mohl být on, sám Theo, anonymní bytost - že kniha ví, že tam je a dívá se, jak se králíček chystá do postele, nahlíží do teplé, útulné místnosti zvenčí, jakoby oknem. Jeho matka k tomu ještě přispěla. Když v knize došli k tomu místu, pokaždé řekla: Dobrou noc, nikdo. Řekni dobrou noc. A Theo to udělal. Možná jenom chtěla, aby řekl dobrou noc tomu někomu maličkému známému jako Nikdo, upozorňovala ho, že teď je řada na něm, aby řekl dobrou noc, a tak svědomitě poslechl.

Tu poslední zimu, od doby, kdy se dozvěděli výsledek těhotenského testu, si občas představoval, že mu na klíně sedí holčička - Cat si byla od počátku jistá, že to bude holčička, třebaže ještě nebyli na ultrazvuku - opírá se mu hlavou o hrud a listují tou knížkou společně. Nikdy si v těch improvizovaných snech nedokázal představit, jak vypadá, představoval si jenom hlavičku s jemnými, kudrnatými vlásky a teplé tělíčko, které se k němu tiskne. Nikdo. Vypadala jako Nikdo. A nakonec se jím stala.

Listoval stránkami, kresbami se zvláštní snovou perspektivou. Potom na konci závěrečný malý katechismus, přání dobré noci posledním věcem - hvězdám, vzduchu a zvukům všude.

To by se mělo miminku dostat na náhrobní kámen, jenže žádný kámen nebude, žádný hrob. Cat čekala dilatace a kyretáž, jak tomu hrubě říkali doktoři, zákrok, který měl odstranit všechno, co ještě nevyšlo ven. Nebude co pohřbít. Polly, Rose, všechna jména, s nimiž si hráli, beze spěchu, protože koneckonců nebyl důvod, a ona teď nebude žádné z nich. Byla Nikdo.

Dobrou noc, Nikdo.

Jak tam seděl na schodech s krabicí knih na klíně, rozbrečel se.

Její tvář, obklopená rovnými liniemi jejích neučesaných, kosmeticky neupravených, tmavě zrzavých vlasů byla stále bledá. Řekla mu, že zákrok proběhl v pořádku, nebylo to tak hrozné - trvala na tom, aby se ten den vrátil do práce, že nepotřebuje, aby ji někdo držel za ruku - ale na první pohled šlo o víc, než že z ní vyškrábli nějakou, teď už zbytečnou tkáň.

“Bolí tě něco?”

Pokrčila rameny. Její kůže vypadala vyschlá jako papír, jako by ztratila nějakou základní životnost. Matka jí podala hrnek s ledem.

Laney byla pryč, ale na pooperační návštěvu dorazili oba rodiče Cat. Když předtím její otec s Theem klábosil na chodbě, zatímco sestra pomáhala Cat s lůžkovou mísou, pan Lillard se v momentální atmosféře nenadálé krize přátelsky snažil zahladit fakt, že ze svého potenciálního zetě nebyl nikdy dvakrát nadšený. Theo to gesto oceňoval, ale otec Cat se svým jachtařským svetrem stejně nikdy nebyl ten pravý balvan v cestě: jeho manželka i jediná dcera se k Tomu Lillardovi chovaly, jako kdyby byl nevkusnými, nicméně známými, a proto přijatelnými slunečními hodinami uprostřed květinového záhonu, který obdělávají. Když Cat chtěla, aby jí Thea schválil, nebo to alespoň předstíral, zajistila si pomoc matky a došlo na večeře a rodinné výlety. Tom byl loutka, stárnoucí výkonný ředitel své rodiny, který se ukazuje pouze na schůzích správní rady a diví se, kolik se toho bez něho udělá.

“Mohla bych pár minut mluvit s Theem, mami?”

Její matka vstala a odtáhla otce za ruku ke dveřím. “Zajdeme dolů a podíváme se v dárkovém obchodě na nějaké časopisy,” řekla. “Přinesu ti People.”

“Díky.” Když odešli, Cat na dlouho zavřela oči a nechala hlavu klesnout na polštář.

“Já… nemyslel jsem, že to bude tolik bolet,” řekl Theo. Najednou chtěl, aby věděla, že taky truchlí, i když kromě slz na schodech do garáže si nebyl úplně jistý, že je to pravda. “Až se vrátíš domů, můžeme… řekli ti, kdy to můžeme zkusit znovu?” Bylo necitlivé říct něco takového? Třeba si bude myslet, že mluví o sexu. “Až budeš připravená uvnitř. Myslím v hlavě.”

Otevřela oči v té suché bílé tváři. Vypadalo to jako v nějakém hororovém filmu. Zhluboka se nadechla. “Já se už domů nevrátím, Theo. Tak ne. Nebude to… tak.”

Nechápavě na ni zíral, ale už cítil, jak mu odliv strhává to, co považoval za pevný písek pod nohama. “Ne…?”

“Zůstanu několik týdnů u rodičů. Máma mi chce vařit, starat se o mě, znáš to.”

“No, jasně… to je fajn…”

“A až se vrátím…” Povzdechla si jako někdo, kdo na sebe statečně bere těžké závaží. “Až se vrátím, chci žít sama.”

Byl to stejný pocit jako tenkrát, když dostal kulečníkovým tágem ránu zezadu do hlavy, jako nevinná oběť divokého sporu, jehož propuknutí si za svými zády vůbec nevšiml. Ještě dlouho poté, co ta slova explodovala, dokázal jen hloupě zírat. “Chceš říct… že chceš, abychom… žili odděleně?”

Její ústa byla pevná, skoro jako spíchnutá špendlíkem, avšak oči jí najednou zvlhly. “Ano. Ne. Víc než to. Myslím… že je čas, abychom šli každý svou cestou.”

“Každý svou cestou? Co je to za kravinu?”

Zamrkala. Její smutné odhodlání najednou podnítil hněv. “Není to žádná kravina, Theo. Přišli jsme o dítě a mně se otevřely oči. Teď vidím, že to dítě byl jediný důvod, proč jsem s tebou zůstávala - abych dala našemu dítěti jakous takous šanci mít dva rodiče, kteří jsou spolu. Ale náš vztah by to nedalo do pořádku. Nechápu, jak jsem mohla být tak pitomá - jako kdyby mě něco očarovalo, když jsem uvěřila, že nějakým způsobem povedeme tenhle růžový rodinný život. Jenže v opravdovém životě bys byl pořád stejný, dělal bys jen tolik, aby to jakž takž vystačilo, úsměv, žertík, paráda, strašně roztomilé, ale nic opravdového. Nakonec bychom se rozešli a z tebe by byl víkendový táta, který dělá holé minimum, žádný plán, žádná organizace, žádný závazek, vzít malou ven, koupit jí kornout zmrzliny a potom mi ji hezky vrátit zpátky.”

Dokázal jenom zavrtět hlavou nad tím přívalem vzteku, kterým ho odsoudila za zanedbávání dítěte, jež ani neexistovalo.

“Nesnaž se předstírat, že by to bylo jinak.” Hněv konečně vrátil do její bezkrevné tváře barvu, červené skvrnky, které vypadaly jako spálení sluncem. “S tebou je to vždycky stejné. Jsi dospělý muž, Theo, ale chováš se jako nějaký puberťák. Kam jdeš?, Ven. Kdy se vrátíš? Nevím. Nemůžu uvěřit, že jsem s tebou měla mít dítě.”

“To všechno proto, že jsem tu noc přišel pozdě…?”

“Ne, Theo. Ale pro sto, tisíc jiných podobných věcí. Máš plno keců, co začneš, ale nikdy nic nedotáhneš do konce. Práce bez perspektivy. Pozdní návraty domů, kdy páchneš jako… Fillmore West nebo něco na ten způsob, poflakování s těmi tvými pubertálními kamarády z kapely. Nejspíš máte i své náctileté fanynky, které vás bezmezně obdivují. No né, Theo, ty vážně pamatuješ osmdesátý léta?”

“To je kravina.” Pěsti měl zatnuté. “Kravina.”

“Možná. Možná k tobě jsem nespravedlivá, Theo. Mrzí mě to - přišla jsem právě o dítě, zapomněl jsi? Došla jsem však na konec cesty a to není kravina.”

“Hele, já vím, že ženské a mateřství jsou něco posvátného, jenže nejsi sakra jediná, kdo tady přišel o dítě, Cat! Já jsem měl být otec!”

Chvíli se na něho upřeně dívala, aniž promluvila jediné slovo. “Když jsem tě viděla poprvé, Theo,” řekla nakonec, “myslela jsem si, že jsi ten nejúžasnější chlap, jakého kdy potkám. Krásný - byl jsi vážně krásný, na tom se shodly i moje kamarádky. A měl jsi ten hlas a to… kouzlo. Jako kdybys byl někdo z filmu, s dokonalým osvětlením, choreografií a dobrými autory. Je to pravda, očaroval jsi mě, ale teď už to nevidím, buď to vyprchává, nebo jsem se prostě probudila.”

Zlost v něm budila pocit, jako kdyby měl napnutou kůži, jako by byl Hulk nebo něco takového, čemu rostou svaly. Ale stál nad ženou, která právě prodělala potrat, nad ženou na nemocničním lůžku. Rozevřel pěsti, přinutil se zhluboka se nadechnout. “Takže ty se se mnou nejenom rozcházíš, ale taky mi říkáš, že jsem budižkničemu? To má být co, dárek na rozloučenou? Cena útěchy pro hráče, kterej prohrál? Říkáš si, že bych prostě měl vědět, že jsem ksindl a za nic nestojím?”

“Ne, Theo. Ale říkám, že se na tobě něco změnilo a to, co zůstalo, nestačí, přinejmenším mně. Nechci strávit zbytek života doufáním, že se to zlepší, že přestaneš být dobře vypadajícím chlapem, s potenciálem, ale bez závazků, a staneš se opravdovým mužem. Fajn, na prvním rande jsi mi zazpíval The Way You Look Tonighť a já jsem se do tebe zbláznila, ale to na celý život nestačí. Nevím, proč jsem to až do toho potratu neviděla, ale teď to prostě vidím. Raději budu svobodná. Raději budu mít dítě sama, jestli budu moci ještě někdy otěhotnět. Tak co kdybys využil Čas, kdy budu u rodičů, aby sis sbalil věci a našel si nějaké bydlení?”

“Ty mě vyhazuješ z vlastního domu? Polovinu nájmu platím já!”

“Sotva. Ale původně to byl můj dům, už jsi zapomněl? Nechala jsem tě nastěhovat jenom proto, že Laney šla bydlet k Brianovi, a bylo to jednodušší než si dát inzerát do novin.”

Stál tam, plný nekonkrétního vzteku, a cítil, že má uprostřed sebe díru, která snad už nikdy nepůjde vyplnit. “A to bylo všechno? Bylo to jednodušší než si dát inzerát?”

Chvíli to trvalo, ale její výraz změkl. “Ne, to nebylo všechno. Samozřejmě že ne. Milovala jsem tě, Theo.”

“Milovala.” Zavřel oči. Všechno se právě proměnilo v kapalinu, kterou strhával vír, celý jeho život s bubláním mizel v kanálu.

“Nejspíš tě miluju pořád, jestli se na to ptáš. Ale už s tebou nemůžu žít. Dá to příliš mnoho práce, snažit se uvěřit v nás dva. Na pohádky jsem moc stará.”

Když na chodbě minul její rodiče, poznal z jejich rozpačitých výrazů, že zatraceně dobře vědí, co mu jejich dcera právě řekla. Měl chuť říct jim něco ostrého, něco trpkého a inteligentního, jenže byl příliš prázdný, příliš rozčilený, příliš smutný. Jediné, co ho napadlo, bylo: “To není fér!”, jenže něco takového by třicetiletý muž říkat neměl.

Kapitola 2

Tichá panna z Prvosenku

Půl dne jízdy od okraje města, dostatečně daleko, aby jen lehce zasahoval do svědomí rodin a přátel - svědomí, které v mnoha předních rodech zásluhou zvyku a výchovy zakrnělo - stál zámeček. Kdysi patřil jednomu potomku náhle zbohatlého rodu Ostálkových, jenže štěstěna se od této rodiny odvrátila stejně rychle, jako jí předtím ukázala svou vlídnou tvář, takže sice stále nesl jejich jméno a erb nade dveřmi, ale předchozí obyvatelé ten obrovský dům již dávno prodali a našli si skromnější bydlení ve městě, komplex rodinných bytů nedaleko nábřeží, odkud mohli pozorně sledovat své rejdařské zájmy a snít o minulých lepších časech - a, jak doufali, lepších časech budoucích.

Ale Ostálkovský zámeček zůstal, uhnízděný v náručí lesnatých kopců Pravého Ardenu, obklopený pozemky, o které sice nebylo pečováno tak pozorně jako v oněch šťastnějších dnech, ale byly stále zelené a bohaté, a především dost rozlehlé, aby poskytovaly soukromí.

Ostálkovský zámeček teď měl třikrát nebo čtyřikrát víc obyvatel než v době, kdy ještě patřil rodu. Jeho správce pan Plicník, drobný, rtuťovitý mužík, jehož nevyvinutá křídla odolávala všem pokusům o kosmetické odstranění, několikrát mu dorostla, a tak ho donutila, aby se je snažil maskovat obleky s rafinovanými vycpávkami, se nechával slyšet, že je to spíš jako spravovat vesnici než dům. Kromě stálých usedlíků byl v domě personál, čítající několik desítek, včetně kuchařů, služebných, vrátných a zahradníků, nemluvě o ošetřovatelích a zřízencích. Ve službě byli neustále dva psychiatři a kvalifikovaný chirurg. Další odborníci byli v pohotovosti pro případ, že by začalo být rušno, což se o úplňcích stávalo poměrně často.

V takovém velkém zařízení s působivým soupisem pacientů, jejichž diagnóza byla živá a často dokonce nebezpečná - obrácené stíny, spontánní tvoření, infekční halucinace a několik typů nekontrolovatelného měnění podoby - bylo zvláštní, aby jeho nejpozoruhodnější obyvatelka byla tak klidná a neagresivní. Díky laskavosti své slavné a mocné rodiny (která s ní již nechtěla mít nic společného - nepočítajíc občasné návštěvy jednoho bratra) měla vlastní apartmá na jižní straně zámečku, ale vzhledem k tomu, jak vnímala a využívala své okolí, vyšlo by nastejno, kdyby žila v příkopu u cesty. Den za dnem se jejím pokojem rozlévalo ranní slunce, ale ona nikdy nezvedla oči k oknům. Den za dnem přicházeli pečovatelé a brali ji z postele, do které ji večer předtím uložili, myli ji, oblékali ji a manipulovali s jejím ochablým tělem, jako by to byla mrtvola připravovaná na pohřeb. Den za dnem, nebo alespoň když to dovolilo počasí, ji posazovali do kolečkového křesla, což nebyl snadný úkol dokonce ani pro některé větší a silnější členy personálu, poněvadž pacientka sice byla hubená, ale byla vysoká, dlouhoruká, dlouhonohá a vždy bezvládná jako pytel - a vyváželi ji do zahrady kolem zámečku.

Tam zůstávala a civěla přímo před sebe do prázdna. Ruce, které jí pečovatelé úhledně složili do klína, se nehnuly z místa a hezká, jemná tvář zůstávala prázdná a bezúčelná jako zvon bez srdce, dokud někdo nepřišel a znovu ji neodvezl.

Při jednom z výpadků energie, k nimž v těchto dnech docházelo ve městě a v jeho okolí znepokojivě často, ji zmatený personál zapomněl převézt zpátky dovnitř. Když noční sestra našla její lůžko prázdné, vydala se ji hledat a našla ji v zahradě, jak stále sedí na svém křesle a hledí do nicoty, šaty má promočené rosou a na mléčně bílé pleti jí chladem naskočila husí kůže.

Pana Plicníka to velice rozčílilo, ani ne tak z lítosti pro někoho se správcovou jednodušší osobností bylo těžké litovat něco, co neprojevuje víc života než kus vosku - jako spíš ze strachu, že její zámožná rodina by se mohla o nedopatření dozvědět a dát ji z Ostálkovského zámečku pryč, což by znamenalo vyschnutí štědrého proudu financí na péči o ni. Dvě sestry dostaly výpověď a noční zřízenec byl přísně potrestán, ale samotná pacientka nedala nijak najevo, že by se na ní noc venku nějak projevila.

Podle Piknikových záznamů se jmenovala Erephine, ale správce nebyl zastáncem familiernosti mezi personálem a jeho svěřenci - “hosty”, jak jim říkal - obzvlášť pak vůči příslušníkům nejvyšších rodů, a to bez ohledu na to, v jak těsném kontaktu s nimi personál byl nebo jak nepředpojatý byl pacient. Když něco říkali její prázdné tváři, tváři, kterou by trocha života udělala krásnou, oslovovali ji pouze “lady Prvosenková” nebo prostě “má paní”. Nezdálo se, že by pro ni zvuk jejich hlasů nebo dotek jejich pozorných rukou znamenal víc než noční rosa. Kdyby byla smrtelná žena a její ošetřovatelé byli rovněž smrtelníci, možná by šeptem padlo slovo “bez duše”, ale obyvatelé Říše skřítků nepředstírají, že mají duši, a pokud přece jen něco takového mají, nevědí o tom.

Sestrám a zřízencům z Ostálkovského zámečku, z nichž mnozí beze studu nosili křídla a zatvrzele se hlásili k víře ve staré pověsti a tradice, bylo jasné, že k jejich nehybné, nemluvné svěřenkyni, tak hezké, tak naprosto neživé, určitě patří nějaký příběh, temně romantický a velkolepě tragický, ale jestli jej správce nebo někdo jiný znal, tajemství se dařilo udržet. Když se personál sešel, aby společně popil petúniový čaj, pomluvil vy čpavkové obleky pana Plicníka a probral nechutné sklony dvojčat Devaterníkových, říkal jí Tichá panna z Prvosenku a zkoušel si představit, co ji do tohoto hrůzného stavu přivedlo. I ty nejvýstřednější odhady měly k pravdě daleko.

Nebylo koneckonců tak těžké si představit, že za světlo v jejích očích, které teď byly tak strašlivě, hrůzně prázdné, se kdysi ztrácely životy a obětovaly pověsti, ale nikoho z klevetivého personálu Ostálkovského zámečku by nenapadlo, že zanedlouho se možná pro tentýž mrtvý pohled pohrouží do věčného stínu celý svět.

Kapitola 3

Sestup

Byl to dobrý den, jeden z velice mála za dva měsíce od doby, kdy Cat potratila - od noci, kdy skončil jeho starý život, jak o tom občas přemýšlel, aniž ho napadlo, že by tím mohl pokoušet osud. Pořádný noční spánek, pro jednou bez těžkých snů, navodil jeho srdci a kroku uvolněnost, jakou už nějakou dobu nepoznal. (Poslední dobou se mu často vracel stejný těžký sen, děsivý a klaustrofobní, ve kterém byl uvězněn v něčem, co vypadalo jako místnost plná mlhy nebo kouře, a vyhlížel na nedosažitelný svět přes silné okno.) Dneska se ale zdálo, že špatné sny rozpustilo slunce. Když procházel vestibulem s kombinací květin, které někdo pečlivě vybral po telefonu, ale provinile nechal dát do drahé vázy, aby to odčinil, dokonce se přistihl, že si zpívá jednu starou písničku od Smokeyho Robinsona. Hezká mladá recepční (moc mladá, než aby pro něho mohla být víc než chvilkovou fantazií, ale svým způsobem to bylo o to příjemnější) mu řekla, že má krásný hlas. “Díky,” odpověděl. “Jsem zpěvák. To je má druhá práce.” Na nic víc se nezeptala, ale to bylo zcela v pořádku. Stačilo, že mu připomněla, že jeho život není jenom tahle rozvážková služba. Kapela poslední přinejmenším tři týdny nezkoušela - děly se tam nejrůznější podivnosti, ale pro tentokrát neměly naprosto nic společného s ním, protože Kris a Morgan spolu měli nějaký spor. Ale on byl zpěvák pořád. Mohl si vzít kytaru a jít si stoupnout na roh. Vydělal by skoro stejně, jako když se smýkal po výtazích s květináči, v nichž byly květiny pro přepracované sekretářky nebo úředníky odcházející do důchodu. Jistě, skoro stejně jako “velice málo” znamenalo “téměř nic,” takže prozatím hodlal u ježdění s dodávkou zůstat.

Jak mu připomněla ta fistule ze Second-That-Emotion a úsměv recepční, měl v sobě víc než jenom stárnoucího puberťáka s dlouhými vlasy a nášivkou Khasigian - pěstitel květin na náprsence košile. Problém byl v tom, že jestli jeho starý život skutečně skončil tu noc, kde byl nový? Jedna věc byla nechat se vyhodit přítelkyní - i za takových okolností by v podobné nucené změně mohlo být něco osvobozujícího. Ale ne v případě, kdy se člověk musí nastěhovat zpátky ke své matce.

Bylo to samozřejmě jen na několik měsíců, jen dokud nenašetří trochu peněz na ucházející byt. Mohl se nastěhovat k Johnnymu Battistinimu, který mu to nabídl, ale i když ho měl rád jako bratra, představa, že by s ním měl znovu bydlet, byla trochu moc. O Theovi nikdo nemohl říct, že je úzkostlivý, jak samotná Catherine často připomínala, ale člověk nemusí být pořádkumilovný maniak, aby mu nevonělo mít pod pohovkou půl roku staré jídlo z rychlého občerstvení, tvrdnoucí na kámen. Bydlel s Johnnym v jednom bytě jednou, několik let předtím, než potkal Cat, a ještě pořád se nezbavil vzpomínky, jak potmě rozšlapává šváby.

Navíc problém nebyl v tom, že by ho matka nutila, aby si s ní povídal nebo vůbec nějak stýkal. Měl vlastní klíč. Když byl doma v čase večeře, což se stávalo vzácně, ohřála mu stejné zbytky, které jedla ona, nebo mu dala mražené jídlo do mikrovlnky. Když se chtěl dívat na jiný program než ona, nezdálo se, že by jí to vadilo, mlčky mu podala dálkové ovládání, vzala si knížku a šla si lehnout. Nedělala nepořádek, nepouštěla si nahlas hudbu a nenutila ho do dlouhých, nudných rozhovorů: kdyby byla spolubydlící mužského pohlaví, byla by prakticky ideální. Ale jako matka byla trochu strašidelná.

Když začal chodit s Cat a snažil se jí přiblížit, jaká je, řekl poněkud vyhýbavě: “Mámin plamen života nehoří moc jasně.” Ale i když byl slabý, hořel kdysi jasněji než teď. Překvapilo ho, když viděl, že se dnes prakticky o nic nezajímá. Byla to nějaká zpožděná reakce na otcovu smrt téměř před šesti lety? Nebo se změnil Theo - víc si během života s Cat zvykl na to, jak se chovají normální lidé? Neměl tušení. V Anně Vilmosové bylo velice těžké se vyznat.

Vzpomněl si, že chodila na všechna jeho školní představení. Ukázala se každou noc, kdy jsem měl v muzikálu hlavní roli - muselo to pro ni něco znamenat. Ale nikdy o tom moc nemluvila. Moc hezké, Theo, byl jsi dobrý. Líbilo se mi to. To bylo všechno, jako by mluvila o kusu nasoleného hovězího, který dostala od řezníka. A otec byl většinou tak unavený, že neříkal vůbec nic, nanejvýš to, že dotyčné představení nebo recitál byly “docela dobré”, přičemž celou dobu dával jasně najevo, že ve skutečnosti by šel raději domů a vlezl si do postele, protože musí další den ráno brzo vstávat. Vidíš, Cat? Jak se může z člověka stát normální dospělý, když ti, ze kterých si má vzít příklad, jsou zdvořilí cizinci?

Jenže když dnes řídil květinářskou dodávku, ani bezútěšnost života v matčině domě nedokázala zakalit pocit, že přichází změna, že jakési období klidu skončilo. Překvapilo ho, jak silně ho zasáhly ty dvě rány, když ztratil Catherine a dítě. Bylo to mnohem horší než jenom podivné špatné sny: celé týdny se mu stávalo, že při poslechu starých písniček v autorádiu - písniček, které se mu vlastně nikdy zvlášť nelíbily - mu vyhrkly umrtvené slzy. Písně o ztracené lásce, dojáky z padesátých let o automobilových nehodách, sladké melodie o mrtvých holkách a dětech, dokonce i věci, které nevypadaly, že by měly něco společného s jeho rozháraným životem, ho dokázaly zasáhnout do srdce jako ostrá jehla. Při jedné obehrané písničce ze sedmdesátých let, ve které se zpívalo o topícím se ovčáckém psu (pokud to mohl posoudit, protože text nikdy příliš pozorně neposlouchal), musel zajet s autem na krajnici, poněvadž neviděl na cestu, jak brečel. Dnes ale ne. Před měsícem skutečně přišlo jaro, ale on vůbec poprvé cítil, že na ně reaguje, jako by i on byl plný mízy ohřívané sluncem, jako by měl každou chvíli vypučet.

No, z pučení asi nebude nic, pomyslel si, když zajel s dodávkou na místo za obchodem. Ale možná bych mohl vyrazit ven, dát pár piv s Johnnym, jít si poslechnout nějakou muziku. V jednom klubu v Mission hrála irská skupina, o které slyšel. Napadlo ho pozvat matku - byla ostatně původem Irka a pro Johnnyho B. měla zvláštní slabost, aspoň na její poměry. Johnny dokonce jednou prohlásil: “Tvoje máma musela být přinejmenším zpola kočka.” Pro Thea to v tu chvíli byla příliš bizarní záležitost, než aby se tím zabýval, jenomže teď zjistil, že se mu líbí představa vytáhnout ji ven se sebou a Johnnym. Mohlo by jí to udělat radost a on by se alespoň necítil tak provinile, že s ní bydlí v domě, jako by byl nějaký potulný cizinec.

“Ty zpíváš,” řekl Khasigian, když Theo pověsil klíče na tabuli s háčky. “Je to dobré?”

“To musí asi rozhodnout ti, kteří poslouchají,” odvětil Theo.

Khasigian po něm zašilhal a kousl do tužky. Hlavu měl holou, blyštivou jako nějaká stará želva, ale jinak byl v překvapivě dobré kondici na to, že měl něco přes šedesát. Běhal, a tak se občas stalo, že v horký den přišel do obchodu ve sportovních trenýrkách a dopřál tak zaměstnancům, aby uctivě vtipkovali na adresu jeho hubených hnědých nohou. “Mohlo by to být horší. Zpíváš dobře. Ale mně se nelíbí, když jsou moji zaměstnanci šťastní. Myslím si, že když nemají strach, nepracují tak pilně.”

“Neocenitelná ukázka vašeho stylu řízení, který jako by vypadl z devatenáctého století.” Theo si vzal z věšáku svou koženou bundu, od níž se nedokázal odloučit. “Proto rok co rok získáváte Cenu Ebenezera Skrblíka, pane K. Budou tu trofej muset zrušit.”

“Běž domů, zpěváčku. Běž rozčilovat někoho, kdo nemá tolik práce.”

Khasigian dovedl být občas pořádný prevít a rozhodně nehodlal své zaměstnance utopit v penězích a výhodách, ale byl alespoň středně poctivý, a když chtěl, dovedl docela dobře zahrát mrzutého, ale láskyplného šéfa. Možná až moc dobře - právě tak se dalo poznat, že to jen hraje.

Theo vyrazil zpátky do čtvrti Sunset s otevřeným průzorem své helmy. Vítr byl vlhký a teplý a vzduch byl plný vůně květů, jež byla dokonce silnější než pach automobilových zplodin.

Sousedka paní Kraleyová byla venku a zalévala zahrádku před domem. Theo jí zamával na pozdrav. Ona na něho nezamávala, přestože držela hadici jenom jednou rukou. Paní Kraleyová byla další věc, která dělala z pobytu u matky takový vřelý, uspokojující zážitek.

Matka na jeho zavolání neodpověděla, když vešel do domu. Po té strašlivé noci, kdy našel Cat, měl reflexivní potřebu vědět, kde všichni jsou, a tak se po ní podíval. Našel ji v ložnici, jak dřímá, úplně oblečená. Pod hlavou měla tři polštáře a hrud se jí zvedala a klesala, přesně jak to mělo být. Bylo zvláštní vidět ji spát uprostřed dne, ale taky byla pravda, že málokdy chodil domů hned po práci.

Vrátil se do kuchyně, vytáhl z ledničky láhev piva a potom se přemístil do uklizené prázdnoty obývacího pokoje. Mrzelo ho, že když už musí trčet v domě svých rodičů, není to aspoň dům v San Mateu, v němž vyrostl a ke kterému ho vázaly vzpomínky, dům, kde by měl na co reagovat, i kdyby to byla jen skličující nostalgie. Ale matka s otcem koupili před necelými deseti lety tento dům, rok poté, co se Theo natrvalo odstěhoval a otec odešel do důchodu - důchodu, který si Peter Vilmos mohl užívat jen několik let, než ho zabila silná mrtvice. Jeho fotografie stála osamocená na krbové římse, v místě příliš prázdném, než aby to mohla být nějaká svatyně. Byly chvíle, kdy se Theovi zdálo, že v otcových rysech vidí sebe, kdy měl pocit, že dolní čelist nebo lícní kosti jsou nezpochybnitelně jeho, ale většinou mu ten člověk připadal geneticky stejně vzdálený, jako mu byl vzdálený rodičovsky: slušný muž, jenž prostě trávil prací příliš mnoho hodin, než aby mu zbývalo mnoho síly na tátovské věci.

Žádné jiné fotografie Petera Vilmose nikde nebyly, což ale souviselo spíš s Theovou matkou, než že by to byla otcova vina. Také Theův obrázek měla jenom jeden, školní fotografii z doby, kdy byl ve druhé nebo ve třetí třídě. Stála na kredenci, pořád v původním kartónovém rámečku. Žádné jiné fotografie v domě vidět nebylo a celkově tam bylo jen velice málo obrázků. Výjimkou byla velká zarámovaná reprodukce mostu přes řeku Liffey v Dublinu. Visela na stěně v obýváku a Theo měl za to, že je tam především proto, že stěna by bez ní byla příliš prázdná. Anna Dowd Vilmosová nebyla sentimentální.

Matka nechala kabát přes židli a její kabelka ležela na boku na stole v jídelně, z otevřeného vršku vypadlo několik maličkostí. Takový nepořádek byl pro ni netypický. Theo se přistihl, že přemýšlí, co přesně matka celý den dělá. Chodila pomáhat do knihovny, ale to bylo jednou týdně. Většinu práceschopného věku strávila vařením a uklízením pro své dítě a dosti starosvětského manžela. Jak se svým časem nakládala? Provinile si uvědomil, že o tom přemýšlí až teď, když je jeho vlastní život v troskách. Táta byl mrtvý už dlouho. Stalo se někdy, že za ní Theo, její jediné dítě, přišel a zeptal se, jestli by jí nemohl s něčím pomoci? Zkusil si na ni někdy najít čas, vzít ji ven, poznat ji? Jistě, nepatřila k nejpřístupnějším lidem na světě, ale ani on neudělal mnoho, aby se to pokusil překonat, nebo snad ano?

Odešel od televize s vypnutým zvukem, němých scén dopravních nehod a studentských protestů v podvečerních zprávách, a pověsil matčin kabát do šatníku. Mohl udělat večeři. To by mohlo být příjemné probuzení, ne? Nebyl žádný skvělý kuchař, ale neschopný také nebyl, a dokonce i opečené sýrové sendviče a rajská polévka z plechovky by byly lepší, než aby musela vstát a vařit sama. Nebo by ji možná mohl vzít ven na pořádnou večeři. Z restaurace zavolat Johnovi, a potom by se všichni mohli jít podívat na tu irskou kapelu.

Byl právě v polovině shrabování vypadlých předmětů do její kabelky, když si uvědomil, že drží lahvičku od léků, na kterou se už chvíli dívá, aniž by přesně chápal, proč se zarazil.

Fentanylcitrát, stálo na štítku. Kromě něho tam byla výstražná oranžová nálepka.

Musel dlouhé vteřiny číst spoustu upozornění na nálepce, než pochopil, že to, na co se teď dívá, je nějaký derivát morfinu - silný, hodně silný prostředek proti bolesti. Útrobami se mu rozlil chlad, jako by otupování působilo na něho samotného. Zíral na lahvičku ještě o chvilku déle a potom, aniž by úplně vnímal, co dělá a proč, vysypal matčinu kabelku na stůl. Rtěnka se odkutálela a spadla na podlahu, ale on se pro ni neshýbl. Leták vytištěný na lesklém papíře, tolikrát složený a rozložený, že přehyby byly bílé, měl v horní části proužek, který jej identifikoval jako publikaci California Pacific Medical Center. Na obálce stálo pečlivým, skoro až uctivým písmem: “Rakovina slinivky: Otázky a odpovědi.”

“Proč jsi mi to neřekla?”

Věnovala mu pohled, jaký by čekal spíš od Krise Rolleho, skoro až pubertální, jak byl nevrlý. “Nevěděla jsem to jistě. Nemají stoprocentní jistotu, dokud neudělají biopsii, ale to - jak tomu říkají - endoskopie ukázala, že je tam velký nádor.” Pokrčila rameny. “Nebylo to příjemné, ta endoskopie. Nechtěla jsem na ni jít - doufala jsem, že to nic není.”

“To je špatné, mami. Musíme to brát vážně. Je to důležitá věc!”

Na okamžik se zdálo, že se její výraz rozjasnil, ale za pokřiveným úsměvem zela propast. “Já vím, Theo. Máš pravdu.”

“Promiň. Ježíši, promiň.” Zhluboka se nadechl, až se rozechvěl. “Co ti řekli?”

To, co jí řekli, nebylo moc dobré. Prý pokud by biopsie potvrdila, že nádor je zhoubný, což bylo pravděpodobné, jednalo by se nejspíš o třetí nebo čtvrté stadium. Když se další den přes počítač v knihovně podíval na internet, zjistil, že obvykle se to píše “stadium III” a “stadium IV”, jako by se ta ošklivost tím, že se vyjádří římskými číslicemi, nějakým způsobem vzdálila, stala se méně hrozivou, pouhou historickou poznámkou pod čarou. Doktor jí řekl, že nemoc se zřejmě rozvíjela již dlouho neodhalena, což bývá u slinivky jater časté, protože její existenci se málokdy podaří odhalit dřív, než nádor začne tlačit na jiné orgány. Navíc bylo pravděpodobné, že se již rozšířila do její lymfatické soustavy, že zdivočelé buňky rozesely sémě chaosu po celém jejím těle.

“Půl roku,” pravila. “Rok, když zabere ozařování a chemoterapie.”

“Prokristapána.” Nechápal její vyrovnanost. Naháněla mu hrůzu. “Chceš mi říct, že je to nevyléčitelné?”

Znovu pokrčila rameny. “Existují případy dočasné remise, jak tomu říkají. Někdy lidé po chemoterapii a tom všem přežijí déle. Obvyklé to není.”

Nedokázal pochopit, jak tam může tak sedět a mluvit o smrti, o vlastní smrti, jako by mluvila o lhůtě trvanlivosti. “Ale naděje je, ne?”

“Naděje je vždycky, Theo.” Nemusela dodávat, co bylo slyšet z jejího hlasu. Ale pro mě nejspíš ne. “Bylo to… proboha, bolelo tě to hodně?” Zamyslela se, než odpověděla. Nepospíchala. Najednou pochopil, jaké to musí být: teď už nemá smysl s ničím spěchat. “Nějakou dobu. Nejdřív to nebylo tak hrozné. Myslela jsem si, že jsou to jenom bolavé svaly - vždyť víš, jak jsem na tom se zády. Někdy to přišlo, když jsem nosila těžké věci, odtahovala nábytek při vysávání.”

Další bodnutí viny - ne, něčeho, co mělo blíž k ryzímu zoufalství - při pomyšlení, jak se matka smýká s těžkými pohovkami, aby mohla vysát dům, ve kterém kromě něho a ní nikdo nebydlí. Ale co na tom teď záleželo? Bylo to tak hrozné, až se mu chtělo rozesmát, ale třebaže jeho matka byla ve zvláštním, odtažitém rozpoložení, nezdálo se mu to správné. Něco mu však říkalo, že by se jí to líbilo víc, než kdyby se rozbrečel. Rozhlédl se po prázdném domě, po čistých kobercích a nevzhledném nábytku, zadíval se na drobnou tmavovlasou ženu, která seděla na židli před ním, a snažil se vymyslet, co říct.

“Taky jsem skoro neměla hlad,” řekla znenadání. “Ale já jsem nikdy nebyla žádný velký jedlík. Na rozdíl od tvého otce. Ten měl vedle sebe vždycky plechovku oříšků nebo něčeho takového…” Zarazila se stejně nečekaně, jako předtím začala, myšlenka dál nepokračovala.

“Nechceš… nechceš si se mnou někam zajít? Dnes večer? V Kennel Clubu hraje jedna irská kapela. Prý jsou dobří - poctivá irská muzika, jenom akustické nástroje.”

Dokonce se usmála, a protože to byl opravdový úsměv, Theo poprvé uviděl bolest a únavu. “To by bylo fajn, Theo. Ano, pojďme někam.”

Potom to začalo jít z kopce. To, co se přihodilo s Cat a s dítětem, přišlo tak náhle, že to vypadalo spíš jako brutální přepadení: v jednu chvíli jdete po ulici a přemýšlíte o tom, co budete mít na večeři, a v dalším ležíte ve škarpě a hlavou se vám honí, jestli se odplazíte někam, kde vás někdo najde. Dívat se, jak matka umírá, bylo něco úplně jiného, jakási strašlivá, zpomalená nehoda, která se odehrává znovu a znovu, jako by bez konce. Jenže konec samozřejmě přijde.

Zjistil, že v zemi smrti se mluví jiným jazykem. Jestli si předtím myslel, že potrat Cat byl obestřen zvláštním tajemnem, to ještě vůbec netušil, jaké jsou možnosti. Za prvé, neměli co dělat s nějakou obyčejnou rakovinou nebo nádorem, byl to adenokarcinom. Matce neudělali vyšetření, ale laparoskopický staging nebo endoskopickou retrográdní cholangiopankreatografii - přičemž to poslední slovo bylo něco, co se nevejde ani na hrací desku pro Scrabble. A vypadalo to, že nejsou opravdové léky, jenom záhady, na které by byli pyšní i druidové, věci jako Gemcitabin nebo Fluorouracil, paliativní bypass nebo dokonce chemická splanehnicektomie. Někdy se dým zvedl, alespoň částečně, a někdo v bílém plášti se naklonil a hlesl: “Perkutánní radiologický žlučový stent,” než znovu zmizel. Bylo to, jako by někdo udělal do Theova života - do jeho života a do života jeho matky, ale ona se v oparu prostředků pro tišení bolesti den za dnem vzdalovala - díru, naložil náklaďák pichlavými řecko-latinských termíny a potom zasypal všechno lavinou nesmyslných, ale i tak děsivých slabik.

Neresektovatelný. To bylo jedno z nejhorších.

Metastázovaný. To bylo nejhorší.

Musel samozřejmě odejít z práce, i když Khasigian měl tolik pochopení, že mu řekl, aby se klidně vrátil, až bude chtít. Jeho matka, od přírody šetrná, si za ta léta něco naspořila z manželovy penze a sociálního pojištění - dost, aby se zaplatily nevelké hypoteční splátky a aby bylo jídlo na stole, obzvlášť když teď Anna Vilmosová nejedla téměř nic, bez ohledu na to, jak na ni Theo naléhal. Její odmítání jídla mu dělalo takové starosti, že dokonce přesvědčil Johnnyho B., aby přinesl několik cigaret vysoce kvalitní marihuany. Dalo to hodně práce, ale nakonec se jim podařilo Theovu matku přesvědčit, aby je vykouřila.

Chytila Johnnyho Battistiniho za chlupatou ruku. “Chceš ze mě udělat feťáka, jako jsi ty,” řekla s unaveně pobaveným výrazem. Byla by to komická scénka, kterou by se Theo a Johnny bavili do omrzení - “jak jsme tenkrát v noci zkouřili tvou mámu!” - nebýt toho, že se jen těžko hledalo něco zábavného na okolnostech, na žlutavé kůži Anny Dowd Vilmosové, tmavých kruzích pod očima, šátku na hlavu, který teď nosila pořád, protože po chemoterapii jí vlasy vypadávaly po celých chomáčích. Přestala brát Gemcitabin a ve chvíli tvrdohlavého odhodlání prohlásila: “Stejně to ničemu nepomůže a já nechci umřít bez vlasů.”

Marihuana neměla účinek, ve který Theo doufal. Anna dokonce měla špatný trip, jaký se málokdy vidí i u těch nejparanoidnějších marihuanových noviců. Sténala, vykřikovala a začala blábolit o “noci, kdy vzali dítě”, což Theovi nedávalo žádný smysl, pokud nemluvila o potratu Cat. Jak ji držel, nešikovně ji hladil, snažil se nemyslet na to, jak zhubla, a šeptal jí uklidňující banality, napadlo ho, jestli podnětem nemohlo být něco z minulosti její rodiny. Bylo šokující, jak málo věděl o matčině životě z doby před svým narozením.

I když nejhorší pominulo, zůstala tak rozrušená, že ten večer už nebyla schopná nic udělat a rozhodně neměla zájem jíst. Nakonec ji uložil do postele. Johnny odešel domů s mnoha omluvami a slibem, že najde “nějakou jemnější trávu”, aby to mohli zkusit jindy. Ale Theovi stačilo, aby se podíval, jak matka v nehlubokém spánku pofňukává, a věděl, že to byl poslední experiment. Bylo těžké říct, zda její uzavřenost z několika posledních týdnů byla projevem sebezapření nebo odvahy, ale ať to bylo cokoli, nechtěl jí to znovu vzít.

“Chci, abys prodal dům,” řekla mu jednou ráno, ráno jako každé jiné poslední dobou, cestou na kliniku, kde ji čekaly nekonečné hodiny procedur a jeho otrhané časopisy v čekárně a průměrná káva.

“Jak to myslíš, prodal dům? Copak se přestěhujeme natrvalo na kliniku?”

Měla ještě dost síly, aby mu věnovala rozzlobený pohled. Bylo to jedno z mála potěšení, jež jí zůstala. “Myslím, až budu mrtvá.”

“Mami, nemluv tak…”

“Když tak nebudu mluvit teď, tak kdy?” Stáhla si šátek, který jí začal vylézat nad uši. “Kdy? Ne, teď jenom poslouchej. Tvůj dům to není - ty v něm bydlet nechceš, až tu nebudu. Stejně bys v něm neudržel pořádek.”

“Nechci o tom zrovna teď přemýšlet.”

“Ty o takových věcech nechceš přemýšlet nikdy. Proto pořád děláš to, co děláš, Theo. Proto bydlíš se mnou.”

“Možná bych se odstěhoval, kdyby… kdybys neonemocněla.”

Udělala obličej. “Možná. Ale teď mě poslouchej. Prodáš ho, najdeš si hezký byt a ještě ti trocha peněz zůstane. Můžeš se vrátit do školy, dostudovat. Možná že by ti to ve škole šlo dobře, kdyby ses o to pokusil - učitelé vždycky říkali, že jsi chytrý, jenže ty jsi chtěl trávit všechen čas s těmi rokenrolovými kapelami. Dům je skoro splacený - druhá hypotéka je samozřejmě na předělání kuchyně, ale i tak dostaneš dost, abys mohl jít na školu.”

Pomyšlení, jakým způsobem by k tomu došlo, bylo hrůzné, ale přesto to v něm něco rozdmýchalo, něco, jakousi představu konečné svobody. “Promluvíme si o tom… promluvíme si o tom později, mami. Ty to překonáš.”

“Jsi hodně špatný lhář, Theo.” Na dlouhou chvíli se odmlčela. “Stejně je to štěstí, že jsi muzikální.”

Zalétl k ní pohledem. Ano, opravdu - usmívala se. Bylo to tak divné, až se tomu nechtělo věřit. Musela moje matka dostat rakovinu, aby se u ni vyvinul smysl pro humor? To je pěkně podělaná výměna, ne?

Jenže žádné výměny nejsou. Vesmír není žádný stroj na spravedlnost. Neexistuje žádné Oddělení stížností. Není žádný vyšší odvolací soud.

Pěknej podfuk, co?

Úpadek pokračoval po celé jaro a počátek léta, volný pád, který byl mučivě rychlý, a přitom drtivě, lepkavě pomalý jako noční můra. Johnny Battistini přestal chodit, protože se nedokázal dívat na strašidelnou postavu, jíž se Anna Vilmosová stala, ale i tak čas od času zavolal, aby se zeptal, jak se jí daří, a rýpnul si do Thea, aby šel ven, aspoň večer.

“No tak,” řekl naposledy. “Pomůže ti to, vole. Jen na pár hodin…”

“Jasně, jasně. A co když sebou praští v koupelně, až budu pryč?” Theo zaslechl z vlastního hlasu hysterický tón, jako kdyby potají poslouchal rozhovor někoho jiného. “To tam mám jen tak sedět, pít pivo, hodnotit holky a doufat, že se to nestane? Tobě se to snadno řekne. Kdyby to byla tvoje máma, nejspíš bys to udělal.”

“Poslyš, frajere…” Johnovi se zlomil hlas. Nakláněli se přes hranici, kterou zatím nikdy nepřekonali.

“Hele, nemůžu to udělat, jasný? Vážně mě to mrzí, kámo, ale nemůžu. Tak mě přestaň otravovat.”

“Ale co kapela, Thee? Kluci se mě ptají, kdy se vrátíš.”

“Řekni jim, že hned jak máma umře…” Zuřil sice, ale uvědomil si, že začíná mluvit příliš hlasitě - jenom předpokládal, že Anna v sousední místnosti ještě spí. “Řekni jim, že až celá tahleta… nepříjemnost skončí, vrátím se a budu samá sranda, připravenej hrát elektrickou muziku s bandou dvacetiletejch kluků. Jo, v plné parádě. Ať si nedělají starosti.”

“Theo…”

“Je mi to jedno. Řekni jim, že končím. A teď mi daj pokoj.”

Když telefon pokládal, měl pocit, jako by práskal dveřmi. Chtělo se mu brečet, ale nedovolil si to. Pitomec, pitomec, pitomec.

Telefonát od Catherine o den později byl těžký něčím jiným. Někdo jí pověděl, co se děje - Theo se několikrát ubránil nutkání zavolat jí sám, vzdoroval tomu jako alkoholik, který se přemáhá, aby se pozdě v noci nerozběhl pro kořalku, ale teď ji slyšel, ten známý hlas. Ale bylo v něm něco jiného, opatrná vzdálenost, jako by se vydrhla jako jeden z matčiných doktorů, než mu zavolala, vzala si chirurgické rukavice a roušku.

“Dozvěděla jsem se o tvé mámě, Theo. Vážně mě to moc, moc mrzí.”

“Je to docela těžké. Myslím pro ni.”

Catherine se zeptala, jak se mu daří, poslechla si, jak se krátce rozhovořil o mrazivé hrůze té každodenní rutiny, dokonce sama něco řekla - o postupu v práci, o filmu, který se jí líbil - ale celý rozhovor měl neodmyslitelný podtext. V tomto telefonátu jde o projev loajality a lidské slušnosti, ale o nic víc. Nedělej si naděje.

V tom nebyl problém. Naděje byly pryč.

Když opatrné pas de deux s Catherine skončilo, odešel do obýváku s pocitem naprosté prázdnoty, jako by ho něco vyžralo zevnitř, připravilo ho o všechno podstatné z Thea a nechalo jenom kůži. Matku našel sedět na pohovce. Hlavu měla zakloněnou, ale oči otevřené. Televize byla vypnutá. Většinu odpolední trávila tak daleko, jak se toulala krajinami své bolesti daleko mimo zmapovaná území, že ji už ani nezapínala.

“Myslím, že je načase, abych odešla do nemocnice,” řekla, když ho uslyšela.

“U doktora jsi byla ráno, zapomněla jsi?”

Zavrtěla hlavou, ale jen neznatelně, jako by jí mohla jednoduše upadnout, kdyby jí otočila příliš daleko. Poznal, že má hodně špatný den. “Ne, já to myslím tak, že je načase, abych se přestěhovala do nemocnice.”

Něco mu sevřelo útroby - něco mrazivého. “To není třeba, mami. Všechno tady zvládáme, ne?”

Zavřela oči. “Zvládáš to dobře, Theo. Jsi dobrý syn. Ale doktor si to myslí taky. Já už to nedokážu.”

“Co nedokážeš?”

“Dodržet svou stranu dohody. Jsem strašně unavená. Strašně mě to bolí. Chci si odpočinout.”

“Ale to můžeš dělat i tady…”

Zvedla prsty, aby ho umlčela. “Nechci, abys mě nosil, Theo. Už tak jsi to musel několikrát udělat. A nechci, aby mi vlastní syn utíral zadek. To bych nesnesla. Je čas.”

“Ale…”

“Je čas.”

A tak nakonec začala strmá fáze sestupu, cesta do hlubin, která se svou hrůzností vyrovnala všemu, co si představoval Dante. Jenže na konci nebude žádné oblažující vidění. Žádné zářící město. Pouze nekonečné bílé chodby nemocničního oddělení.

Cítil, že matka to vzdává, odlétá od něho jako měsíc, který přetrhl pouta své oběžné dráhy a již brzy zmizí v prázdných černých končinách. Trávil vedle ní část každého dne, snažil se soustředit na knihy, které se chystal přečíst měsíce nebo dokonce roky. Nemělo smysl být s ní pořád, jenže co jiného mohl dělat? Bál se vrátit se do práce, jako kdyby to bylo pokoušení osudu, jako kdyby o to víc přivolával obávaný telefonát, když u ní nebude, než kdyby jenom vysedával doma. Kluci z kapely ho vzali za slovo, vyřčené v šílenství žalu, a rozešli se s ním oficiálně - John mu nechal přerývaný, omluvný vzkaz, kterým to dal jasně najevo, aniž to otevřeně řekl, a Theo se ani neobtěžoval zavolat mu zpátky. Účastný telefonát společné přítelkyně, kterou měli s Cat, ho také obdařil nechtěnou informací, že Catherine s někým chodí. Když zavěsil, pustil si starou desku Smiths, chodil po domě z jednoho pokoje do druhého a snažil se vzpomenout si, co by měl člověk uvnitř cítit.

Theo měl někdy pocit, že i on to vzdává, přeřezává pouta a následuje matku na vlastní cestě do prázdna. Ve spojení se Zemí ho udržovalo pouze vědomí, že matka nikoho jiného nemá. Ze začátku přijel jednou na návštěvu strýc Harold, ale měl ještě méně talentu pro hovory u lůžka nemocného než Johnny Battistini, a Theo poznal, že už ho víckrát neuvidí.

Ale pořád ještě zbývalo několik dobrých dní, dní, kdy bolest nebyla tak hrozná a její myšlení nebylo tolik zastřeno prostředky proti bolesti. Mrzelo ho, že jí nemůže pro rozptýlení nabídnout víc novinek z vlastního života, ale byl holý jako kámen. Stejně se nezdálo, že by na tom záleželo: když se cítila dost dobře, aby se dokázala soustředit, mluvila. Bylo to, jako by rakovina při svém ničivém postupu rozežrala také nějakou zeď v jejím nitru, hráz, která zadržovala všechny normální řeči a vzpomínky, takže teprve když onemocněla, si uvědomil, nakolik pro něho byla cizí bytostí. Zpočátku mluvila o Theovi samotném, o jeho dětství, o škole, o jeho nezřízené lásce k Halloweenu a o tom, jak se snažil vyrobit si vytoužené kostýmy. Potom ale začala čím dál víc mluvit o svém dětství v Chicagu. Vyprávěla mu příhody, které ještě nikdy neslyšel: o početné irské rodině, ve které byla nejmenším dítětem, o všech těch tetách, strýcích, bratrancích, sestřenicích, bratrech a sestrách, s nimiž se odcizila, když její matka udělala tu neodpustitelnou věc - přinejmenším v katolické rodině - a rozvedla se s Anniným hrubým, opileckým otcem. Theo věděl o této minulosti jenom málo, ale vysvětlovalo to, proč se nesetkal s téměř žádnými příbuznými z matčiny strany, a také to vysvětlovalo, proč Theova babička Dowdová, žena se sedmi dětmi v Illinois, nakonec žila u toho nejmladšího v Kalifornii.

Když teď slyšel matku vyprávět, stačilo to, aby se mu po babičce z matčiny strany znovu zastesklo. Babička Dowdová v sobě nosila mnohem víc lásky než její dcera, dokonce tolik, až měl Theo někdy pocit, že spolu mají s babičkou nějakou tajnou úmluvu. Většina věcí z dětství, na které rád vzpomínal, s ní měla něco společného - vycházky do dragstoru, při nichž došlo také na pult se sladkostmi, malé peněžní dárky, když se rodiče nedívali, a samozřejmě všechny její nádherné, zvláštní báchorky ze staré vlasti o skřítcích a obrech, při kterých jeho matka obracela oči v sloup a otec, letecký technik, který zastával názor, že jeho tchyně krmí chlapce “prostoduchými nesmysly”, se aktivně vztekal.

Babička Dowdová zemřela, když bylo Theovi dvanáct. V té době si myslel, že ho to nijak zvlášť netrápí. Ta chladnokrevnost ho překvapila, udělala na něho dojem. Až později si uvědomil, že byl prostě příliš mladý, než aby si uvědomil, jak to doopravdy bolelo.

A teď, jako by její dcera při umírání nějakým způsobem převzala její jádro, měl skoro pocit, že je u babiččina lůžka, což mu bylo tenkrát odepřeno, když umírala na zápal plic, protože rodiče si mysleli, že by z toho měl těžké sny.

Toto je celá moje rodina, napadlo ho, když se díval na vysílenou, spící matku. Celá moje rodina umírá. Jsem poslední, kdo zbyl.

“Chci ti něco říct,” promluvila matka.

Theo se na židli zvedl, vyrušený z polospánku a z dalšího z těch neodbytných, znepokojivě živých snů, ve kterých se díval ven přes zakalené sklo, jako kdyby byl invalida nebo zajaté zvíře v teráriu. Tentokrát jasně cítil, že je někdo jiný - ne Theo, žádný Theo, ale cosi starého, chladného a pobaveného. Bylo to děsivé a srdce mu ještě nepřestalo prudce tlouct.

V první chvíli, než uviděl matčiny otevřené oči, si myslel, že ten šepot možná patřil ke snu. Matka teď spala hodně, někdy prospala celou jeho dopolední a odpolední návštěvu. Skoro se na ni začal dívat jako na něco nehybného, jako na figurínu, třebaže byly i chvíle, kdy sténala bolestí, dokonce i poté, co přišla sestra a dala jí silnější lék. V takových okamžicích se přistihl, jak si zoufale přeje, aby se vrátil ten nepřítomný, skličující poklid.

A stále byly i jasné okamžiky. Zdálo se, že právě toto je jeden z nich.

“Co se děje, mami? Potřebuješ silnější lék?”

“Ne.” Byl to zvuk vydaný jen posledním množstvím vzduchu, srknutí. Hluboké dýchání ji bolelo, zmenšovalo prostor, ve kterém se rakovina rozrůstala jako nějaký temný dobyvatel. “Chci ti něco říct.”

Přitáhl si židli blíž k lůžku a vzal ji za suchou, studenou ruku. “Poslouchám.”

“Chci… Chci se ti omluvit.”

“Za co?”

“Že jsem tě ne… neměla ráda tolik, jak jsem měla, Theo.” Snažila se zahlédnout ho v mlze jasně, maličko koulela očima, jak se je snažila zaostřit. “Tvoje vina to nebyla.”

“Nevím, o čem to mluvíš, mami.” Naklonil se blíž, aby ji lépe slyšel. “Byla jsi dobrá…”

“Ne. Nedělala jsem, co jsem měla dělat. Prostě… něco se stalo. Když jsi byl miminko, prakticky novorozenec. Nejspíš to bylo to, jak tornu říkají…?” Odmlčela se, aby se nadechla, stálo ji to takové úsilím že mu to škublo žaludkem. “Poporodní deprese? Nevím. Tenkrát se o takových věcech nevědělo. Ale jednoho dne se to prostě stalo. Přišla jsem k tvé kolébce - plakal jsi a plakal, ne a ne přestat. Asi větry.” Ukázala náznak úsměvu. “Ale najednou jsem měla pocit, že mi na tom nezáleží, že ve skutečnosti nejsi moje dítě.”

Zamračila se a zavřela oči, snažila se najít ta správná slova. “Ne, muselo to být něco jiného. Tenkrát jsem vůbec nechápala, co je to dítě. Jen malý uřvaný uzlík. Ne něco, co patří ke mně.” Před vlnou bolesti zavřela oči pevněji. “Ne něco, co patří ke mně.”

“Nemůžeš se ubíjet takovými věcmi, mami.”

“Měla jsem najít pomoc. Snažila jsem se to říct tvému otci. Nepochopil to - řekl mi, že si jenom potřebuju víc odpočinout. Jenže já jsem tě neměla ráda tak, jak jsem měla mít. Nikdy. Mrzí mě to, Theo.”

Cítil, jak ho pálí oči. “Byla jsi výborná máma. Dělala jsi, co jsi mohla.”

“Je to strašná věc, ne?” Otevřela oči, úplně je otevřela, a jemu se poprvé po několika dnech zdálo, že ho doopravdy vidí, takového, jaký doopravdy je, se strašlivou jasností, která by ze všedního, každodenního života udělala těžký sen. Ze všech sil se snažil vydržet ten hrůzný pohled.

“Co, mami? Co je strašná věc?”

“Když zemřeš, a jediné, co o tobě někdo může říct, je: Dělala, co mohla.” Přerývaně se nadechla a s dalším nadechnutím čekala tak dlouho, až mu srdce začalo znovu prudce bušit. Když nakonec promluvila, vyšlo z ní šeptavé tremolo jako z vystrašeného dítěte. “Mohl bys mi zazpívat, Theo?”

“Zazpívat?”

“Neslyšela jsem tě zpívat… tak dlouho. Vždy jsi měl moc hezký hlas.”

“Co bys chtěla slyšet, mami?”

Ale ona jen zavřela oči a nepatrně mávla rukou.

Vzpomněl si na den, kdy se dozvěděl o její nemoci a pak si šli poslechnout tu kapelu. Takže nějakou starou, starou irskou. Ty měla ráda.

“Jak rád bych viděl Carrickfergus,”

začal tiše.

“Do Ballygrandu chodil jen spát.

Přeplaval bych i nejhlubší moře,

Kdybych tak mohl svou lásku znát.”

Maličko se usmála, a tak pokračoval. Sestra, zvědavá, co je to za zvuk, strčila hlavu do pokoje, ale hned zase vycouvala. Zůstala stát u dveří, aby poslouchala, ale pokud možno nerušila. Theo si jí nevšímal. Snažil se vzpomenout si na slova, příběh lítosti nějakého bezejmenného básníka.

“Však moře je široké, chybí mi sil,

A člověk žel postrádá křídel.

Kdyby tak mě a mou milovanou

Převezl na loďce přítel.”

“Sladké jsou vzpomínky z klukovských dní,

Na šťastné chvíle a dávný smích.

Přátelé z dětství i moji blízcí

Odešli všichni jak tající sníh.”

Slova se mu vybavovala, což byla úleva, protože nechtěl porušit to kouzlo: vypadalo to spíš, jako kdyby byl vyzván k nějakému rituálu, než že jen zpíval starou písničku. Zpíval ji co nejjednodušeji, vyhýbal se rozjímavému manýrismu pop-music. Teprve když dokončil poslední sloku a začal zpívat refrén, vzpomněl si, o co vlastně jde, o lítost, kterou básník pociťuje tváří v tvář blížící se smrti. Krátce zaváhal, ale všiml si, že matka spí. Úsměv jí na rtech zůstal, nepatrný jako světlo hvězd na klidném jezeře.

“… Střízliv jsem málo, i dneska jsem pil,

Dejte si taky s fešným tulákem.

Teď nemocný jsem, dny mám sečtené,

Tak pojďte, vy mladí, a dejte mě v zem.”

Nechal ji tam spát. Sestra, mladá Asijka, se usmála a chtěla něco říct, když z pokoje vycházel, ale všimla si výrazu jeho tváře a rozhodla se zůstat zticha.

Nakonec Anna Vilmosová nedostala ani toho půl roku. Zemřela uprostřed noci 8. srpna. Vzhledem k okolnostem to vypadalo jako dobrá smrt. Sestra si všimla, že to vypadá, jako by nedýchala, zkusila jí puls a pak zahájila sled procedur, které v konečném důsledku uvolní lůžko pro jiného pacienta. Někdo z nemocnice zavolal Theovi domů a - poté co mu tu zprávu oznámil - řekl mu, že nemá smysl, aby jezdil dřív než ráno, ale on se i tak probudil a nasedl do matčina starého auta, protože měl pocit, že v jeho náměsíčném stavu bude lepší řídit auto nezjet na své motorce. Zatáhli kolem lůžka zástěnu a přikryli jí obličej prostěradlem. Theo je stáhl pryč. Jeho myšlenky byly rozlámané na tak malé, vířící kousíčky, že si připadal jako sněžná koule, připadal si, jako by jím někdo dlouho třásl a pak ho položil.

Nevypadala nijak zvlášť poklidně. Nevypadala nijak.

Vypadá jako něco, kde někdo býval, ale už není.

Políbil ji na studenou tvář a odešel vyhledat nočního správce, aby začal vyřizovat, co je třeba.

Kapitola 4

Hladová věc

Čtvrť skladišť se pekla horkem, které bylo nezvyklé i vzhledem k roční době. Pracovní četě vodních elfů, kteří v pauze postávali ve stínu jedné z vysokých budov, se nechtělo uvolnit cestu černému vozu, dokud jeden z nich nepoznal květinový piktograf na poznávací značce. Mezi hubenými, svalnatými bytostmi proběhlo jedno jméno. Zašumělo to jako moře, které jim bylo odepřeno, dokud se nevyplatí ze služby. Nato se rychle přitiskli ke stěně, aby nechali limuzínu projet.

Vodní elfové o tom večer mluvili v krčmě, které se říkalo Konec přílivu, ale ne mnoho a pouze nervózním, šumivým šepotem.

Vůz tiše zastavil před poslední budovou v řadě, vysokou, zchátralou stavbou bez oken, která zaujímala konec nábřeží jako nějaké staré zvíře spící na slunci. Vůz se v horkém vzduchu tetelil, když z něho vystoupily první dvě postavy, deformace jim dodala ještě obludnější vzezření, než měly. Obě měly na sobě dlouhé kabáty, které nijak neskrývaly mohutnost postav pod nimi. Dvojice dlouho stála nehybně, jen oči jim neustále těkaly ve stínu klobouků se širokou střechou. Poté, na nějaký nevyslovený signál, se jeden muž naklonil a otevřel dveře vozu.

Z vozu vyšly tři další postavy, všechny ve velice kvalitních oblecích z tmavé, zjemněné tkaniny. Nejvyšší z této druhé skupinky se rozhlédl po nábřežní cestě, nyní opuštěné - vodní elfové ukončili pauzu dřív a důkladně se vypařili - pak se otočil a odvedl ostatní do budovy. Zastavil se jen krátce, aby nechal dveřmi projít jako prvního jednoho z obřích osobních strážců.

Vnitřek budovy byl úplně jiný, než by se dalo usuzovat z rezivějícího, loupajícího se zevnějšku. Pětice návštěvníků prošla dlouhou chodbou, kužely světla padajícího šikmo z něčeho, co vypadalo jako nezačištěné díry ve vysokém stropě, ale, jak se ukázalo při pozornějším pohledu, šlo o nezvykle tvarované světlíky z nichž každý byl pečlivě zakrytý. Vlastní chodba byla holá, stěny vymalované jednolitou, hebce černou barvou, podlaha potažená nějakým tmavým sametovým materiálem, který ukazoval, že majitel nemá potřebu nechat se varovat zvukem blížících se kroků, nebojí se, že někdo pronikne do jeho svatyně, aniž by o tom nevěděl dávno předtím, než hosté dojdou ke dveřím na konci chodby.

Na dveřích visela mosazná cedulka, byla však prázdná. Jeden z osobních strážců sáhl po klice, ale nejvyšší z dobře oblečených mužů zavrtěl hlavou. Otevřel dveře sám a uvedl svoje dva o něco menší společníky dovnitř. Ochránci zůstali v sametové chodbě. Nervózně šoupali nohama, až jiskry praskaly.

Velikou místnost uvnitř osvětlovaly další vysoké, zvláštní světlíky, takže to vypadalo, jako kdyby vzdálený strop podpíraly šikmé sloupy světla. Vzduch byl horký a těžký a pachy, které se v něm mísily, by byly pro smrtelníka nepříjemné, možná dokonce nesnesitelné. Přestože nově příchozí měli smysly znamenité, nezdálo se že by je puch onoho místa zarazil, když si však jejich kočičí oči zvykly na zvláštní pruhy světla a tmy, dva společníci vysokého muže zpomalili a potom se zastavili, jako by je harampádí kolem nich ohromilo.

Rozlehlý prostor fungoval jako skladiště, ale jaké! Nebylo pravděpodobné, že by se jiná taková skladiště našla i v těch nejstarších a nejtajemnějších městech. Světlo bodající ze stropu sice dovolovalo rozeznat mnoho, ale opravdu osvětlovalo jenom málo. To co však vidět bylo, bylo velice zvláštní: místnost vyplňovaly jako dav němých diváků siluety podobné člověku, možná sochy, znehybnělé v tisícovce různých póz. Většinou stály, ale mnoho jich padlo na bok, a ruce, které se kdysi natahovaly k nějakému nebeskému tělesu, teď vypadaly, jako by chňapaly po nohách svých stojících druhů. Tyto němé postavy byly jen částí inventáře místnosti. U mnoha jiných předmětů se nedalo tak rychle poznat, co jsou zač: fantastická zvířata, vycpaná nebo zredukovaná na svinuté kůže a hromady kostí, otevřené bedny přetékající rezivějícími zbraněmi nebo kusy látek, jejichž barvy se zdály být nestálé, urny, šperkovnice a převrácené krabice, z nichž se vyvalila pestrá směsice cetek, od stříbrných a zlatých šperků po věci, které vypadaly jako dětské hračky zhotovené z nejčistšího černého diamantu. Nevybroušené drahokamy se dokonce povalovaly jen tak na podlaze jako semena polního kvítí. Stěny byly ověšené policemi s nádobami, v nichž plavaly tvary, které zrovna nevybízely k bližšímu studiu, tvary, které měly oči a dokonce i obličejové výrazy, byť v žádném případě ne lidské. Jiné nádoby byly neprůhledné, mnoho jich bylo důkladně a pečlivě uzavřeno, ale u některých se víko opíralo o nádobu, jako by to, co bylo uvnitř, bylo uloženo ve spěchu (nebo se možná vlastními silami dostalo ven). Nezdálo se, že by některá z těchto nádob byla popsána, a dokonce ani stopy jemného prášku, rozsypaného jakoby ve složitých obrazcích po policích kolem nich, nedávaly tušit, co by mohlo být jejich obsahem.

Další záhadné předměty visely ze stropu na drátech: draci z kůže, lampy, které jako by hořely a nevydávaly světlo. Byl tam dokonce oblak peří, který neustále kroužil na jednom místě vysoko u stropu, jako kdyby jej zachytil nějaký vzdušný vír. Lesklé bílé chomáče vletovaly do jednoho kužele světla a zase vyletovaly ven, ale nikdy se nerozptýlily, i když se točily sebevíc.

Nejvyšší ze tří mužů pokračoval dál, až došel do protějšího kouta skladiště, do místa, kam žádné přímé světlo nedopadalo. Jeho dva společníci, kteří mezitím ukojili svou počáteční zvědavost - nebo jim možná ztuhla v něco jiného - vykročili s rychlostí, která by se u méně elegantních bytostí dala zaměnit za spěch, a když se zastavili, stáli blízko svého vůdce.

Usazená postava ve tmě koutu se pohnula. “Och,” řekla. “Vítejte, lorde Čemeřice.”

Vysoký muž přikývl. “Dostal jsem tvou zprávu.” Věc v křesle se znovu pohnula, ale nevstala a - k nevyslovené, ale viditelné úlevě Čemeřicových společníků - nevyšla ze stínu. Pohled na Likvidátora nepohodlných překážek nebyl příjemný ani za nejpříznivějších okolností, a už vůbec ne doma. “A jste tady. To je od vás velice laskavé a velice… ochotné. Mám za to, že žádný z vašich dvou společníků mne zde ještě nenavštívil.”

Čemeřice přikývl a pokynul ke svému plavovlasému společníku a k muži s nepřívětivou tváří, který měl vlasy ještě tmavší než Čeměřice, tak čistě černé, až to působilo nepřirozeně. “Toto jsou lordi Náprstník a Durman.”

“Jistě, já je znám.” Když se Likvidátor pohnul tentokrát, ozval se zvláštní sípavý zvuk. “Snad mne omluvíte, pánové, když vám nepodám ruku na pozdrav.”

“Nic se nestalo,” řekl vousatý Náprstník, možná až příliš rychle. “Takže.” To byl Durman, první radní parlamentu - po Čemeřici druhý nejmocnější muž v Říši skřítků. Jeho staré, mrazivé oči byly stejně černé jako jeho vlasy, ale husté obočí měl sněhobílé, jako by na něm bylo to jediné, co se stářím přehouplo přes neurčitá střední léta. “Nastal čas?”

“Myslím, že ano,” řekl Likvidátor. “V souladu s tím, o co jste požádal, lorde Čemeřice - a co jste si zaplatil, jsem pozorně sledoval situaci. Pokud budeme čekat déle, můžeme svůj okamžik propást.”

“Víš jistě, že jsme ho už nepropásli?” V Čemeřicově bledé tváři ani v jeho sametovém hlase nebyl ani náznak netrpělivosti, byť by bylo šílenstvím se domnívat, že nebyl netrpělivý, ne-li dokonce nedočkavý.

“Nejsem si jistý ničím. Ale myslím, že je to velice nepravděpodobné.”

Čemeřice nad tím rozdílem mávl rukou. “Tak začněme. Řekni nám, jak se k němu můžeme dostat.”

“Tak jednoduché to není. Našel jsem vám ho. Budete mne potřebovat i k uskutečnění zbytku toho, co máte v plánu udělat.”

Durman se zamračil. “Koho tedy pro něho pošleme? Jednoho z nás? Nebo vás?”

“Ne koho” odvětil Likvidátor a znovu se slabě zasmál. “Vy i vaši společníci jste využili svou výjimku z Jetelova jevu a musíte mi věřit, že ani já se už do toho světa nemohu vypravit. Dokonce velice silně pochybuji, že na své straně najdete ochotný nástroj, který má jak sílu, tak sebedůvěru potřebnou k tomu, aby tam přešel a kořist vám našel - brutální síla bez chytrosti nebo chytrost bez dostatečné síly nemohou uspět. A obávám se, že v situaci, která se tak rychle mění, druhou šanci nedostanete.”

“Takže nemáme koho poslat?” Zdálo se, že Náprstníkoví se ulevilo.

“To jsem neřekl - pouze jsem konstatoval, že otázka nezní koho.” Ozval se zvláštní, vlhký zvuk, jak se Likvidátor odsunul ještě hlouběji do tmy. “Přineste mi, co potřebuji, prosím. Popíšu vám, o které předměty se jedná…”

Zatímco Náprstník a Durman pátrali po zrcadlech, Čemeřice stál s rukama nonšalantně zastrčenýma v kapsách kalhot. Nedíval se přímo do místa, kde Likvidátor seděl, ale to mohla být zdvořilost, i když Čemeřice jí vyhlášený nebyl. Tuto nejvěrnější z mnoha Likvidátorových podob ještě nespatřil, ale viděl mnoho věcí, jež by si ani jeho nejctihodnější kolegové nedokázali představit, a netrápilo ho, že by byl upejpavý. “Jistě si uvědomujete, že překračujeme hranici,” řekl nakonec Čemeřice, s pohledem upřeným na to, jak se neobratný Durman úzkostlivě probírá hromadou zaprášených zarámovaných obrazů. “Tohle nebude jako s tím nenarozeným dítětem. Když se nám to nepodaří, můžeme všichni skončit v Zapomnění - včetně tebe.”

“To pro mne není žádná velká hrozba, můj pane.”

Čemeřice chvíli vypadal znepokojeně, ale potom jeho pozornost strhlo, jak se neviditelná postava pohnula, a dokonce to na okamžik vypadalo, že chce vstát a vyjít na světlo.

“Toho se nedotýkejte!” křikl Likvidátor hlasem, jenž byl chraptivý, ale překvapivě hlasitý. “Hned to položte!”

Lord Náprstník na druhé straně prostorné místnosti, zaskočený a lehce vystrašený, spěšně položil vyřezávanou skříňku, kterou vzal do ruky.

“Tam to zrcadlo není,” řekl Likvidátor, tentokrát tišeji. “V další hromadě. Na tu skříňku už nesahejte.”

Čemeřice zaznamenal v Likvidátorových slovech něco jako bolest. Povytáhl řídké černé obočí, ale neřekl nic.

Konečně se dva mocní lordi Říše skřítků vrátili, vrávoravě jako příliš naložení sluhové. Každý nesl velké zrcadlo zarámované v ošklivém, neopracovaném černém dřevě. Na Likvidátorův pokyn je opřeli tak, aby stála proti sobě na podlaze, oddělená přibližně vzdáleností na rozpažení.

“Tady máte,” řekl Likvidátor a ze stínu se na okamžik vynořila jeho ruka s černou svíčkou v misce. Oba ostatní lordi rychle odvrátili zrak, ale Čemeřice k ní postoupil a svíčku vzal.

“Položte ji na podlahu do poloviny vzdálenosti mezi zrcadly,” pokračoval Likvidátor. “Potom ji zapalte a odstupte.”

Čemeřice se dotkl ukazováčkem palce a udělal oheň. Ve stejném okamžiku, kdy se rozhořel, se otvory ve stropě zúžily, nebo jejich světlo zakrylo něco jiného, v několika vteřinách byla ve skladišti tma, až na plamen svíčky.

“Teď ticho,” řekl Likvidátor nepohodlných překážek. “A i když to jistě nemusím říkat, přece to řeknu - dokud neskončím, nesahejte mezi zrcadla ani žádným jiným způsobem neovlivňujte světlo, které se mezi nimi odráží.”

Začal tiše zpívat. Byl to zvuk, který se jenom neznatelně lišil od chrčivého dechu. Zdálo se, že to trvá dlouho. Plamen nad svíčkou se scvrkával, až byl sotva větší či jasnější než lucernička světlušky. Zůstala jen maličká tečka, která se přesto stala ohniskem veškeré temnoty kolem ní.

V prostoru mezi zrcadly se něco začalo formovat, slabě zářící oblak, jako by se původní světlo svíčky rozptýlilo do něčeho neohraničeného, nasáklého vodou. Oblak svítil stále jasněji, aniž houstl, přeléval se z jedné strany světla, jež se mezi zrcadly odráželo, na druhou. Vypadalo to, že každým okamžikem dostane tvar, ale přestože k tomu nedošlo, objevily se pomíjivé náznaky obličeje, temný otvor úst a hluboké, prázdné očí. I pro tři shromážděné lordy z Říše skřítků bylo těžké dívat se na to déle než několik okamžiků. Když potom Likvidátorův monotónní zpěv nabral na hlasitosti, ta věc se začala hýbat prudčeji, svíjela se a škubala sebou v prázdném prostoru mezi zrcadly jako něco, co se snaží najít cestu z klece ven. V místnosti se pronikavě ochladilo. Ta věc otevřela ústa víc a potom ještě víc, jako kdyby mohla spolknout i sebe samotnou, kdyby chtěla.

“Co to je?” Čemeřicův hlas měl naprosto dokonalou modulaci, nebyl ustrašeně hlasitý a nebyl ani bázlivý a tichý.

Likvidátor zmlkl. Když konečně promluvil, znělo to, jako by jeho unavený hlas přicházel z daleka. “Irrha - duch z jedné starší temnoty, bytost nadaná ničivostí, jakou smrtelný svět nepoznal od doby, co byl se zemí srovnán Babylon.”

“A udělá… udělá, co potřebujeme? Říkal jsi, že síla bez chytrosti by byla k ničemu. Chceš mi snad říct, že tohle… ta věc je chytrá?” Čemeřice pohlédl na své společníky, jako kdyby u nich hledal podporu, oba muži však ohromeně, znechuceně civěli na tvar mezi zrcadly.

“Nepotřebuje chytrost. To, k čemu by někdo z vás potřeboval úskočnost, dokáže instinktem, pokud to mám nějak pojmenovat. Její neúprosnost je strašlivá. Bude svou kořist pronásledovat všude, kam půjde, do každého světa, bez chvíle na oddech a bez jediné výčitky svědomí. Nepřemýšlí, alespoň ne tak jako vy a já, ale ani to nepotřebuje. Při pronásledování své kořisti na sebe bude podle potřeby brát nová těla, takže se nikdy neunaví. Nakonec - jinak to ani nemůže být - ho najde, přilepí se na něho a pak ho přinese k nám. V jejím sevření vám ten, koho chcete, řekne všechno, udělá všechno, vzdá se všeho, co má, jen aby se té hladové, žravé věci zbavil.”

“Rozumím.” Čemeřice přikývl. “Je to velice dobré.”

“Je to… strašlivé,” hlesl Náprstník.

“Je to obojí,” prohlásil Likvidátor. “Ve všech sférách je jen několik dokonalých věcí. Toto je jedna z nich.”

Když trojice lordů opustila skladištní místnost, našla dva obří osobní strážce v polovině chodby, jak zírají do stropu. Bradu měli svěšenou a ruce jim bezvládně visely. Nohy jim sloužily jenom tak akorát, aby se dokázali plahočit za svými pány, ale teprve když se dveře černého vozu s bouchnutím zavřely a šofér s koňským obličejem jej pracně otočil a rozjel se úzkou ulicí zpátky na silnici, ochránci začali mrkat a mumlat. V době, kdy černá limuzína opustila nábřežní čtvrť, již mohli znovu mluvit, ale ani pak si obrovští šedí tvorové nedokázali vzpomenout na nic z toho, co se s nimi dělo, když čekali na chodbě.

Kapitola 5

Kniha

“Ale za dům přece nějaký prachy dostaneš, ne? Mohl by sis koupit vlastní zesilovací aparaturu.”

“Nevím. Myslím, že ne - aspoň ne teď hned.”

“Já to myslím vážně, kámo. To, co dělali, za nic nestálo. Kdybys chtěl, zabalil bych to třeba zítra. Mohli bysme si najít jiný muzikanty, to není žádnej problém. Kytaristi rostou na stromech. Svět je plnej vychrtlíků, kteří sedí celou střední školu doma v pokoji a snaží se naučit každý sólo od Van Halena.”

Theo se neubránil úsměvu, třebaže ho Johnny nemohl vidět. “Jo, to je přesně to, co potřebuju. Dát se dohromady s dalším vyznavačem nekonečných kytarových sól.”

“No tak ne, kámo. Kruci, mohli bysme si místo toho najít třeba klávesáka. Zahráli bysme úplně všechno. Kdysi jsi psal docela fajn melodie, Theo. A taky texty - vzpomínáš ten text, jak jsi napsal, že tvůj táta byl bouře, blesk nebo něco takovýho? Mohl bys začít znovu psát - pro Clouds tě bylo tak jako tak škoda. Potřebuješ se vrátit ke kořenům, frajere. Když jsem tě poprvé potkal, říkal jsem si: Ty vole, tenhle kluk to určitě někam dotáhne, a já jsem se tě chtěl jenom držet, dokud tam nebudeš. Mohl bys být ten kluk zase.”

“Co to má být, měsíc na podporu Thea, nebo co?” Cat taky řekla něco na ten způsob. Potenciál. Skvělé slovo, když ho lidé o vás říkají a vám je dvacet, trapas, když je vám přes třicet.

“O čem to mluvíš, člověče? Já jenom říkám, že máš talentu na rozdávání, Theo. Musíš ho využít.”

Těžko se mu mluvilo. Bylo příjemné slyšet Johnnyho hlas, dostat se přes nemotorné omluvy do oblastí, ve kterých se cítili oba dobře (třeba jaký idiot je Kris Rolle), jenže teď byl unavený. Poslední dobou moc nemluvil, takže vyšel ze cviku.

“Já nevím, Johnny. Možná. Možná později. Momentálně nemám náladu dělat muziku, ani náhodou. Hraj dál s klukama z Clouds. Kris má talent, vážně, i když toho vychrtlýho hajzlíka nemůžu vystát. Třeba vážně dostanete nahrávací smlouvu. Kvůli mně to nevzdávej.”

“Jseš přece přítel, ne?”

To ho zaskočilo. Chvíli mu trvalo, než navázal, pokračoval v odchodu. “Díky. Fakt díky. Ty jsi taky můj přítel, Johne, o tom vůbec nepochybuj. Jediná potíž je v tom, že se mnou a přátelstvím to teď nějakou dobu nebude žádná sláva. Já… já nevím. Jsem prostě vycucanej. Mám vybitý baterky.”

“Tak co chceš dělat, teď když…? Myslím, vrátíš se ke Khasigianovi?”

“V nejbližší době určitě ne. Prodám dům, dám si nějaký čas pohov. Znáš ten starej vtip - ‚Smrtí ti život vzkazuje, abys zpomalil?’ Nejlíp to samozřejmě funguje, když umřeš právě ty, ale zjistil jsem, že to docela dobře funguje, ať umře kdokoli.” Poněkud zaváhal, nechtěl zabřednout příliš hluboko do věcí, které se mu honily hlavou. Nebyl to zrovna ten druh keců, které by jeho přítel chtěl slyšet nebo kterým by dokonce rozuměl. “Prostě zatím nejsem připravenej vrátit se do světa, Johnny. Dej mi nějakej čas, Johnny, já se vrátím.”

“To bych ti doporučoval, nebo přijdu a nakopu ti prdel.” Když zavěsil, zhluboka se nadechl, upřel pohled na hromádku formulářů z realitní kanceláře na jídelním stole a došel k názoru, že nakonec není zas tak brzy na to, aby si dal druhé pivo. Do takové prázdnoty by se dalo lít celý den a stejně by se nikdy nenaplnila.

Co je, sedím nad papíry, prodávám majetek, ne? To znamená, že mám práci. Jenom mám tu kliku, že mám šéfa, který mi odpoledne dovoluje pít.

Vyprázdnil polovinu piva prvními několika hlty a potom si přejel studenou lahví po čele. Chtěl, aby se to všechno nějak uklidnilo, vyhladilo, zjednodušilo. Jistě, pil trochu moc, ale taky měl proč.

Přišel o přítelkyni, jejich dítě a svou mámu, to všechno během několika měsíců. Žádný psychoterapeut na světě by mu to nemohl mít za zlé. A kdyby snad narazil na některého, který by měl, dal by mu jednu do zubů.

Do prdele. Sklíčeně se podíval na formuláře, na krabice matčiných, pečlivě uspořádaných papírů. Dům na něho tíživě doléhal, všechno zůstávalo každý den přesně na stejném místě, kde to nechal, protože tam nikdo jiný nebydlel. Všechny ty čisté, pusté plochy, prázdné místnosti, matčiny věci, již nacpané do krabic a vystěhované do garáže, protože pro něho bylo příliš depresivní mít je dál na očích. Jenže včera přišla ta žena z realitní kanceláře dvakrát nebo třikrát s klienty a tím svým děsivě veselým způsobem se tvářila, jako by si myslela, že již má několik vážných zájemců.

Zaplaťpánbů za zdravý trh s nemovitostmi. Čím rychleji se dům prodá, tím kratší dobu v něm bude muset žít.

Dopil pivo, krátce se zamyslel nad tím, že by z ledničky vytáhl další dvě nebo tři a strávil odpoledne jen tak s nějakým pitomým televizním filmem - nic pořádného by stejně nenašel, protože jeho máma si nikdy nenechala zavést kabelovku, ale o to přece nešlo, ne? Šlo o to, zastřít dlouhé hodiny, rozmazat přechod ve večer, kdy bude mít záminku, aby si zašel někam na večeři, pak by se mohl vrátit, zodpovědně vypít několik piv jako každý normální majitel domu, usnout u pozdních zpráv a nemuset přemýšlet, dokud se do oken znovu neopře ranní slunce.

Něco mu zabublalo v hrdle. Chvíli trvalo, než si uvědomil, že je to výkřik potlačovaný v jeho útrobách, výtrysk zoufalství, který se snaží prorazit si cestu ven. Ucítil na horké kůži mrazení jako při prvních příznacích těžké chřipky.

Co to dělám? Sem nepatřím.

Přinutil se vstát a dojít ke stolu, i když se při tom lehce potácel - vypil už čtyři piva, nebo jenom tři? Sedl si před krabice a rozložené papíry, úhledné velké modré obálky od realitní kanceláře, matčin adresář a kartotéku, ale zjistil, že se nedokáže pohnout. Světlo se najednou zdálo být špatné i přes všechny zatažené závěsy, jako by celý dům někdo vzal z teplého, ale nijak výjimečného severokalifornského slunce a složil jej na vroucí povrch planety Merkur. Co bylo ze všeho nejhorší, cítil, že se jeho očima dívá někdo jiný, jako by najednou byl víc než jeden Theo, jako když se rozdělí televizní obraz. Byl to sen, strašný sen, který se mu vracel často, jenže on byl vzhůru. Ta cizí bytost byla… tam, žádné společné myšlenky, nic než neurčitý, tíživý pocit spojení.

Ať byl ten druhý Theo cokoli, jemu se to vůbec nelíbilo. Z toho fantomu jeho já šel strašlivý chlad, dokonce i uprostřed horka, které mu spalovalo mozek, byl studený jako valoun ledu v ohonu komety.

Co se to se mnou děje… mám mrtvici, nebo něco jiného? Proboha, prosím, to ne…

Jeho myšlenky chvíli syčely jako žabky, které nechtějí bouchnout, a pak ta křeč cizosti náhle povolila. Zůstalo jenom normální pochmurné světlo teplého, roletami zatemněného obývacího pokoje a jediná myšlenka, která mu probíhala mozkem jako ozvěna. Mrtví. Všichni jsou mrtví.

Sklonil hlavu a počkal, až se bude znovu cítit ve své kůži, jediné kůži. Byla to jen nějaká mdloba kombinovaná s depresí. Samozřejmě nebyli všichni mrtví. Catherine byla stále živá víc než dost, byla živá a chodila s někým jiným. A Johnny - sakra, Johnny byl nesmrtelný.

Vůbec na to nemysli. Nepřines mu smůlu, jako jsi ji přinesl tomu dítěti…

Theo odstrčil pivo a s ním zahnal i tu děsivou představu, jenže když se pokusil znovu soustředit na papíry z realitní kanceláře, bylo to beznadějné, jako kdyby se snažil číst v žilkování na kusu dřeva. Věřitelské informace, protipožární pojistka, pojištění movitého majetku, pojištění vlastnického práva. Hodiny pátrání. S hlavou v takovém stavu neměl šanci to zvládnout. Podíval se na matčinu krabici papírů s osobními dokumenty, zahlédl okraj obálky, na které byly pastelkou nakreslené modrožluté květy, a vytáhl ji.

Bylo to přání, kýčovitá kresba, jak si koťátko hraje s klubíčkem a máma kočka to spokojeně pozoruje. Uvnitř byl předtištěný text:

Někoho mám, kdo mi se vším pomůže

Kdo pohladí, pofouká bolístku

Kdo mi cestu životem ukáže

Mám totiž tebe, nejdražší maminku.

Pod tím bylo naškrábáno, kostrbatě jako přiznání vraha:

Všechno nejlepší k narozeninám Theo

A znovu ty zatracené slzy.

Vůbec si nepamatoval, že by jí to někdy dal. Podle rukopisu mu muselo být nějakých šest nebo sedm. Překvapivé bylo, že si přání schovala - jeho matka, královna nesentimentálního pragmatismu. Co dalšího tam bylo?

Odnesl si krabici zpátky na pohovku a vysypal ji. Většina toho, co vypadlo, byly věci, které čekal, že tam najde: pojistné smlouvy, staré vkladní knížky od dávno zrušených spořících účtů - tak proč si je kruci dál nechávala? - a několik okrajově zvláštních věcí, jako příručka pro samovyšetření prsu, schovaná ve zvláštní hnědé obálce, jako by to byla pornografie. Ale bylo tam také několik dopisů od jeho otce, včetně jednoho, který se zdál být napsaný v padesátých letech, než se vzali, když Peter Vilmos ještě sloužil na Filipínách a ona žila v Chicagu. Všechny naděje, že by dopis mohl odhalit otcovo vitální, romantické já - já, které snad existovalo, než je rozdrtil normální život, alespoň v to Theo chtěl věřit, když byl mladší, ale nikdy se mu to úplně nepovedlo - vzaly rychle za své, když si jej přečetl.

Milá Anno!

Pár týdnů uteklo, a tak mě napadlo, že bych ti měl opět napsat. Říkala jsi přece, že chceš, abych psal. Je to skoro pořád stejné. Jenrette, kluk na sousední palandě, pořád chrápe jako šílený. Jídlo je dost špatné, ale aspoň ho není moc! (Ha ha). Doufám, že jste všichni v pořádku, ty, tvoje máma i táta, a že se tvůj táta už tolik netrápí, že není zdravý a nemůže do práce, jak jsi psala. Před několika dny jsme museli postavit boudu na zásoby a na povel jsem to dostal já. Bylo to těžší, než by se mohlo zdát, protože je tady dost větrno, skoro pořád je to jak v průvanu a plechy chtějí uletět. Přitom jsou docela těžké! Ale zvládli jsme to a bouda stojí…

Následovala ještě jedna stránka stejných banalit a rozloučení, které nebylo “S láskou” ani “Tvůj milující,” ale “S pozdravem”.

Spali spolu už v té době? Napadlo Thea. Jedna dvě noci, které pro sebe ukradli v motelu nebo u kamaráda ze školy, než ho posadili na loď a odvezli na Filipíny? Děsivě se to blížilo těm nejhorším představám, které o svém otci měl - že to opravdu byl muž schopný podepsat se ženě, kterou viděl nahou: “S pozdravem des. Peter

Vilmos.”

Matka si schovala ještě několik jiných dopisů od otce a pár přání k narozeninám a výročí svatby, jenomže s postupujícími roky se z otce nestal žádný větší Casanova, i když časem alespoň upustil od “S pozdravem” a na několika pozdějších se dokonce rozloučil

“S láskou Pete”.

Jinak tam bylo na celý jeden život velice málo. Další narozeninová přání od Thea, která však od jeho nějakých dvanácti let nápadně chyběla a, což ho překvapilo, pěkná řádka výstřižků z místních novin, které dokumentovaly jeho vlastní ranou kariéru. Třeba jeden z Peninsula Times-Tribune o jeho středoškolském představení Guys and Dolls, s odstavcem zvýrazněným fixem.

“Někteří ostatní představitelé hlavních rolí byli možná trochu nejistí v hlasovém rozsahu i runyonovském přízvuku, to se však nedá říct o Theodoru Vilmosovi, který do role Skye Mastersona, prominentního hazardního hráče se srdcem ze zlata, vnesl elán, energii a úžasnou sílu hlasu. Mladý Vilmos ovládl jeviště, a tento recenzent by nebyl překvapen, pokud by se za pár let dozvěděl, že hraje tuto roli a jiné na Broadwayi…”

Schovala si i jiné věci, další pochvalné recenze z místních tiskovin o jiných hrách a sborových koncertech, na kterých měl sólo, a dokonce i recenzi na jeho vystoupení s první kapelou, jež vyšla ve Shredderu, polopunkovém fanzinu z osmdesátých let. Jednou či dvakrát ho napadlo, kam se ta recenze poděla, a ejhle, tady byla.

“Hlavní zpěvák je kurevsky rajcovní, a to je něco, co já o klucích obvykle neříkám, však mi rozumíte. Takhle zpívat jsem nikoho neslyšel od doby, co se objevil Bono a U2, hezky naštvaně a naštvaně hezky. Říkám, že jestli se Eaten Young budou svého zpěváka držet, tihle kluci mají komerční potenciál. Nevím, jestli je to dobře, nebo špatně, ale je to pravda…”

Z toho, že jeho matka pečlivě zcenzurovala slovo na k černým fixem a z toho, že si vůbec schovala časopis s názvem Shredder do šuplíku jenom proto, že v něm byla zmínka o jeho zpěvu, se málem znovu rozbrečel. Koho by to napadlo?

Ale vždyť je to jasné, ne? Johnny, Cat, dokonce i tyhle recenze - nedotáhl jsem to tam, kam jsem měl. Kdy to všechno začalo jít šejdrem?

Najednou na něho padla deprese, jakou vůbec nečekal, nejenom z matčina bezvýznamného života, ale taky ze svého. Položil recenze bokem a rychle prolistoval zbytek papírů. Matka si schovala několik náhodných receptů, pár vzkazů od babičky Dowdové - dopisy žádné, však také bydlela posledních patnáct let svého života s mámou a tátou, tak proč by své dceři posílala dopisy? Vzkazy od babičky byly na první pohled tak nezajímavé - jeden vypadal jako prosba, aby jí Anna vyzvedla nějaký lékařský předpis, druhý byl stránka vytržená z bloku papírů s hlavičkou pojišťovací společnosti, na které stálo jen: “Promiň, zapomněla jsem. Připomeň mi, abych se po tom podívala zítra. Máma.” - až Theo chvilku uvažoval, jestli by v nějakém kontextu, který momentálně neznal, nemohly být ve skutečnosti důležité, jestli by nemohly obsahovat vodítka k nějaké větší rodinné historii. Teprve když se probíral zbytkem ne zrovna povznášející hromádky zaplacených účtů a výpisů, uvědomil si, že Anna Dowd Vilmosová lpěla na těchto bezvýznamných poznámkách proto, že žádnou jinou památku na svou matku neměla.

Dobrou noc, Nikdo.

Chvíli se zdálo, že se vrátí mrazivý chlad, ale byl to jen záchvěv zoufalství při pomyšlení na dva lidi, oba již mrtvé - tři včetně otce s jeho přehledy zpráv z ubikací z vlnitého plechu - po kterých zůstalo tak málo věcí, jež by připomínaly jejich existenci, které smrt pohltila, jako když kameny spadnou do řeky a vlnky v několika okamžicích zmizí.

Každý začíná jako někdo. Pak se to vytratí.

Měl chuť na další pivo. Teď už je vážně potřeboval.

Když rovnal papíry zpátky do krabice, vysypalo se z velké hnědé obálky svátečních předpisů, do které to zapadlo, něco, čeho si předtím nevšiml. Byla to další malá obálka od přání, ale nezvykle těžká. Matčino jméno a adresa na ní byly napsány staromódním, špatně čitelným rukopisem.

Z obálky nevyklouzlo přání, ale složený dopis. Překvapivá váha pocházela od vkladní knížky a klíčku přilepeného zežloutlou celofánovou páskou v dolní části poslední strany dopisu. Theo sklouzl pohledem ke zdobnému podpisu. Trvalo mu chvíli, než jej rozluštil.

Tvůj pokorný sluha,

Eamonn Dowd

Byl si poměrně jistý, že Eamonn Dowd byl jeden z bratrů babičky Dowdové, ale z toho, co o nich říkala, si mnoho nepamatoval, protože s nimi ztratila kontakt, když se odstěhovala do Kalifornie.

Byl to docela dlouhý dopis, přinejmenším ve srovnání s ostatními, které si jeho matka schovala. Poštovní razítko jej datovalo do ledna 1971, jen několik let po Theově narození. Uvažoval, že by si otevřel další pivo, ale pak si to rozmyslel, udělal si hrnek instantní kávy a pustil se do čtení poněkud špičatého rukopisu.

Má milá neteři!

Nepochybně si na mne jenom těžko vzpomeneš, neboť jsme se naposledy setkali, když jsi byla velice mladé děvče, ale teď, když tvoje matka zemřela, jsi jediná rodina, která mi zůstala - tedy jediná opravdová rodina. Tvoje matka, má sestra Margaret, byla z toho svárlivého, zkaženého rodu, do kterého jsem přibyl, jediná, koho jsem měl rád. Pokud jsem ji za ta léta vídal málo, a tebe ještě méně, je to tím, že mi to mé cesty neumožnily, a ne nedostatkem porozumění.

Jelikož mne znáš tak málo, určitě ti přijde zvláštní, když řeknu, že jsem se na tobě a zbytku tvé rodiny provinil křivdou, která se nedá zmírnit ani napravit. Nebudu to vysvětlovat - v dopise by to stejně nešlo - ale řeknu, že mne to nyní, kdy se chystám vypravit na cestu, z níž nebude návratu, velice tíží. Jako malé gesto dobré vůle a lítosti nad tím, že jsem byl tak špatný strýc, svěřuji tobě, tvému manželovi a vašemu malému synkovi to málo světského majetku, které mi zbylo.

Bohužel, není žádný rodinný zámeček ani truhla šperků předávaných z generace na generaci. Ale je malý účet v bance, několik osobních dokumentů a další maličkosti. Peníze jsou tvoje - není to mnoho, ale třeba to jednou pomůže zaplatit vzdělání pro tvého syna nebo překonat horší časy, které většinu životů zasáhnou.

Znovu se omlouvám, přestože to nyní pro tebe nic neznamená a s největší pravděpodobností ani nikdy nebude. Mezi mými svršky najdeš knihu. A pokud disponuješ takovým množstvím volného času, že se rozhodneš přečíst si ji, prosím, neber ji jako blouzněni pomatené mysli. Byl to pokus o určitou beletrii, byť neúspěšný, obávám se - jakousi moderní pohádku, která, jak jsem doufal, by si mohla najít jistou malou čtenářskou obec. Ale nedokázal jsem vymyslet žádný působivý konec. Nyní mi všechny konce připadají stejné.

Přeji tobě a tvé mladé rodině život ve zdraví a štěstí.

Theo přimhouřil oči, zavrtěl hlavou a poté si přečetl dopis znovu. Ani napodruhé se nezdálo, že by mezi zbytek matčiných památek zapadl lépe než na první pokus. Mezi otupující všedností si pro sebe vytvořil zvláštní místečko - jako něco z povídky od O. Henryho.

Klíček musel být od bezpečnostní schránky, alespoň to se zdálo být jasné. Vkladní knížka, jejíž nalinkované řádky byly plné zápisů vyvedených pečlivým malým rukopisem, byla z nějaké instituce s názvem Traveler’s Bank, která měla adresu na Duende Street tady v San Francisku. Nikdy o té ulici neslyšel, ale podle pokynů na umazaném průklepovém papíru to bylo někde v oblasti Russian Hill. Celková částka na účtu dělala necelých pět tisíc dolarů, což před třiceti lety bylo ne zrovna málo, ale zase to nebylo dědictví po bohatém strýčkovi, o jakém lidé sní a jež jim změní život. Všechno bylo vybráno asi týden po datu na dopisu a vše nasvědčovalo tomu, že od té doby na účet nikdo nesáhl. Bylo zvláštní, že se o tom matka nikdy nezmínila, ale ve skutečnosti to nevybočovalo z charakteru.

Theo si vzpomněl, že slyšel, jak jeho babička o bratru Eamonnovi jednou nebo dvakrát mluvila: popisovala ho jako “toho hezkého z rodiny”, ale také řekla, že “nikdy nezapustil kořeny” nebo něco v tom smyslu. Ale vypadalo to, že má bratra ráda, jak dopis naznačoval. Také si vzpomněl, že řekla o nějakém svém příbuzném, kterým snad mohl být tenhle Eamonn, něco jako: “Kdyby tak všechnu tu chytrost využil k práci, byl by milionář. Jenže všechno to čtení a podobně nenahradí trochu dřiny.”

Theo se na vkladní knížku upřeně podíval. Co se s tím člověkem stalo? Byl nemocný, když to psal? Ta “cesta, z níž nebude návratu” nezněla moc dobře. A co provedl rodině, že cítil potřebu omlouvat se Theově matce, někomu, koho podle všeho pořádně ani neznal? Bankovní účet byl už dlouho prázdný, ale kde byly ty další papíry, o kterých se dopis zmiňoval? Theo věděl, že ho čekají důležitější záležitosti, jenže tento dopis od prastrýce byl první z věcí, na něž při uspořádávání matčiny pozůstalosti narazil, která nebyla jednoduše depresivní. Po tom podivném zvratu, který právě absolvoval, moc chtěl dělat něco, cokoli, co by ho mohlo dostat na čerstvý vzduch.

A proč je tady vlastně pořád ten klíč? Určitě je to bezpečnostní schránka. Jenže i kdyby to bylo v té bance, jak že se jmenuje, v téhle Traveler’s cosi, stejně mi to nebude k ničemu, když nebudu znát číslo schránky. Asi by se to dalo legálně zařídit, ukázat jim, že je to součást matčiny pozůstalosti, a požádat je, aby mi to číslo řekli, jenže to znamená, že budu muset počkat, dokud to všechno neprojde pozůstalostním řízením nebo nějakým svinstvem, ne?

Ta představa ho podráždila a unavila. Chytil okraj tuhé, okrové zbarvené pásky, která klíček držela k dopisu. Starý celofán se na jedné straně od papíru oddělil, klíč se zhoupl jako na závěsu a odkryl mu inkoust. Dole, tak malé, že to bylo schované pod vlastním klíčem, bylo prastrýcovou křečovitou, pečlivou rukou napsáno číslo “612”.

Našel to ve zvláštní boční uličce v polovině strmého kopce, byl to jeden z těch sanfranciských viktoriánských domů, tak úzký, že bylo snadné projít kolem, aniž by si člověk všiml vedle zvonku cedulky Traveler’s Bank. Nejdřív ho napadlo, že je docela divné mít banku v domě, a potom, že nejspíš někdo ponechal jméno, ale udělal z toho něco jiného - jednu z těch drobných a elegantních restaurací, které nenajdete, pokud vám o nich neřeknou přátelé, nebo grafické studio. Na moderní banku to bylo moc malé a na podobné ulici neměl podnik pro pěší klienty prakticky žádnou šanci.

V předních dveřích byla skleněná tabule, ale na vnitřní straně bylo zřejmě zhasnuto, takže z toho, co se nacházelo dál, neviděl nic. Vedle jména banky byla mřížka mikrofonu s malým tlačítkem, a tak je zmáčkl.

“Křo kssi břřejte?” tichý, nervózní hlas, který z mřížky zachrčel, možná byl i lidský.

“Haló? Myslím, že tady mám bezpečnostní schránku.”

Krátce nato dveře zabzučely. Theo je otevřel a ocitl se v tmavé chodbě se schodištěm. Vydal se po schodech nahoru. Dveře na podestě v přízemí byly otevřené. Nervózně v nich postávala buclatá mladá žena se světlými rovnými vlasy. “Říkal jste, že máte bezpečnostní schránku?” Měla slabý přízvuk, možná východoevropský.

“Ano. Byla to součást matčiny pozůstalosti, již získala od svého strýce, člověka jménem Dowd.” Podal jí dopis a vkladní knížku. “Můžete se přesvědčit sama. Měl tady rovněž běžný spořící účet.” Zvedl klíček. “Schránka číslo 612.”

“Ach.” Řekla to, jako by jí právě oznámil, že každým okamžikem začne jaderná válka. “To ne.”

“Cože?”

Zavrtěla hlavou. “Totiž, pan Root tu není.” Ale otočila se a provedla ho dveřmi.

Jestliže to byl bankovní vestibul, byl to ten nejpodivnější, nejmenší, jaký kdy viděl. Celá místnost byla velká asi jako viktoriánský salonek a byla i podobně zdobená. Na stěnách visely portréty přísně vypadajících mužů ve staromódních černých oblecích, uzavřené v zaprášených barokních rámech. V tak těsné místnosti to skoro vypadalo, jako by se k návštěvníkům shora nakláněli. Čtvery hodiny umístěné do řady na jedné stěně ukazovaly různé časy, ale na cedulkách pod starožitnými ciferníky bylo místo obvyklého Londýna, Tokia a jiných finančních center Glastonbury, Carcassone, Alexandria a Persepolis. Byl to nějaký zatuchlý starý vtip? Většinu z těch míst znal, ale nebyl si jistý, proč by někoho mělo zajímat, kolik je na kterémkoli z nich hodin. Bylo tam několik dalších kousků kancelářského vybavení, ale žádný z nich nevypadal, že by byl o mnoho novější než z doby páry, až na jakýsi obrovský dálnopis, který měl celý stůl jen pro sebe v zadní části místnosti, která vypadala, jako by mohla být moderně zařízená v době druhé světové války.

“Máte pořád bezpečnostní schránky?”

Horlivě přikývla. “Ale jistě. V zadních místnostech.” Ukázala na zadní stěnu a dveře, obstoupené portréty dvou zamračených patriarchů.

“A kdy se ten pan Rude vrátí?”

“Ne, Root - jako strom, rozumíte? To já ale nevím.” Nadšení, že může potvrdit existenci schránek, vyprchalo a ona znovu vypadala stísněně. “Moc často sem nechodí. Snad v pátek? Nebo v pondělí?”

Theo se znovu rozhlédl kolem sebe. Ve skleněné vitríně hned za předními dveřmi do místnosti stála vycpaná vrána. “A to jste tady jinak sama?”

Na její lehounce tupé tváři se objevil polekaný výraz. “Sama ne. V jiných kancelářích jsou jiní lidé - hned vedle je Pan-Pacific Novelties.”

“Nemyslím to nijak špatně, jenom… mi to připadá zvláštní. Tohle přece je banka, ne? Ještě jsem neviděl banku, která by vypadala takhle.”

Pokrčila rameny. “Myslím, že zákazníci jsou většinou hodně staří. Nechodí sem. Bývalo tady velice rušno, jenže ty roky jsou pryč. Dnes se většina operací vyřizuje telefonem, faxem.” Ukázala nejdřív na telefon s otáčivým číselníkem a potom na masivní mechanismus, jehož si Theo všiml předtím. “Většinou jenom odpovídám na otázky.”

“Na otázky? Třeba…?”

Zčervenala a najednou byla mnohem hezčí. “Třeba jestli je fax zapnutý.”

Cítil se provinile, že ji tu podrobuje takovému výslechu třetího stupně. Nebyla to její vina, že pracovala pro firmu, která pravděpodobně fungovala jako zástěrka nějakého praní peněz ze zahraničí. “Promiňte. Stačí, když mě pustíte do té schránky, a já vás nechám znovu dělat si svou práci.”

“Pustit do schránky?”

“Jistě. Říkala jste, že jsou vzadu, ne? Ty bezpečnostní schránky?”

“Ale pan Root tady není.”

“Já nepotřebuji půjčku ani nic takového. Je tam schránka, která původně patřila strýci mé matky. Teď je moje. Mám dopis, ve kterém jí tu schránku dal, a mám fotokopii jejího dopisu, ve kterém mě ustanovuje vykonavatelem své pozůstalosti, a taky mám klíč od té schránky. Tak tyhle věci fungují.” Vykročil ke dveřím v zadní části těsné místnosti. “Je to tady vzadu?”

Maličko pleskla rukama a zadívala se na starý vytáčecí telefon, jako by zvažovala, že zavolá nepřítomnému šéfovi, aby ji přišel zachránit před tímto šílencem, který chce doopravdy využít Traveler’s Bank jako banku.

Nebo možná přemýšlí, že by mě omráčila tím pětikilovým bakelitovým sluchátkem, jestli zajdu ještě dál.

Jestli byla přední místnost tmavá a starobylá, Theo měl pocit, že zadní místnost vypadá ve srovnání s ní jako pop-artový obraz. Jediné světlo vycházelo z klubka drátů, které kdysi podpíraly kulové papírové stínítko. Holá žárovka teď byla mezi nimi odhalená jako zářící slunce uprostřed středověkého planetária. Byly tam nekonečné police dlouhých a úzkých krabic, ale zdálo se, že většina z nich jsou bankovní záznamy, lepenkové krabice plné ručně popsaných kartiček ve formátu tři krát pět.

“Pan Root chce, aby někdo tohle všechno dostal do počítače,” řekla omluvně dívka.

Theo se usilovně snažil, aby se nerozesmál, když si představil, jak nějaký nešťastník musí zadat data něčeho, co vypadalo jako dokonale zachovaná peněžní instituce devatenáctého století. Jestli tohle nebyla zadní místnost u Scroogeho a Marleyho, byla to zatraceně dobrá imitace. “Stačí, když mi ty bezpečnostní schránky ukážete, prosím.”

Kovové schránky měly několik vlastních polic v zadní části. Pro pohodlí Boba Cratchita nebo toho, kdo s nimi musel pracovat, tam byl pás koberce a velice staré točicí křeslo. Theo našel číslo 612, posadil se, dal si schránku na klín a několikrát bezúspěšně zakroutil klíčem sem a tam. Problém byl ve starém zámku, ne ve špatném klíči: po několika dalších pokusech se klíč protáhl kolem kamínku, který mu bránil, a zámek se otevřel. Thea by nepřekvapilo, kdyby viděl, jak se ze schránky vyvalil oblak prachu, jako kdyby otevřel Tutanchamonovu hrobku.

Místo zlata nebo drahokamů - ne že by s něčím z toho počítal - našel jen blok v kožené vazbě.

Poděkoval zmatené mladé ženě, rozloučil se s ní a sešel ze schodů. Čtenář pohádek v něm zpola čekal, že deset minut, které strávil uvnitř, bylo ve skutečnosti deset hodin, že najde měsíc vysoko na obloze a noční čtvrť opuštěnou, ale za předními dveřmi stále bylo prozaické odpoledne. Opustil uličku Duende Street a zamířil zpět ke své motorce. Slunce pražilo. Vítr se klikatil vzhůru strmou silnicí, tahal ho za vlasy a oblečení a přinášel mu vůni zátoky.

Zastavil se u Dennyho, aby si dal časnou večeři, a zatímco čekal, než mu donesou sendvič s krůtím masem, osladil si kávu a otevřel blok.

Nyní se mu nahuštěné písmo Eamonna Dowda četlo snadněji, možná proto, že si na ně zvykal, nebo proto, že text, který prastrýc označil za beletrii, vznikal za méně uspěchaných okolností než dopis, který své neteři poslal. Od úvodních řádků to bylo spíš jako vlastní životopis než román, ale to odpovídalo tradici osmnáctého a devatenáctého století, ve které se Dowd zřejmě cítil příjemněji než v něčem, co mělo blíž k jeho vlastní éře. Theo přemýšlel, kdy se jeho prastrýc mohl narodit. Východiskem se mu stala smrt babičky Dowdové na počátku osmdesátých let. Jestli byl jedním ze starších bratrů, obzvlášť s odstupem nějakých patnácti let - což nebylo v tak velké rodině nic výjimečného - mohl se narodit na konci 90. let devatenáctého století, což by dalo jeho literárním inspiracím jistou logiku.

90. léta 19. století. V době, kdy by poprvé četl Hemingwaye, by už byl přinejmenším stejně starý jako já.

Také to znamenalo, že ta “cesta, z níž nebude návratu”, o níž mluvil v roce 1971, nejspíš znamenala vlastní přirozenou smrt.

Sendvič a hromádka hranolků před něho málem spadly z oblohy, tak rychle číšník spěchal k dalšímu stolu. Theo začal pomalu jíst. Používal jen jednu ruku, aby mohl číst.

Nikdy jsem neměl stání,

začalo vyprávění.

V nějakém dřívějším století, v zemi svých předků, bych byl asi jedním z rybářů, kteří se plavili podél pobřeží daleko do zvláštních, cizích zemí Wales a Cornwall, nebo možná, kdybych dostal do vínku trochu odlišnou povahu, kněz, který jezdí hlásat slovo boží na ostrůvky roztroušeně v Irském moři. Místo toho jsem se narodil ve světě, kde se mi i nejodlehlejší končiny Asie zdály dosažitelnější, než by pro některého z mých prapředků bylo hrabství Cork. Oceňoval jsem výhody tohoto menšího světa, ale již jako dítě jsem neměl rád to, jak rozvoj poznání a zkracování vzdáleností potlačují Tajemství.

Knihy byly plachetnice mého dětství, jež mne braly z ulic Chicaga, bičovaných větrem, a odnášely mne do Bagdádu a Broceliande, do Sparty a Sherwoodského lesa. Někdy - moje dětství totiž nebylo nijak zvlášť šťastné, a to nejenom zásluhou chudoby - jsem měl pocit, že taková místa jsou mnohem opravdovější než jednotvárný svět dlažebních kostek a cementu, který mne obklopoval.

Určitě jsou hezčí světy, usoudil jsem, a tím jsem vytyčil kurs svého života, aniž jsem o tom věděl. Určitě je víc než mrazivě stíny našeho domova na Calumet Avenue a rachot vlaků nad hlavou dvakrát za hodinu.

Eamonn Dowd, nebo alespoň tato jeho verze, možná úplně vymyšlená, poprvé utekl z domova ve dvanácti letech. Jako tulák dojel až do Denveru, než ho chytila železniční policie a poslala ho zpátky do Chicaga. Otec ho ztrestal pořádným výpraskem, ale zdálo se, že jinak na tříměsíční útěk svého syna téměř nijak nezareagoval.

Když mu bylo patnáct, utekl znovu, a tentokrát se dostal až do San Franciska, kde zalhal o svém věku, a tak se dostal na nákladní loď směřující do Číny. První světová válka ještě nezačala a tichomořské přístavy byly nebezpečná, vzrušující místa: mladičký Eamonn nakonec došel k závěru, že Tajemství naštěstí není úplně mrtvé. Viděl, jak japonského námořníka, který v Hangchow srazil na zem starou ženu, utloukl dav k smrti a první sexuální zkušenost si odbyl v Kowlonu s prostitutkou, jež byla jen o málo starší než on sám, dívkou jménem První déšť, která utekla z rodné zemědělské vísky v Shensi. Dowd (nebo alespoň protagonista knihy s totožným jménem) s ní žil několik měsíců, ale nakonec znovu podlehl touze po cestování a lodí, která zastavovala na Havaji, odjel zpátky do Států.

V době, kdy Dowd obdivoval první tanec hula - zážitek, který byl pro mladého muže na začátku století sexuálně mnohem inspirativnější než na jeho konci - Theo dojedl sendvič a nechal si podruhé dolít kávu. Dlouhé letní odpoledne zatím přešlo ve večer a venku auta rozsvítila světla.

Letmo prolistoval hustě zaplněné stránky. Když Spojené státy v roce 1916 vstoupily do války, vypravěč se dal k námořnictvu. O rok později se ocitl jako kuchař na lodi Oregon, ale jelikož to byla především výcviková loď, do bojových akcí se nedostal - ale nezdálo se, že by toho litoval. Potom se pokusil usadit v San Františku, kde měl Oregon domovský přístav, dokonce se krátce zasnoubil s dívkou jménem Lizzie O’Shaugnessyová, dcerou dokařského dělníka, jenže jeho touha po cestování se nedala tak snadno potlačit. Po odchodu z armády opustil v polovině 20. let také město. Několik Lizziiných bratrů mu vyhrožovalo, že ho zabijí, jestli se někdy vrátí, ale pravděpodobně jen proto, že ji zklamal: Theo nepředpokládal, že by vyvázl ve zdraví, kdyby přivedl hezkou irskou dívku z katolické rodiny do jiného stavu a odmítl se s ní oženit. Dal se k obchodnímu námořnictvu a jezdil do Evropy, Afriky a na Střední východ. Stále dovedl očima nacházet zajímavé věci, které v dětství rozdmýchaly jeho romantické emoce, a zažíval taková dobrodružství, že mu Theo musel závidět i ta nejméně zajímavá, pokud to ovšem byly skutečné příhody.

Theo dojedl svůj kousek kokosového koláče. Právě když roztržitě pokládal peníze na lesklou desku stolu a chystal se zavřít blok a zamířit domů, vyskočila na něho věta na konci jedné z neočíslovaných kapitol.

Byl jsem právě v Indii a dostal jsem volno k opuštění lodi, s kapsami plnějšími než obvykle, když jsem narazil na knihu a tajemství, která měla navždy změnit můj život.

Theo chtěl číst dál, ale měl neodbytný pocit, že nechal zadní dveře do domu nezamčené. Neměl v plánu zdržet se venku tak dlouho. Zhasnuto bylo určitě, protože odešel během odpoledne - pozvánka pro zloděje nebo vandaly. Smutně blok zavřel a vyšel ke svému motocyklu na parkovišti.

Upít se ke spánku třemi nebo čtyřmi pivy již nebyla tak podmanivá představa jako o několik hodin dřív. Prastrýcův příběh ho bavil, nebo alespoň zajímal. Theo se uvelebil na pohovce pod světlem ze stolní lampičky a ostatní světla nechal zhasnutá. Poprvé dokázal vychutnat ticho domu.

Vyprávění - které bylo navzdory pitoreskním incidentům až do tohoto okamžiku natolik realistické, že navzdory autorovým tvrzením začal na knihu pohlížet jako na jasně autobiografickou - se teď stočilo do nápadně podivných končin. Eamonn Dowd popisoval to, jak našel na jednom bleším trhu v Harappě výtisk jisté nechvalně proslulé knihy, kterou sice nejmenoval, ale neváhal tento objev označit jako “tak šťastný, až to člověka svádí myslet si, že v tom nebylo jen štěstí”. Ať už to byla jakákoli kniha, probudila ve vypravěči zájem o nespecifikovaná místa, která, podobně jako knihu, znal z různých pověstí, ale netušil, že jsou dosažitelná - “magická jména”, jak to vyjádřil, dostupná pouze “ztracenými pěšinami a cestami, které se z paměti lidstva většinou vytratily”.

Jak se příběh v bloku stal výstřednějším, začaly být také popisy mlhavější. Nekonkrétní odkazy na Eamonnovu novou posedlost “experimenty” a “studiem”, jakož i sílící zájem o to, čemu říkal “Vnější krajiny” nebo “Pole na druhé straně”, je prostupovaly natolik, že bylo pro Thea čím dál obtížnější udržet zájem o další a další řádky nahuštěného textu.

Zívl, zvedl oči od pasáže o “Bráně, za níž se nachází předpokoj Města a jeho polí”, a ohromeně zjistil, že je po půlnoci. Přestože vyprávění bylo úmyslně nekonkrétní, vydržel číst na pohovce déle než tři hodiny. Nebylo divu, že byl unavený.

Pohlédl na stránku, kde přestal, a znovu si přečetl popis “města mimo vše známé, živějšího a děsivějšího než metropole Západu a Východu”.

Konečně jsem našel cestu, nebo jsem se to aspoň domníval. Při příštím úplňku zjistím, jestli jsem celé ty roky nestudoval nadarmo. Uvědomím si, po čem ze srdce toužím, nebo najdu své naděje rozbité na padrť…

Venku něco zanaříkalo. Theo upustil knihu. V prvním okamžiku si myslel, že to bylo plačící dítě, ale pak se uvolnil, když si uvědomil, že to určitě byla kočka na zadním plotě, nějaký kocour, který svou písní bojuje o teritorium nebo vyznává lásku.

Občas takové zvuky dělají - potvory vlezlé…

Ale když znovu našel své místo a strčil do knihy jako záložku neotevřený účet za inkaso, zvuk pokračoval, a dokonce ještě zesílil. Theovi naskočila husí kůže. Chloupky na šíji jako by se postavily a zachvěly. Byl to ten nejpodivnější zvuk, jaký kdy slyšel, sténání, jako by někdo trpěl strašnými bolestmi, ale zároveň zvláštně lhostejný, s děsivě kvílivým nádechem - zvuk něčeho, co ví, že je to strašlivě, nenapravitelně ztraceno. Znervóznělo ho to, a když zjistil, že žárovka na patiu je spálená, nezbývalo mu než vyhrabat ze zásuvky v kuchyni baterku a zadními dveřmi vyjít ven. V tu chvíli poprvé v životě litoval, že nemá pistoli.

Než vyšel ven, zvuk ustal. Chvíli stál a zadržoval dech. Divil se, proč mu srdce buší jako zběsilý automatický bubeník, když to bylo téměř jistě vřískání nadrženého kocoura. Teď bylo kolem jen ticho - dokonce i cvrčci zmlkli - ale on nedokázal setřást iracionální pocit, že na něho něco sáhlo, něco ještě cizejšího než ten chlad, který se ho dotkl ten den dřív.

Theo přejel kuželem světla po zadním plotě, po umírajících květinových záhonech, jež znovu zapomněl zalít, a prozkoumal houštinu pod jilmem v koutě dvorku. Nikde se neodrážely kočičí oči. Ani stopa po ničem. Asi jsem zareagoval přehnaně, řekl si, a určitě to vypadalo logicky, třebaže se nedokázal úplně přesvědčit, aby tomu uvěřil. To, co ten zvuk vydávalo, zaslechlo, jak přichází, a uteklo to, nic víc.

Ale vzpomínka na ten hladový, smutný zvuk se ho držela ještě o půl hodiny později. Byl sice unavený, ale nedokázal usnout, dokud znovu nevstal a nerozsvítil slabé světlo v koupelně na chodbě, takže dveře do jeho pokoje se staly slabě zářícím obdélníkem ve tmě, bránou do nějaké zářivé krajiny za snem.

Kapitola 6

Pokřivení měsíčního svitu

“Do prdele, já nejsem žádnej Stumpy,” řekl ztracený muž, třebaže ho nikdo neposlouchal.

Vmáčkl se ještě hlouběji do kouta, pokusil se dostat ještě trochu kontejneru na smetí mezi sebe a vítr, který slídil na konci uličky jako pes, který se snaží podhrabat plot.

“Nejsem Stumpy. To není žádný pořádný jméno.” Poplácal se po kapse. Doufal, že to, jak dopil láhev, si jenom představoval, ale samozřejmě si to nepředstavoval. “Sakra.”

To se nedělá, vzít člověku jméno. Úplně stačilo, že ho poslali do nějakého zasraného Vietnamu, kde ho připravili o obě nohy a část ruky, ale tam mu tenkrát aspoň říkali správným a opravdovým jménem, dokonce před ně dávali hodnost, jako kdyby ho tím chtěli ještě pevněji uchytit ve světě: vojín námořní pěchoty první třídy James Macomber Eggles. Kamarádi z čety mu říkali “Eagles”, než ho krátká dávka poslala z An Hoa zpátky do Států. “Eagles” nejspíš nebylo napsané v babiččině bibli jako jeho opravdové jméno a jména všech jeho bratrů a sester, ale i tak se mu líbilo, jak to zní. Dokonce když poprvé vyjel na ulici v kolečkovém křesle a některé děti na trávníku před soudem na něho začaly volat Stumpy Jim, jen aby ho viděly rozčíleného, říkaly mu jeho pravým jménem aspoň částečně. Teď mu říkali jenom Stumpy a to ho rozčilovalo, vážně rozčilovalo. Můžete člověku vzít nohy a ruku, ale jméno se nebere. To se nedělá.

“Kde je ta kočka?” Našel si alespoň nějakého přítele, vychrtlou kočku, která šťastně hltala jeho zbytky a tiskla se k němu, aby se zahřála, ale už dva dny ji neviděl. “Ta mizerná kočka utekla.” Bylo příjemné mít nějakou společnost. Doufal, že se vrátí.

Nechtěl zas tolik. Aby se mu vrátila kočka. Druhou ponožku na přetažení přes pahýl předloktí, protože až se vrátí zima, bude svinsky chladno, a pahýl ho vždy hrozně bolel, když od jezera foukal Hawk. Někoho, kdo by mu přidělal na vozík kolečka od skateboardu, aby se mohl po chodníku jaksepatří vozit a nemusel se šoupat na podložce ze starého kartonu. To bylo ponižující. Byl přece veterán - zasraná námořní pěchota! Měl by mít aspoň nějaká podělaná kolečka. Nechtěl zas tolik. A láhev brandy. Nemuselo by to být nic drahého, jenom láhev brandy, která by ho pohladila v krku a pomohla by, aby to ostatní přestalo bolet. Naposledy měl brandy, když mu dal půl lahve ten chlapík v hezkém kabátě o předloňských Vánocích, a od té doby o tom pořád přemýšlel. Vedle toho se to tvoje mizerný laciný víno ze sirupu proti kašli může jít vycpat.

Začal se prohrabávat hromádkou svých věcí. Hledal nový plastový pytlík, který předtím našel, pěkný silný plast z nějakého obchodu s oděvy v lepší čtvrti, žádný chatrný pytlík z potravin, který se začne rozpadat ve švech ještě dřív, než ho najde. Chtěl si do toho hezkého nového pytlíku vykousat díru, protáhnout jí hlavu a nosit ho na krku, aby mu v noci nebylo tak zima. Říkal si, že by to mohlo vypadat jako takový ten límec, který mají kosmonauti, ty kroužky, do kterých se našroubuje přilba. Chvíli přemýšlel, jaké by to bylo, spát v zimě venku v kosmickém skafandru, na obličeji mít okénko, které by mohl zavřít a udržet teplo až do rána, kdy slunce začne chodníky zase trochu ohřívat.

Kočku, ponožku, skateboardový kolečka, flašku brandy a podělanej kosmickej skafandr…

Hluboko z hromady nepořádku na konci uličky se ozvalo docela tiché zasténání. Muž, který byl kdysi vojínem první třídy Jamesem M. Egglesem, sebou škubl.

“Číčo? To jsi ty?” Ale neznělo to jako kočka. Ten zvuk byl příliš mohutný, příliš hrubý.

Hodili tam nějaký tělo, ale ten chudák ještě není mrtvej, byla jeho další myšlenka. Hromada smetí se zavlnila, vyboulila a pak se usadila. Sténání zesílilo.

Do prdele, ne, to je nějakej podělanej feťák, kterej usnul, když mi zvracel v uličce. Nemají žádnou úctu.

Zvedl se zdravou rukou a pohrozil pahýlem směrem k natřásající se hromadě kartonů a rozkouskovaných plastových obalů. “Zmiz odtamtud.” Jeho hlas se chvěl trochu víc, než by si byl přál. “Tady spí slušný člověk. Tohle je moje místo.” Jenže co když to nebyl nějaký scvrklý, kostnatý feťák? Co když to bylo něco horšího, nějaký frajírek, který se probudil bez sebe, s hlavou plnou andělského prachu, ruce a obličej rozdrásané do krve vlastními nehty, svaly propletené jako živí hadi? Nebo co když to vůbec nebyl člověk? Mohl to být velký starý pes, nějaký pitbul, kterého pokousaly krysy nakažené vzteklinou nebo něčím takovým. Třeba z té hromady smetí vyleze se zpěněnou tlamou a rudýma očima…

“Já mám totiž nůž,” zalhal. Přestože byl hodně vystrašený, věnoval chvilku tomu, že to v duchu připsal na svůj seznam hned za kosmický skafandr. “Nenuť mě, abych tě pobodal. Nestojím o problémy, ale jestli sem přijdeš slídit, dostaneš to zadarmo!”

Věc se pomalu postavila, deformace měsíčního svitu, obživlý stín, vlající a potrhaný. V první chvíli ho napadlo, že mu kontejner musí překážet ve výhledu víc, než si myslel, a že vítr od jezera musí foukat opravdu silně, když toho člověka oblepil papírovými pytlíky a obaly od rychlého občerstvení od hlavy k patě, takže nebyl vidět ani kousíček jeho kůže nebo oděvu.

Postava se lehce naklonila a vrávoravě udělala malý krok směrem k němu.

“Sakra!” vyhrkl pronikavě. “Řekl jsem ti, že mám nůž! Nepřibližuj se!”

Jenomže když se to otočilo k němu - pomalu a zvláštně, jako by to vůbec neslyšelo, co říkal, ale teprve teď ho to nějak vycítilo, čichem nebo jinak - najednou si uvědomil, že to vypadá tak podivně proto, že pod zmačkanými, pleskajícími pytlíky a potrhanými novinami není žádné tělo, že se pod chumlem papírů neskrývá obličej žádného zmateného feťáka. Ta zmačkaná, umaštěná maska byla jeho obličej, poslední obličej, který měl kdy vidět.

Srdce mu vyšplhalo až nahoru jako ve výtahu od Otise a začalo ho dusit. Otočil se a chtěl se odplazit uličkou k chodníku, odhrabat se k lidem, kteří museli být jen několik desítek metrů daleko na létem vyhřátých nočních ulicích, k lehkým holkám a rádoby pasákům. Ani jeho nejhorší mučitelé by ho určitě nenechali napospas tomuto! Pokusil se vykřiknout, ale padla na něho tíha, která byla jako tuna hřbitovní hlíny, a srazila ho dolů. Potom se mu kolem úst a nosu ovinulo něco, co bylo cítit přečištěným tukem a starými kostmi, a tisklo to víc a víc, až James Macomber Eggles nakonec vzdal boj o svoje unavené, zredukované tělo a s němým výkřikem odešel do prázdna.

Čekala tak dlouho, až znovu pozná tento zvláštní, ale příjemný pocit. Celé věky v tom chladném, temném místě, v té nicotě obývané jen dalšími jinými bytostmi, jako byla ona, kde se přiživovala na mihotavém teple svých nešťastných sousedů (a zároveň se vyhýbala těm několika, jejichž prázdnota byla hlubší a mocnější než její), téměř vymazaly to málo vědomí, které kdysi měla. Teď byla znovu volná.

Jenže ta volnost nebyla úplná. Nutkání ji poznamenávalo jako rudá jizva: všechen její hlad, její mrazivá nenávist k tomu, co bylo teplé a svobodné, se soustředily kolem živé tečky, již cítila, ale neměla ji v bezprostředním dosahu - theovilmos, kořist. Cestou do této roviny to chvíli vypadalo, že kořist je téměř na dosah, ale lovec bez těla nebyl připraven na ni zaútočit. Žár jeho hladu byl ale tak prudký, že se přes nepochopitelnou vzdálenost na okamžik téměř dotkli. Poté se irrha musela pustit. Pokračovala do jiného místa, kde se roviny tiskly blíž k sobě a ona mohla snadněji přejít do fyzické reality, v níž se kořist pohybovala.

Nemocný duch pohnul novými údy, rozvinul nové smysly. Kolem sebe měl teplý život - teplý život a studené geometrie kamene, smíchané dohromady. Bylo to hrozně dávno, co se naposledy dotkl této hmotné roviny, zažíval tyto konkrétní, nádherné bolesti. Irrha se pokusila rozhlédnout očima ukradeného těla, ale v první chvíli je nedokázala přinutit, aby se zaostřily. Ale její smysly byly ostré stále. Cítila nedaleko další živě bytosti, hodně podobné stvoření, jehož tělo teď nosila: pohybovaly se a vydávaly zvuky těsně za ústím tohoto uzavřeného prostoru, bezelstné jako ptáci, kteří létají kolem větve, na níž předstírá spánek leopard.

Byl čas zahájit lov, ale irrha váhala. S touto formou, již ukořistila, něco nebylo v pořádku, byla nějakým způsobem neúplná, její údy byly zkrácené a nevyvážené. Irrha si vybrala toto tělo, protože jeho majitel byl tak blízko místa, kde přechod irrhy skončil, a protože vycítila, že o ně majitel nebude tvrdě bojovat - byla vyčerpaná cestou a potřebovala šetřit síly, ale ukázalo se, že je to zbytečná spořivost.

Hladová věc se zastavila, aby tělo opravila. Teď, když se stala součástí této roviny existence, ji čekalo mnoho obtížného, fyzického cestování a tělo muselo být schopno vydržet dlouhou cestu. Tento ukradený prostředek musel být také dost silný, aby zajal tu věc theovilmos a podle rozkazuji odnesl do temných míst.

Ale třeba ti, kteří nemocného ducha povolali, irrhu nechají, aby se z theovilmos taky nažrala, až ji nebudou potřebovat. To by byla velice příjemná hodina, kdy by se hlad konečně nasytil.

Kapitola 7

Lesy

Po tak vyčerpávajícím bádáni (a po tolika marných pokusech) konečně spatřit před sebou tu bájnou metropoli, hemžící se ulice a zářící věže, které tak málo lidí vidělo, a ještě míň se od nich vrátilo, aby o tom mohlo vyprávět, znamenalo pochopit jednou provždy, že věda je podvod a že to, čemu říkáme “lidské poznání”, je příručka vytáček a polopravd. Hleděl jsem na ten úžasný obraz, a aniž bych věděl, co mě čeká - možná mne tou nevědomostí obdarovali bohové nebo osud - chápal jsem, že můj život se v tomto okamžiku změnil tak zásadně, že všechny zážitky, které jsem až dosud horlivě vyhledával v tolika neobvyklých koutech světa a mezi tolika zvláštními lidmi a okolnostmi, sloužily pouze jako krátká, stínová předehra k této chvíli…

Vypadalo to jako dobré místo, aby si udělal přestávku. Theo zabalil knihu do ručníku a pečlivě si ji uložil do batohu. Usoudil, že bude lepší vzít ji dovnitř do auta než riskovat, že se rozbije v bedně mezi zbytkem jeho věcí. Z malého množství osobních věcí, které do srubu stěhoval, to byla jediná, která se nedala nahradit.

Zatímco prastrýcova kniha zabíhala čím dál víc do sféry nepravděpodobna, Theova úcta k ní jako k dobře vyprávěnému příběhu rostla. Sice se nikdy nebude řadit mezi slavná beletristická díla, ani mezi ta zvlášť vydařená - jednak trpěla jazykem silně ovlivněným pulpy, jež Eamonn Dowd četl v mládí, sklonem ke květnatosti, jednak vyznívala mnohem víc jako cestopis než román, kdy nepodstatné příhody byly často popsány se stejnou váhou a podrobností jako mnohem významnější události - ale musel přiznat, že je to ve své kategorii poměrně dobrá kniha. I přes záměrné zatemňování (z Theova pohledu hlouposti typu “ale víc o tom již neřeknu”) pochycené z toho, že autor příliš četl Lovecrafta nebo někoho takového, bylo hrdinovo neumdlévající pátrání po cestě, jak dosáhnout toho záhadného, magického města, skutečně čtivé. Thea zajímalo, jestli teď, když hrdina získal tajné poznatky, které mu cestu mohou otevřít, toto město bude odpovídat propagaci, kterou mu udělal - jinými slovy, jestli se ukáže, že prastrýc Eamon Dowd je opravdový spisovatel nebo jen amatér, který se snaží okořenit své zajímavé, ale nijak magické vzpomínky rekvizitami ukradenými z Weird Tales.

Poněvadž teď měl Theo v bance - upokojivě normální bance na hlavní ulici, se spoustou bezpečnostních hlásičů uvnitř i venku na zdech, která se v ničem nepodobala finanční instituci podle gusta Eamonna Dowda - kolem dvou set tisíc dolarů za prodej matčina domu, mohl si dovolit nejenom knihu v klidu dočíst, ale také si pohrávat s myšlenkou, že by ji nechal vydat. I kdyby zůstal v tak drahém místě, jako byla oblast kolem San Franciska, ze dvou set tisíc dolarů mohl žít několik let. Předpokládal, že by mohl peníze raději využít jako zálohu na vlastní dům, jenže potom by potřeboval další zdroj příjmů, aby dostal půjčku, a samotné peníze, které zbyly po splacení matčiných hypoték a jiných dluhů, stejně nestačily na to, aby si ve vzdálenosti, z níž se dalo do města dojíždět, mohl pořídit něco většího než skautský stan. Ne, bylo lepší něco si pronajmout, alespoň část výnosu utratit za živobytí, než přijde na to, jak vykolejený vlak svého života dostat zpátky na koleje a rozběhnout.

Takže když měl trochu peněz, proč prastrýčkovu knihu nevydat? Nebylo pravděpodobné, že by o ni měl zájem nějaký velký vydavatel, ale za nějakých tisíc dolarů by určitě mohl pořídit slušný malý náklad někde, kde vydávají knihy vlastním nákladem autorů. Mohl by knihu dokonce dedikovat matce a několik výtisků věnovat do místních knihoven. Annu Vilmosovou by to sice před zapomněním nezachránilo, ale bylo by to aspoň něco.

Naposledy se rozhlédl po jejím útulném, anonymním obýváku - jejím nejopravdovějším dědictví, které teď přejde do rukou nějakého mladého páru, s nímž se nikdy nesetkala. Byl jí něco dlužný, ne?

Řekla, že mě nikdy neměla ráda tak, jak měla. Ale znamenalo to, že se na ni měl zlobit, anebo měl být pyšný, že udělala všechno, co mohla, měl být pyšný na sebe, že se z něho přesto stal alespoň trochu slušný člověk? Díru do světa sice neudělal, ale neseděl v kriminále ani netloukl manželku. Máma udělala, co mohla. Někteří lidé by možná raději neměli být rodiči, usoudil.

Ta myšlenka mu dala na výběr z několika směrů, o které nestál. Raději vzal batoh a odnesl ho do auta a k půjčenému přívěsu, na kterém byl jeho motocykl.

Sbohem, dome. Nemůžu říct, že by se mi po tobě nějak zvlášť stýskalo. Teď se nastěhuje jiná rodina - Marshallovi, nebo jak se jmenovali - a začne tady žít. Už to s ním nijak nesouviselo. Měl by to prožívat jinak, ne? Jenže kdyby tady nějaké opravdové vzpomínky zůstaly - tedy nějaké dobré - cítil by to. Z matčiných posledních týdnů si jich odnášel dost na celý život. Byl to další znamenitý důvod, proč dům prodat, ještě lákavější než peníze.

Ani ve starém domě jsem se nikdy doopravdy necítil doma, pomyslel si. Ani když jsem bydlel s Cat. Tak co je to se mnou? Vlezl za volant a začal couvat s návěsem po příjezdové cestě na ulici. Prudce strhl volant, aby nenarazil do blatníku pickupu, který nějaký idiot zaparkoval dobrého půldruhého metru od obrubníku. Paní Kraleyová se přišla podívat k plotu, jak odjíždí, a voda rozstřikovaná hadicí kreslila ve vzduchu vedle jejího obličeje duhu. Vesele jí zamával, jen tak na památku. Nezklamala ho tím, že by zamávala taky.

Theo ujížděl pomalu po dálnici 280, a nejen proto, že nebyl zvyklý mít za matčiným malým, nedostatečně výkonným autem návěs. Byl ostatně krásný den končícího léta na sklonku milénia a jeho už nebavilo poslouchat, jak si sám nadává. Mohlo být příjemné pro změnu si nějakou chvilku vychutnat. Jistě, jeho život poslední dobou nestál za moc, jenže když se na to podíval ze správného úhlu, mohl dojít k závěru, že konečně dosáhl onoho nedefinovatelného dna a každým okamžikem začne stoupat znovu vzhůru. Byl by si tím jistější, kdyby měl na sedadle spolujezdce nějakou atraktivní, inteligentní ženu, která by se na jeho novém začátku podílela, ale jak to trefně vyjádřili Mick a Keith, člověk pokaždé nemůže dostat to, co chce.

Patnáct mil na jih od San Franciska uviděl první značku “pozor na jeleny”, černou siluetu jelena ve skoku, vyvedenou na žlutém diamantu, jenž vypadal jako nějaký středověký erb. Měl z toho opravdu dobrý pocit, i když věděl od přátel, že většina lidí žijících v Santa Cruz Mountains se dívá na místní jeleny jako na nějaké veliké krysy, které ničí zahrady a rozdupávají čerstvě oseté trávníky.

Theovi to bylo jedno. Představa života ve společnosti divokých jelenů mu připadala vzrušující a k pěstování trávníku se rozhodně nechystal. Pustil autorádio a mačkal tlačítka, až našel něco hlasitého a dusavě jásavého, nějakou rozjařenou pitomost od ACDC. Napravo od něho přelézaly jako bílé drápy přes vrchol hory mlžné hřebeny, jak se vlhký vzduch od oceánu při průchodu nad studeným horským hřbetem měnil v mlhu, ale obloha nad silnicí byla bezmračná a cesta hrála slunečními paprsky.

Bylo zvláštní, jak se den jako by scvrkl, když člověk vyjel nahoru do kopců, jako by tady v sevření hor byl čas nějakým způsobem jiný. Podle hodin na přístrojové desce matčiny toyoty bylo teprve půl čtvrté. Na některých úsecích cesty modrá obloha nad hlavou jasně zářila, ale ve stínu stromů to vypadalo skoro jako soumrak.

Předtím byl ve srabu jenom jednou, když mu ho agentka z realitní kanceláře předváděla, a méně významné cesty po obou stranách Skyline byly dost často špatně značené. Udělal úplně stejnou chybu, jako když tam jel poprvé, spletl si jednu křivolakou cestu s druhou, ale tentokrát chybu napravil mnohem rychleji - napoprvé se dokonale ztratil a musel agentce zavolat, aby ho pomocí mobilního telefonu navedla na správnou cestu, což byl proces, který se zdál být stejně obtížný jako mozková chirurgie na dálku.

Před čtvrtou přejel vrchol a dostal se na pobřežní stranu hor, třebaže od výhledů na oceán byl pořád ještě hodně daleko, když zahnul na úzkou, klikatící se silničku pojmenovanou Mariposa a na neoznačený pruh rozpraskaného asfaltu, který sloužil jako soukromá příjezdová cesta ke srubu a dvěma nebo třem dalším domům roztroušeným v lesích mezi sekvojemi, jedlemi a červenými manzanitami. Slunce stálo ještě nad stromy, ale když dojel na konec příjezdové cesty, schovalo se za vysokým porostem stále zelených dřevin za srubem. Hrbolatá, plevelem zarostlá zahrádka byla ponořená ve stínu a Theo svého rozhodnutí na okamžik málem zalitoval. Zastavil auto a vystoupil. Stál a poslouchal ticho, jímž se rozléhala jen plochá ozvěna zabouchnutých dveří.

Tak tohle jsi chtěl? Žádné rozptylování. Místo, kde budeš moci přemýšlet, dát svůj život dohromady.

Klíče visely na hřebíku, přesně jak agentka slíbila, schované před nepovolanými zraky na vratkém plotu, který zbytečně odděloval zarostlý chaos předzahrádky od zarostlého chaosu vzadu, houštiny býlí a trav po všech stranách, jež plynule přecházela ve stromy a pokračovala prakticky neztenčenou intenzitou k vrcholku kopce a ještě dál - možná až k oceánu. Bylo zvláštní opustit před chvílí matčinu upravenou, spořádanou čtvrť a ocitnout se tady, bez sousedů na dohled a dokonce i na doslech, pokud by náhodou nezačali na zahradě střílet kulometem.

Theo slyšel, že tady v horách takoví lidé skutečně jsou. Mohl jenom doufat, že je to spíš výjimka než pravidlo. Trvalo mu skoro půl hodiny, než dojel od Skyline, hlavní cesty. Za jak dlouho by se sem dostala policie nebo záchranka?

Vždyť jsi to chtěl, kámo. Skoro slyšel Johnnyho hlas. Do prdele, přestaň fňukat.

Interiér srubu mu trochu zvedl náladu. Byl malý, skutečně jenom jedna místnost s malou koupelnou a ještě menší komůrkou, jenže všechno bylo tak hezky zařízené, jak si to pamatoval, s účelným kuchyňským koutkem, kamenným krbem a podlahami z leštěného dřeva všude kromě zapuštěného prostoru uprostřed místnosti, kde byl koberec. Televize tam nebyla a on pochyboval, že ta malá, kterou si přivezl od matky, bude mít se svou maličkou anténou v těchto končinách slušný signál, ale kdyby na tom začal být opravdu špatně, vždycky si mohl pořídit satelitní anténu. Nájemní smlouvu měl na rok, což znamenalo, že má dost času, aby mnoha různými způsoby zjistil, co potřebuje a nepotřebuje.

Postel byla na plošince v jednom koutě pokoje, nad úrovní hlavy. Vznikalo tak skoro jakési malé oddělené podkroví s vlastním vestavěným žebříkem. Dole zůstával prostor pro knihovnu a křeslo, na pohled pohodlné, které nepřítomný majitel ve srubu raději nechával - a Theo mu za to byl vděčný. Z jednoho velkého okna se otevíral výhled na houštinu stromů hned před domem. Vypadalo to, že kolem poledne by pod ním mohlo být dobré světlo. Na okamžik si dopřál příjemnou představu, jak tam sedí a čte si Bílou velrybu nebo něco jiného, k čemu se už dlouhá léta chystal - jak se jmenovala ta knížka od Pynchona, kterou ho Cat pořád tak otravovala? Dražba série č. 49, tak nějak, ne? A proč ne, k čertu? Taky na ni dojde. Několikrát týdně si zajede do nížiny, aby nakoupil potraviny, sem tam se zastaví v knihkupectví. Bude číst, hrát na kytaru, možná poslechne Johnnyho a vrátí se k psaní písniček. Bude jezdit na motorce na dlouhé výlety po kopcích, tu a tam si vyrazí dolů na pláž nebo dokonce po pobřeží až do San Franciska, aby trochu dobil kulturní baterky. S ničím nebude spěchat. Bude přemýšlet o tom, co za posledních několik let ztratil a kde by to mohl znovu najít.

Hned se cítil líp, a tak začal nosit krabice z auta.

Tato bájná metropole má mnoho jmen - Avallone, Cibola, Tír na nOg, abych zmínil alespoň několik, a nepochybně desítky dalších, jež jsem nikdy neslyšel, neboť mluvím jen obecným jazykem toho místa (o němž řeknu víc později), přestože se tam mluví také mnoha jinými jazyky. Sám jsem mu dal jméno New Erewhon, po slavném výtvoru Samuela Butlera, ale byla to jen lidská představa (což, jak se domnívám, platí také pro ostatní jména). Jeho obyvatelé a ti, kteří obývají širý venkov kolem něj, mu říkají pouze “Město”, protože je jediné a dominuje všemu kolem takovým způsobem, jak by žádné pozemské město nikdy nemohlo…

To vzbudilo Theovu pozornost. V příběhu Eamonna Dowda to bylo první přímé připuštění, že ta mýtická země, o které toho tolik řekl, tak nadšenými, a přitom tak obezřetnými slovy, se nedá najít v žádné odlehlé, ale pořád ještě pozemské lokalitě jako Šangri La nebo El Dorado, nýbrž úplně… jinde.

Avallone. To je z krále Artuše nebo něčeho takového, ne? Jenže Artuš tam vlastně odešel až po smrti. Má být tedy Cesta, o které strýc Eamonn stále tak mnohomluvně hovoří, pouze metaforou, nebo něčím takovým? A Poslední brána taky? Nějakým magickým průchodem do Říše skřítků? Asi mě to mělo napadnout, když ta slova byla vždycky s velkým písmenem.

Než promluvím o obyvatelích, měl bych říct víc o samotném New Erewhonu, třebaže slova - alespoň ne moje slova - nemohou nikdy věrně popsat jeho nezvyklost a krásu. Zvedá se z prstence kopců porostlých hustým lesem, hvozdem, jenž obepíná město jako vodní příkop. Tento velký les, který se navzdory své rozloze dá rychleji objet dokola než projet, tak vzdálenosti pod stromy klamou, někteří nazývají Pravý Arden, ale slyšel jsme o něm mluvit také jako o Divokém hvozdu, Starém srdci a Serolese.

Zpočátku jsem nevěděl, jestli to znamená, že rozmanitost jmen vychází z různých typů magických bytostí, jež Město a okolí obývají, nebo zda jména původně pocházejí od pozemských snílků, kteří nějakým způsobem ovlivnili právoplatné obyvatele té země. Dokonce i mechanismus, jenž mi umožňoval mluvit obecným jazykem, je sám o sobě poměrně záhadný. Poté co jsem tam strávil mnoho času a dozvěděl jsem se víc, než kdo čekal, si myslím, že znám odpověď, ale nyní nebudu ztrácet čas zveřejňováním svých spekulací, protože jsou složité a zvláštní.

Vlastní Město je vybudováno v obrovské spirále jako ulita nějaké nestvůrné loděnky, což se sice snadno řekne, ale skutečnost je mnohem složitější. Tato spirála, postupem roků protkaná tisíci uliček, bočních ulic a všech neplánovaných staveb - například všude ve vnějších prstencích, především ve čtvrtích Ranní Nebe a Východ Slunce šotci jednoduše přilepili svá jednoduchá obydlí a krámky na zdi starších a vznosnějších budov jako termitiště, čímž vytvořili labyrint uliček a jednosměrných ulic - již dávno nedává možnost nerušeného průchodu od úplného okraje Města do jeho nejvnitřnějšího bodu, který byl pro někoho jako já tak jako tak nedostupný. Tento tvar přesto stále má svůj vliv: nejobyčejnější (nebo alespoň takové, o kterých mohu říct, že mému oku smrtelníka připadaly nejpovědomější) jsou na okrajích. Při postupu směrem do centra vytvářejí nejenom bohatství a moc čím dál intenzivnější vlastní atmosféru, ale je znát také jemnější změnu, jako by každý krok blíž k srdci metropole byl zároveň krokem do něčeho ne zcela definovatelného, co bych z nedostatku lepšího termínu nazval magickým tlakem. Rodiny v nejvnitřnějších čtvrtích jsou bohaté a šílené, ale ani to nevysvětluje nepostižitelnost tamních dojmů. A v chráněném srdci Města (kusu původního lesa, o němž se mluví jako o Háji nebo někdy jako o Katedrále, kam téměř nikdo nechodí a cizinec jako já určitě není vítán) je deformace pozemského času, která začíná od okamžiku, kdy člověk projde Poslední branou, nejsilnější, takže čas je nejenom prostě jiný než pozemský čas, ale stává se celkově plastičtějším médiem…

Theo knihu zavřel. Jako by i na něho působila prastrýcova myšlenka deformace času, četl stále pomaleji, jak se příběh stával čím dál podivnějším. Byl ve srubu týden a na žádné jiné knihy se ani nepodíval, tak ho uchvátily hádanky a úžasná invence díla Eamonna Dowda. Ani hraním na kytaru netrávil zdaleka tolik času, jak si sliboval. Jedním z důvodů bylo to, že dny byly nečekaně vytížené - navzdory ujišťování realitních agentů, že bude mít všechno připravené, potřeboval půl týdne a několik telefonátů do provozní firmy majitele, aby voda a elektřina fungovaly tak, jak měly, takže dlouhé chvíle pohody, kdy nebude mít na práci nic jiného než číst a přemýšlet, byly stále z větší části teoretické.

Také moc dobře nespal. Neodbytné sny, především ty, ve kterých měl pocit, že je někým jiným než sebou, nebo spíš že se o sebe nějakým způsobem dělí proti své vůli, se stále vracely jako zápach. Zaplaťpánbů nepřicházely každou noc, ale dost často, aby přemýšlel o tom, jestli by se neměl poohlédnout po Prozacu nebo něčem podobném.

O to větší měl štěstí, že mohl zaměstnat myšlenky něčím, jako byla prastrýcova kniha.

Pokud tomu rozuměl správně, hrdina příběhu údajně neodcestoval pouze do nějakého zapadlého kouta reálného světa, ale na druhou stranu nějaké magické bariéry. Tento proces byl popsán sice na velkém prostoru, avšak ne příliš vysvětlujícím způsobem, dokonce s několika zdráhavě přiznanými a specifičnostmi obestřenými termíny, jimž Theo nerozuměl. Popis doprovázela spousta odkazů na knihy a jiné texty a jejich autory, kteří klidně mohli být naprosto fiktivní. Vlastní svět vymyšlený Eamonnem Dowdem se zdál být v některých ohledech standardní Říší skřítků, ale nebylo to ani místo z dětských pohádek, plné motýlů a květin, a dokonce ani atraktivní, nebezpečná země z keltské a skandinávské mytologie. Místo toho, alespoň podle pasáží, které Theo zatím přečetl, to vypadalo jako bizarní zrcadlová verze reálného světa, byť trochu staromódní. Již se tam vyskytly zmínky o kancelářských budovách a železničních tratích. Proboha, která Říše skřítků měla železniční tratě?

Přinejmenším to bylo originální - to musel svému prastrýci přiznat. Možná by opravdu mohl najít uznávaného vydavatele.

V některých směrech je organizace Města nepřekvapivá. Mocné rodiny mají tendenci přitahovat své méně mocné spojence k sobě, a tak se může stát, že určitá čtvrť patří téměř výhradně stoupencům rodů Astrů nebo Měsíčků (abych zmínil aspoň dva méně významně vyšší rody). Tyto čtvrtě se staly prakticky soběstačnými městy v rámci větší metropole, soustředěnými kolem věží předních rodin. Myslím, že svým způsobem je to jako Florencie ve 14. století, kdy téměř každý zjistil, že jeho loajalita náleží některému z předních rodinných klanů, Pazziům, Albizziům nebo Medicejským.

New Erewhon je pro smrtelníka nebezpečný již svým založením, ale kupodivu se mi v něm podařilo najít si svoje místečko. Občané jsou překvapivě tolerantní, možná proto, že se od sebe tělesnou formou a konstitucí tolik liší. (Byť se zdá, že téměř všechny přední rodiny přijaly lidský vzhled - pokud ovšem správně chápu směr toho procesu!) Smrtelníci se tam dostávali vždycky, buď sami, nebo jako oblíbenci tamních obyvatel, ale v posledních letech cestování mezi oběma světy zesláblo, téměř vymizelo, takže se ke mně chovali trochu jako k vítané raritě - dokonce jsem byl zván do domů mnoha předních rodin.

Když jsem nebyl hostem samotných květinových rodů, zjistil jsem, že si mohu obstarat živobytí jiným neobvyklým způsobem. Jelikož smrtelní návštěvníci jsou momentálně raritou a skřítkové cestují do našeho světa jen vzácně, některé věci, které kdysi byly ve Městě a jeho okolí běžně k dostání, se nyní shánějí velice těžce - například slzy, protože skřítkové sice občas sami pláčou, ale slzy lidí považují za užitečnější pro mnohé preparáty (včetně těch, které bychom považovali za magické, i když tam je všechno magické už jenom tím, kde se to odehrává). Když jsem se o tomto zvláštním obchodu dozvěděl, dokonce jsem poprvé za dobu své dospělosti zalitoval, že nejsem žena a zejména panna, protože za slzy a jiné výměšky, vlasy a dokonce i nehty a uschlou kůži smrtelných panen se po celém New Erewhonu platí vysoká cena, buď ve zboží, nebo ve skřítčím zlatu. I tak se mi dařilo dobře: za vousy, jež jsem si odstřihl, a slzy, které se mi podařilo vyloudit z očí s pomocí cibulí získaných na každotýdenním trhu na ulici U Kapraďového potoka, se mi podařilo pořídit si malé, ale příjemné bydleni na pečlivě zvoleném neutrálním území ve čtvrti blízko Domu na Novém kopci, který je sídlem Parlamentu skřítků a vil a dlouho byl jakýmsi posvátným místem, bezpečným před sváry i těch nejvzpurnějších rodů. Později jsem se přestěhoval do většího bytu v Dopolední čtvrti, ale často se mi stýskalo po hemžení v centru Města.

Zmínil jsem se již, že všechny přední rodiny se podobají lidem (i když by člověk musel být skoro hluchý a slepý, aby si je s opravdovými lidmi spletl). Čtenář by si tak mohl myslet, že procházka větrnými ulicemi New Erewhonu by se téměř nelišila od pochůzky některým velkým městem našeho světa. Pokusím se zde krátce vysvětlit, proč tomu tak není.

Především, květinové rody, které lidi připomínají, tvoří jen malou část populace. Ani jejich domácí sluhové se nám příliš nepodobají, s výjimkou nejbohatších či módou nejposedlejších rodů. Jednak jsou na služebnictvu stále vidět křídla, jichž se významně rody nějakým způsobem zbavily, nebo je alespoň úplně schovávají. Lesknou se jim za rameny, průhledná jako křídla vážek, a hrají jemnými barvami. (A jsou to funkční přívěsky, třebaže větší skřítkové a víly létají jenom málokdy.) A tito sluhově patří mezi ostatními třídami skřítků k těm, které se na pohled podobají lidem nejvíc - což je jeden z důvodů, proč jsou do služby přijati. Jinak je obyvatelstvo toho velkého města šokujícím způsobem rozmanité a při chůzi po ulici U Kapraďového potoka za soumraku si člověk připadá spíš jako na nějakém obraze Hieronyma Bosche než na pozemské procházce: všemi směry se strkají, hádají, hlasitě vychvalují svoje zboží a zkoušejí první kroky tance romantického vábení maličké třepotalky, raraši, hejkalové, elegantní rusalky a dokonce i huňatí šotci - a to je jen několik ze stovek druhů, několik z tisíců obrazů. Pokaždé když jsem si myslel, že jsem viděl ten nejpodivuhodnější, jsem se téměř okamžitě přesvědčil, že se mýlím.

Mohu to znamenitě dokreslit jednou historkou.

Vracel jsem se z večírku v tvrzi rodu Škardů, kde jsem byl na pozvání jedné mladě příslušnice rodu, která se mi na popud několika svých přítelkyň představila. Byl to večírek, na kterém se pije měsíční brandy, což je destilát z rosy, získávaný v určité měsíční fázi. Pamatuji si, že se jedná o velice silný nápoj, který i těm nejusedlejším dodá pobavení a chtíč v míře víc než hojné. Na tomto místě bych měl možná zmínit, že slunce a měsíc, pokud si tím mohu být jist, jsou tytéž slunce a měsíc, jež vystupují nad náš smrtelný svět, i když tam, stejně jako všechno ostatní za Poslední bránou, působí dojmem, že jsou silnější, přítomnější, magičtější - zejména měsíc. Nejsem schopen říct, jestli jsou to skutečně tatáž nebeská tělesa, která vidí smrtelníci, v naší přítomnosti zredukovaná v jednom případě na obrovskou plynovou pec a ve druhém na studený kulatý balvan, kde mohou lidé v potápěčských oděvech mávat golfovými palicemi a vztyčovat ztuhlé americké vlajky. Nejsem si ani jistý, zda to chci vědět. Ve městě, kterému říkám New Erewhon, a v celé Říši skřítků jsou slunce a měsíc tím, za co jsme je my lidé tak dlouho považovali, nebeskými sourozenci, kteří nad námi bdí.

Takže, vracel jsem se tenkrát z paláce Škardů Tkalcovskou ulicí, což je místo, kde to vypadá, jako kdyby bylo pořád zamračeno, i když to může být pouze stíny mnohem vyšších budov, které je obklopují. (Tma v každém případě prospívá pavoukům v jejich zvláštním umělém lese, kde spřádají a spřádají, aby městská smetánka měla nejelegantnější hedvábí na své oděvy.) Když jsem se na okamžik zastavil, abych nahlédl osvětleným oknem jedné dílny dovnitř, překvapil mne výkřik, jenž se ozval za mými zády. Otočil jsem se a uviděl jsem, jak ke mně vrávorá mladý Caradenus Prvosenka. Obyčejně to byl seriózní mladý muž, jak se slušelo k významu jeho rodiny, která byla jednou ze Sedmi, ale v tu chvíli na něm bylo vidět, že je pod vlivem měsíční brandy. Podpírali ho dva koboldi s očima jako talíře, každý za jeden loket. Ti dva drobní tvorečkové vypadali, že jsou sami slušně pod párou, ale zřejmě vydrželi víc než mladý pán z rodu Prvosenků, který mi jenom s obtížemi vysvětloval, kam jde a proč tolik touží, abych šel s ním, poněvadž se pořád přerušoval útržky písně…

Za oknem něco prasklo. Theo sebou škubl a otočil se, aby vyhlédl ven. Za rohem srubu právě mizelo cosi tmavého - byl si téměř jistý, že to byl zadek jelena. Otočil se zpátky ke knize, ale jeho soustředění vzalo za své. Otočil o stránku dvě dopředu. Vypadalo to, že prastrýc Eamonn se svým mnohomluvným, rozvláčným stylem propracovává k nějaké scéně z nevěstince, která mohla být zajímavá, ale Theo četl už hodinu a nemohl vydržet sedět. Odložil knihu nejen z netrpělivosti nad prastrýcovým starosvětským stylem, ale také proto, že mu příběh, jakkoli byl fantastický, náhle přinesl palčivý pocit nespokojenosti s vlastní situací.

Jistě, do Říše skřítků se zřejmě nedostanu, avšak co všechna ta ostatní místa, opravdová místa, která prastrýc viděl - Čína, Afrika. Nějaké peníze teď mám, mohl bych něco podniknout, jenže já si tady sedím sám v malém srubu, dvacet mil od místa, kde jsem se narodil.

Vzal si ze židle u dveří přilbu a zamířil ven, aby se projel.

Ošlehaný větrem, s náladou lehce spravenou dvěma pivy, která vypil v hospůdce u cesty skoro až pod kopci, a rozhovorem s barmanem o jeho jachtě a problémech, které s ní má - nebylo to až tak zajímavé, ale aspoň znovu mluvil s nějakým živým člověkem, což v posledních několika dnech nedělal často - podřadil, aby vyjel prudkou příjezdovou cestu, a našel před srubem zaparkované neznámé auto. V první chvíli ho napadlo, že si Johnny něco vypůjčil a přijel ho navštívit, avšak muže s tmavými vlasy a modrou košilí s krátkými rukávy a kravatou neznal. Vypadalo to, že by mu mohlo být něco přes čtyřicet a že nejspíš pravidelně navštěvuje tělocvičnu.

“Jste Theo Vilmos?”

Theo přikývl. “Můžu vám nějak pomoci?”

“Možná můžete. V každém případě bych vám chtěl položit několik otázek.” Vytáhl peněženku a ukázal odznak. To gesto bylo tak známé z televize a filmů, že Theovi trvalo určitě víc než vteřinu, než mu to úplně došlo. “Jsem detektiv Kohler z policie v San Francisku. Máte chvilku?”

“Jistě.” Najednou jako by těch piv vypil víc než dvě. Doufal, že stojí rovně. “Pojďte dál. Máte za sebou kus cesty.”

“Cesta mi nevadila. Mám v autě kazety s namluvenými knihami.” Policejní detektiv to řekl jakoby nic, ale pozorně sledoval jeho obličej, když si Theo sundal přilbu. Když pak Theo vedl muže dovnitř, na okamžik propadl paranoie. Nemohl si vzpomenout, zda někde neleží pět gramů marihuany, které mu naposledy v matčině domě dal Johnny - onehdy na ně narazil, když se vybaloval.

No tak, řekl si. Neblázni. Teď jsem solidní občan. V bance mám dvě stě tisíc dolarů. Nikdo nepošle nějakého chlapa v civilu až sem nahoru, aby se tady porozhlédl po troše drog. O co tady kruci šlo?

“Můžu vám něco nabídnout? Navrhl bych pivo, jenže vy asi ve službě pít nemůžete, co? Alespoň to vždycky říkají v televizi. Ale třeba to jsou taky kecy, jako většina ostatních věcí, které tam dávají.” Cítil, jak trochu zčervenal. Žvanil z cesty. “Ale myslím, že tady mám kolu nebo něco takového.” Vzal z jedné židle svou akustickou gibsonku a schoval ji do pouzdra. “Posaďte se, prosím.”

Muž zavrtěl hlavou. Jeho úsměv nevypadal zrovna opravdově. “Ne, díky. Nezdržím vás dlouho. Vypadá to, že jste se hezky zabydlel. Jak dlouho jste tady?”

Kleště paranoie se vrátily. Proč o něm tenhle člověk vůbec něco věděl? “Asi tři týdny. Jestli se nechcete ničeho napít, já bych…”

“Mějte strpení, nebudu to prodlužovat o nic víc, než bude nutné. Jen tak ze zvědavosti, pane Vilmosi, kde jste byl předminulou noc?” Theo v panice zapátral v paměti - kde že byl - než si vzpomněl. “Večer jsem si zajel dolů na pobřeží. Chvíli jsme bloumal po Pacific Avenue v Santa Cruz. Zašel jsem si na večeři. Říkal jsem si, že bych se zastavil na něco do kina, ale byl jsem unavený.” Náhle dostal nápad a vytáhl peněženku. “Myslím, že tady budu mít účtenku.” Našel ji - žlutý lístek po zaplacení kreditní kartou z lepší restaurace s názvem Jimmy Brazil - a podal ji policistovi, který si ji krátce prohlédl. “O co jde?”

“Kdy jste se vrátil domů?”

Theo pokrčil rameny. “Nevím jistě - pravděpodobně někdy mezi jedenáctou a půlnocí. Jestli se ptáte na to, jestli mě někdo viděl přijíždět, tak nikdo.” Zkusil se nenucené zasmát. Přemýšlel, jak je možné, že se cítí tak provinile, když neví o ničem konkrétním, čeho by se dopustil. “Vidíte sám, že tady je těžké mít přehled o tom, co dělají vaši sousedé.”

Policista pomalu přikývl, jako by mu to, co Theo řekl, odpovědělo na otázku, kterou si v sobě dlouho piplal. “Vidím.”

“Poslyšte, já vím, že jenom děláte svou práci, ale jsem z toho trochu nervózní. Vykradli tady blízko někoho, nebo co se stalo?” Detektiv Kohler se mu dlouho díval do očí. Měl pronikavý, neukvapený pohled a sevřená ústa pistolníka ze starého Divokého západu. Košile a laciné kalhoty, které měl na sobě, začaly vypadat jako přestrojení. “Jak dobře znáte Denise a Stephanii Marshovy?” Theo zavrtěl hlavou. “Promiňte, v tom vám nepomůžu. Koho?”

“Koupili dům vaší matky.”

“Prokrista, tak ti! Nesepnulo mi, když jste to jméno řekl. Jak dobře je znám? Vlastně vůbec.” Zkusil si vzpomenout, jestli je vůbec někdy viděl. Muselo by se to stát při některé prohlídce domu - všechny listiny související s prodejem se podepisovaly v různých realitních a právních kancelářích, kde se prodávající a kupující nikdy nepotkali ve stejnou dobu. “Jsou… ona je spíš vysoká?” Mlhavě si vzpomněl na ženu s tmavými vlasy a dlouhýma nohama. Sukni k saku měla překvapivě krátkou. Jestli to byl ten správný pár, připadala mu Stephanie Marshová docela sexy, ale jejího manžela si vůbec nevybavoval.

“Vy jste se s nimi nesetkal?”

“Jenom v případě, jestli jsem tam byl, když si přišli prohlédnout dům. Všechno vyřídili lidé z realitní kanceláře. Neměl jsem k domu nijak sentimentální vztah - právě mi tam zemřela matka, ale já sám jsem tam nikdy předtím nebydlel, takže mi nijak nezáleželo na tom, abych si ohlídal, že se dostane k nějakým dobrým lidem, jako kdyby ode mě brali štěňata nebo něco takového…” Zarazil se. Už zase žvanil.

“A pak už jste se do domu nevrátil?”

“Ne, ne. Jak jsem řekl, nebylo to pro mě místo, kde bych se cítil šťastný. Proč?”

Detektiv pokýval hlavou, evidentně zabraný do vlastních úvah. “Jsou mrtví,” řekl nakonec. “Cože?”.

“Jsou mrtví. Zavraždění. Možná se to stalo v rámci loupeže, která se vymkla kontrole, možná z nějakého jiného důvodu.”

“Ježíši!” Chvíli ohromeně stál. “V domě? V matčině domě?”

“Ano. Nestalo se… nestalo se vám tam něco, když jste tam ještě byl, co vám přišlo podezřelé? Nechodili tam tuláci? Nechodili ke dveřím nějací divní lidé, nebo nepotloukali se po okolí?”

Theo se neubránil chvilkové vzpomínce na sténavý zvuk, který ho s rozbušeným srdcem vylákal na zahradu za domem. Jenže co mohl mít růjný kocour společného s vraždou lidí? “Ne, na nic si nevzpomínám. Proboha, kdy že se to stalo? Předminulou noc?”

“Ano, brzy večer, pokud víme, takže jestli se ta účtenka potvrdí, nemáte se čeho obávat. Nebude vám vadit, když si ji nechám?”

Theo mávl rukou. Chtěl se jí sám zbavit, jako by byla nějak poskvrněná jen tím, že pocházela ze stejné noci, kdy se to stalo. “Ale proč byste si měli myslet, že mám s tou… věcí… něco společného.

Proboha.”

“My si nemyslíme nic, pane Vilmosi. Jenom musíme klást otázky, přemýšlet, snažit se pochopit, co se stalo.” Detektiv lehce přešlápl a rozhlédl se. “Pojedu. Můžete se vrátit k tomu, co děláte.”

“Co dělám? Vlastně jsem nedělal nic…” Theo se zamračil. “Hovořil jste se sousedkou? Od matčina domu?”

“Proč?”

“Protože je to, promiňte mi ten výraz, stará vlezlá mrcha, která nejspíš nové sousedy sledovala jako ostříž. Jmenuje se paní Kraleyová. Nejspíš by vám dokázala říct na minutu přesně, kdo kdy přišel a odešel. Nejspíš si to všechno zapisuje.”

“Od sousedů jsme se zatím nedozvěděli příliš mnoho užitečných informací, ale na základě vaší… charakterizace… se za ní ještě zastavím.” Jeho úsměv byl chmurný. Theovi se náhle vkradla myšlenka, že člověk může těžko dělat takovou práci, aniž by to v něm něco nespálilo.

“Můžete… říct, co se stalo? Myslím, jak byli zabiti?” Detektiv Kohler se na něho znovu pátravě podíval. “Dokud to půjde, necháváme si podrobnosti pro sebe. Je tak jednodušší třídit dobré a špatné informace, když se k nám dostanou. Ale jedno vám říct můžu - hezké to nebylo.”

Ještě několik minut poté, co policistovo auto s rachotem odjelo, Theo nebyl schopen dělat nic jiného než přecházet po srubu sem a tam. Nedokázal se posadit, jeho myšlenky se převalovaly jako listí ve větru. Proč by se měl tak trápit pro smrt dvou lidí, které vůbec neznal, lidí, kteří pro něho byli méně reální než fiktivní postavy z odpolední telenovely, spojení s jeho životem jen jedinou nitkou náhody - dva lidé z tisíce, kteří někde umírali každou hodinu? Proč by měl mít z těchto dvou vzdálených smrtí, jedno jak hrozných, pocit tak zvrácené, děsivé bezmocnosti? Souviselo to nějak s matčinou smrtí, se smutnými hodinami, které v domě ztratil on sám?

Ať to bylo cokoli, nelíbilo se mu to. Ale jen proto to nepřestalo.

Kapitola 8

Zběhlý kondenzátor

Findus Svída se vždycky považoval za slušného člověka, což se o některých jiných směnových vedoucích říct nedalo - tak třeba Dřišťál byl kyselý jako sražené mléko - takže když se dozvěděl, že jeden kondenzátor z denní směny se necítí dobře a nechce pracovat, neposlal tam hned Slanobýla nebo některého jiného mistra, aby toho flákače vykopal z ubikace hezky do řady, nýbrž odložil šálek čaje z lomikamene a šel se podívat sám. Přešel stanici rychle, jako by ve velké hlavní kanceláři seděl samotný lord Durman a pozoroval ho. Bylo dokonce možné, že tam je, ale bylo by to poprvé po několika letech, co by se majitel v areálu objevil: Aulus Durman koneckonců patřil k nejdůležitějším osobám celé Říše skřítků.

“Jak se jmenuje ten potížník?” zeptal se Svída Kaliny, seschlého kapitána bloku.

Starý muž, který se už dávno vzdal naděje na postup mezi vedení, ale stále ještě doufal, že by si konečnou penzi ještě mohl trochu vylepšit, pokýval nahoru a dolů huňatou bílou hlavou. “To je od vás hezké, pane Svído, moc hezké. Tomu chlapci říkají Kopřiva, ehm, Švejdík.”

“Dopiva Honem Smejdík? Co je to zájmeno? Je to snad šotek, nebo nějaký podobný neřád?”

Kalina vytřeštil uslzené oči. “Ne, pane. Promiňte, pane. Jmenuje se Švejdík Kopřiva, z nějaké vesnice v Lísce.”

“A co je mu?”

“Já ani nevím, pane.” Kalinovi se podařilo dát najevo, že podle něho absentérovi nic zvláštního neschází. “Špatně spal - jeho spolubydlící říkají, že celou noc sténal a naříkal. Potom nevstal na snídani.” Kalina si olízl jeden ze zubů, které mu zbývaly. Byl to zmola. Podobně jako mnoho skřítků z chladných končin, v teple města rychle zestárl a vypadal o dvě nebo tři století starší, než skutečně byl. “Přitom byla moc dobrá kaše. Osel.”

Svída přikývl. “Ovšem, jistě. Můžeš se jít zapojit do své řady… é…” Nemohl si za nic na světě vzpomenout, jak se starý zmola jmenuje, a tak si pomohl pohotovým, neupřímným komplimentem, se kterým měl zkušenost, že zabírá vždy. “Mimochodem, dobrá práce. Vážím si tvé pomoci.”

Starý Kalina kýval hlavou tak rychle, jak couval, až se Svída bál, že by mu mohla upadnout. “Děkuji vám, pane. Rád pomůžu, pane.”

Jako naschvál, chlapcovo lůžko bylo až na druhém konci místnosti, jedno ze dvou set jen v této ubikaci. Pryčny stály podélně po celé podlaze stodolovité ubytovny jako zuby, kterých je v ústech příliš mnoho.

Svída si to namířil přes rozlehlou místnost, která vracela každý zvuk ozvěnou. “Tak copak, mladíku,” zahlaholil. Pokusil se nasadit uklidňující, srdečný tón - to na tyhle chlapečky vždy zapůsobilo. Třeba se mu jenom stýskalo po domově. Kopřiva - venkovské jméno, obyčejné jako hořčice. Na stanici muselo takových pracovat půl sta.

První věc, jež ho udivila, byla ta, že tenhle Kopřiva nebyl ani náhodou “chlapeček”: mladík natažený na pryčně byl tak hubený, že to vypadalo, jako by měl kolena širší než celý zbytek noh, ale zároveň byl překvapivě vysoký. Dalším překvapením byl pro Svídu pohled chlapcových bledých očí, v němž bylo něco jako ryzí strach. “Slyšel jsem, že ty dnes ráno nějak nejsi ve své kůži.” Svída se usmál, aby ukázal, že není jako ostatní vedoucí, takoví jako Dřišťál. “Byli jste se povyrazit s ostatními mládenci, co? Zašli jste si k madam Hořcové a trochu jste přebrali, že? Taky jsem tam chodil, chlapče. Nebyl jsem vždycky to, co vidíš dnes, když na mně leží odpovědnost a všechno ostatní.” Svída se zarazil a přimhouřil oči. Chlapec nereagoval tak příznivě, jak doufal, což bylo trochu mrzuté. “No tak, chlapče, vždyť víš, že nemůžeš zůstat v posteli celý den. Máme práci, moc důležitou práci. Město nás potřebuje - celá Říše skřítků nás potřebuje.”

Chlapec na něho upíral oči, ne útočně, ale jako by mu dělalo potíže zaostřit je. “Já… se necítím dobře,” zamumlal. Venkovský přízvuk z Lísky způsobil, že tomu téměř nebylo rozumět. “Myslím že bych měl…” Na zpocené, bledé tváři mu vyrazil další pot, když si uvědomil, že málem bezděčně učinil návrh, že by měl raději dělat mistra.

“Překvapilo by tě, o kolik líp by ses cítil, kdybys vstal a šel dělat svou práci, chlapče. Co jsi? Akumulátor? Tohle je ubytovna akumulátorů?” Všechny noclehárny vypadaly úplně stejně, což bylo jedině správné. Nebylo by dobré vnášet do mechanismu rivalitu

“Kondenzátor, pane.” Byl to jen šepot. Chlapec byl opravdu velice bledý, ale to nebylo u venkovanů nic tak neobvyklého Starý les, který obklopoval město a v němž sídlila tato energetická stanice, nebyl jediným lesem v Říši skřítků, a někteří tihle chlapci z venkova nebyli nikdy pořádně na slunci, než přišli do Města

“Podívejme, kondenzátor! Takže jsi tak trochu specialista že?” Findus Svída se svému žertu zasmál, aby chlapce povzbudil, jenže mladík byl příliš otupělý či rozrušený, než aby se přidal. Svída se zamračil. “No tak, přece bys v tom kamarády nenechal, ne? Když nám bude chybět jeden kondenzátor, o to víc práce budou muset udělat ostatní.”

Chlapec zasténal. “Ale… mě to opravdu mrzí, pane, ale”

“Tak podívej, víš, kolik času už jsem tady s tebou ztratil synu?” Směnový vedoucí Svída se k mladíkovi naklonil. Bylo načase ukázat mu přísnější tvář. “Kondenzátor? Jsou jiní, kteří by se otočili dvakrát po směru slunce a třikrát naopak, kdyby měli tvou práci A stejně by sis musel v energetické stanici odsloužit své. Nebo bys raději skončil v čistírně odpadních vod lorda Durmana?”

Chlapec se skutečně posadil, třebaže musel vynaložit velké úsilí, aby to udělal. Přitom se za ním poprvé rozvinula jeho přerostlá křídla - byla velká jako plachty! Svída odvrátil zrak. Už se nedivil, že ho rodiče tak rychle poslali z domu. “Ale… to je práce vodních elfů, pane…!” začal protestovat mladík, ale přerušil ho kašel Nepřestal hned.

“Byl bys překvapený, Hluchavko.” Zarazil se - to jméno mu nějak nesedělo - ale chlapec ještě pořád sípal a neslyšel ho. “Překvapilo by tě, jaká práce se dá najít pro někoho, kdo pohořel na tak výborném místě, jako je toto.” Bylo načase znovu ho šlehnout trny. Takový chlapec se mohl vydat jednou cestou nebo druhou, a Svída byl pyšný na to, že řadu mladíků zachránil před vlastními pudy.

“Nebo s jakým zacházením musí počítat někdo, kdo by se chtěl vyvléct ze služby. Půjdu teď zpátky do kanceláře. Až tam dojdu, čekám, že mi zavolá tvůj mistr a řekne mi, že jsi zapojený na svém místě. Vyřiď mu, že jsem to řekl. A jestli nezavolá… jsou i horší místa než čistírna odpadních vod, Hluchavko. Slyšel jsem, že rtuťové doly lorda Durmana mají podstav. A to není nejlepší místo pro někoho, kdo tak kašle.”

Otočil se a odešel z místnosti, jako vždy s rovnými zády a hlavou nahoře. Podle očekávání, mistr mu krátce po návratu zavolal a oznámil, že chlapec se dovrávoral na svoje místo v řadě. Findus Svída si vychutnal okamžik tichého uspokojení. Znovu se ukázalo, že jeho sametová rukavice může být účinnější než staromódní těžká ruka.

Právě když si začal chystat článeček o přátelské disciplíně, který se rozhodl napsat pro bulletin vedení Generativní stanice Temný hvozd, tentýž mistr mu zavolal znovu. Pak zhasla světla.

Všude se rozhořely fosforeskující lampičky, které však dávaly jenom málo světla a byly cítit tlejícím dřevem, což Svídovi nijak nezlepšilo náladu. Již několikrát prosil vyšší vedení o modernější, jasnější nouzová čarosvětla, ale udělalo se s tím něco? Bez velkých stropních osvětlovacích těles vypadala podlaha stanice jako bludičkový tanec o letním slunovratu. V mihotavé skoro tmě si Svída narazil koleno o stoličku, kterou někdo nechal uprostřed uličky, a tak byl ve chvíli, kdy dorazil na místo nehody, v ještě mrzutějším rozpoložení, pokud bylo něco takového vůbec možné.

“Proč jsme nepřešli na záložní zdroje?” křikl. “Proč tady všichni dělníci tak postávají?”

“Hned se opět připojíme, pane.” Slanobýl se otočil a udeřil jednoho odporníka, který stál nad tělem s očima vytřeštěnýma a ústy dokořán. “Zmiz odsud - vrať se ke své skupině! Nekrmíme tě a neposkytujeme ti střechu nad hlavou proto, abys tady stál a civěl.”

Ostatní rozvodní dělníci se začali pomalu trousit zpátky na svá místa. Někteří kroutili hlavou. Svída si byl jistý, že všichni nějakým absurdním způsobem vidí viníka v něm, ale snažil se nenechat se tím znepokojit. “Co se stalo?”

“Těžko říct, pane.” Slanobýl byl těžkopádnější a svalnatější, než bylo u většiny příslušníků jeho plemene obvyklé, z čehož se dalo usuzovat, že má někde v sobě trochu lidské krve - “jepici v úle”, říkalo tomu jedno hrubé úsloví. “Najeli jsme na výkon a vystřídali jsme třetí oddíl. Všechno bylo přesně tam, kde to má být, když pak se z ničeho nic zbláznila impedance. Byl to Kopřiva, pane, nikdy jsem nic takového neviděl. V jednu chvíli to vypadalo, jako by hořel - byl celý zelený a modrý, kolem sršely jiskry. A pak se jednoduše skácel. Vytáhli jsme ho a já jsem zavolal vás. Tím to mělo skončit - jen v této sekci jsme měli čtrnáct dalších kondenzátorů a všichni pracovali dobře - jenže o několik minut později vypadli všichni jističi a rub ty boty, všechno se sesypalo!”

Svída se ubránil zachmuření. Ten pitomec Slanobýl vypadal, jako by to všechno byla náramná legrace, jako by celá ta záležitost nebyla nic víc než šprým nějakého školáka, záminka pro volné odpoledne. Jenže ještě po týdnech budou létat zprávy, které se tím budou zabývat, a nemálo z nich prosviští kanceláří Finduse Svídy jako vzteklí sršni.

Dřišťál. Proč se to nemohlo stát, když měl směnu ten mizera Dřišťál?

Vedoucí se podíval dolů na mladého Švejdíka Kopřivu. Chlapcovy údy sebou stále škubaly, ale teď už pomaleji. Oči měl otevřené, vlasy se mu silou generativní magie, jež se do něho krátce nahrnula jako přehrazená řeka, svinuly k hlavě. Kdysi obrovská křídla se mu stočila a scvrkla jako roztavené sklo.

“Co se stalo?” zeptal se ho Svída. “Co jsi udělal, pitomče?”

Chlapec na něho zíral. Oční víčka se mu chvěla, zuby cvakaly.

“Nemůže mluvit, pane,” poznamenal Slanobýl. “Už jsem jich pár viděl, když to takhle dostali. Měl štěstí, že ho to neproměnilo v popel, žábu nebo něco horšího.”

Jeden z firemních lékařů, jistý Pelyněk, který měl kdysi soukromou praxi, ale z nějakého důvodu na něho přišly špatné časy, se k chlapci shýbl a rozhoupal mu nad čelem bílým jako papír kyvadlo. Lékař zavrtěl hlavou. “To není dobré,” řekl. “Myslím, že budeme muset vzkázat jeho rodičům, aby se připravili na nejhorší.”

Svída mrzutě zavrčel. Ten prokletý kluk nejenom vyhodil celý rozvod, ale teď ještě zemře, čímž mu připraví hodiny úmorného papírování navíc. “Odneste ho odsud. A ať někdo jistí, proč ještě nejedeme!”

Trvalo několik hodin, než byla dodávka energie obnovena, a výpadek postihl mnohé, ne-li většinu zákazníků lorda Durmana. Všude ve čtvrtích Soumrak a Večer byla v kancelářích tma. Tramvaje nejezdily. Továrny stály. Pavoučci, kteří spřádali jemné hedvábí, hynuli po tisících, když v jejich umělých jeskyních přestala působit vyhřívací kouzla. Nakonec bylo štěstí, že majitel v ten den nebyl na návštěvě, jak Svída ještě ráno lehce doufal, ale daleko na lovecké dovolené v Bříze. Bude dost času na to, aby se do jeho návratu fakta zastřela, o to se pilně přičiní všichni ze středního stupně řízení. V poslední době došlo i k jiným výpadkům, z důvodů, jež nijak nesouvisely s přirozenými funkcemi energetické stanice, takže mohli zařídit, aby tento incident vypadal jako další z nich. S trochou štěstí nebude tentokrát žádný směnový mistr ani vedoucí popraven.

Přesto již Findus Svída neměl pocit, že je pro zamýšlený článek vhodný okamžik, dokonce se mohlo stát, že tento týden bude pro něho jeden z těch nejhorších za dobu, co od zástupce lorda Durmana přijal odznak vedoucího, ale další den po havárii se mu nálada trochu zlepšila, když ho kapitán bloku Kalina informoval prostřednictvím mistra Slanobýla, že mladý Kopřiva nejenom přežil noc, ale vzpamatoval se natolik, že utekl. V první chvíli měl podezření, že zmizení zorganizovali sami mistři - v hodinách přesčas, které museli všichni po výpadku odpracovat, Slanobýla lehkovážnost rychle přešla - ale krátký výslech, kterému Slanobýla a jeho kolegy podrobil, vedoucího přesvědčil, že mistři jsou Kopřivovým zmizením udiveni stejně jako všichni ostatní.

Papírování pro případ Útěk smluvního dělníka bylo mnohem jednodušší než pro Úmrtí smluvního dělníka, navíc nepřijdou s nepříjemnými otázkami žádné horlivé společenské matrony ani charitativní organizace. Místo aby se musel vypořádávat se všemi nesmysly vyšetřovacího emisara z Domu na Novém kopci, stanovit podíl zavinění, vypočítat náhradu a pak odeslat rodině Soustrastný dopis č. 4, mohl všechno předat komisi pro uprchlíky lorda konstábla Oměje, aby problém vyřešila.

Osvícené metody řízení určitě mají svoje místo, usoudil Svída, když se situace ve stanici konečně začala vracet k normálu. Ale až se mu ve směně příště objeví nějaký flákač, říkal si, že možná bude lepší nechat Slanobýla, aby ho ztloukl do krve, a věnovat svůj drahocenný čas užitečnějším a ušlechtilejším činnostem.

Kapitola 9

Hosté

Venku byl nádherný den, sluneční paprsky prosvítaly sekvojemi a rozlévaly se po zemi, ale klid, který tady Theo začal nacházet, se najednou rozplynul. Několikrát se probudil do tiché horské noci, jednou ze snu, který již znal, jak je bezmocným vězněm svého těla, podruhé ze stejně hrozného snu, ve kterém ho honil po bahnitém mořském dně nějaký neodbytný tvor podobný obří mihuli, nic než idiotská ústa a silný ocas. Prostěradlo a spodní prádlo měl tak prosáklé potem, že se musel na okamžik zahanbeně zamyslet nad tím, jestli se z té noční můry nepomočil.

Když teď seděl se šálkem kávy na zarostlé zahrádce před srubem, ve vybledlém dřevěném skládacím křesle, které našel v matčině garáži a které mu teď sloužilo prakticky jako veranda, připadal si hodně zranitelný, skoro až štvaný. Ta úmrtí v matčině domě všechno nějak zkazila. Chystal se strávit den tím, že bude pracovat na nějakých písničkách, hrát na kytaru, ale teď ho ta představa ani trochu nelákala. Potřeboval ven, v tom to bylo. Stejně se chystal zajet dolů a zajít do knihovny, vyhledat si nějaké věci. Určitě by to bylo lepší než sedět celý den sám a škubat sebou při každém zvuku.

Našel peněženku a klíče, potom si oblékl svou koženou bundu a zkontroloval, že okna jsou zajištěná západkou. Když stál ve dveřích, najednou jako by něco zazářilo těsně nad dřezem, maličké světélko jako miniaturní nova. Theo se tam podíval, ale už to bylo pryč. Vrátil se do srubu, aby se přesvědčil, že něco nezačíná hořet od elektřiny, ale všechno vypadalo normálně.

Světlo, které prošlo sklem a odrazilo se od fasety, nebo něco takového. Jako to, co vídali piloti a mysleli si, že to jsou UFO. Říká se tomu vedlejší slunce, ne?

Zavrtěl hlavou a nasedl na motorku. Musel ji nakopnout několikrát, než studený motor s burácením ožil.

Na dolním konci Mariposy, těsně před odbočkou na hlavní cestu, zahlédl něco, co se pohybovalo houštím - nebylo to sametově hnědé jako jelen, ale spíš zelené, jako vojenský vlněný kabát. Maličko zpomalil, ale už to minul. Když se ohlédl, viděl jenom větve a světlo přerušované vegetací.

Lovec? Jenomže ti chodí v oranžovém, ne? V každém případě nepředpokládal, že by v této oblasti bylo legální lovit. Možná že to byl jenom nějaký cvok, který si hraje na vojáka a v uniformě podle vlastního návrhu vede tady v kopcích nějaké křížové tažení proti daním. Klidně jich tady mohla být celá četa, na manévrech. Santa Cruz Mountains byly domovem všelijakých podivínů, kteří přišli v sedmdesátých letech sem nahoru, aby se nacpali LSD a žili s přírodou, a nikdy už nenašli cestu dolů, lidí, kteří prostě neměli rádi města, nemluvě o takových, kteří měli děsivě dobré důvody, aby se moc neukazovali na veřejnosti. Těžko říct - tady nahoře už touto dobou mohlo žít několik generací nejrůznějších cvoků…

No tak, člověče. Cos to vlastně viděl? Něco zeleného? Uprostřed lesa? Tobě začíná hrabat.

Uvědomil si, že na něho doléhá osamělost. Samota přinášela víc problémů než jenom nadrženost a nudu. Když člověk neměl celé dny nikoho, s kým by mohl promluvit, neměl taky nikoho, kdo by mu mohl říct, jestli začíná blbnout nebo ne.

Žena u informační přepážky byla docela hezká. Takový ten tichý typ, s brýlemi na šňůrce. Ukazovala mu, kde najde stará vydání Chronicle a jak se pracuje s mikrofišemi, a usmívala se jeho nervózním vtipům. Měl co dělat, aby ji na místě nezkusil pozvat na rande.

A proč ne? Přinejhorším řekne ne.

Ale z nějakého důvodu měl pocit, že dnes by odmítnutí nesl velice těžce. Možná by se mohl vrátit někdy jindy v týdnu, aby viděla, že je klidný, seriózní typ, a pozvat ji potom. I tak měl lepší pocit jen z toho, že má zájem, že o něčem takovém přemýšlí.

Chtěl podniknout nějaké pátrání po prastrýci, ale zjistil, že nejdřív ho to táhne k vraždám v matčině domě. Nebylo těžké najít informace v San Francisco Chronicle, protože to byla hrůzná a prozatím neobjasněná vražda v klidné čtvrti. Dokonce se první den dostala na titulní stránku, i když ve skutečnosti bylo pod přehybem jen několik odstavců a většina článku se ukrývala hluboko v prvním sešitu novin.

Fotografie nešťastných manželů Marshových mu oživily paměť. Byli mladší, než si je pamatoval, ještě jim nebylo třicet. Ona byla ta hezká s minisukní, a nyní si vybavil také jejího manžela, přestože toho moc nenamluvil, většinou si jenom prohlížel zprávy na mobilu, když je agentka prováděla po domě. Dokonce mu v paměti utkvěla jediná věc, kterou někdo řekl, a to když agentka z realitní kanceláře mluvila o tom, že to bude nádherný “dům pro začátek”. A zřejmě souhlasili, protože teď měl jejich peníze v bance.

Dům pro začátek. Dům pro konec.

Zahnal nepříjemné myšlenky, protože ho najednou napadlo něco jiného. Nebylo možné, aby jejich smlouvu někdo zrušil, jejich rodiče, nebo někdo takový? Komu teď bude dům patřit? Přece ho nemohli donutit, aby peníze vrátil, ne? Možná to byla malicherná myšlenka, jenže pro něho těch dvě stě tisíc malichernost nebyla, a teď už to ani nebylo tolik, protože z toho najednou zaplatil srub, nemluvě o dalších výdajích na živobytí.

Teď stejně nemohl nic dělat. Později by možná mohl zavolat do realitní kanceláře, přeptat se u nich.

Články se převážně věnovaly tomu, co si mysleli sousedé - paní Kraleyovou dokonce citovali, jak řekla: “S touto čtvrtí to jde z kopce. Člověk vůbec neví, jací lidé se tady motají.” Theo pocítil nad její poznámkou jakousi trpkou hrdost, jako by stejně jako o faktických vrazích mluvila taky o něm. O vraždách jako takových bylo řečeno velice málo, pouze byly charakterizovány jako “brutální” a “bezcitné”. Paní Kraleyová, jež měla vytříbený smysl pro to, co je opravdu důležité, si také postěžovala, že vrah nejspíš rozházel smetí po celém trávníku a verandě před domem. Policie kromě loupeže nenabídla žádný jiný motiv, ale v článku nebylo řečeno, jestli bylo něco zcizeno.

V novinách nic dalšího nebylo a Theo si začínal připadat trochu jako olupovač mrtvol. Přešel ke čtečce mikrofiši a usoudil, že by se nakonec mohl podívat, jestli tam také nemají něco o jeho prastrýci.

Našel dva novinové články, což byl úspěch, s jakým ani nepočítal. Jeden vypadal jako portrét z Examineru, napsaný na začátku sedmdesátých let, druhý byl Dowdův nekrolog. Když Theo procházel delší článek, přičemž mu bílý text na černém dělal trochu potíže, překvapilo ho, jak je smutný, že Eamonn Dowd je doopravdy mrtvý. Bylo by velké překvapení, kdyby nebyl - článek potvrzoval jeho dřívější odhad, že Dowd se narodil na konci devatenáctého století, takže by mu teď bylo přes stovku - ale Theo se k němu za několik uplynulých týdnů velice přimkl. Článek, který se zdál být o málo víc než oslavný canc o zajímavém místním člověku pokročilého věku, doprovázela prastrýcova fotografie, podle titulku pořízená v jeho “pracovně”, ale poněvadž byla na mikrofiši, byl to v podstatě fotografický negativ a Theo na ní rozeznal jen velice málo. Zdálo se, že Eamonn Dowd byl v době, ze které fotografie pocházela, štíhlý a elegantní a vypadal možná mladší než na svých sedmdesát let, ale ničím z toho si Theo nemohl být jist.

Nekrolog fotografii neměl - na to nebyl prastrýc Eamonn Dowd dost důležitý. Byl také stručný. Theo byl zvědavý, kdo ho napsal a proč. Bylo to něco jako provinilé gesto od jeho matky, když dostala peníze? Její jméno zmíněno bylo.

Eamonn A. Dowd, 76

dobrodruh a cestovatel

Eamonn Albert Dowd, který strávil velkou část mládí cestováním po světě a velkou část pozdějšího života tím, že se o své příhody dělil s ostatními, zemřel 30. dubna ve svém domě v San Francisku. Bylo mu 76 let.

Pan Dowd, který přispíval do časopisů o cestování a do cestopisné části těchto novin, a také přednášel v knihovnách a ve školách, se poprvé vydal na moře v patnácti letech a nikdy nepřestal toužit po exotických místech.

Nekrolog pokračoval zkrácenou verzí toho, co prastrýc Eamonn popsal v zápisníku, a končil informací, že po sobě zanechal “neteř Annu Dowd Vilmosovou ze San Franciska a další rodinně příslušníky v oblasti Chicaga.”

Theo se opřel a zahleděl se na obrazovku, aniž ji dál viděl. “Anna Dowd Vilmosová ze San Franciska.” - Znělo to, jako by jeho matka byla někdo ze známé rodiny, jako někdo ze staré společenské smetánky z lepší čtvrti nebo něco takového.

Takže starý strýc Eamonn byl definitivně mrtvý. Nekrolog to nespecifikoval, ale jelikož zemřel ve svém domě, musela to být mrtvice, infarkt nebo tak něco.

Přestože měl být rád, že našel alespoň něco - ve skutečnosti nebyli žádná slavná rodina - Theo cítil lehkou nespokojenost. Našel zapnutý počítač a zkusil zapátrat na internetu. Nehledal další informace o prastrýčkovi, protože žádné nebyly, ale některé záhadnější věci a místa zmíněná v zápisníku. Na chvíli se ztratil ve světě informací o nadpřirozených bytostech a místech dostupných na síti, v říši odborníků i ohromujících důvěřivců, ale většinou jenom bláznivých básníků o jednorožcích, kteří prostě měli moc volného času.

Když se od počítače konečně odtáhl, zjistil, že žena u informací odešla na oběd nebo domů, tak jako tak ji vystřídal nasupený muž s naslouchátkem, takže pozvání na rande bude dlouhodobější proces, ať chce nebo nechce.

Zastavil se na oběd v kavárně nedaleko knihkupectví na El Caminu, koupil si Gravesovu Bílou bohyni, Pohádky bratří Grimmů a knihu o Beatles, pak se zastavil v hypermarketu a prolezl obchod L. L. Beán. Koupil si lampu od Colemana a dobrou baterku pro případ, že by v horách vypadla elektřina. Chvíli váhal nad drahou bundou s kapucí - nahoře se ochladí, až přijde zima - ale v letním dni na začátku září v sobě nedokázal probudit dost nadšení, aby si koupil drahou tlustou bundu. Ostatně měl svou spolehlivou koženou bundu, jež ho doprovázela na mnoha dobrodružstvích. Nebo alespoň na mnoha výletech, z nichž některé člověku připadají hloupé, až se za ně stydí, když je mu třicet a vzpomene si, co dělal.

Theo si uvědomil, že zdržuje. Zastavil se v obchodě s alkoholem, koupil si balení šesti Heinekenů a poté se rozjel šikmými paprsky odpoledního slunce zpátky do hor.

Seděl s knihou na klíně a třemi pivy pod opaskem. Byl unavený a pořád na něm ležel pocit, že se blíží… zkáza ne, to bylo příliš silné slovo, ale že se blíží něco. Ve srubu bylo chladno, neměl však energii vstát a pustit topení. Zvedl z podlahy svou motocyklistickou bundu a oblékl si ji.

Ztrácel s prastrýcovou knihou trpělivost. Popisy byly zajímavé, dokonce fascinující. Bez ohledu na to, jaké jiné chyby Dowd jako spisovatel mohl mít, fantazie mu rozhodně nechyběla. Ale příhody z jeho života v nadpřirozeném městě byly stejně útržkovité a ve svém výsledku bezvýznamné jako jeho dobrodružství z reálného života. Kniha představovala zvláštní a pravděpodobně beznadějně nekomerční směsici fantasy bez dobrodružství (alespoň ne opravdového dobrodružství, jaké si žádají děti, které hrají Dračí doupě) a autoritativního průvodce místem, jež nikdo jiný nemůže navštívit.

Do konce mu již chybělo pouhých padesát či šedesát stran, ale přistihl se, že listuje dopředu a musí myslet na to, co by v tak krásný čtvrteční den dělali jiní lidé - připravovali se vyrazit ven, zajít do kina, sednout si do baru. Co kdyby pozval tu ženu z knihovny? Neměla žádnou visačku, takže si nemohl zkonstruovat ani fiktivní dialog. Jak jen se mohl někdo takový jmenovat? Eleanor? Elizabeth?

Při mém štěstí je to nejspíš Catherine.

To zabolelo. Obrátil pozornost zpátky k prastrýcovu úhlednému rukopisu. Nebyl na něm vidět žádný třes, vůbec to nevypadalo jako písmo starce. Musel to napsat roky předtím, než zemřel. Ale těžko se dokázal soustředit, když odpoledne odumíralo a svět venku tmavl.

Středem stránky se táhla silná, kostrbatá inkoustová čára. Následovala po zdánlivě nedůležité větě o večírku v hráčském klubu, kde se znovu setkal s mladým šlechticem, který se jmenoval Caradenus Cosi, s tím, který figuroval ve scéně z nevěstince. Pod černou čárou nebylo nic, přestože v zápisníku zůstávalo ještě mnoho stran. Všechny byly prázdné.

Ne. Tady, několik stran před koncem, na něho vyskočil jako černá barva rozlitá na sníh poslední dodatek, psaný rovněž prastrýcovým rukopisem, ale mnohem méně jistým. Řádky byly na stránce nerovné, slova byla velká a uspěchaná.

Dospěl jsem na konec. Nikdy svůj příběh nedokončím, protože konec je něco, s čím se nedokážu smířit. Doufal jsem, třebaže jsem si žádné naděje neměl dělat, a proto jsem upadl do hanby a temnoty. Vyhnali mne a cestu zpět mám navždy znemožněnou tak, že ani zoufalství nepomůže.

Myslel jsem, že to budu schopen odvyprávět, jenže je to příliš smutné. Ztratil jsem to, o čem by se málo mužů odvážilo třeba jenom snít, zásluhou svého přílišného sebevědomí - té kuráže, které se i bohové děsí.

Vypadalo to jako strohé doznání či ve spěchu napsaná poslední vůle a testament.

Zmatený a zklamaný, Theo prolistoval pozpátku stránky, které předcházely Dowdovu náhlému ukončení zápisníku, ale nenašel žádný náznak toho, co by ho mohlo zastavit. Rozhodl se vrátit se na místo, kde začal přeskakovat, a číst pozorněji, ale teď, když věděl, že příběh nebude mít rozřešení, už to nebyl tak podmanivý proces. Jako vždy se snažil držet krok s podrobnostmi vymyšlených jmen a míst, se složitostí myšlenek, ale dopíjel právě čtvrté pivo a víčka mu začínala těžknout. Obloha dostala břidlicově modrou barvu, ze stromů byly stíny.

Měl bych vážně vstát a rozsvítit… byla poslední myšlenka, kterou si uvědomoval.

Zřejmě nakonec vstal a dokázal rozsvítit, ještě než ho zmohla dřímota, poněvadž obloha za oknem sice byla černá, ale viděl docela jasně linie pultu před dřezem, křivku kohoutku a bílý předek malé mikrovlnky, to vše zalité jakýmsi chvějivým žlutým světlem. Připadal si otupěle, jako kdyby byl po velkém tahu a nezůstal u několika piv.

Musím tu žárovku vyměnit, napadlo ho.

Jenže ta záře přicházela z polic vedle dřezu a ne z nějaké lampy v místnosti, nejistá záře, která postupně sílila, jak se díval.

Hoří…?

Ani ta myšlenka ho nedokázala zvednout z křesla - měl pocit, jako kdyby ho někdo omotal neviditelnou, zatíženou sítí. Díval se, jak se ta záře na spodní polici zazmítala, zapulsovala a odumřela. Pak, těsně předtím, než zářivý bod pohasl a místnost se ponořila do tmy, uviděl něco, co ho konečně donutilo vyskočit z křesla. Než dorazil k vypínači, došel k závěru, že to musel být pozůstatek snu a že čtyři piva jsou pro něho moc.

Pane jo, jaké nám z toho plyne poučení? Možná to, že lidé v depresi by neměli pít…

Jenže když se rozsvítilo, ta žena seděla na polici pořád. Pořád byla vysoká asi patnáct centimetrů. A měla křídla.

“Sračky a cibule,” řekla, ovinula se rukama a pak zlehka seskočila na pult vedle dřezu. Průsvitná křídla se zatřepetala a zpomalila její sestup. Nohy a ruce měla holé, zbytek těla jí zakrývaly červené šaty, které se mihotaly jako motýlí šupiny. “Jau, to bolelo.”

“Kristepane,” zaúpěl Theo. “Co teď?”

Žínka se na něho zamračeně podívala. Byla děsivě reálná, žádná šmouha, žádný stín. Měla krátké, mrkvově zbarvené vlasy - barevně se nehodily k jejím tmavě červeným minišatům, povšimla si doposud netušená část jeho mysli - a srdčitý obličej, který byl přes oči a líce trochu moc široký. Vypadala jako ten typ, který mívá pihy, ale jestli je opravdu měla, byly tak malé, že je nebylo vidět. Nevypadala, že by byla v dobrém rozmaru, ale Theo ani nevěděl, proč by měla. Sám nebyl v nijak dobrém rozmaru.

“To je sen, že?” zeptal se s nadějí.

Sklonila se, aby si promnula kolena, a potom se znovu narovnala. Nedokázal se vyrovnat s tím, jak je maličká. Bylo to jako dívat se na hezké děvče na konci ulice, jenže toto bylo v dokonalém ohnisku a jenom půldruhého metru od něho. “Jestli je to sen, tak jsem ta, které se to zdá, a příště si podám žádost o lepší, protože tenhle nestojí za nic. Tak co, budeš tam sedět a civět jako ropucha z lejna, nebo mi nabídneš aspoň náprstek čaje? Z té hrozné cesty sem mě bolí úplně všechno.”

“Ty… ty jsi víla.”

“Podívejme, jak mu to pálí. A ty jsi smrtelník, abychom v tom měli jasno. Ale momentálně jsem unavená, bolí mě celé tělo a náladu mám pod psa. Tak co bude s tím čajem?”

Jestli to byl sen, co znamenal? Snít o ženských, proč ne, jenže o ženských, které mají patnáct centimetrů? Co to vypovídá o tvém sebevědomí, Vilmosi?

“Tak hele,” řekla a on najednou poznal, že ať se mu zdá nebo ne, každopádně je vyčerpaná. “Bude ten čaj? Nejsem nijak upejpavá. Udělala bych si ho sama, jenže nejsem dost velká, abych otočila knoflíky na tom vašem krámu, který tady máte, na těch tvých kamnech.”

“Promiň.” Došel ke kuchyňské desce, zapnul plotýnku a postavil na ni konvici. Ani potom nezmizela. Když se prstenec začal zahřívat, dokonce k němu natáhla ruce, aby si je zahřála. “Takže ty jsi opravdická… opravdická víla,” řekl nakonec. “Nejsi sen.”

“Jsem. Nejsem sen.”

“Ale… proč mluvíš, jako… jako bys byla Ir?”

Obrátila oči v sloup a odfoukla si z obličeje drobounký pramínek vlasů. “Ty jsi ale natvrdlý. My nemluvíme jako Irové - Irové mluví víceméně jako my. Chápeš?”

“Aha.”

Neskutečnost situace přestala být tak do očí bijící, jenomže k vysvětlení to nepřispělo ani trochu. Voda začala vřít. Víla zatřepetala křídly a zvedla se o dvacet centimetrů dál, aby na ni nešel proud páry. Theo vytáhl z kredence dva pytlíky čaje a dva šálky.

“U všech stromů, parde, tolik já nevypiju. Odlij mi trošku od sebe.”

“Aha. To je fakt.” Jeden šálek a jeden pytlík vrátil a potom nechal čaj louhovat. Náprstek neměl, a tak vzal z hromádky na polici s knihami vršek od piva. “Může to být?”

Prudce vzlétla a zůstala viset ve vzduchu vedle něho. Křídly míhala rychle jako kolibřík. Přičichla k vršku. “Když ho nejdřív vypláchneš. Nemám nic proti pivu, ale v čaji ho mít nechci, dík.”

Sedl si se svým hrnkem, ztracený v burácejícím vnitřním tichu naprostého ohromení. Víla si klekla na desku a začala foukat do čaje ve vršku, aby ho ochladila.

“Omlouvám se, jestli jsem nebyl… jestli jsem se nezachoval jako nejzdvořilejší hostitel,” začal.

“Tím se netrap,” řekla mezi usrknutími. “Stává se často, že vaši lidi jsou z toho tak paf. To bude nejspíš osobním kouzlem.”

“A ty jsi… tedy… Jak se jmenuješ?”

Věnovala mu pohled, který nevypadal zrovna přátelsky. “Jak ty?”

“Ty to nevíš?”

“Ovšemže to vím, ty pitomečku. Jenomže nejdřív se musíš představí ty mně, teprve pak já tobě.”

“Aha.” Uvědomil si, že to říká nějak často. “Já jsem Theo Vilmos.”

“Tak to má být. Já jsem Jablečná Jamka.”

“Jablečná Jamka?”

“Nezačínej s tím.”

“Ale já jenom…”

“Nezačínej s tím, frajere, nebo na sobě budeš mít zbytek tohohle čaje.”

Podíval se na ni. Představa, že by na něho zaútočila vzteklá víla, ho polekala, ale taky pobavila. Jenže možná to zas tak zábavné nebylo - třeba ho mohla proměnit v něco nepříjemného, ropuchu nebo hrášek pod matrací. Přinejmenším by mohla způsobit, že zkysne mléko nebo něco takového, ne?

Mléko, jež mám v ledničce, je s největší pravděpodobností zkyslé už teď.

“Nechtěl jsem se tě dotknout,” řekl nahlas. “Jenom mě to překvapilo, protože… prostě proto, že neznám nikoho, kdo by se tak jmenoval.”

Přísně se na něho podívala, ale potom se přece jenom nechala trochu obměkčit. “Moje vina to není. Narodila jsem se až jako poslední.”

“Jak to myslíš?”

“My Jableční jsme velká rodina. Mám sedmadvacet bratrů a sester. Semínko, Slupka, Koláč, Dort, Strom, Sad, Kůra, Květ, dokonce i Máslo, a to zdaleka nejsou všichni. Když jsem se objevila já, všechna dobrá jména už byla vybraná. Táta a máma mi vždycky říkali “Chybka,” ale to bylo z legrace. Prostě zůstala už jenom jména, která stála za prd.”

“Hm.” Nebylo to moc inteligentní, ale bylo to lepší než “aha”. O trochu. “Takže… co tě sem přivádí? Ne že bys nebyla vítána,” dodal rychle. “Ale moc vil tady nemáme.”

“A při té drahotě, co tady máte, se vůbec nedivím.” Ukázala mu unavený úsměv, první, který u ní viděl. “Promiň. To byl fousatej vtip.” Maličko naklonila hlavu a pozorně se na něho podívala. “Ty vážně nic nevíš?”

“Souvisí to nějak s prastrýcovou knihou?”

“Pokud vím, tak ne. Ten starouš, co mě poslal, mi toho moc neřek. Takže zájemce nejspíš není on, ale… někdo, kdo má o tebe starost.”

“Někdo? To jako kdo?”

“Do prdele, chlape. Já nevím! Ale ten starouš si dělal starosti, tak mě poslal, abych tě přivedla. Mě se neptej, zeptej se jeho!”

“Starouš…?”

Odložila čaj a zvedla hlavu, jako by něco poslouchala.

“Řekla jsi starouš. Který starouš?”

“Jmenuje se Řebříček. Je doktor nebo něco takového z jedné důležité rodiny.”

“Jenže kdo to je? A kde je?”

Jamka pomalu, rozrušeně zavrtěla hlavou. Najednou si uvědomil, že ví, čeho si všímá - ostrého pachu, kysele hnilobného. “Proboha, co to je?” zeptal se. “Skunk?”

“Něco je venku.”

Zíral na ni, docházelo mu to pomalu, ale jeho nervová soustava to věděla ještě dřív než on: srdce již bilo třikrát rychleji než normálně. “Venku…?”

Pach byl teď až bolestivě silný. Začínaly mu slzet oči.

Vznesla se a visela ve vzduchu, křídla rozmazaná tak, že je téměř nebylo vidět. Bzučelo to jako vrtulka letadélka na hraní. Zakřičela něco vysokým pronikavým hlasem, v jazyce, kterému nerozuměl. Potom se k němu otočila, viditelně vystrašená, přestože se snažila, aby její maličká tvář zůstala přísná a bez výrazu. “Chvilku potrvá, než to znovu otevřu - kdo mohl tušit, že to budeme potřebovat tak rychle?”

“Otevřeš…?” měl pocit, jako by nedokončil větu už pár hodin.

Něco zabušilo na přední dveře, jednou, dvakrát, třikrát. Theo byl tak zmatený, že dokonce sáhl po klice.

“U všech stromů!” vykřikla a přibzučela mu až těsně k obličeji. Pěsti měla zaťaté. “Jsi snad úplně blbej? Neotevírej to!”

“Ale někdo tam je…” něco znovu vrazilo do dveří, tak silně, že zapraštěly, jako by se do nich opřelo nějaké velké zvíře. Puch byl teď ještě intenzivnější. Rozsvítil venkovní světlo a přitiskl oko ke kukátku.

Nefalšovaně se mu ulevilo, když v záři žárovky na verandě uviděl zelený vlněný kabát, skrčenou, avšak viditelně lidskou postavu přitisknutou ke dveřím. Viděl matnou houštinu kudrnatých vlasů, lesk tmavé kůže na hlavě, čelo. Nějaký starý černoch, sezónní dělník…

“To je v pořádku,” zavolal na vílu. “Je to jenom…”

V tom okamžiku hlava spadla dozadu. Zlomená čelist se klimbala na hrudi. Slepé oči nebyly jenom mléčně bílé, ale byly jako rozšlápnutá vejce: začínaly se hroutit a vytékat z jamek. Theo odvrávoral ode dveří. Vyděšené srdce měl až v krku, takže na okamžik se nedokázal ani nadechnout.

Jamka přibzučela ke kukátku a okamžitě zase odplula vzduchem zpátky. “Špatný,” vypískla. “Tohle je moc špatný!”

“Co… Co?”

“To ani nechtěj vědět. Kde jsou ty podělaný dveře?”

Nevěděl, o čem mluví. Bylo přece jasné, že dveře jsou tam před nimi a na jejich druhé straně je peklo. Celé to musel být další těžký sen, i když to vypadalo velice skutečně - to bylo jediné vysvětlení. Nemohl se probudit - možná byl dokonce v komatu, umíral, bezvládně ležel na podlaze srubu a mozek mu ukazoval podivné filmy jako promítačka běžící v prázdném kině. V reálném světě nemohlo být nic, co by se tomu podobalo…

Jenže jestli byla Jablečná Jamka součást snu, nevěděla o tom. Poletovala po místnosti jako moucha v láhvi, takže její tělíčko vypadalo jako o málo víc než stín. “Dostane se to dovnitř nejsnazší cestou. Jestli se to bude muset prolámat, možná máme čas. Jsou tady ještě nějaké jiné dveře?”

Znovu mlela o nějakých dveřích. To už bylo na Thea příliš. Skrčil se na podlaze a chytil se za hlavu, jež mu třeštila. Puch byl strašný, jako by ta věc byla s nimi v místnosti…

“Koupelna,” hlesl a znovu se těžce postavil. “Prokrista, myslím, že okno je otevřené. Je tam jen síťka…” Skočil přes místnost a prudce otevřel dveře do koupelny. Nosní dírky mu spálila vlna čpavku a síry.

Ta věc ve vlněném kabátě tlačila na síťku. Přímo před očima Theovi, který dokázal jen ochromeně, nevěřícně zírat, začala pronikat dovnitř: hnijící maso ruky se protlačilo síťkou proti hmyzu jako hamburger mlýnkem. Zastavilo se, když narazilo na kost. Červovité proužky prstů se zazmítaly a zašmátraly o kousek dál a pak se síťka vytrhla z rámu.

Theo vykřikl a pozpátku odklopýtal zpátky do hlavní místnosti. Mohutná postava se procpala vysokým koupelnovým oknem s mokvavým zvukem žuchla na podlahu a pak se postavila. Theo popadl kytaru a uchopil ji za krk. Když se potom ta páchnoucí věc vyštrachala na světlo, musel se držet, aby mu nohy nevypověděly poslušnost.

Nebyla to ani rozkládající se mrtvola. Nic tak jednoduchého.

Stálo to a kolébalo se to, ověšené páchnoucími cáry. Z roztrhaných kalhot a kabátu vylézaly kusy kostí, hadry, mastná tkáň a dokonce svinuté noviny. Levá noha byla rozedraná až do krve a rozpadala se, ale tam, kde měla být pravá, to vypadalo, že dvě menší nohy jsou vražené do sebe jako nějaká náhražka, přitom na jedné ještě vězí špinavá dámská bota. Jedna ruka se zmrzačila o síťku, ale už znovu srůstala. Druhá paže, teď zvednutá vedle zborceného obličeje, nekončila rukou, ale mumifikovanou kočičí mrtvolkou. Jak se k němu natahovala, kostnaté čelisti se otevíraly a zavíraly jako prsty, které ho chtějí chytit.

Theo hrázou vykřikl a ze všech sil máchl svou gibsonkou. Část úst a nosu té věci odletěla ryč. Netvor zavrávoral, ale nespadl. V díře jeho hrdla chroptěl vzduch. Široká, pokřivená ústa sebou škubla a pokusila se zavřít, ale většina svalů byla pryč. Poté se vlněný kabát rozevřel a Theo uviděl, že hnisající otvor v hrudi je překryt potrhanou maskou z masa a kůže - něčím, co kdysi bylo lidskou tváří. Theo cítil, jak se ho zmocňuje závrať, a viděl, jak ho obestírá tma.

Kde se vzala, tu se vzala, náhle tam byla ta víla, okřídlené blikání mezi ním a tou zrádností. Světla v místnosti přibývalo, až byla plná mihotavé záře. Dokonce uviděl obličej Jamky, tvrdý jako miniaturní brož.

“Dělej!” zavřískla a potom se rozlétla proti hlavě té věci jako nějaký rozezlený šíp. Netvor se od ní odklonil, zasyčel a ohnal se prackou. Kočičí ruka cvakla, zuby ji těsně minuly. “Jsou otevřený, dveře jsou otevřený! Projdi!”

Těsně před kuchyňským dřezem visela ve vzduchu doutnající záře, jakýsi šev, jímž se linulo světlo jako zipem ve tkanině reality. Chvíli na to otupěle zíral a pak zahodil rozbitou kytaru.

“Honem!” vyjekla Jamka, ale Theo váhal. Kam to vedlo? Momentálně by to všude bylo lepší než tady… ale…

Najednou mu tu došlo. Sklonil se pro prastrýcovu knihu. “Pojď!” křikl na vílu.

“Nedělej blbosti - průchod se každou chvíli uzavře,” vykřikla, i když jí mnoho dechu nezbývalo. “Neohlížej se a běž! Já to zdržím!” Na okamžik se vznesla nad hlavu té věci, do plné záře těch přízračných dveří nebo co to bylo, a Theo uviděl, že vílí kouzlo, kterým se proti nemrtvé bestii vyzbrojila, je jeho vývrtka, v jejích rukách velká jako malířský žebřík. Znovu se otočila, spustila se střemhlav dolů a zarazila ostrý hrot do tvorova zničeného obličeje. Tvor ucukl zpátky, možná nějakým zapomenutým reflexem - toho, co stálo za záchranu, nebylo mnoho - ale nezdálo se, že by se příliš polekal.

Theo měl pocit, že mu srdce každým okamžikem vystřelí temenem hlavy ven jako raketa Polaris. Skočil k zářícímu švu a hrábl do otvoru prsty. Zvláštně to mravenčilo, ale nepálilo to. Otočil se, aby se naposledy podíval. Rozkládající se spár se právě mamě pokusil chytit Jamku, ale ohnul jí křídlo a poslal ji do vývrtky. Přistála na podlaze a chvíli se tam krčila, s hlavou svěšenou, viditelně omráčená. Netvor triumfálně mlaskavě zafuněl a vrávoravě se pohnul směrem k ní. Theo padl na kolena a sebral vílu těsně před natahujícími se kočičími čelistmi. Potom se otočil a přelezl po podlaze ke světelným dveřím.

Propadl jimi dost neelegantně, do nicoty, do bezbarvého prázdna, které dunělo jako vlny oceánu a jiskřilo jako hvězdy.

Druhá část

POSLEDNÍ CESTA DO ŘÍŠE SKŘÍTKŮ

Kapitola 10

Stračkův pozemek

To nebylo jenom tak obyčejné cestování, on se nějak protahoval - jako by kousek z něho stále zůstával zakořeněný hluboko v realitě, kterou právě opustil, zatímco čím dál tenčí Theo se natahoval přes tisíce mil šumu a světla. Po celou tu dobu měl pocit, že je čím dál slabší a nehmotnější, až jako by byl téměř nekonečnou, téměř neviditelnou čárou vědomí, ve které se každé zrnko myšlení dotýká jen jednotlivých kapiček pochopení bezprostředně po stranách, a to všechno se roztahuje čím dál víc od sebe. Byl jako gumová páska v rukou Boha a Bůh roztahoval své mohutné paže nejdál, jak to šlo…

A potom se gumová páska přetrhla.

Když znovu přišel k sobě, polovinu jeho zorného pole vyplňovalo něco, co v prvním okamžiku vypadalo jako abstraktní malba z rozmazaných zelených čar. Tráva. Ležel na boku ve vysoké trávě a něco se pohybovalo.

Zaostřil právě včas, aby uviděl Jamku, která klečela několik centimetrů od jeho nosu, ohnutá v pase, a zvracela, zachovávajíc přitom jisté dekorum. Navzdory tomu, jak vypadala a jak byla blízko, v něm ten pohled neprobudil tentýž reflex, jak by se mohlo stát, kdyby to byl jiný člověk. Posadil se.

To ovšem reflex probudilo.

Když Theo konečně vyprázdnil žaludek a posté si odplivl do trávy, Jamka se zhluboka nadechla a zaúpěla: “Au. Dostat se sem je ještě horší než na tvou stranu.”

“To rád… slyším.” Otřel si bradu hřbetem ruky. V hlavě mu dunělo, jako by mu tam někdo hrál sólo na tympány, a bez váhání by prodal svou duši za láhev ústní vody. “Protože nechci, aby mi ještě někdy bylo takhle.” Zvedl hlavu a rozhlédl se. “Proboha.”

Nešlo ani tak o to, že všechno vypadalo vyloženě jinak anebo špatně - dokonce všechno vypadalo do značné míry tak, jak mělo, v jakémsi romantickém, předrafaelovském duchu: hustě rostoucí stromy, stinná travnatá údolíčka, paprsky poledního slunce, padající lesní klenbou přímo dolů jako nějaké zářící šňůry od olovnice, jiskřící zrnky prachu a jasnými pablesky poletujícího hmyzu. Nevolnost ho již přešla, ale barvy kolem něho přesto byly nějak moc výrazné, okraje příliš ostré, když se na něco díval déle než několik okamžiků, začaly mu slzet oči. Připomínalo mu to dávku psilocybinu, která dokáže rozsvítit barvy všedních předmětů jako neony.

“Kde to jsme?”

Jamka se znovu sklonila a vyplivla skoro neviditelný pramínek světla. “Doma. Nebo alespoň tam, kde jsem doma já. Jak bys tomu říkal ty? Já jsem se o ty knihomolské sračky nikdy moc nestarala, a když něco neumíš říct, nedá se to v Říši skřítků přeložit.” Zamračila se a pak se rozzářila. “No jasně. Říše skřítků. Tak se jmenuje.”

“Takže jsem měl pravdu. Ne, strýc Eamonn měl pravdu.” Theo natáhl nohy před sebe a zaposlouchal se do téměř podprahového zpěvu ptáků. Bolest hlavy a nevolnost již prakticky zmizely. Skoro zapomněl, že právě absolvoval nejpodivnější a nejhorší půlhodinu svého života. “Je to… je tady krásně.”

“Proto to tady zachovali,” řekla mu maličká víla. “Nemysli si, že to je všechno, frajere.”

Pomalu přikývl, i když netušil, o čem mluví. Přemýšlení bylo namáhavé, skoro až vyčerpávající, pobývat uprostřed tak fantasticky působivé scenerie bylo pro smysly smrtelníka těžké. Bylo to tak - zvláštní, všechno to bylo tak zvláštní…

Otočil se zpátky k Jamce. “Co to sakra bylo, ta… věc, co po nás šla?” Nepozemská scenerie najednou působila jinak, dokonce až výhružně, zejména hlubiny stínů za nejbližšími stromy. “Přijde to sem? Je to už na cestě?”

“Jestli to přijde? Nejspíš jo.” Jamka zavětřila. “Na cestě? Nevím, jenže pochybuju, že tě to znovu najde tak rychle. Ale nakonec jo.

Takže je dobrej nápad válet se po lese jako nějakej vypasenej tlučhuba? Hádám, že ne.”

“Co to bylo?” Chvíli trvalo, než mu došlo, co řekla. “Počkej, najde mě? Jak to myslíš, najde mě? “

“Nejdřív vstaň a začni se hejbat.” Vzlétla a zmizela, jako vážka, urazila dvacet metrů za několik vteřin, potom se stejně rychle vrátila a zůstala viset ve vzduchu před ním. Na tváři měla mrzuté pousmání. “Jenom mě tak napadlo, když tě tam vidím stát s pusou dokořán - to musíš chvíli dělat, aby ti nohy začaly fungovat?”

Zaklapl pusu a nechal se vést tím psychedelickým lesem.

“Já nedělám drahoty,” řekla, když vyšli z lesíku do otevřeného údolí. “Prostě toho moc nevím. Jsem posel - najatý pomocník, nic víc. Jediný, co ti můžu říct, je to, že tak jako Řebříček za tebou poslal mě, někdo jiný musel poslat tu hnijící potvoru. To je jasná věc, na to nemusíš chodit s plnou myslivnou, abys na to přišel. Ty tvrdíš, žes nikdy neviděl nic, jako jsem já, aspoň ne doopravdy. A něco takovýho jsi viděl?”

“Proboha, ne!”

“Tak je to naprosto jasný. Přišlo to z jednoho z těch míst mezi, určitě. Když jsem tě mohla najít já, mohlo tě to najít taky.”

Zavrtěl prudce hlavou. Už teď tohoto dobrodružství začínal mít dost. Chtěl si lehnout a vyspat se, ale místo toho tupě dával nohu před nohu a šel za tou protivnou létající žínkou, dál a dál, krajinou, která přešla z kouzelné scenerie v úmorný přízrak, jako kdyby ho někdo nutil absolvovat kurs přežití ve filmu od Disneyho. Halucinogenní byla samotná vizuální intenzita lesa, třpytivá zrnka prachu, čmeláci zářící jako roztočené mince, hadovité, propletené kořeny a barevné muchomůrky všude, kam oko pohlédne, dokonce i svěží zeleň trávy. Stával se z toho nekonečný trip s LSD. Bolela ho z toho hlava. “Jenomže proč já? Jsem… nikdo! Jsem… nudný!”

“A říkám snad, že ne? Schovej si nějaký otázky pro starouše - ten ti nejspíš dokáže říct o moc víc než já.”

“Vyprávěj mi o něm. Říkala jsi, že se jmenuje… Řebříček.”

“Jo, hrabě Řebříček. Patří k rodu Sedmikrásků, ale není zdaleka tak pitomý jako většina té zbohatlické bandy.” Znechuceně sešpulila ústa. “Ale stejně mu nejsem ničím zavázaná a neudělala bych to pro něho, kdyby mi neplatil, i kdyby třeba stokrát říkal, jak je to důležitý.”

Theo znovu zavrtěl hlavou. “To jako já? Mluvíš znovu o mně? Já jsem důležitý.”

“Jasně, pro někoho jsi důležitý, jinak by přece neposlali starýho Kostižera, aby ti vycucl mozek nosem, no ne?”

“Když už je řeč o posílání, proč ten Řebříček poslal tebe? Proč nepřišel sám?”

“Asi už svou výjimku využil.”

“Využil… co?”

Zastavila se ve vzduchu a přitiskla prst na rty. V první chvíli si myslel, že jenom chce, aby se přestal tolik vyptávat, ale pak si uvědomil, že něčemu naslouchá. Najednou měl pocit, jako by mu kůže špatně seděla, jako by měl srdce trochu moc velké a divoké na svou hrud.

“Je to… ta věc?” zašeptal. Zavrtěla hlavou, ale nevypadala moc spokojeně. Snažil se zůstat bez hnutí, aby uslyšel to, pro co napíná své maličké uši.

“Pojď za mnou,” zašeptala nakonec. “Rychle, ale co nejtišeji. To znamená, abys zvedal ty svý těžký tlapy!” Klikatě odletěla k okraji mýtiny. Theo napůl běžel, napůl skákal po špičkách za ní trávou prokvetlou polními květinami. “Tady dolů.” Ukázala na úžlabinu krytou houštím. Theo do ní vlezl a vmáčkl se do silné vrstvy spadaného listí, která se stříbrozlatě mihotala a byla cítit jako něco, co se vozilo v drahých pytlích z nóbl zahradnictví. Potom opatrně zvedl hlavu a ohlédl se k mýtině. Byla prázdná. “Nečekala jsem, že budu muset vypotřebovat poslední kouzlo tak brzo,” zašeptala Jamka.

“Co…?” začal Theo, ale Jamka přiletěla k němu a překvapivou silou ho kopla do spodní čelisti.

“Zavři klapačku!” sykla.

Dlouhé vteřiny ubíhaly. Potom vylétlo ze stromů něco, co vypadalo jako horizontální záblesk slunce. V mžiku to prosvištělo do půlky palouku, kde se to zastavilo a změnilo se to ze šmouhy v pevnou věc tak prudce, že se překvapením málem zajíkl.

Byl to jelen, obrovský bílý kus s rozložitým parožím, které vypadalo jako dva stromy bez listí vyřezané ze slonoviny. Díval se na místo, kde se schovával Theo. Přestože tajil dech a svaly měl zatnuté, těkavost jeho tmavého pohledu ho prozradila.

Nádhera, nádhera… bylo všechno, na co Theo pomyslel, když zvíře stálo nehybně v šikmých paprscích slunce, jako socha z hořícího fosforu. Jelen mrkl a vzápětí odskákal do stromů na druhé straně palouku. Ten pohyb byl tak rychlý a naprosto nenucený, že Theo v první chvíli nedokázal pochopit, co se stalo.

Pohnul ústy, aby se pokusil vyjádřit alespoň chabý dík za to zjevení, které mu bylo dopřáno, Ale křídla Jamky mu zabzučela u uší. Šťouchla do něho nohou, tentokrát jemněji.

“Pssst.” Její šepot byl tak blízko, až mu připadalo, že cítí v uchu slaboučký závan jejího dechu. K jeho úžasu začala zpívat. Měla skřípavý, ale zpěvný hlas. Slovům nerozuměl, ale opakující se melodie byla zvláštně podmanivá, dokonce tolik, že si zpočátku ani nevšiml jiného zvuku, který všude kolem nich sílil, zvuku, který ani v okamžiku, kdy se ozýval nejhlasitěji, nebyl víc než chvění, jako když déšť dopadá na udusanou zem.

Na palouk se vyřítili jezdci.

Znovu jím projel ten pocit ohromení, ale tentokrát to nebyla tak jednoduchá bázeň jako předtím při pohledu na jelena. Jezdců byly skoro dvě desítky, mužů a žen, oblečených do kostýmů, které vypadaly, jako by pocházely z úplně nahodilých období a míst, moderních i starých, dokonce i barvy oblečení byly prchavě nestálé, měnily se jako perleť, jako slunce na hladině tekoucí říčky. Tváře jezdců byly ušlechtilé, hrdé a zvláštně neurčité, pokud šlo o věk - každému z lovecké družiny mohlo být dvacet nebo čtyřicet lidských let, nebo mohli být úplně jinak staří. Zjistil, že dívat se na ně je stejně obtížné, jako bylo dívat se na krajinu kolem, když do tohoto světa prošel. Jeho mozek zoufale pátral po měřítkách, kategoriích, způsobech, jak tyto bytosti převést na obyčejné lidi, ale nedokázal ten mechanismus najít: rozvracely známé metody posuzování lidí, tak jako ho jelen proměnil v bláto a kámen pouze svou nádherou, hbitostí blesku.

Dokonce i koně byli zvláštní, byť nedokázal říct, co je na nich jiné - měli čtyři nohy, hřívy, oči, blyštivé zuby. Ale to z nich ještě nedělalo koně, přinejmenším ne koně, které znal, stejně jako složitě nakadeřené a upravené vlasy, šperky a tichý hovor nedělaly z těchto děsivě krásných jezdců lidi.

Lovci se na palouku zdrželi jen několik okamžiků. Objeli místo, kde se předtím zastavil jelen, přičemž zaujatě hleděli dolů, jako kdyby tam bylo napsáno něco, co nikdy předtím neviděli. Jeden z nich, vysoký muž s dlouhými zlatými vlasy, oblečený do něčeho, co se podobalo moderní jezdecké výstroji (pokud se jezdecké šaty někdy dělaly z milionů perleťových šupin), a vyzbrojený něčím, co vypadalo jako puška se stříbřitou hlavní a pažbou bílou jako kost, se zvedl v třmenech a natočil svého oře do směru, kterým zmizel jelen. Tryskem vyrazil z mýtiny a ostatní ho následovali, rychlí jako prásknutí bičem, ale tak tiší, že když poslední projel mezi nejbližšími stromy, Theo už je neslyšel.

“To byl lord Stračka,” řekla Jamka po půlminutě mlčení. “Ten v ještěřím oděvu. Viděla jsem ho v zrcadle. Ale musím uznat, že ve skutečnosti vypadá líp, pokud je někdo na takové typy.”

Theo si nebyl jistý, jaký typ to má být, ale v tom okamžiku si nebyl jistý ani tím, jak se jmenuje. “To byli… skřítkové?”

Jamka si pohrdavě odfrkla a slétla na zem necelého půl metru od Theova obličeje. “Těžko se tady hledá někdo, kdo by nebyl. S výjimkou tebe. To byly květiny. Dalo by se říct místní nižší šlechta. Ale oni si myslí, že jsou úžasní.”

“Vždyť oni… byli úžasní.”

Jamka se na něho chvíli jenom dívala a ve tváři měla výraz, který vypadal ublíženě. “To bude tím, žes je nikdy předtím neviděl,” řekla nakonec a potom se zakabonila. “To mě podrž, padnout takhle do rány Stračkovi. Měli jsme velkou kliku, že si nás nevšiml. U všech stromů! Říkala jsem ti, aby ses pro mě nevracel!”

Ještě se úplně nevzpamatoval z ohromení, takže mu delší dobu trvalo, než to pochopil. “Počkej chvíli, to myslíš předtím… předtím ve srubu? Chceš říct, že jsem tě tam měl nechat s tou odpornou mrtvolnou obludou?”

“Udělala bych si pro sebe dveře. Ty jsem udělala pro tebe - chtěla jsem tu Starou obludu ještě chvíli zabavit. Jenže tys mě protáhl s sebou a zpackal jsi přistání, takže jsme se vynořili na špatném místě.” Zavrtěla hlavou. “Přímo uprostřed Delphinionu. Do prdele dvakrát tuplované. I kdybychom byli blízko kraje lesa, tempem, kterým se batolíš, jsme půl dne od držav Sedmikrásků, a za denního světla se nemůžeme odvážit vyjít ze stromů.”

“Nemůžeme vyjít ze stromů…?”

“Protože tohle je Stračkova půda, ty kopyto. Patří mu, stejně jako skoro všechno na ní a hodně nad ní, včetně některých ptáků.

Když vyjdeme ze stromů, vsadím se, že do hodiny o nás bude vědět.”

“Hej, kruci, neříkej mi kopyto. Možná jsi mi zachránila život, to je sice fajn, ale nedává ti to právo, aby sis ze mě až do jeho konce dělala fackovacího panáka.”

“Podívejme, ono nám to začíná prskat.”

“Tak hele, ještě před několika hodinami jsem byl doma ve svém světě a neuvažoval jsem o ničem světobornějším, než že sednu na motorku a na cestu si vezmu burrito. Teď jsem v nějaké pohádkové zemi a nechávám se vodit Malenkou, jen mezi námi, pěkně protivnou Malenkou - po nějakém pitomém začarovaném lese. Chtěl bych vidět někoho, kdo by to zvládl líp, tak toho nech!”

Chvíli šel dál mlčky. Jamka mu neuletěla, a dokonce se nezdálo, že by se nějak zvlášť urazila, a tak nakonec riskl otázku: “Jaký je v tom sakra rozdíl, jestli ten pantáta ví, že jsme na jeho půdě, nebo ne?”

“Protože Stračka je škrtič, chápeš? Něco jinýho by bylo, kdyby byl šplhavec nebo alespoň někdo zprostředka jako Řebříček, ale řekla bych, že ze škrtičů by ti každý s potěšením prořízl hrdlo, hned jak by tě uviděl.”

Theo v tom měl úplný zmatek. “Stračka? Řebříček? Nejsou to nějaké byliny? A škrtiči a šplhavci, to jsou nějaká zvířata, ne?”

Jamka ze sebe vyrazila poměrně výmluvný pohrdavý zvuk. “Hm, zřejmě to není tvoje chyba, že nic nevíš. Jdi a já ti zkusím trochu vysvětlit, jak to tady chodí. Ale dávej pozor! Možná si myslíš, že jsem na tebe moc tvrdá - a možná jsem, ale možná přesně to potřebuješ - jenže když ti řeknu, abys zavřel hubu, tak se prostě zastavíš tam, kde jsi, a budeš držet hubu. Tenhle svět je pro tebe nebezpečnej, frajere, a nejenom proto, že podle toho, jak chodíš, raz dva zakopneš o větev a rozbiješ si nos. Nebezpečnej. Chápeš to?”

Přikývl.

“Tak dobře,” řekla a vznesla se do teplého odpoledního vzduchu. “Pohni těma nohama.”

Bylo by dost těžké vstřebat tolik detailů z historie a kultury Říše skřítků, i kdyby seděl ve ztichlé učebně a poslouchal profesora nebo to četl v učebnici. Slyšet to od Jamky a klopýtat při tom bizarní lesní krajinou, která na sebe neustále strhávala pozornost, bylo tak trochu jako snažit se absolvovat komplexní kurs politických věd od přistěhovaleckého taxikáře během první půl hodiny v novém městě. A styl jeho instruktorky tomu taky dvakrát nepřispíval: pokaždé když se mu zdálo, že vidí světlo, se Jamka znenadání rozhodla letět napřed a prozkoumat terén nebo mu začala bzučivě poletovat těsně před obličejem a kritizovat jeho tempo nebo pozornost.

Z toho, co se mu přece jen podařilo pochopit, vysvítalo toto:

Obyvatelé Říše skřítků byli všech tvarů a velikostí, ale zdálo se, že nejmocnější kasta - v jistém smyslu šlechta, nebo alespoň horní třída - dávala přednost přibližně lidským tvarům a velikosti, jako v případě lovecké družiny, kterou krátce předtím viděl. Jako lidé s podobným společenským postavením měli zpravidla sídla jak na venkově, tak ve Městě. (Z toho, co zatím slyšel, se zdálo, že velké město je jenom jedno, zřejmě totožné s tou podivnou metropolí popsanou v prastrýcově knize.) Všechny urozené rody se jmenovaly po květinách a tyto rody zřejmě držely v Říši skřítků většinu moci.

Když se Jamky zeptal, proč to tak je, dostal lehce tajemnou odpověď: “Patří jim přece energetické stanice, ne?”

Květinové rody se pohybovaly v prostředí proměnlivých a matoucích politických spojenectví a konfliktů, ale zdálo se, že ten, jehož pochopení má pro Thea největší význam, je boj mezi šplhavci a škrtiči, neboť předmětem sporu byli smrtelníci. Jamka neovládala celou historii konfliktu, ale pokud tomu Theo rozuměl, šplhavci věřili v soužití s lidmi, zatímco škrtiči byli proti.

“Proti?” zeptal se. “Co to znamená?”

“Nejspíš to znamená, že je chtějí zabít.”

“Zabít?” Zamrazilo ho. “Ježíši, kolik smrtelníků tu u vás vlastně je?”

Drobné čelo se jí na okamžik svraštilo zamyšlením. “Pokud vím, tak touhle dobou žádný. Kromě tebe.”

Polkl. Nebylo to jednoduché. “Ale… ale proč dělat takový rozruch kolem zabíjení smrtelníků, když tady žádní nejsou?”

“Protože nechtějí zabít jenom ty zdejší, ty kopyto.”

V první chvíli mu to nedošlo, ale když se to konečně stalo, zastavil se. “Počkej. Tak přestaň poletovat, sakra! Chceš říct, že existuje skupina… skřítků, kteří chtějí zabít všechny lidi na světě? Lidi tam, kde žiju já? Opravdové lidi?”

Jamka se zamračila. “Co to znamená opravdový? Já snad nejsem opravdová? Kdybys mě řízl, nepoteče mi krev? Když mě naštveš, nenakopu ti prdel?”

“Já tě nechci urazit, snažím se to jen nějak pochopit. Co přesně to znamená, že chtějí zabít smrtelníky?”

Pokrčila rameny, stále rozčilená. “Jak jsem řekla, je to velká politika. Jestli se chceš dozvědět víc, zeptej se Řebříčka. Já jsem jenom pracující třída.”

“Ježíši.” Znovu vykročil. Magický les mu začínal připadat ještě méně lákavý. “Kolik jich je, těch… těch škrtičů?”

“Zas tak moc ne. Možná čtvrtina květin, těch nejvyšších.”

“Čtvrtina…? Ježíšikriste!”

“Mohl bys to přestat říkat?” Jamka mu třikrát bzučivě obletěla kolem hlavy. “Já osobně tím nijak netrpím, ale najde se tady dost takových, kteří to nemaj rádi, nemluvě o tom, že když potkáme někoho cizího, snadno se tím jménem prozradíš. To je stejně jasný, jako že v zimě mrzne. A když na to přijde, nebylo by dobrý vykřikovat ani Mohamed nebo Buddha.”

“Cože, chceš mi tvrdit, že ostatní skřítkové a víly nepoznají, že sem nepatřím, když nechám pusu zavřenou?”

“Divil by ses, ale jsou také hloupí skřítkové a víly.” Uculila se. “A pokud jde o škrtiče, nesmíš zapomínat, že přinejmenším stejně je šplhavců, a ti vás mají docela rádi. Otázkou je, kolik těch nerozhodných se nechá přetáhnout na tu nebo na druhou stranu. Nežer se tím tolik, frajere - to všechno se táhne už dlouho, hrozně dlouho.” Zastavila se ve vzduchu. “Počkej chvilku, slyším něco zvláštního.” Zvedla hlavu a naklonila ji. “Taky něco cítím…”

“Co myslíš…”

“Buď tak hodný, stůj tady a nic nedělej.”

“Ale…”

“Při všech stromech. Až s tebou skončím, asi sama začnu číst škrtičské pamflety, a to ani nemám volební právo! A teď už zmlkni a počkej na mě.” Obletěla ho velkým obloukem a vystřelila jako kulka. Rozmazaná šmouha jejích červených šatů zmizela v mžiku mezi stromy.

Theo klesl na travnatou zem. Pak položil hlavu do dlaní, aby nechal odpočinout oči. Bylo to všechno příliš bizarní, než aby se to dalo pochopit. Ještě před několika hodinami žil normálním životem ve svém normálním srubu v horách normální severní Kalifornie. Možná to nebyl nijak skvělý život - dokonce to byl poslední dobou život docela žalostného zoufalce - ale byl to život, v němž nebyly žádné belhavé zrůdy s mrtvolnými končetinami a drzé víly.

Jak to prastrýc Eamonn udělal, že se z téhle pakárny nezbláznil? Jistě, jeho prastrýc ji hledal. Pro něho to byl životní sen.

To mu připomnělo zápisník. Vytáhl ho z kapsy kožené bundy, kterou měl uvázanou kolem pasu. Kniha mu při chůzi narážela do noh tak dlouho, až skutečně začal uvažovat, že by ji vytáhl a zahodil, aby jednoduše nezešílel - Theo nebyl žádný velký turista a nijak se tím netajil - ale bylo to pro něho prakticky jediné pojítko s něčím, co připomínalo svět, který znal.

Ale vždyť jsem to přečetl skoro celé, pomyslel si. Mlhavě si vzpomínám, že některé rodiny se jmenovaly po kytkách, ale proč si nevybavuji nic o těch škrtičích a šplhavcích?

Čekal, až se Jamka vrátí, a začal se mezitím probírat stránkami. Uvažoval, jestli mu neušlo něco jiného, co ho mohlo zachránit, aby ho nesežrali velcí zlí vlci nebo nějaká jiná potvora. Hlavně bylo tak těžké uvěřit, že je skutečně tady - že všechno v té knize je pravda…

Jamka se přihnala zpátky. “Je to špatný,” řekla. “Jsme přímo na kraji jedné Stračkovy farmy. Mohli bysme ji obejít, ale pak by nám to trvalo o několik dní víc.”

“Co by trvalo o několik dní víc?”

“Dostat se k Řebříčkovi. Stračka nebude na farmě ani nikde poblíž - honí se za tím mrtvolným jelenem - jenže jestli tě zvětří některý z jeho správců, jeho milost tady může být co by dup.”

Theo pokrčil rameny. “Co teda budeme dělat? Ty umíš lítat, ale já sakra ne.”

Chvíli se na něho upřeně dívala, možná se chystala říct něco neslušného, jenže místo toho se rozzářila a ukázala na něho prstem. “Namaskujeme tě, frajere. Tak zachráníme tvou smrtelnou kůži.”

Zahýbal rukou. Z rukávu kožené bundy se mu vysypala sprška větviček. “A to mám být jako co, strašák?”

“Přestaň rýpat do těch větví - mají trčet ven. To samý platí pro listí ve vlasech. Ne, nejsi strašák, jsi větevník. Někteří jim říkají hvozdouši. Trochu přerostlý, ale když se trochu skrčíš…”

“Chceš říct, že v té bundě budu muset chodit? Vždyť dostanu úžeh.”

“Dopadneš hůř, jestli padneš do rukou Stračkovi a jeho lidem. Šoupnou tě do proutěnýho panáka a opečou si tě jak bramboru. Teď sebou přestaň vrtět, abych ti mohla na obličej naplácat bahno.”

“Bhnn? Phnnč?”

“Abys vypadal jako taková stařičká bytost, která žije v lesích a za světla prakticky nevychází ven.” Poodlétla asi půl metru zpátky, zůstala viset ve vzduchu a zhodnotila své dílo. “Ještě trochu listí do vlasů by neškodilo. No, ujde to. Límec té bundy nech vyhrnutej. A teď pojď za mnou. Ne, říkala jsem ti, že máš chodit pomalu. Jako bys měl křivý nohy.”

“Kdo si to má všechno pamatovat?”

“Tak já ti něco řeknu, frajere, já se ti tu snažím zachránit krk a ty vůbec nepomáháš. Možná bych měla vzít jeden ten klacík a vrazit ti ho do zadní díry. Hned bys chodil hezky pomalu.”

“Teda, když to vezmu na centimetry, možná jsi ta nejnepříjemnější osoba, jakou jsem kdy potkal.”

Prošel za ní řídnoucím okrajem lesa. Bláto na tváři už ho začínalo svědit, ale to nebylo nic proti větvičkám a uschlým listům v jeho bundě a nohavicích kalhot. Snažil se podle nejlepšího vědomí a svědomí pajdat a mávat rukama, jak mu to Jamka předvedla, něco jako šimpanz se zlomeným krkem, ale těžko si mohl dvakrát věřit, když napodoboval něco, co nikdy neviděl. “Je tu kolem hodně takových větvičníků?” Za stromy už spatřil zelenozlatou krajinu. “Takových, za jakého se vydávám?”

“Možná žádnej,” odpověděla. “A větevníci stejně z lesa moc nechodí. Tak jeden den v roce.”

“Cože?” Zarazil se a rozčileně si přejel rukou po tváři. “Tak jak může tahle maškaráda někoho oklamat?”

Jamka přiletěla tak blízko k jeho uchu, až sebou škubl, jak se změnil tlak. “Já jsem neřekla, že to někoho oklame” sykla. “Řekla jsem, že v to musíme doufat, protože jednak je to jediná věc tady kolem, která je dost velká a pitomá, aby ses za ni mohl vydávat, a za druhý, v ten jedinej den, kdy větevník vytáhne paty z lesa, chodí krajem, kejhá, hvízdá a chová se, jako by mu úplně ruplo v koulích. Neptej se mě proč, protože do jejich krčem moc nechodím. Ale když na ně přijde jarní horečka, nikdo se k nim moc nepřibližuje, takže když lidi uvěřej, že seš jeden z nich, je pravděpodobný, že tě nechaj na pokoji. Ale kdyby snad náhodou někdo hledal povyražení a přišel až k tobě, radím ti začít pištět, kejhat a podobně, jako by tě to vážně žralo. Je to jasný? Protože podle mě je to rozhodně lepší než se nechat opéct jako stará erteple.”

Náležitě pokořený Theo se vrátil ke své pajdavé, nepohodlné chůzi.

Obrovský oceán stromů, kterým putovali, prořídl v remízky, tu a tam roztroušené po svahu. Jak postupovali od jedné skupiny stromů k druhé, Theo si všiml, že scházejí do znepokojivě široké roviny. Po obou stranách ji lemovaly řady zelených vršků, svěže zelených jako pozadí na obrazech Maxfíelda Parrishe, ale tyto kopce byly daleko - nejbližší přinejmenším několik hodin chůze, odhadoval Theo, a možná i víc. U paty kopce, z něhož scházeli, byl terén rovný a rozoraný. Hlína byla tmavá jako rozemletá káva, ale většinou se schovávala za mořem vlnících se, lesklých vějířků. Tu a tam se mezi stébly pohybovaly postavy, které se shýbaly a narovnávaly.

“Co… co to všechno je?”

“Pšenice. Shrb se víc, začínáš vypadat jako člověk.”

Přikrčil se, a přitom si uvědomil hlodavou bolest, která o sobě dávala vědět v zádech. “Ale… ale to vypadá jako zlato. Jako opravdové zlato!”

“To sis vážně myslel, že v Říši skřítků děláme chleba z toho samýho, co si pěstujete vy smrtelníci? Jdi pořád dál.”

Cestou z kopce ho Jamka vedla širokým obloukem na jednu stranu, aby mohli přejít široké pole blíž k jeho okraji. Po několika minutách mu dosedla na rameno - “Kdyby mě uviděli, jak poletuju kolem, bylo by jim divný, proč víla doprovází větevníka,” vysvětlila - a uvelebila se mezi větvičkami a listím, dál mu však ze svého nového bidýlka radila, co má dělat. “U sta kořenů a větví, člověče, nemůžeš si zapamatovat, že máš čas od času něco zadrmolit? A mávej těma rukama pořádně!”

Theo nechtěl zemřít v proutěném panákovi ani žádným jiným bizarním způsobem, který si místní obyvatelé vymysleli. Usilovně se snažil dělat patřičné zvuky a pohyby. Všiml si, že někteří bližší dělníci na poli se zastavili a prohlížejí si ho přes vršky řádků, ale s úlevou shledal, že žádný nejeví chuť udělat něco víc.

Belhal se dál a vděčně pozoroval, že slunce se již začíná sklánět k obzoru. Nikdy si Říši skřítků nepředstavoval jako místo, kde by se člověk mohl spálit na slunci. Předpokládal, že před tím ho ochrání bláto a větvičky, ale rozhodně bylo dost teplo, aby ho listy na krku svědily jako hřích, a rozpálená kožená bunda mu připadala jako velice kruté mučení. Maličkou útěchu přinášela vůně samotné pšenice, syté, opojné aroma podobné čerstvě natočenému pivu, jako by v obilí z Říše skřítků byla opilost ještě před destilací.

Když došel k okraji pole a vstoupil mezi dvě řady zlatých stébel, vynořila se jen o několik řádek dál trojice hlav. Theo překvapeně vyjekl a zarazil se. Jamka sice byla úžasně malá, ale vypadala jako člověk, a příslušníci místní šlechty, které viděl předtím, by se z dálky také mohli vydávat za lidi, ale tři tváře, které se na něho dívaly teď, se tak snadno zaměnit nedaly. Všechny tři měly obrovské oči, tváře vrásčité jako tisíciletá mumie a místo nosů jenom dvě kulaté nosní dírky, které se zavrtávaly přímo do obličeje.

Do ušního Mučku ho dloublo něco ostrého. “Dělej nějaký zvuky, pitomče,” zašeptala Jamka.

Theo začal mávat rukama a sténat. Zvláštní tváře si ho chvilku prohlížely bez jakéhokoli výrazu. Když se pak vrhl do pšenice, jako by mířil k nim, zmizely v obilí.

“Co to k čertu bylo?” zeptal se, když slyšel, jak poplašeně odcházejí opačným směrem.

“Záhumníci,” řekla Jamka. “Rozumu moc nepobrali. Ale už se nevrátí.”

Theo se zachvěl. “Jsou šerední.”

Jamka se ostře zasmála. “Jestli ti připadají málo přítulní, nechtěla bych být v tvých botách, až potkáš prskavce nebo nějakou bludici ohniváče. Nebo samotnou starou Brčálnici!”

“Netoužím potkat nikoho z nich,” řekl unaveně Theo. “Chci domů.”

Jamka se zakabonila. “Jo. Dobře.”

Cesta přes obilní pole lorda Stračky byla dlouhá, ale i když potkali mnoho jiných bytostí, které pečovaly o úrodu, ať už to byli špudlové, stodolníci, štětináči a další domácí skřítkové, kteří podle Jamky obstarávali většinu manuální práce na polích, zpravidla jevili ochotu zachovat si od větevníka Thea odstup. Slunce klesalo stále níž, až to vypadalo, jako by dosedlo na vršek kopcovitých luk na západě. Když se Theo v jednu chvíli ohlédl, uviděl les, který se za nimi táhl až k linii vzdálených hor, jejichž vrcholy byly stejně nezřetelné jako větrem rozcupované mraky daleko na jihu.

“Ten les…” řekl. “Je obrovský!”

“Stříbrný hvozd? Patří k největším,” odvětila Jamka. “Na území Říše skřítků jsou větší pouze Pravý Arden a Stará Brocéliande, nebo alespoň tak mě to učili.”

“A to všechno patří tomu Stračkovi?”

“Ne, ne, ten zas tak důležitý není. Delphinion, území, které jeho rodina vlastní, zabíhá jenom do okraje jednoho lesa - čistě náhodou zrovna do toho místa, kde jsme se ocitli. Většina patří Šesti rodinám, jako skoro všechno ostatní.” Na chvíli se zamyslela, potom vyrazila dopředu a zmizela z dohledu. Theo se vlekl dál. Viděl už konec pšeničného pole. Bylo to velice blízko.

Jamka byla za minutku zpátky. “Máme štěstí,” vysypala ze sebe. “Hranice je blízko - hned na druhé straně řeky, jen pár skoků. A je tam taky nějaký les, takže se nebudeme muset tolik strachovat, že nás někdo uvidí.”

“Znamená to, že si můžu vytahat z vlasů ty pitomé listy?” Povzdechl si. “Hranice s čím přesně?”

“S Občinou slunečního zraku - s územím rodu Sedmikrásků, kde žije Řebříček. Pokud se jedná o ty listy, počkej, až budeme na druhé straně té řeky, frajere.”

“Občina…?”

“Sedmikráskové si potrpí na staromódní jména,” vysvětlila mu Jamka. “Doufám, že teď nechceš marnit čas tím, že to budeme řešit, ne?”

Theo se vypotácel z posledního úseku pšenice jako vyčerpaný dálkový běžec, který právě protrhuje pásku. Vzápětí ho čekalo zjištění, že to, co podle Jamky bylo “několik skoků”, je zřejmě odvozeno od měřítka vycházejícího z nějakého zmutovaného klokana. Řeka byla široká a prudká, tmavá voda a jiskřící pěna se mísily jako nějaký živý křišťál, ale vůbec to nebylo blízko, aspoň ne s ohledem na to, jak se cítil. Zaúpěl a klesl do trávy na kraji pole. “Já to nedokážu.” Svěsil hlavu. V týlu cítil pot, hlínu a svědivé listí. “Kromě toho umírám žízní.”

“Řeka, Theo,” pobídla ho. Znělo to skoro vlídně.

Když vstal a začal se belhat z dlouhé stráně dolů, uvědomil si, že mu poprvé řekla jménem.

Byl od vody jen nějakých sto metrů, cítil v ústech vodní kapičky a nasával do plic nádech ozonu, když Jamka, která mu visela vedle ucha, řekla něco, co nechtěl slyšet.

Do prdele, jsme v průšvihu, vyjádřila to.

“Co?”

“Neotáčej se. Jezdci na druhé straně pole, tam, odkud jsme vyšli. Nejspíš nějaká Stračkova hraniční hlídka. Vypadá to, že tam s někým mluví.”

“Asi s těmi záhumusníky,” řekl zbědovaně Theo. “Já jsem těm mizerům bez nosu hned nevěřil.”

“Nekecej a spěchej. Jsou daleko a nevypadají, jako… Jejda.”

“Jejda? Co znamená zas tohle!”

“To znamená, že jedou přes pole. Neohlížej se! Hlavně buď tak hodný a zkus popohnat směrem k řece ten svůj kostnatý zadek.”

Theo neplýtval dechem na další řeči a začal belhavě hopsat. Odhodil sice veškeré předstírání, že by mohl být hvozdouch, a soustředil se raději na běh než na to, aby něco mumlal a mával rukama, ale byl přesvědčený, že díky únavě a tomu nepříjemnému kostýmu má do lidského vzhledu daleko: několik větévek s listy, které si původně zastrčil za límec, se propracovalo až dolů pod kříž a hrozilo, že se již brzy stanou tím, co předtím zmínila Jamka - klacíkem v prdeli.

Slunce už kleslo za nízké pahorky na západě, což sice přineslo vzduchu alespoň trochu kýženého chladu, ale zároveň to přimělo Thea k úvahám, jaké to bude, nechat se pronásledovat potmě neznámým terénem. Nemotorně doběhl k okraji vody. Tam se zastavil a zahleděl se do proudu. Skoro se mu zdálo, že vidí ve vířící vodě obličeje a v pěně něco, co vypadá jako prsty.

“Nejsem… nejsem tak dobrý… plavec,” dostal ze sebe udýchaně.

“Nemáš vroubek u nějaké nymfy?” zeptala se Jamka. Nevypadalo to, že by žertovala.

“Co je to nymfa?”

Zamračila se. “Asi bude nejlepší, když tam skočíš, začneš plavat, co to půjde, a budeš doufat, že to dobře dopadne. Protože než bych ti to vysvětlila, ti chlapíci na koních by byli tady.”

Theo se otočil a uviděl půl tuctu vysokých postav na koních, jak ujíždějí přes pole a cestou udusávají stébla. Nehnali se tryskem, ale nejeli ani pomalu. “Do prdele,” řekl a skočil do vody.

Byla neuvěřitelně mokrá - jako běžná voda, která prodělala nějakou molekulární změnu. V okamžiku, kdy se ponořil, skoro cítil, jak se mu snaží procpat skrz póry jako nějaký vetřelec. Vynořil se, začal sebou plácat a cákat kolem sebe. Elektrizující chlad mu probíhal páteří a tiskl mu lebku. Ve snaze plavat zabíral do vody nemotornýma rukama, v nichž cítil rezavou bolest. V první chvíli to vypadalo, že se pohybuje dopředu, ale pak jako by po něm chňapl proud, studená pěst, která ho tvrdě zmáčkla a pak ho začala převracet jako nějakou hračku. Okamžitě ztratil orientaci, kde je nahoře a kde dole. Pokusil se zavolat na Jamku, ale vnímal pouze šílený chlad a viděl oblohu asi tak, jako když se člověk na něco dívá opačnou stranou dalekohledu - a ten kroužek jasného vzduchu, který se nad ním točil, se dokonce velice rychle zmenšoval.

Klesal ke dnu. Poslední nadechnutí ho pálilo v plicích.

Ve chvíli, kdy se jeho myšlenky začaly utápět v temnotě, zdálo se mu, že vidí, jak k němu vířící, kalnou vodou plují nějaké bledé bytosti. Obklíčily ho. Obličeje měly zelené jako bledý jadeit, přísné a nevlídné jako masky. Jejich pronikavé oči byly jako bezedné otvory, jako opuštěné studny zapomenuté na poli, ale to bylo stejně jedno, protože klesal, klesal, topil se, umíral…

Kapitola 11

Rozruch v Pařeništi

Jelikož se narodila jako rusalka, a tedy vodní víla, Márinka Plavuňová měla trpělivost s vlhkostí, jež jiným, suchomilnějším, chyběla. Přesto na ni dusný večer působil tísnivě a cítila, že nálada pravidelných návštěvníků krčmy Pařeniště není dobrá. Po několika desítkách let, kdy dělala výčepní, uměla poznat noc, kdy je dobře připravit se na potíže. Už litovala, že nenašla náhradu za Kratinu, polovičního trolla, druhého barmana a neoficiálního vyhazovače, který vzkázal, že je nemocný.

Klientela nebyla jiná než obvykle, pár ochlastů, kteří se vždycky zastavili cestou domů (ale domů snad nikdy neodešli), několik úředníků ze Šera, kteří si dají jednu dvě sklenky a skutečně odejdou - stanice Východní Voda-Veslín byla hned přes ulici - a jeden stůl výrostků z květinových rodů, pro které to zřejmě byla první zastávka celonočního hýření. Ti poslední byli hluční a trochu hrubí, ale byli v lokále skoro už hodinu a zatím s nimi nebyly vážnější potíže. Nic se vlastně příliš nelišilo od normálu, ale Márinka se přesto nedokázala zbavit pocitu nervozity.

Proto, když na chvíli svěřila výčep starému Jalovcovi a odešla do sejfu v kanceláří pro drobné za zlatý oonagh, vytáhla také balíček. Na okamžik dokonce vybalila automatickou pistoli značky Kukačka, aby se přesvědčila, že v komoře je železné vajíčko v bronzovém plášti, ale také aby si ověřila, že zbraň je zajištěná. Potom ji znovu zabalila do hadříku a schovala si ji do kapsy objemné haleny. Když pak vrátila čekajícímu zákazníkovi drobné a starého lopušníka poslala zpátky do kuchyně, schovala pistoli do police pod kasu, dost daleko dozadu, aby na ni Jalovec nebo někdo jiný náhodou nepřišel. Jen co ruku vytáhla, dveře se rozlétly s takovou ránou, že poskočila a malá křídla se jí několikrát ohnula.

Zdálo se, že její prvotní obavy jsou neopodstatněné. Hnědá postavička, zezadu nasvícená pouličními lampami rozžehnutými krátce předtím, přilákala pohledy několika stálých hostů, ale neudržela si je dlouho. Byl to jenom šotek - Nevypadal nijak bohatě - ani spokojeně. Márinka se zamračila a obešla pult. Chtěla ho vykázat dřív, než sáhne na některého ze zákazníků, ale mužík zamířil přímo k ní. Nohy měl vychrtlé a šel toporně jako čáp.

“Třeste se stromy, kdo to sem přitáhl?” zasmál se jeden z mladých pánů, když šotek kulhavě prošel kolem něho. Několik úředníků zakrývalo rukou, že si něco šeptají nebo se chichotají, ale to byla veškerá pozornost, jíž se nově příchozímu dostalo.

A já se vsadím, že je na to zvyklý, pomyslela si Márinka.

“Vy jste, hem… majitelka? Tohoto hostince?” Měl kňouravý hlas, jaký šotci mívají, ale mluvil s určitou zkreslenou důstojností. Napadlo ji, že pil - šotci byli pověstní svou náklonností k alkoholu. Jistě, pracovala v oboru už dlouho a mnoho šotků za tu dobu neobsloužila, dokonce si nedokázala vzpomenout, že by někdy pili něco silnějšího než kapraďové pivo, ale proč by to všichni říkali, kdyby to nebyla pravda? Třeba chodili do šotcích hostinců - nezaslechla o tom někdy něco?

“Ano, jsem… toto je můj hostinec”

Jeho nos, dlouhý jako prst, sebou škubl. “V tom případě mám štěstí. Hem” Po tom zvláštním tichém odkašlání se k ní naklonil, jako kdyby jí chtěl sdělit nějaké tajemství. “V tuhletu chvíli se mi nedostává žádných zlatých platidel vážená paní. Nemám jediný groš.”

Potlačila úsměv, nechtěla se nechat okouzlit. Na to, aby přála takovým nesmyslům, bylo moc horko. “Jestli ti jde o to, aby ses zadarmo napil, radím ti zkusit štěstí někde jinde…”

“Ne, ne! To se ve mně pletete. Nežádám o žádné laskavosti a nechci žádné pití.” Začal si třít nos, škrábal si ho tak dlouho, až se mu ohnul přinejmenším o několik palců stranou. Byl o hodně mladší, než si v první chvíli myslela, ani ne ve středních letech, a na šotka byl docela čistý, ale linul se z něho ten odporný pižmový pach. “Chtěl bych jen vědět, zda by se nenašel nějaký úkol, který je třeba vykonat - něco, čím bych si mohl odpracovat cenu jídla. V tuto chvíli, jak jsem řekl, hem, nemám žádné mince.”

Pohlédla úkosem na jeho potrhané oblečení a dlouhá, bosá chodidla. Její první popud, poslat ho pryč, zůstával silný. Skutečně měl ten mírně štiplavý šotčí odér, a ona stále cítila ten neklid, který jí připomínal, že dnešní noci není radno dělat nic mimořádného. Na druhou stranu byl na šotka - a nejenom na šotka - mimořádně zdvořilý a skutečně vypadal jako někdo, ke komu se štěstěna obrátila zády.

Co kdyby mě tenkrát v noci můj milý starý Semellus nepustil dovnitř? Kde bych teď byla? Okrádala bych opilce na nábřeží? Měla bych aspoň tolik štěstí?

Došla k závěru, že má jistý dluh, pokud ne přímo k tomuto podivnému mužíčkovi, pak jistě k památce Semelluse pul Včelníka, který mladou uprchlici přijal a nakonec z ní udělal paní domu, ve všem, kromě jména.

“Dobrá,” svolila. “Myslím, že bys mohl trochu zamést. A potom odnést nějaké sklenice a vzadu je vymýt. Zhruba za hodinu by sis mohl nějakou večeři vysloužit.”

Uctivě se jí poklonil. Kolenní klouby mu při tom zapraskaly jako suky ve dřevě hozeném do ohně. “To je od vás velice laskavé, paní hostinská. Kéž se vašemu zařízení daří. Dovolávám se toho.” Teď už se usmála. “Jistě. A jakže ti říkají?” Povytáhl naježené obočí. “Aha. Jak mi říkají. Aha.” Pomalu pokýval hlavou, jako by ho někdo žádal, aby vysvětlil tajemství Starých stromů. “Mé rodové jméno je Čudí. Na ulicích tohoto krásného města mi říkají Blaťák. To, jak si říkám já sám, hem, je příliš tajemné.” Smutně zavrtěl hlavou a potom k ní vzhlédl. Žluté oči mu zářily. “Přeji vám jen všechno dobré.”

Na šotčí hádanky bylo příliš horko. Márinka ukázala na koště.

Vypadalo to, že mužíček umí vzít za práci. Vysloužil si sice nežádoucí pozornost výrostků usazených v blízkosti kulečníkového stolu - zdálo se, že vůdcem je mladík v černozlatých barvách Durmanů, však už také jedna z Márinčiných servírek utekla s pláčem dozadu - šotek používal koště plynule a apaticky. S postupujícím večerem přišla skupina starších šlechticů, tří úspěšně vypadajících mužů a žen, už lehce rozjařených alkoholem. Zdálo se, že jejich přítomnost hluk u Durmanová stolu utlumila. Márinka se přistihla, že cítí úlevu.

Když Čudí dozametal, Márinka ho chytila za kostnatý, chlupatý loket. “Odvedl jsi dobrou práci. Co kdyby sis udělal malou pauzu a najedl se? Jalovcovi se dnes povedl králičí guláš - na tvém místě bych mu určitě dala přednost před kraby. A natočím ti k tomu sklenici piva.”

Žluté oči se zaleskly a dlouhý nos sebou zaškubal, vypadalo to, jako by teď potlačoval úsměv on. “To je od vás velice laskavé, paní - kdybyste mi to jídlo mohla dát do pytlíku, odnes bych si je s sebou, až svou práci skončím. Chci se o ně totiž s někým rozdělit. Pokud jde o pivo, je mi to líto, ale vaše laskavost není na místě, já totiž nepiji. Hem, ale teď mě napadlo, že přítel by si možná trochu dal. Je možné dát pivo do pytlíku?”

“To dost dobře nejde, ale počkej, zkusím něco vymyslet. Zatím se posad a najez se. To, co zbude, si můžeš odnést s sebou.”

Jemně ruku vyprostil, ale udělal to dost energicky, aby si Márinka uvědomila, že sice není ani ze tří čtvrtin velký jako ona, ale vládne překvapivou, šlachovitou silou. “Ne, děkuji. Nesmím jíst na veřejnosti. Hem. Je to taková moje výstřednost.” Legračně se uklonil. “A teď bych odnesl ty sklenice.”

Pokrčila rameny a nechala ho jít. Pak se naklonila do kuchyňského okénka, požádala Jalovce, aby našel pro guláš nějakou nádobu, která se nevylije, a podala starému lopušníkovi láhev světlého Orchidejového blesku, aby ji do pytlíku přidal. Když později utírala hadrem bar, přistihla se, že kroutí hlavou. Vlastně se šotkem ještě nikdy nemluvila. Bylo všichni takto zvláštní…?

Z kuchyně vyšel Jalovec, s křídly svěšenými horkem, a položil pytlík na bar, ale hned se nevrátil do kuchyně. Márinka byla zabraná do otírání pípy, ale přistihla se, jak s určitým podrážděním přemýšlí, o co tomu starému muži jde. Nesouhlasil s tím, aby se šotkům dávaly láhve piva? To však nevysvětlovalo, proč se celý sál znenadání citelně ztišil a proč jí vstávají chloupky na šíji.

“Řekl bych, že z toho by mohly být potíže,” zamumlal Jalovec.

Zvedla hlavu a uviděla, že u stolu mladých šlechticů je nějaká strkanice. Šotek se snažil nerozsypat tác se sklenicemi a mladý Durman mu přehrazoval cestu nataženou nohou. Společníci mladého pána se smáli. Čekali, že bude zábava.

“Ty sklenice ale patří hostinské,” řekl Čudí s určitou nervózní důstojností. “Byla by to hanba, kdybych je měl upustit.”

“Hanba pro mě, nebo pro tebe?” Mladý Durman se rozesmál - a skutečně to byl Durman, uviděla ho teď zřetelně, ta bílá obočí nemohla patřit nikomu jinému - a potom zalétl vypočítavým pohledem k Márince. “Klidně je polož, jestli ti to dělá starosti. Chci jenom, abys mi odpověděl na otázku.”

Šotek se mu nechtěl podívat do očí. “Ano. Jsem šotek.”

“To my víme!” řekl Durman.

“Cítíme to!” zavřískl jeden z jeho kumpánů.

“Já jsem se tě ptal, jestli jsi opravdový šotek.”

Čudí se opět pokusil vyprostit, ale Durman ho chytil za vychrtlé předloktí dlouhoprstou rukou. “Prosím, já nechápu, jak to myslíte…”

“Tak to by stačilo.” Márinka obešla okraj baru. “Nechte ho jít.”

Mladý Durman k ní zvedl oči s lenivým uspokojením. Projela jí vlna poznání, když uviděla, že oči v pohledné tváři mají dvě různé barvy, zelenou a černou. Toto nebyl jen jeden z bratranců mladého Durmana, toto byl samotný Orian, právoplatný dědic, nejstarší syn jednoho z nejmocnějších mužů ve městě. Byl zvyklý na to, že ho lidé poznávají, a tak roztáhl tvář do širokého úsměvu, když uviděl její výraz. “Já přece nikomu neubližuji, paní.” Použil titul tak, aby to bylo rafinovaně pohrdavé. “Vy byste opravdu zavolala strážníky kvůli rozhovoru?”

Márinka Plavuňová nesnášela, když si někdo na někoho troufal, nesnášela to víc než cokoliv jiného. Jako dítě, které vyrůstalo v brlozích veslínského nábřeží, toho viděla dost, aby jí to vystačilo na celý život, ale tyrani z jejího dětství nepoužívali nic jiného než tvrdou sílu. Tohle bylo zákeřnější, méně odpustitelné, bylo to týrání těmi, kteří to nepotřebovali, kteří beztak již vlastnili Město a všechno v něm.

“Vrať se za pult,” řekl jí Orian Durman. “Tady panáček nám jenom odvypráví historku, to je všechno. Nic zlého se mu nestane. To přece opravdoví šotci dělají, ne?” Přátelsky stiskl Čudlovi ruku. “Vyprávějí pravdivé historky, ne?”

Šotek k ní zvedl žluté oči. V jeho pohledu bylo něco, co sahalo hlouběji než jeho slova, ale bylo to mnohem složitější pohnutí než obyčejný strach. “Nedělejte si o mě starosti, paní hostinská.”

Márinka zůstala stát, zamotaná do své nerozhodnosti. Měla by je všechny vyhodit, celý ten samolibě rozšklebený stůl. Jenže kdo by to udělal, když byl Kratina nemocný? A i kdyby se jí to podařilo, co potom? Kdyby ten mladík totiž chtěl, mohl nejspíš zařídit, aby přišla o licenci. A potom by zjistila, jak přesné ve skutečnosti byly její představy o životě bez Pařeniště.

Nenáviděla se za svou zbabělost, ale byla statečná alespoň tolik, aby si ji dokázala uvědomit. “Pusťte tu jeho ruku,” řekla nakonec. “Nechte ho jít. Když vám potom bude chtít vyprávět, klidně může.” Stála na místě, dokud ten hezký mladík sevření nepovolil, a potom se pokusila, aby její návrat k baru vypadal jako chůze někoho, kdo právě odstranil problém. Když tam přišla, napadlo ji vytáhnout zbraň, ale věděla, že by tím situaci jedině zhoršila - určitě nechtěla zastřelit Oriana Durmana nebo některého z jeho přátel. Tím by přišla nejenom o licenci, ale stálo by to Márinku Plavuňovou také její drahocennou svobodu. Přinejmenším. Přesto se držela v blízkosti kasy a ukrytého balíčku. Teď už si byla jistá, že její předtucha byla správná, že kdyby této lepkavě horké noci foukal vítr, přinesl by pohromu.

Někteří stálí zákazníci asi usoudili, že výměna názorů skončila, a znovu se spolu začali bavit, ale ve vzduchu bylo i tak cítit napětí. Márinka sledovala, jak dva členové Durmanova doprovodu vstali a odešli ke kulečníkovému stolu za šotkem. Vzali si tága a začali nahodile posílat koule po suknu, ve skutečnosti však jenom bránili tomu, aby oběť vybraná jejich vůdcem mohla rychle ustoupit.

“Tak,” řekl Orian Durman. “Slíbil jsi, že nám povíš nějakou historku, ne? Pravou starou šotčí historku? Pravdivou?” Nejistě se předklonil a Márinka si poprvé uvědomila, jak je opilý. Polila ji studená hrůza. Neměla nikam chodit. Rozhlédla se po Jalovcovi, aby mu řekla, že má zavolat strážníky, ale nikde ho nemohla najít.

“Pověz mi historku o otcích,” řekl mladý Durman.

“Proč ale chcete šotčí historku, mladý pane?” Zdálo se, že Čudí je buď méně vyděšený, než by Márinka čekala, nebo to dobře skrývá. “Historky, které si šotci vymýšlejí, jsou dobře známé a příliš neuspokojí takové, jako jste vy. Všechny šotčí historky mají uprostřed díru.”

“Nežvaň nesmysly. Řekni mi pravdivou historku. O otcích, kteří žijí příliš dlouho.”

U všech stromů! pomyslela si Márinka. Vždyť on je vážně namol - úplně namol, nebo zešílel. Chce po tom mužíčkovi, aby mu věstil osud… jeho nebo otcův, což je mnohem horší. Tradovalo se, že šotci občas umějí předpovědět budoucnost. Hodně se tomu věřilo, ale nikdy to nikdo nezvratně nedokázal. Ale ať se to ve skutečnosti dalo udělat nebo ne, rozhodně nebylo dovoleno snažit se nahlédnout na osud někoho z Velké rady, a Durmanův otec byl jedním z nejvyšších členů Rady.

Teď už se dokonce i někteří Durmanoví kumpáni tvářili trochu nervózně, ale zdálo se, že květinové princátko ve svém podivném hovorném rozpoložení nevnímá své okolí. Márinka Plavuňová přemýšlela, kolik toho vypil. Anebo za tím možná bylo něco jiného - stínovice nebo dokonce prášek. “Mluv, šotku,” vybídl Cudla. “Kašlu na nějakou díru uprostřed. Chci, abys mi vyprávěl.”

Čudí se poklonil směrem k Orianu Durmanoví. “Budiž.” Zhluboka se nadechl a v okamžiku ticha podržel vzduch v sobě. Stálí hosté, kteří seděli nedaleko a až dosud předstírali, že neposlouchají, teď veškerou přetvářku odhodili.

“Kdysi,” začal šotek, “v dobách, kdy věci ještě byly, jak mají být, žil jeden stařík. Byl to škudlil, který neměl rád skoro nic, hem, než zlato. V mládí se nakrátko oženil a z tohoto spojení se narodilo dítě, syn. Když od něho žena odešla, zemřela hladem a nouzí. Otec dítěte jí nijak nepomohl.

Jak staříkovi přibývalo let, přestával stačit obdělávat půdu a starat se o dům, jenže nechtěl ze svých peněz nic utratit, a tak se rozhodl, že si přivede zpátky svého syna, aby s ním bydlel. Nedělal to z lásky, ale z touhy získat sluhu, jemuž nebude muset platit. Mnozí vesničané to pochopili a mnozí si šeptali, že čím dřív půjde stařec živit stromy, tím lépe pro všechny, do jejichž života zasáhl.”

Vypadalo to, že Orianu Durmanoví se šotkův příběh zatím líbí: seděl opřený na židli a na tváři měl široký úsměv. Byl teď u stolu sám. Jeho přátelé odešli ke kulečníkovému stolu, kde se spolu potichu a trochu znepokojeně bavili. “Tím líp, no jistě,” řekl a tiše se zasmál.

“Ten mladý měl teď vlastního syna, velice malého chlapce. Oba přišli bydlet do domu a otec toho malého nutil chlapce dělat mnoho úkolů, které mu předtím dával jeho otec, takže chlapec prakticky nepoznal odpočinek od slunce východu do západu. A tak v tom domě žili spolu tři, stařec, jeho syn a chlapec, který byl starcovým vnukem.

Jednoho dne chlapec zjistil, hem, že v díře nedaleko domu žije šotek, a proto že ještě vůči světu neochladl tak jako jeho otec a děd, dělil se s šotkem o to málo jídla, které dostával, a často mu u ústí nory nechával chlebovou kůrku či vařený kořínek. Jednou se vrátil a zjistil, že šotek mu na oplátku něco nechal - takovou hračku, ptáčka, celého ze zlata.

Když ptáčka ukázal otci a dědovi, oba zachvátila hamižnost. Děd trval na tom, že ptáček by měl být jeho, protože šotek žije v jeho domě a na jeho pozemku. Mladší muž se stejně silně hájil, že když jeho syn šotka napálil, aby mu dal za chlebové kůrky zlato - tak to totiž chápal - ptáček by měl být jeho. Hádali se tak dlouho, až mladší muž svého zestárlého otce v hněvu zabil. Chlapci pak řekl, že dědeček odešel, takže teď budou muset pracovat ještě usilovněji, a poslal ho spát.

Rozhodl se, že z šotka vymámí další zlato, a tak se za svitu měsíce vykradl k šotkově noře s pytlíkem lněných semínek. Rozhodil hrst semínek všude kolem nory a udělal z nich cestičku k domu, kde vysypal zbytek pytlíku na podlahu. Věděl, že šotek je náležitě vázaný Zákony světa, a proto je bude muset, hem, všechny spočítat, a jelikož to do východu slunce nedokáže, bude muset zůstat v domě a dělat, co mu muž uloží.

Schoval se a díval se, jak šotek prošel kolem něho. Nos měl těsně u země a mhouřil oči, jak počítal lněná semínka. Muž počkal před domem, dokud se v břiše oblohy nerozzářilo světlo nového dne, a pak vešel dovnitř

Našel chlapce a šotka, jak sedí společně na předložce u krbu a pijí petúniový čaj.

Později chlapec dům prodal. Za to, co mu to vyneslo, se mohl stát bohatým kupcem a žádného ze svých dvou zlatých ptáčků nemusel nikdy prodat.”

Šotek, jehož hlas byl už chvíli velice monotónní, najednou domluvil. Pomalu zamrkal, jednou, dvakrát, jako by procital z nějakého snu. “A to je konec mého vyprávění,” řekl.

Několik stálých hostů u jiných stolů si začalo šeptat. Nějaká žena se rozesmála. Márinka si uvědomila, že navzdory své nervozitě i ona upadla do jakéhosi polospánku.

“Co je to za nesmysl?” Orian Durman se těžce zvedl ze židle a maličko klopýtl. Hrozivě se vztyčil nad šotkem. “Co to bylo za příběh… ta blbost? Vždyť to nedávalo smysl!”

Na šotkově tváři se překvapivě objevil široký, ostrozubý úsměv. “Za tu cenu mně to připadalo jako nesmírně smysluplný příběh, pane.”

“Proč tam jenom seděli a pili čaj? Co ta lněná semínka, jež měl šotek počítat?”

“Chlapec se v noci probudil a našel na podlaze rozházená semínka. Bál se, že otec a děd by se rozzlobili, kdyby ten nepořádek viděli, a tak je všechna zametl.”

“Ale…” Mladý Durman se zamračil. Jeho tvář vypadala najednou mnohem méně hezká a mnohem méně dospělá. “Co znamenaly ty žvásty na konci - že chlapec dům prodal? Kde byl jeho otec? A mluvil jsi o dvou zlatých ptáčcích, ale byl jenom jeden!” Chytil šotka za rameno.

“Takové už jsou šotčí příběhy,” odvětil Čudí, přestože se houpal v mladíkově sevření. “Vy opravdu neuhodnete, co se stalo chlapcovu otci, který se pokusil oklamat šotka a neuspěl? Nedovedete si představit, odkud se vzal ten druhý ptáček?”

Žena, jež se předtím zasmála, se teď zasmála znovu, a tentokrát se k ní přidalo několik dalších, včetně stolu, u kterého seděli starší příslušníci květinových rodů. Orian Durman se otočil a zpražil je pohledem, potom chytil šotka za obě ramena a zatřásl s ním. “Ty si myslíš, žes ze mě udělal blázna, co?” Tvoreček ani nehlesl, ale Márinka cítila ve vzduchu praskání předznamenávající bouři. Otočila se, vytáhla zpod pokladny balíček, setřásla z něho krycí hadřík a spustila si automatickou kukačku do kapsy pláště. “To by stačilo…!” zvolala a znovu se otočila k Durmanoví a šotkovi.

“Tak!” vykřiklo triumfálně květinové princátko. Ve stejném okamžiku, kdy se přátelé pohnuli směrem k němu, možná ve snaze zabránit mu v tom, co se chystá udělat, mladík se sklonil a sebral něco, co vypadlo a zarachotilo na podlaze přímo u šotkových nohou. Durman to zvedl. Vycházela z toho doutnavá žlutozelená záře, která mu prosvěcovala celou pěst. “Co je to? Co je to?”

“Nic to není,” odvětil šotek. Tahal mladíka za zápěstí v bezvýsledné snaze získat to zpátky. “To mám jen takovou věc, abych si potmě posvítil na cestu domů - čarosvětlo.”

“Nechte ho být,” řekla Márinka, ale tak tiše, že to sama málem neslyšela.

“Hmm, já bych řekl, že to vypadá jako zbraň.” Durman se otočil ke svým přátelům a ostatním stálým hostům. “Co vy všichni, nesouhlasíte se mnou? Nevyjádřila se Rada velice rázně k trestům pro šotky a jiné neplnoprávné občany vlastnící zbraně?” Otočil se, se zmítajícím se Čudlem na konci natažené ruky, a zavolal na jednoho ze svých kumpánů: “Dojdi pro strážníky. Myslím, že je to bude zajímat…” Najednou vykřikl a začal rukou třást, aby se tvora, kterého ještě krátce předtím držel v zajetí, rychle zbavil. “Mizera! Ten malý kožožrout mě kousl! Kousl mě! Já ho zabiju!” V Durmanově volné ruce se něco zablesklo - dýka, tenká, avšak hrozivě dlouhá.

Márinka vytrhla pistoli z haleny. Chystala se jí jen zamávat, dostatečně rázně, aby všichni znehybněli, možná i vystřelit do stropu, pokud to bude nutné, ale v okamžiku, kdy se otočila, vtrhl do uličky mezi stoly vysoký, vychrtlý cizinec v rozedraných šatech, oči a ústa roztažená hrůzou nebo bolestí. Zmateně nechala pistoli klesnout. Nově příchozí začal se sténáním vrávorat k šotkovi a Orianovi. Ruce měl při tom přitisknuté na uších, jako kdyby na něho někdo uvrhl nejsilnější bolehlavnou kletbu. Květinový princ šotka pustil a změřil si tuto bizarní novou hrozbu se samolibým úsměvem, který nasvědčoval, že si z něho příliš nedělá.

“Copak, nějaký šotkomil?” zeptal se Durman a zvedl svůj dlouhý nůž.

“Dost!” křikl na něho ten přízrak. “Nechte ho být! Umlčte všechny své hlasy! Zmizte z mé hlavy!” Jeho hlas přešel v zavřísknutí a pak se ozvalo zadunění, jako by uvnitř zahřmělo. Celý svět se proměnil v čistý bílý jas, po němž následovala naprostá tma.

Na krátký okamžik si Márinka pomyslela, že stiskla spoušť své pistole, ale ani automatická kukačka nevydá takovou ránu. Když se pak ozvěna rozplynula do bolestivého hučení v uších, stále nic neviděla, klečela na podlaze a rukama bezděčně šmátrala po něčem, co si neuměla ani představit. Lidé křičeli. Hodně lidí křičelo.

“Kdo zhasnul ty všivý světla?” Někdo ji chytil za nohu. “Kdo je to?”

“Jalovec? Světla nesvítí? Takže nejsem slepá?”

“Ta podělaná energie zas vypadla.”

“Díky stromům za to. Myslela jsem, že jsem přišla o oči.” O několik minut později energie znovu naskočila. Kupodivu skoro nikdo neodešel. Orian Durman rozhodně ne. Ležel na zádech vedle svého stolu s roztrženým hrdlem, obklopený mimořádně širokou kaluží krve a piva. Ruka, v níž držel šotkovo čarosvětlo, již neexistovala: paže teď končila zápěstím, opáleným pahýlem. Mrtvola vypadala docela překvapeně. “To je špatné,” řekla Márinka Jalovcovi. “To je moc špatné.” Po šotkovi a tom vychrtlíkovi samozřejmě nebylo vidu ani slechu.

Problémy začaly pomalu, ale Márinka Plavuňová nepochybovala o tom, že brzy naberou na tempu. Přestože nikdo dost dobře nechápal všechno, co se stalo, v jejím lokálu byl zavražděn syn předního člena Rady. Holý fakt, že byla naprosto bez viny a že si to ten pitomec přivodil sám, jí bude málo platná, až se roztočí kola byrokratické mašinérie. Detektiv, jenž ji vyslýchal, však nevypadal přehnaně mstivě, a tak si dopřála malou naději. Když mu Márinka vypověděla, co si o šotkovi pamatuje, zkřivil ústa do trpkého úsměvu.

“Ale víte, jak se jmenuje, jestli nelhal,” řekla. “Povídá se, že šotci nikdy nelžou.”

“Všichni lžou,” řekl detektiv. “Mně je jedno, co se o šotcích říká. Ale to není důležité.” Vysvětlil jí, že ve městě je nějakých dvacet nebo třicet tisíc příslušníků Čudlova rodu a že přinejmenším polovině z nich se v některém období říkalo “Blaťak”. Bylo to podobné, jako by někdo řekl, že se jmenuje “Hejty”.

Strážníci získali výpovědi ode všech zaměstnanců a zákazníků, než Márinku a starého Jalovce nechali, aby ten nepořádek uklidili. Teprve několik hodin po odvezení těla mladého Durmana si uvědomila, že navzdory tomu, že určitě chtěl uniknout ve tmě, si šotek nejenom našel čas k tomu, aby dorazil Oriana Durmana, ale také si nezapomněl odnést guláš a láhev piva, které si předtím odpracoval.

Kapitola 12

Proskurníkova truhla

Když se mu pomalu vrátilo vědomí, jediné, na co si Theo v první chvíli dokázal vzpomenout, byl podivný sen, ve kterém byl pytlem brambor. Ne, pytlem mokrých brambor, se kterým se navíc zacházelo poměrně hrubě.

Nechal oči zavřené a pokusil se zjistit, kde je. Postel byla velká a měkká, takže srub to nebyl. Ale u Cat, posedlé prošívanými přikrývkami na prošívaných přikrývkách, už nebydlel, ledaže by také rozchod byl jen sen, podobně jako ta noční můra s pytlem brambor…

Počkej chvilku. Byl mokrý pytel brambor nesený dvounohým slonem. A kolem hlavy mu poletoval čmelák a mluvil na něho legračním bzučivým hláskem. To všechno znamenalo…

…Absolutně nic. Kromě toho, že to evidentně byl skutečně velice zvláštní sen…

Počkat. Bzučení. Poletování. Víla. Říše skřítků. Jamka!

V okamžiku, kdy otevřel oči, mu celé to absurdní dobrodružství vtrhlo do paměti jako lavina. Přes nohy měl přetaženou obrovskou bílou prošívanou přikrývku, za kterou byla pelest velké dřevěné postele. Zatím to bylo dobré. Jenže za tou pelestí seděla šedivá, neforemná postava o velkosti průmyslové chladničky.

Theo zalapal po dechu a škubnutím si přetáhl přikrývku přes hlavu. Hlas, který zněl, jako by někdo táhl víko od kanálu dlážděnou ulicí, zaburácel: “Hej, Méďo! Řekni šéfovi, že se probudil.”

Bylo příjemné, že nic nevidí, protože ta obrovská šedá postava, na niž se díval krátce předtím, než se duchapřítomně rozhodl přetáhnout si přikrývku přes hlavu a modlit se, aby zmizela, na pohled rozhodně příjemná nebyla.

“Můžeš vylézt, Růžováku.” Hlas byl tak hluboký a skřípavý, že stačilo, aby si představil, že je s ním v jedné místnosti, a rozbolely ho ledviny. “Já jsem vegetarián.”

“Ne, ty nemůžeš být doopravdy,” řekl Theo, ale příliš jistě to neznělo.

Obluda se zasmála. “Ty jsi legrační, Růžováku. No tak, vylez. Šéf přijde každou chvilku. Možná si chceš odpustit trochu tekutin nebo udělat něco jiného, co děláte, když se probudíte.”

To, že se na to podívám, ještě neznamená, že tomu musím věřit, ubezpečoval se Theo. Stahoval si přikrývku po centimetrech, až měl odkryté horní poloviny obou očí. Připomněl si předsevzetí, které si dal, a snažil se nevypísknout strachem: ta obluda vedle postele dávala starému dětskému výrazu “šeredný jako zadek” úplně nový rozměr.

Tak teď bude vypadat můj život? Jedna hrozná podivnost za druhou? To je teda radost.

Převažující barvou na hrbolaté, vrásčité kůži té obludy skutečně byla šedá, ale ne obyčejně šedá: tato obsahovala složitou řadu odstínů se zvláštními podtóny jako exteriér dlouho chátrající betonové budovy ponechané počasí a rozpadu, šedá jako zdi, které byly v nepřetržitém tisíciletém cyklu pomalovávány a přemalovávány graffiti. Ve srovnání s obličejem však byl zbytek sukovité kůže té obludy ještě k zulíbání. Oči byly jenom špendlíčky rudého světla, schované pod hustým obočím. Mezi nimi byla beztvará hrudka boulovité, kornaté šedé hmoty, která se dala nazvat nosem jenom proto, že měla nosní dírky a že se nacházela víceméně uprostřed obličeje. Otevřená ústa ukazovala úsměv tak zubatý a děsivý, že Theo bezděčně znovu zatnul prsty do přikrývky. Holohlavá, šedivá, příšerně mohutná věc seděla na překřížených nohách vedle postele, ale i tak měla hlavu přinejmenším půldruhého metru nad zemí. Jak ho horečně napadlo, musela vážit téměř jako středně velké auto.

“Ahoj,” zaskřehotala a naklonila se k němu. Zamrkala víčky, která vypadala jako talíře z rukodělné výroby. Její dech připomínal něco, co by se dalo spíš čekat z jižního konce triceratopse. “Říkají mi Panenka. Víš, že na bílého kluka jsi docela sladoučký?” Podruhé ho k vědomí probralo ovívání maličkými křídly. Ten, kdo mu stál na bradě, rozezleně říkal: “To není žádná legrace, ty pitomý obře. Kdybych tady byla, vlítla bych ti do nosu a pustila se do tříměsíčního pátrání po tvým mozečku, jen abych ti ho mohla vykopnout nosní dírkou ven.”

“Snad nebude tak zle,” řekl mrzutě hluboký hlas. “Vždyť to byl jenom vtip. Jenže oni jsou tak křehká stvoření.”

“Má toho hodně za sebou.” Ovívání ustalo. “No tak, frajere. Probuď se.”

Theo otevřel oči.

“A nedívej se mi pod sukni, sprosťáku.” Jedním mávnutím se mu vznesla z brady a odlétla o metr zpátky, čímž ho donutila, aby se sténavě posadil, pokud ji chtěl vidět. Ta šedá obluda seděla na podlaze pořád, ale vypadala trochu pokorně. Vůbec se nedivil, že si ji v tom prvním snu spletl s postaveným slonem…

“Počkat,” řekl. “Jak jsem se sem dostal? Ty… jsi mě odnesla?” Odmlčel se. “A opravdu se jmenuješ Panenka?”

“Stejně bys neuměl říct pořádně…” a vyrazila ze sebe skřípavý, drtivý zvuk, z něhož Thea znovu rozbolely ledviny. “Takže můžeš klidně zůstat u Panenky. Jo, donesla jsem tě. Střídali jsme se s bráchou Medvídkem.”

“Medvídkem…?”

“Obři se tak pojmenovávají,” vysvětlila mu Jamka. “Dostávají jméno jako děti podle své oblíbené hračky. Ale než z toho budeš celý naměkko, medvídek jejího bratra byl dospělý živý medvěd, kterého nakonec nešťastnou náhodou umačkal k smrti. A Panenka… no, frajere, raději ti ani nebudu říkat, co používala jako panenku.”

“Ne. Ne. Nechci to slyšet.” Rozhlédl se, do značné míry proto, aby se nemusel dívat na obrovskou šedou Panenku, která se znovu usmívala od ucha k uchu. Kromě jeho kožené bundy, která naštěstí visela přes jeden sloupek postele, bylo všechno kolem něho jaksi zvláštní a neznámé. Byla to prostorná místnost, plná vkusných detailů, jaké se dají najít v dražších rodinných penzionech. (Theo a Cat jednou byli v jednom takovém v Monterrey a Theo se nestačil divit, kolik peněz je možné chtít za to, že někoho necháte přespat ve svém volném pokoji, když máte na krbové římse vázu ze sýrových tyčinek a na stěně vyšívaný goblén s vydrou.) Tato místnost měla na stěnách čalouny z měkké, matně třpytivé látky. Ozdob tam bylo jen poskrovnu, až na nějaký objekt ze dřeva a skla na nočním stolku, víc vysoký než široký. Vytušil, že je to rádio s budíkem, přestože ciferník byl trojúhelníkový a vypadalo to, že nečitelných symbolů je na něm víc než na normálních hodinách. Ale na rozdíl od rodinného penzionu v Monterrey, a vlastně i většiny pokojů, které spadaly do kategorie “pokoj pro hosty”, nikoli “cela”, měla tato místnost jedny dveře a žádná okna ani větrací otvory, třebaže do kamenů jedné stěny bylo zapuštěno něco, co vypadalo jako klimatizace s krycí maskou z hedvábí. Klimatizace v Říši skřítků? Nedokázal se s tím vyrovnat. “Kde přesně jsem?” zeptal se. “Co se stalo?”

“Skočil jsi do řeky,” řekla. “A předtím ses ani nezeptal.”

“Nezeptal? Jak to myslíš, nezeptal? Sama jsi mi řekla, abych to udělal! Vždyť mě honili nějací lidé!” Až na to, že to nebyli lidé, ale rozezlení skřítci. To byla část problému.

“Nemyslím, že ses měl zeptat mě. Nesluší se někomu skákat do řeky, dokud nepožádáš o svolení,” řekla upjatě Jamka. “Neznalost neomlouvá. Podívej se na svou ruku. Ne, na tu druhou.”

Podíval se tam. Na konci levého zápěstí měl uvázané jediné stéblo mokré zelené trávy. Pokusil se stáhnout si je, jenže to nešlo. Ani uzel nedokázal rozvázat a tráva se nedala přetrhnout, jako by to bylo nějaké uhlíkové vlákno z kosmického věku.

“To dolů nepůjde. A měl bys být vůbec rád, že jsi z toho vyvázl tak snadno, frajere. Je to nymfí pouto a znamená to, že máš velký dluh. Dalo mi hodně práce, než jsem to vyjednala, jinak by tě normálně utopily nebo ještě něco horšího.”

“Horšího…?”

“Dost otázek. Později ti to vysvětlím, buď rád, že se lidé z Delphinionu a občiny Sedmikrásků před časem spojili a vyhnali z oné řeky všechny jezinky, jinak bys… no, raději to dál nerozvádět. Taková jezinka nesmlouvá jako nymfy, ta rovnou začne kousat. A teď už vstaň.”

Přelétl pohledem od náramku z nadpřirozeně pevné říční trávy k víle visící ve vzduchu. Bylo jasné, že dokud bude v téhle zatracené Říši skřítků, nikdy nedostane odpovědi, které bude chtít, ať se zeptá na cokoli. Bude se prostě muset snažit, aby to všechno pochopil za pochodu.

“Pořád nevím, kde jsme.”

Jamka si odfrkla. “Na jediném místě, kde můžeš momentálně být, aniž bys byl mrtvý,” odvětila. “Toto je Řebříčkův dům v rodinném sídle Sedmikrásků - v Občině Slunečního zraku. Říkala jsem ti, že jdeme sem.”

“Náš šéf je trochu blázen,” řekla Panenka. “Řebříček má rád ztracené případy a nevím co ještě. Výstřednosti a podobně. Smrtelníky.”

“Nešla bych tak daleko, abych tvrdila, že je má rád,” namítla Jamka. “Ale tohohle chtěl, takže jdeme.”

Panenka pokrčila rameny. “Můžeš ho odvést. Než jsem ho položila do postele, přesvědčila jsem se, že u sebe nemá nic, co by mít neměl.” Obdařila Thea dalším potměšile zubatým úsměvem a on si teprve v tu chvíli uvědomil, že na sobě už nemá své džíny ani košili, ale něco mezi pyžamem a bojovým kostýmem z kluzkého našedivělého hedvábí. “Jsi hladký úplně všude, že?” řekla Panenka. “To se mi líbí. Aspoň něco nového.”

Theo se chvěl, ještě když vyšel za Jamkou do široké, kobercem potažené chodby. Oblékl si koženou bundu, již na odchodu stáhl ze sloupku postele. V kombinaci s hedvábným nindžovským pyžamem to vypadalo zvláštně, ale bylo to alespoň něco, co znal. Jinak však musel přiznat, že ne všechno vypadá tak neobvykle, jak čekal: měkké, kožešinou podšité holínky, které měl nachystané u postele, byly docela příjemně obyčejné, stěny po obou stranách nepokrývalo nic exotičtějšího než světlé, pískové štuky, a třebaže svítilny, rozmístěné na chodbě v pravidelných intervalech, byly složitě zdobené, to, co v nich svítilo, vypadalo jako… “Elektrické žárovky?” zeptal se Jamky. “V Říši skřítků vážně máte elektřinu?”

“Nemůžu říct, že bych elektřinu pochopila, když se mi ji někdo snažil vysvětlit. Ale ne, tahle světla jsou vědecká. Svítí kouzlem.”

Theo měl stále pocit, jako by jeho mozek nebyl náležitě připojený, ale i tak se nemohl nepodivit, proč strýčkova kniha popisuje Říši skřítků s plynovými nebo dokonce petrolejovými lampami - něco jako viktoriánský Londýn. Zatím to podle docela moderního vybavení a zařízení vypadalo, že Eamonn Dowd se v podobnostech zmýlil o dobrých sto let nebo ještě víc.

Už mám dost podivností, uvědomil si. Chci prostě domů. Podřídím se a setkám se s tím starým Řebříčkem, tím, který má rád smrtelníky, a odpovím mu na otázky. Co když chce knihu Eamonna Dowda? V náhlé panice, že ji možná ztratil, zašmátral po kapse v bundě. Bez ohledu na to, jak vtíravá byla Panenčina prohlídka jinde, prastrýcův zápisník mu alespoň nechala.

No tak se potkám s tím Řebříčkem, knihu mu dám, když ji bude chtít - za to, abych tu zůstal, pokud si ji chci nechat, rozhodně nestojí - a pak ho přesvědčím, aby mě poslal domů. Chvíli si dokonce představoval, že teď, po takových zážitcích, bude něco jinak. Změním se. Udělám si v životě pořádek. Možná dokonce napíšu román a stanu se slavným - využiju nápady prastrýce Eamonna a to, co jsem sám viděl… jak asi může být těžké napsat takovou fantasy…?

Thea vytrhla z těchto tvůrčích úvah další obrovská infarktová postava, která vyšla ze stínů na konci chodby. Podlaha se pod její váhou maličko prohýbala. “Nazdárek, muško,” zabručela.

“Nesnaž se být roztomilý, hromado šedých sraček,” řekla Jamka, ale skoro až láskyplně. “Jdeme za tvým šéfem.”

Medvídek, jenž byl na pohled ještě méně přitažlivý než jeho sestra (pokud bylo něco takového vůbec možné), přikývl obrovskou hlavou. “Čeká vás. Běžte dál.” Podíval se na Thea. “A nedělej žádné hlouposti, Růžováku. Vytáhl jsem tě z řeky, a můžu tě do ní zase vrátit. Odsud.”

Theo si pospíšil za Jamkou do předpokoje, v němž bylo jenom velice málo nábytku. Vypadalo to jako něco, co navrhl neobvykle umělecky založený trapistický mnich. Theo se podíval přes rameno, aby se přesvědčil, že jsou sami, a teprve potom se zeptal: “Jsou všichni obři jako ti dva?”

Jamka mu usedla na rameno. “Ne, to ne. Ty velké bys ani nechtěl mít v domě. Ti jsou vážně hrozní.” Zvedla ruku a štípla ho do ušního lalůčku. “Mně se zdá, že Panenka má pro tebe slabost.”

“Mlč. Víš co… mlč.”

Do místnosti vešel neznámý člověk, vysoký štíhlý muž, třicátník, s dlouhým bílým laboratorním pláštěm a dlouhým bílým ohonem. Klidně si Thea prohlédl od hlavy k patě a pak se odvrátil. “Pojďte,” zavolal přes rameno.

“Kdo to sakra je?” pošeptal Theo Jamce, která se mu stále vezla na rameni.

“Hrabě Řebříček, kdo jiný. Radím ti, aby ses s tím rychle vyrovnal.”

“Ale…, ale on není…!” Co vlastně čekal? Že bude starý? Bude vypadat vlídně? Jenom proto, že se Jamka kdysi zmínila, že je nějaký doktor…?

Řebříček je zavedl z formálně zařízeného předpokoje někam, kde vládl mnohem větší chaos. Při prvním, užaslém rozhlédnutí to Theovi připomnělo počátky výpočetní techniky, dobu, kterou znal jen z fotografií a novinových článků, kdy lidé zabudovávali první generaci osobních počítačů do dřevěných krabic ruční výroby, než takové věci vytlačila masově vyráběná umělohmotná pouzdra. Na druhý pohled zjistil, že technika je přece jenom vyspělejší. Přístroje, jejichž účel se nedal odhadnout, zabíraly každou plochu v místnosti, a skutečně to vypadalo, že jistý důraz je kladen na atraktivní dřevěná pouzdra, nemluvě o ovladačích z drážkovaného skla namísto všedních knoflíků a páček.

Řebříček se u jednoho stolu zastavil a zvedl brýle, které si nasadil. Potom se otočil a znovu si Thea prohlédl. Čočky skřítkovy oči zdánlivě zvětšovaly, ale už mu nedodávaly vzezření laskavého starého vynálezce, vypadal v nich spíš jako nějaký hypermoderní evropský konceptuální umělec, který je sladěný s technominimalistickou výzdobou. Oblečení, které měl pod bílým laboratorním pláštěm - a teď, když se na něj podíval, Theo zjistil, že je na laboratorní plášť poněkud elegantní - bylo rovněž bílé. V té orlí stylizaci byl docela pohledný - dokonce krásný.

Vypadá jako anděl, který ti řekne, že nepůjdeš do nebe, protože sis neudělal rezervaci, napadlo Thea. Rozpačitě natáhl ruku. “Zdravíčko, já jsem Theo Vilmos…”

“Ano, já vím.” Řebříček úsečně přikývl a ruku přehlížel tak dlouho, až ji Theo stáhl zase zpátky. Otočil se k Jamce, jež vystartovala z Theova ramene, přistála na jedné leštěné dřevěné desce a spustila nohy dolů. “Máš týden zpoždění, třepotalko. Co se stalo?”

Týden zpoždění? Theo se podíval na zápěstí s náramkem z trávy. Propána, to jsem byl v bezvědomí tak dlouho? Ne, to určitě ne. Že by Jamce mimořádně dlouho trvalo, než mě našla?

Zatímco víla se pustila do vysoce odborného vysvětlování jejich setkání s mrtvolnou věcí a příchodu na Stračkovo území, přičemž používala slova jako “průtok”, “trajektorie” a “přibližný posun vstupu”, které do situace typu “kouzelný výlet do Říše skřítků” příliš nezapadaly, Theo si nemohl nevšimnout, že chování jeho maličké průvodkyně doznalo změny. Byla teď chladně věcná - možná se snažila až trochu moc, házela kolem sebe technickými termíny jako předák silničářské party, který vysvětluje firemnímu viceprezidentovi, proč jeho chlapi nešťastnou náhodou přesekli sbíječkou silový kabel.

“No dobrá.” Řebříček utnul další vysvětlování švihnutím svými dlouhými prsty. Znovu se podíval na Thea, sice ne zlostně, ale rozhodně ne ani s dávkou lidské vřelosti, jako by Theo byl spíš hostův pes než host jako takový. Po všech těch potížích, přes které se sem dostal, na něho Řebříček vlastně ještě nepromluvil.

Lidská vřelost - to je ten klíč, ne? napadlo Thea. On není člověk. A myslím, že ani nemá lidi moc rád. A jestli tento chlapík s nachovýma očima patřil ještě k těm přátelštějším… Thea najednou zamrazilo při předtuše, jak by mohlo vypadat setkání s nějakým nesympatizujícím příslušníkem Řebříčkova plemene.

Tak asi nebudu v Říši skřítků nikdy pan Oblíbený. “Proč jste mě sem nechal přivést?” zeptal se.

Řebříček povytáhl obočí, tenké a bílé jako čárka nejkvalitnějšího kokainu. “Protože jsem byl jediný, kdo vás dokázal najít.”

Theo nad tím chvíli nechápavě dumal. “Ale to na mou otázku neodpovídá.”

“Počkejte, prosím, až to vyřídím tady s třepotalkou.” Pán domu se otočil zpátky k Jamce. “Měl bych snad vědět ještě o něčem důležitém?”

“Obávám se, že o spoustě věcí.” Vznesla se z desky stolu a zůstala viset ve vzduchu. Vypadala přitom trochu napjatě. “Za prvé, ten mrtvolák ho bude pronásledovat dál. Když ho našel tam, najde ho i tady.”

Řebříček se podíval přes horní obroučky svých brýlí. “Doufám, že tím nenaznačuješ, že na to bych nepřišel sám.”

“Ovšemže ne, pane hrabě. Tak. Kromě toho, když jsme opouštěli Stračkovo území, ten chlapec spadl do potoka. Proto jsem musela letět rovnou sem a přivést Panenku a Medvídka, aby ho odnesli domů.”

“Do potoka? To myslíš Šedavu? Zvláštní, že nymfa dala svolení…”

“Právě že ne. Aspoň ne hned.” Jamka přelétla k Theovi a vytáhla mu levou ruku nahoru, aby Řebříček uviděl jeho zápěstí. “Musela jsem svolit, že si ho zaváže.”

Urozený skřítek pokrčil rameny. “To je věc toho smrtelníka, ne moje.”

“Ale bude to mít vliv na to, jak může cestovat, pane.”

Řebříček opět pokrčil rameny. “Třeba nebude. Dokonči ten svůj proslov.”

“Tak, a když jsme narazili na Stračku a jeho loveckou družinu, musela jsem vypotřebovat vlastní kouzlo, neboť všechny vaše jsem použila už dřív, když jsem se rvala s tou šeredností. Nebylo to moc, jenom malé utajení, poslání špatným směrem. Jedna ze tří, které jsem získala přes známého, co měl slevu, ale byla to moje poslední ochrana. Takže jsem teď bezbranná, pane, jestli mi rozumíte.”

“Samozřejmě se postarám, abys dostala náhradu…” začal Řebříček.

“Počkat,” řekla Jamka a vzápětí zčervenala - Theo to poznal dokonce i z jednoho dvou metrů. “Promiňte, že vám skáču do řeči, pane. Omlouvám se. Teprve teď mi došlo, že jste před chvilkou řekl: Možná nebude. Co to znamená, jestli se smím zeptat? Co možná nebude?”

Řebříček se zatvářil, jako by mu vadilo, že se ptá, přinejmenším lehce, ale nechce to dál rozvádět. “Možná nebude cestovat. Situace se totiž změnila.”

“Jak to?” Jamka přiletěla blíž k Theovi. Skoro mu to připadalo, jako by ho chtěla chránit.

“Jak jsem ti možná vysvětlil, nebo nevysvětlil, nechtěl jsem tohoto smrtelníka pro sebe, ale proto, že někteří jiní chtěli, abych ho povolal.” Řebříček se otočil, přešel k nízkému křeslu a s pozoruhodnou grácií se do něho posadil. Theo si poprvé všiml, že tento významný skřítek nemá křídla - a když se nad tím zamyslel, uvědomil si, že je neměl ani nikdo ze Stračkovy lovecké družiny. Nepsal náhodou Eamonn Dowd něco o skřítcích z vyšších vrstev a jejich křídlech? “Oni ho chtěli přivést na tajnou schůzku do města,” pokračoval Řebříček, “setkání některých nejvýznamnějších představitelů symbiontů i koextenzivců …”

Jamka přilétla těsně k Theovu uchu. “To jsou šplhavci a ty mezi - skupiny, které jsou proti škrtičům,” pošeptala mu.

Řebříček se zakabonil. Patrně měl bystrý sluch. “Musím říct, že odsuzuji používání těchto příliš zjednodušených výrazů. Je to šotčí řeč toho nejhoršího ražení.” Rozčileně zakroutil sněhobílou hlavou. “Kromě toho, my koextenzivci nejsme žádné ty mezi-skupiny, chabá volba mezi dvěma dynamičtějšími skupinami. Je to spíš tak, že ty dvě ostatní skupiny mají sklon k extrémním pozicím, zatímco my jsme umírněná, rozumná většina, na níž společnost stojí.” Bylo to zvláštní, avšak teď se podobal člověku nejvíc za celou dobu, co ho Theo viděl. Do kůže natažené přes bledé lícní kosti se mu dokonce vetřelo trochu barvy. “V každém případě někteří moji kolegové z řad koextenzivců považovali za důležité dostat toho smrtelníka sem…”

“Theo Vilmos. Mám nějaké jméno. Nejsem jenom ten smrtelník.”

Další mávnutí rukou, “…dostat pana Thea Vilmose sem, a přestože jsem zaneprázdněný člověk, který má rozpracováno mnoho projektů, přesvědčili mne, abych jim pomohl. Měl jsem ho… vás… dopravit sem, a jeden z mladých členů rodu Proskurníků - to je významná symbiontská rodina, dobří lidé, přestože jsou do jisté míry politicky naivní - měl přijet sem a odvézt vás na to jednání.”

“Ale co se stalo?” zeptala se Jamka. “Zrušili tu schůzku nebo co?”

Řebříček zavrtěl hlavou. Zhruba čtvrt minuty seděl mlčky, pak vstal z křesla a došel k ploše pokryté dřevěnými bedýnkami, jejichž mihotavé obrazovky se nepodobaly žádnému elektronickému zařízení, které kdy Theo viděl: jako kdyby vůbec nebyly pevné, ale byla to nějaká tekutina ve svislé poloze. Řebříček pomalu přejel po jedné bedýnce prsty. Obrazovka se rozvlnila a zazářila. Potom víko zavřel. Theovi sice Řebříček nebyl moc sympatický, ale musel uznat, že pozorovat tyto skřítky je úžasný zážitek. Podobně jako u členů lovecké družiny, každé gesto, jež Řebříček udělal, i to nejnápadněji spontánní, vypadalo jako něco choreograficky připraveného a nacvičeného. Jako by od okamžiku, kdy se narodí, chodili do nějakého rychlokursu aplikované elegance.

Hotový s prvním úkolem, vysoký skřítek otevřel zásuvku a vytáhl z ní stříbrnou kazetu o velikosti knihy vázané v pevných deskách a položil ji na stůl. Jamka k ní přiletěla, aby si ji prohlédla. Theo se k ní po krátkém zaváhání připojil.

“Toto přišlo včera,” řekl Řebříček. “Permoník, který to přivezl, patří k horníkům z dolů na opačné straně našeho panství. Skřítka, který mu to dal a přikázal mu, aby mi to doručil, neznal. Dokonce řekl, že toho cizince v občině nikdo předtím nespatřil.”

Kazeta byla zdobená, do stříbra byly vyryté motivy ptáků a stromových větví. Uprostřed víka byl emblém kulatého květu s překrývajícími se korunními plátky.

“To je erb Proskurníků, ne?” zeptala se Jamka.

Řebříček souhlasně přikývl. “Je. Ale nemyslím si, že to poslala rodina mladíka, který jel pro pana Vilmose. Podívejte.” Řebříček zvedl víko. Vypustil tak závan kořeněných vůní, pod nimiž se skrývala slabá štiplavost. Uvnitř leželo na bílých korunních plátcích něco malého o velikosti dětské pěsti, zabalené v červeném papíře.

“To je srdce,” řekl Řebříček. “Usušené a vycpané routou.” Krátce, trpce se zasmál, jenomže byl otočený jinam, takže Theo neviděl, jak se tváří. “Spíš to znamená, že bychom na váš doprovod neměli čekat. Přinejmenším z něho nedorazí víc než toto. Co myslíte vy?”

“Proboha, jak to řekl - jako by mu to bylo úplně jedno!” Theo se posadil na kraji postele. Nohy se mu stále třásly. “Jako by to nic neznamenalo.”

Jamka seděla na vršku síťky, která vypadala jako součást klimatizace, a lehce se chvěla. “Tyhle květiny nejsou stejné jako my obyčejní,” řekla a potom zvedla oči. “Co to říkám? Ty taky nejsi jako my obyčejní.”

Pro Thea bylo skoro stejně těžké smířit se s nezúčastněností, se kterou ho Řebříček propustil, jako zjistit, že jeden z několika lidí v celém tomto šíleném světě, který měl podle všeho zájem na jeho bezpečí, přišel o život dřív, než Theo dostal šanci setkat se s ním. “Je to všechno hnus. Co teď mám dělat?”

“Nevím. Řekl, že večer si s tebou promluví ještě jednou. Netlač na něho, Theo, to je moje rada. Jsou to magoři, tyhle květiny. Nemůžeš je do ničeho honit.”

“Ale co já? Já jsem se sem dostat nechtěl. Co mám teď dělat?” Vstal a začal přecházet po pokoji. “Co třeba poslat mě zpátky. Můžeš to udělat?”

Zavrtěla hlavou. “Nemůžu.”

“Nemůžeš? Nebo nechceš?” Zvyšoval hlas, ale zároveň se zastyděl, když si uvědomil, že křičí na ženu o velikosti solničky. “Copak je tady každému úplně jedno, že jste mě… vytrhli z mého normálního života, aniž se mě někdo zeptal? Vždyť jste mě jednoduše unesli, prokristapána!”

Panenka strčila do dveří svou obrovskou, tupou hlavu. “Bolí mě z tebe uši, Růžováku. Sedni si a mluv hezky.”

Zatnul zuby a posadil se. Měl sice vztek, ale nebyl tak hloupý, aby se hádal s několika tunami kostí a chrupavek, jež podle Jamky dokázaly běžet do kopce rychleji, než je většina smrtelníků schopna sprintovat z kopce.

Maličká víla k němu přilétla a dosedla na přikrývku vedle něho. “Mrzí mě, jak to dopadlo, ale nezačínej plést fakta. Já jsem tě neunesla, jenom jsem bez vysvětlování otevřela dveře, protože Temná hora v rozkladu ti chtěla z kostí vysát morek, nejspíš bez toho, aby napřed sundala maso. A tu věc jsem na tebe nepoštvala já, přišla sama. A když jsi těmi dveřmi procházel, kámo, netáhla jsem já tebe.”

Chvíli se na ni upřeně díval a potom nechal obličej klesnout do dlaní. “Máš pravdu. Promiň. Prostě jen…” Narovnal se. “Prostě jenom… chci, abys se mnou mluvila. Třeba na něco přijdeme. Proč bys mě nemohla poslat zpět domů? Copak mě ta věc nenajde, když tady zůstanu? Ta… zombie?”

“Popravdě řečeno, líp jsi na tom tady. Řebříček má obranné prostředky. Kromě toho, poslat tě zpátky není tak snadné - vyžaduje to hodně energie, obzvlášť když nechceš, aby si toho někdo všiml. I bez Jetelova jevu je poslat někoho do toho druhého světa jako… jako postavit nějakou velkou, složitou loď. Trvá to dlouho - a je s tím spousta práce.”

“Ale vždyť už jsi to jednou udělala.”

“Protože to nachystal on. Nemyslím, že bych to sama zvládla, i kdybych ještě měla cestu volnou - nejsem vědec jako hrabě Řebříček.”

“Jestli je vědec, tak asi stejného druhu jako doktor Mengele. Takový, který se na lidi dívá jako na laboratorní krysy.” Na okamžik se zamyslel. “Předtím jsi říkala, že sám jít nemohl, a proto poslal tebe. Proč?”

“To je ten Jetelův jev, pojmenovaný po nějakém květinkovi, který s tím dělal pokusy. Je to tak od doby, co jsme ztratili krále a královnu Říše skřítků. Dřív jsme mohli přecházet tam a zpátky, kdy jsme chtěli, i když na některých místech to bylo snazší než jinde. Teď můžeme odejít do vašeho světa a vrátit se každý jenom jednou.” Sedla si na prošívanou přikrývku a drobnými prstíky si vyčesala z očí narudlé vlasy. “To je to, čemu říkáme výjimka, ta jedna cesta. Pro přechod z vaší strany to platí stejně. Pokud ovšem nejsi čistý duch jako ta věc, která tě chtěla zabít - ty můžou přejít prakticky všude, kde chtějí, a nažrat se tam, ale my ostatní nemůžeme. Proto potřebuješ někoho, jako je Řebříček nebo jeho přátelé, aby ses dostal zpátky domů.”

“To znamená, že tady prostě musím tvrdnout a doufat, že tvůj šéf má dost magické páry, aby ke mně tu obludnost nepustil, dokud se nerozhodne, co se mnou udělá.”

“Víceméně je to tak. Promiň.”

Theo znovu klesl na zadní čelo postele. “Tak proč vlastně pracuješ pro někoho, jako je tenhle Řebříček?”

“Vyrostla jsem tady v občině.”

“Proč je to vlastně občina? Občina je místo, kde jsou si všichni rovni nebo tak něco. Ale mně to připadá, že ti, jak jim říkáš, květiny, to tady mají pod palcem, tak jako to chodí všude jinde.”

“Je to jenom jméno pro něco ze starých časů. Sedmikráskové bývali radikálové, v První neobvyklé době. Za každou cenu drží tradice, a tak to jméno nechali.”

“Takže ty tady bydlíš?”

“To ani ne. Teď bydlím ve Městě, ale většina členů mojí rodiny je ještě tady. Máme tady sad, který je jenom náš, Jablečných, a každý, kdo je doma, v něm pracuje - dokonce i Jadérko a Semínko, mí dva nejbližší bratři, a to vždycky říkali, že utečou, protože to nenávidí.”

“Vaše rodina vlastní sad?”

“Půdu ne, ale jak jsem už řekla, stromy jsou naše. Na deseti akrech,” řekla hrdě. “Víc než tisíc stromů.”

“Hm.” Pokýval hlavou. “Jakých stromů?”

Obrátila oči v sloup. “Já se jmenuju Jablečná Jamka. Táta se jmenuje Jablečný Háj. Máma se jmenuje Jablečná Větev. Mám bráchy, kteří se jmenují Stopka, Jadérko, Semínko a Květ, abych zmínila aspoň pár. Jeden bratr se dokonce jmenuje Jablečný Koláč. Tak jaké stromy myslíš, že to jsou?”

“Aha. Jasně, už to chápu.”

“Neříkají ti, že jsi rychlý jako zadek kolibříka?”

Zamračil se. “Myslím, že jsem ti říkal, abys toho nechala. Jak je možné, že něco tak malé je tak popudlivé? To má být víla? Nenamočila tě náhodou máma do Sprosté řeky, když jsi byla malá?”

Zasmála se. “Bod pro tebe, frajere.”

“Ještě jsi mi nevysvětlila, proč pro toho Řebříčka pracuješ.”

“Aha. To je tak, jeho bratranec Zenion Sedmikráska je pán zámečku tady v občině, alespoň do té míry, že zasedá v parlamentu - to on nám zaručuje právo na náš sad. Jenže tihle Sedmikráskové jsou zvláštní cháska, na poměry květinových rodů jsou to pořád ještě volnomyšlenkáři. Všichni se podílejí na správě nebo dělají všechno možné, co je zajímá - ve skutečnosti rozhoduje o většině věcí Zenionova sestra Dyspurnie. Řebříček si mě vzal na pomoc už dřív, většinou jsem mu sbírala byliny nebo jiné věci - je nadšený vědec, ale nemá žádnou bylinářku. A několikrát jsem mu vyřizovala různé věci ve Městě, hledala knihy, které sháněl, zapadlá kouzla a podobně. Ale jinak jsem ve městě těžko hledala jinou práci, a tak když mě požádal, abych udělala tohle - prostě odměna byla slušná.”

“Ale… proč neposlal někoho… někoho…”

“Většího?” Zakabonila se. “Hele, nedělej se. Já dobře vím, cos chtěl říct. Aspoň to ukazuje, co víš - proto poslal mě. Čím menší je osoba, která prochází na druhou stranu, tím menší je narušení, ke kterému dojde, a tím míň energie je třeba na její vyslání. Ale vsadím se, že i tak to tady všem zhaslo světla, když jsem odešla.”

Theo si povzdechl. “Takže navíc ke všemu ostatnímu, poslat mě zpátky bude vyžadovat obrovské množství energie, nebo něčeho takového?”

“Jednoduchý to není,” odvětila. “Proto tomu říkají věda.”

“V tom případě jsem definitivně v hajzlu.” Zaplavila ho vlna zoufalství. Člověk prý nikdy pořádně nedocení své rodné město, dokud se z něho neodstěhuje. Jak je to asi s celým světem?

Jamka si ho dlouho prohlížela. “Víš co?” řekla potom. “Já s ním promluvím - s Řebříčkem. V porovnání s jinými květinami není zas tak špatnej.”

Theo jí věnoval zoufalý pohled. “Jasně, nejspíš ani moc často neumlátí někoho ze služebnictva k smrti.”

“Hlavně se přestaň tak litovat. Zůstaň tady, za chvíli jsme zpátky.” Vznesla se z postele a chvíli zůstala viset ve vzduchu. Vypadala, jako by chtěla ještě něco říct, ale místo toho se otočila a vystřelila ze dveří, jen kmitající křidla zašuměla.

Theo vstal, znuděný a sklíčený, a začal přecházet po těsném pokoji. Ruku nechával klouzat po čalounech na stěně, jež jeho ruku hladily spíš jako nějaká kapalina než jako látka. Zastavil se u předmětu, který trochu připomínal budík, a zadíval se na zvláštní symboly rozmístěné po okrajích trojúhelníkové přední strany. Vážně to vypadá jako rádio s budíkem, pomyslel si. Mohl bych si poslechnout nějakou hudbu, když tady tak čekám. To by mohlo být docela zajímavé, ne? Poslechnout si muziku vymyšlenou v úplně jiném světě.

Dotkl se jednoho z malých postříbřených výstupků na povrchu dřeva, ale jestli to bylo tlačítko, viditelný účinek nemělo. Stiskl další, a nato překvapeně upustil předmět na postel, když z něho zašeptal nějaký hlas. Vypadalo to, jako by se na něco ptal v jazyce, kterému Theo nerozuměl. Věc několikrát poskočila, až dospěla na konec vákové šňůry. Hlas už nic dalšího neřekl.

Theo několik minut počkal, aby měl jistotu, potom vzal radiobudík nebo co to bylo do ruky a vyzkoušel další tlačítko. Nejdřív si myslel, že ani to nemělo žádný účinek, dokud si neuvědomil, že ho dřevo začíná pálit do prstů. Vykřikl a znovu upustil tu věc na postel. Z místa, kam dopadla, se vyvalil pramínek dýmu, a tak ji z postele prudce zvedl a podržel ji za šňůru.

“Do prdele! Co jsem to udělal?” řekl si nahlas - to bylo vždycky špatné znamení. Starý Řebříček mě bude milovat, když mu vypálím rodinné sídlo.

Ta věc pálila čím dál víc - cítil to na obnažené kůži, přestože se kývala třicet centimetrů od něho. V sílící panice odsunul postel nohama kousek od stěny, aby zkusil dosáhnout na zdířku, a přitom udržel budík v bezpečné vzdálenosti od všeho hořlavého. Nemohl tam dosáhnout, a jak se shýbl a nemotorně šmátral za postelí, budík se k němu zhoupl a narazil mu do hlavy. Byl to podobný pocit jako tenkrát, když vzal do ruky Catinu kulmu, aniž si všiml, že je v zásuvce, a zařval bolestí.

Nakonec se mu podařilo šňůru chytit dole v blízkosti něčeho, co připomínalo zdířku, obdélníku ze světlého dřeva zasazeného přímo do kamenné zdi. Škubl, ale šňůra se neuvolnila. Budík se znovu zhoupl kolem jeho hlavy a spekl mu kadeř vlasů do křehké lokýnky. Zapřel se bokem o postel a škubl znovu, veškerou silou. Šňůra povolila s hlasitým prasknutím a zábleskem modrozeleného plamene. Chvíli se díval na kroužek ohně, který se ještě mihotal na destičce zdířky, a potom zmizela dokonce i dírka, zůstalo jen hladké dřevo.

Prohlédl si šňůru, která se mu houpala v ruce. Zesílená část na konci, který byl zapojený do zdířky, hladká jako slonovina, byla stejně beztvará, jako kdyby ji právě někdo odřízl ze špičky sloního klu.

Budík, nebo co byl ten pekelný vynález zač, byl již chladný.

Theo vystrčil hlavu do chodby. Jamka byla pryč přinejmenším už hodinu a on začínal šílet nervozitou. Věděl, že Řebříčkova laboratoř, nebo jak tomu tady říkali, je tím směrem, ale neměl v úmyslu jít za skřítkem a posílit jeho antipatii vůči smrtelníkům tím, že k němu vpadne v nevhodný okamžik. Rozhodl se, že zkusí projít opačným směrem. Vězeň přece nebyl, nebo snad ano?

Byl?

Stál v chodbě a přemýšlel, proč mu připadá delší, než když do ní nahlédl předtím. Jak velký mohl vůbec být tento dům? Byla to hlavní sídelní budova Občiny Slunečných dní, nebo jak tomu Jamka říkala - Theo si vybavoval jenom to, že mu to připadalo jako nějaká ekologická mlékárna - nebo byl ve zvláštní budově? Kdyby našel okno, třeba by se něco dozvěděl, a kdyby se dostal ven na vzduch, dozvěděl by se ještě víc.

Zvedl oči ke kousku oblohy, který byl vidět světlíkem. Měl pocit, že by mělo být pozdní odpoledne, a modrý obdélník nahoře vypadal, že by to mohla být pravda.

Možná bych si měl dělat stopu z chlebových drobků, napadlo ho. To mu připomnělo, že za celou dobu, co je v Říši skřítků, nic nejedl ani nepil, s výjimkou říční vody, a to ještě byla z větší části náhoda. Takže mám cíl, řekl si. Půjdu hledat kuchyni.

Samozřejmě se ukázalo, že je to mnohem složitější, než se zdálo. Dům, který zřejmě i jinde zachovával jednoduchý styl bílých štuk s barevným zdůrazněním, jako v částech, které již viděl, se nejenom zdál být velký, ale také měl zvláštní, nepřirozenou dispozici. Pokaždé když si myslel, že přišel na to, jak funguje, a čekal, že po zahnutí za roh se ocitne zpátky v hlavní chodbě, jako byla ta před jeho pokojem, zjistil, že místo toho stojí na kraji nějakého sníženého obývacího pokoje s jezírkem a živými stromy vyrůstajícími z pečlivě rozmístěných mezer mezi podlahovými prkny nebo u dveří nějaké velké spíže s policemi zarovnanými pytlíky a nádobami. Bylo možné, že v některých nebo dokonce ve všech je jídlo, ale dost se jich na polici samo od sebe natřásalo nebo dokonce vydávalo tiché kvikavé zvuky, takže ztratil zájem o bližší obhlídku.

Ještě podivnější bylo to, jak některé místnosti přímo před ním mizely, nebo to tak alespoň vypadalo, zejména ty, které měly okno ven. Uviděl, jak na konci řady propojených, otevřených místností vykukuje kousek oblohy, ale když do poslední místnosti přišel, zjistil, že se dívá do další chodby bez oken nebo že na dohled není nic, co by barvou alespoň vzdáleně připomínalo oblohu. Jednou našel něco jako salon s velkými, nízkými pohovkami, který měl panoramatické okno přes celou jednu stěnu - zahlédl zelený kopec porostlý lesem, jehož vrcholku se právě dotýkaly poslední šikmé paprsky zapadajícího slunce, a oblaka nad ním, jež začínala dostávat lososově růžovou barvu. Ale když do místnosti vstoupil, celé okno zmizelo a na jeho místě byla deska z leštěného černého kamene. Napadlo ho, že by to mohl být nějaký polarizační trik, a tak se znovu vrátil do vstupu do místnosti, ale třebaže světlo se teď lesklo na naleštěném povrchu velice působivě, stěna zůstávala neprůhledně černá.

Chtějí mi zabránit, abych viděl ven? Nebo někomu jinému, aby viděl mě?

Často slyšel hovor jiných lidí, ale nikdy nikoho z nich nenašel. Jednou se mu dokonce zdálo, že slyší za látkovým závěsem jasný, pronikavý hlas Jamky, jako by byla hned v místnosti na druhé straně, ale když jej odhrnul, našel pouze stěnu z bílých kachliček. Slyšel hlasy, které zněly jako lenivé, skřípavé kadence obrů, a další, ještě podivnější, ale všechny jako by k němu připlouvaly ze směrů, jež nedokázal určit. Několikrát ho napadlo, jestli by se v širokých dřevěných stropních trámech nemohly skrývat nějaké klimatizační průduchy, které rozvádějí nejenom vzduch, ale také zvuk z jedné části domu do druhé, ale jestli tam něco takového skutečně existovalo, bylo to schované tak dobře, že to nedokázal najít.

Když světla znenadání zeslábla a potom zhasla, Theo pocítil okamžik nefalšované hrůzy. Zastavil se, zkoprnělý jako myš, když se otevřou dvířka pro kočku. Tma ho obklopovala jako něco hmatatelného, něco hustého, ale nenadálé, absolutní ticho bylo ještě hustší - žádný šepot, žádný monotónní, sotva slyšitelný hukot, pouze ticho předčasného pohřbu. Najednou si až příliš dobře uvědomil, že je cizinec na úplně cizím místě.

Mívají tady výpadky proudu často? Neměl odvahu se pohnout. Nebo to znamená něco horšího? Vybavil se mu obrázek z jedné jeho dětské knihy: Théseus v temném labyrintu, netušící, že se za ním tyčí krutý Minotaurus.

Neměl ponětí, jak dlouho trvalo, než se světla v chodbě znovu rozsvítila, ale bylo to déle, než mu bylo příjemné: když se znovu ozvaly přízračné hlasy, bylo to stejně příjemné jako slyšet, že laskaví sousedé z vedlejšího bytu přišli domů.

Návrat světla a zvuků nevyřešil jeho další problémy. Dál bloudil chodbami, které by redaktory Architectural Digest přivedly do vytržení, ale skutečným architektům by připravily rozpaky. Našel zpívající sprchovací fontány v koupelnách z něčeho, co vypadalo jako živé, ale kůry zbavené dřevo, objevil koberce tak husté, že měl pocit, jako by se mu lepily na nohy a nechtěly ho propustit, a ještě na něho štěbetaly tichými hlasy, kterým nerozuměl, ale pořád nedokázal najít kuchyni, svůj pokoj nebo jakoukoli jinou živou duši, v níž by živou duši dokázal poznat.

Když jeho panika dostoupila takového zoufalství, že se přestal bát, zda se ztrapní, zastavil se a začal křičet: “Jamko? Jamko!” Jestli to, co předtím zaslechl přes pevnou kachlovou zeď, byl skutečně třepotalčin hlas, proč by se jeho nemohl přenést stejným způsobem? “Jamko? Kde jsi? Haló! Je tam někdo?”

“Co chceš?” zeptal se ženský hlas, chladný a klidný, jako když letuška odříkává letadlu plnému znuděných častých pasažérů bezpečnostní rychlokurs. Theo se rozhlédl, ale kromě stolu s okrasným stromkem v obdélníkové váze byl na chodbě sám.

“Kde jsi?” zeptal se pro všechny případy stromu.

“V domě.” Zdálo se mu, že chladný hlas vychází přímo z řídkého vzduchu. “Potřebuješ pomoc?”

“Ano, ano, myslím, že potřebuju. Kdo jsi?”

“Já jsem podomnice a bydlím v tomto domě,” řekl hlas. “Ty jsi jeden z hostů hraběte Řebříčka. Jak ti mohu pomoci?”

Propána, a nic víc nebylo třeba? Země to nenapadlo dřív. “Můžeš mi pomoci najít cestu? Třeba zpátky do mého pokoje, kdybych chtěl?”

“Jistě.” Působilo to nezúčastněně, jako by taková triviální žádost ani nebyla hodná odhmotněného času té bytosti.

“A co třeba ven?”

“Ven z domu?” Teď v líbezném hlase zazněl náznak podráždění. “Je mi líto, ale bez hraběte Řebříčka nemůžete dům opustit.”

“Aha.” Ale aspoň něco se dozvěděl. Možná trochu víc, než vědět chtěl. “A co třeba kuchyni? Můžeš mi říct, jak se dostanu do kuchyně?”

“Chceš tam dojít?”

Theo se zachmuřil. “A jaké mám možnosti - raketové brusle? Úzkokolejku? Jestli je to blízko, dojdu.”

“Můžu tě tam přenést, jestli chceš.”

To znělo vyloženě podezřele. “Ne, to je fajn, dojdu.”

“Dobře. Jdi přímo před sebe, až se dostaneš na konec této chodby. Zahni doprava a potom hned ještě jednou doprava.”

“Bezva. Díky.”

“Ať se vám u nás líbí.”

Necítil, že by přišla, pokud něco takového udělala, ale cítil, jak odešla. Byl to docela zvláštní odchod, něco, co si sotva uvědomil, jako když světlo zhasne v budově, na kterou se díval, když myslel na něco jiného.

Všechno jsou to kouzla, pomyslel si. Celý tenhle svět funguje na kouzlech. A já tomu vůbec nerozumím. Jsem tady v pěkné bryndě.

I s instrukcemi, které dostal, se musel třikrát vrátit, než kuchyni našel, protože zpočátku nechápal, že zahni doprava a potom hned ještě jednou doprava znamenalo přesně to, co slyšel. Když prošel zaslepenou chodbu několikrát sem a tam, hledaje místo, kde by mohl podruhé zahnout doprava, když tam evidentně žádné takové nebylo, zkusil na to jít trochu doslovněji. Vrátil se k okrasnému stromku a potom znovu došel na konec chodby. Jakmile zahnul doprava do chodby, hned zatočil ještě jednou a už už se připravoval na ránu do nosu, až narazí na zeď. Ale najednou tam žádná zeď nebyla.

Kuchyně byla celkem vysoká místnost obložená světlým kamenem, s podlahou z tmavých dlaždic, obrovská a vyhřátá, lesknoucí se zavěšenými mosaznými hrnci a pánvemi. Na druhém konci se nad obrovskou blyštivou plotnu nakláněla malá ježatá postava na stoličce. Střídavě křičela nahoru do trámů a dělala něco, co vypadalo, jako by dirigovala operu. O něco blíž stál dlouhý jídelní stůl. Sedělo u něho jen několik osob, ani ne tucet, ale vypadalo to, že je jich mnohem víc, protože dva z nich byli obři.

“Ahoj, Růžováku!” vykřikla Panenka. Její hlas rozvibroval nádobí v kredencích.

“Podívejme, kdo to přišel,” zahřímal Medvídek.

Mezitím co Theo stál nerozhodně ve dveřích, společníci obrů se otočili a se zájmem si ho prohlédli. Byli velcí jako malé děti, měli kulaté obličeje a víceméně vypadali jako lidé. Na sobě měli stejné šedé uniformy, jež tomu výjevu dodávaly atmosféru pauzy v nějakém rychlém občerstvení v Munehkinlandu. Tito lidičkové měli dlouhá, zatočená obočí a muži - Theo se domníval, že v tomto ohledu má docela jisto - vystavovali na odiv široké, načechrané vousy.

“Můžu… můžu dál?” zeptal se.

“Jasně že můžeš,” řekla vesele Panenka. “Právě jsme o tobě vyprávěli ostatním.”

“Tys vyprávěla,” říhl Medvídek. Byl to protahovaný zvuk, jako když popelářský vůz zvedá velký kontejner. “Já jsem jedl.”

“Zhaslo světlo.” Bylo zvláštní cítit úlevu při pohledu na něco tak šeredného jako obří sourozenci. “Nebo se to stalo jenom tam, kde jsem byl já?”

“Ne, to se v těchto dnech stává pořád,” řekl Medvídek. “Dělníci v energetické stanici mají svátek, nebo co já vím. Někdo by měl z několika těch líných mizerů udělat kaši.”

“Máš hlad?” zeptala se Thea Panenka.

“Kaši si nedám,” řekl. “Teď ne.”

“Přisedni k nám.” Pokynula mu, aby si sedl vedle ní, a přitáhla koš plný chleba blíž k okraji stolu. Loktem strčila do bratra, aby uhnul, takže mezi dvěma mohutnými šedými těly se kousíček lavičky uvolnil. Lidičkové se dychtivě dívali, jak se Theo na to místo vklínil.

Je to jako projet na motorce mezi dvěma návěsy, pomyslel si. Jestli sebou kterýkoli škubne, bude ze mě mastný flek. Opatrně si sedl. “Vlastně mám docela hlad.”

“A ty můžeš jíst?” zeptala se ho obryně, zatímco lidičkové si mezi sebou něco šeptali.

“Proč bych nemohl?”

“Není to nějak tak, že když se smrtelník nají našeho jídla, bouchne mu pak hlava, nebo něco takového?”

“Cože?”

Medvídek zavrtěl hlavou. “Ach jo, Panenko, občas trousíš z huby bobky. Nebouchne jim hlava - to je tedy pitomost. Celí zfialoví a umřou. A není to jenom z jídla - stane se to i tehdy, když si do pusy dají nějaký kámen nebo jenom přeskočí přes větev. Smrtelníci tady můžou umřít prakticky ze všeho.”

Theo, který už sahal pro kus chleba, stáhl ruku zpátky. “O čem to mluvíte? To má být vtip?”

Jeden z lidiček na druhém konci stolu si stoupl na lavici, takže měl hlavu ve stejné výšce jako Theo. “Oni tě jenom trápí, Štallíku.” Mluvil, jako by právě vyhrál finále v potápění s heliem. “Smrtelníci neumřou, když sní naši potravu, jenom se pak nemůžou vrátit do Mortálie.”

“Do Mortálie?” zeptal se jeden z ostatních.

“Tam, odkud jsou smrtelníci,” vysvětlil samolibě první mužík.

“Co může takový špulda vědět?” zeptal se Medvídek. Z jeho hlasu byla slyšet zlost, ale na to, že by si dokázal nacpat do pusy najednou půl tuctu takových lidiček, nevypadali jeho spolustolovníci příliš ustrašeně. “Jste všichni tupci. Ten příběh nám vyprávěla naše maminka. Jak to bylo s malým smrtelníkem, který se jmenoval Percy Faun, a jak se pomazal sádlem, aby propadl dveřmi sem… ze světa smrtelníků. Snědl nějaké granitové jablko a umřel.”

“Smrtelníci kameny nejedí, ty hlavo dubová.” Panenka zakoulela očima. “Nebo jedí? Růžováku? Nejíte kameny, že ne?”

Theo zatím držel ruce v klíně. Přestože prázdný žaludek se mu svíral hladem, nechtěl se dotknout ničeho, co by mohlo být jídlo. Vybouchnutí hlavy by mohl být příhodný konec velice náročného dne, ale i když pochyboval, že by se to doopravdy stalo, nechtěl riskovat - obzvlášť s možností, že by se pak nemohl dostat domů. “Ne,” řekl. “U nás kameny nejíme.”

“No tak to nebyly granitový jablka, Chytruško,” připustil Medvídek. “Ale něco takového to bylo. On se toho najedl, pak se chtěl dostat domů, ale přepadl přes nějaké klacky a umřel.”

“Předtím jsi říkal, že zfialověli,” poukázala Panenka. “Ti smrtelníci.”

“Přepadli přes nějaké klacky, zfialověli a pak umřeli.”

Zatímco se ti dva nad ním hádali, Theo mohl jenom sedět a poslouchat, jak mu kručí v žaludku. Zdálo se, že špuldům to všechno připadá náramně legrační.

Kapitola 13

Změna počasí

“U všech stromů, jasně že můžeš jíst,” informovala ho Jamka, když ho vedla chodbou z kuchyně do Řebříčkovy laboratoře. “Co jinýho bys chtěl dělat, ty trdlo, žít ze vzduchu?”

“Ale… ti obři říkali…”

“Obři!” Prosvištěla předpokojem tak rychle, že se musel skoro rozběhnout, aby jí stačil. “Řebříček věděl, proč pro tebe neposlal některého z nich. Panenka je na poměry obrů ještě génius, ale nenašla by svůj zadek ani oběma rukama a s mapou pokladu. A náš Medvídek neumí napočítat do jedenácti, aniž by si rozepnul kalhoty.” Postrčila ho ke dveřím laboratoře. Uvnitř stál jeho hostitel a čekal, s rukama zkříženýma na prsou. “Co je tady, nic nejedl, pane,” oznámila Jamka, “protože obři mu natloukli do hlavy nějaké staré klíny o tom, že se pak nedostane zpátky domů.”

“Cože?” Řebříček vypadal překvapeně, jako by byl někde úplně jinde. “Ach, tak on nejedl?” Promluvil do vzduchu. “Přineste panu Vilmosovi něco k snědku.”

“Prosím, pane hrabě,” řekl líbezný, mírný hlas podomnice.

“Velice se omlouvám,” řekl Řebříček Theovi. “Když jste přišel poprvé, byl jsem poněkud… zaneprázdněný. Měl jsem se vás zeptat, jestli jste něco jedl. Je hrozné chovat se k hostu takovým způsobem. Ještě jednou se omlouvám.”

Theo se neubránil udivenému pohledu. Ještě před několika hodinami se na něj skřítek díval jako na štěnici. Teď se k němu choval jako k opravdovému hostu. Co to ksakru znamenalo? “Já… jen…” Chvíli trvalo, než se z toho překvapení vzpamatoval. “Panenka a její bratr mi řekli, že když se tady najím, nebudu se moci vrátit. Zřejmě je to nějaká stará pověst.”

Řebříček přikývl. “Obávám se, že přesně tak to je - je to jenom stará pověst. Ale nepochybuji o tom, že má nějaké pravdivé jádro. Hádal bych, že za starých časů, když jen málo bránilo cestování mezi vašimi zeměmi a našimi, bylo pro smrtelníka jednodušší lelkovat tady a zapomenout přejít zpátky, takže v době, kdy se vrátil, musel skluz znamenat strašlivou dezorientaci.”

“Skluz?”

“Jistě, rozdíly mezi našimi dvěma světy. Plynutí času je možná nejzřetelnější příznak, ale ne jediný. Ale jedení nebo nejedení nemá nic společného s tím, jestli se cestovatel může anebo nemůže vrátit, tenkrát, ani teď. Řekl bych, že to byla lest, kterou vymysleli moudří smrtelníci, abyste tady nezůstávali příliš dlouho. Pokud by odcestovali nenajedení, a tudíž zůstali jen tak dlouho, jak vydrželi s prázdným žaludkem, narušení by nebylo příliš velké.”

“Narušení?”

Do místnosti neslyšně vešla - Theo to aspoň předpokládal, i když ve skutečnosti ji vejít neviděl - špulda ženského pohlaví s vozíkem, na němž byl podnos. Byla baculatá a růžolící a měla úplně normální proporce, jako by někdo jednoduše zmenšil mladou ženu s maličko kratšíma nohama na přibližně metrovou velikost. “Kam, pane?” zeptala se.

Řebříček kývl hlavou směrem k nízkému stolu.

Špulda položila podnos s ovocem a chlebem na stůl a vytlačila vozík ven z místnosti. Urozený skřítek pokynul Theovi, aby se posadil na židli s koženým polstrováním, přisunutou ke stolu. Z její nedbalé elegance se dalo usoudit, že je to Řebříčkova židle. Theo se posadil, trochu bázlivě. Jamka si sedla na bobek vedle podnosu a začichala. “Óó, med z planých růží,” řekla. “To je mi pěkné.”

“Posluž si.” Theo se otočil zpátky k Řebříčkovi. “Takže opravdu můžu jíst?” Nechtěl být umíněný, ale bylo těžké věřit, že bytost, která si ho před několika hodinami prohlížela mrazivýma očima, se najednou může přetrhnout, aby se s ním přátelila. “Pořád se budu moci vrátit?”

“Skutečnost, jestli sníte tuto nebo jinou zdravou potravu, nebude mít žádný vliv na to, zda se můžete nebo nemůžete vrátit,” odvětil Řebříček. “To přísahám při nejstarších stromech.”

Theo se podíval na Jamku, aby pochopil, co se děje, ale nezdálo se, že by se o něho strachovala. Dokonce stírala rukama z jeho chleba obrovské kupky másla a medu a slízávala je, takže jídlo určitě nebylo otrávené ani jinak špatné.

“Jak tě to nazval, třepotalka?” zeptal se jí Theo. “Není definice náhodou: Huba jako námořník a způsoby jako létající prasátko?”

Zazubila se na něho přes vrstvu medu. “Zmlkni a jez, zhýralče.”

Ulomil si kousek chleba a vzal z podnosu ovoce, které vypadalo jako lososově růžová třešeň. Chléb chutnal jako chléb (jen mnohem líp), avšak ovoce se nedalo srovnat s ničím, co kdy ochutnal: výrazná sladkost podtržená určitou aromatickou vůní - úžasná, exotická chuť. Znovu mu to připomnělo, jak je vyhladovělý, a tak si nabral celou hrst.

“Jak jsem řekl, velice mne mrzí má předchozí… strohost,” prohlásil Řebříček. “Byl jsem duchem jinde. Ale víc jsem se nad tím zamyslel a uvědomil jsem si, že pro mé nadřízené je stále důležité, aby se s vámi setkali, a také že byste neměl být v tomto novém světě, který je pro vás jistě velice znepokojivý, ponechán na holičkách.”

Theo situaci ani teď nevěřil. Řebříček byl jako dobrák docela přesvědčivý, ale bylo těžké zapomenout na jeho předchozí chování. Theo musel přemýšlet o tom, co se během dne stalo, že se věci tak změnily. Nebo květiny - tito mocní skřítkové - byly schopné podle libosti vypnout nebo zapnout simulované emoce, jako sociopati z reálného světa? Nebyla to nejpříjemnější představa.

Buď jsem paranoidní já, nebo jsou oni úplně ujetí. Jedna možnost lepší než druhá.

“Nemohl byste mě raději poslat zpátky?” zeptal se. “Nechci se vás nijak dotknout, ale já jsem nijak netoužil dostat se sem. Opravdu se nechci setkat s nikým…”

“Ale chcete.” Řebříček se na něho zářivě usmál. Theo se na okamžik polekal, že k němu ten asketický bělovlasý tvor dojde a bodře ho poplácá po zádech. “Určitě jste nezapomněl na ducha, který vás našel ve vašem domově a zaútočil na vás.”

“To půjde asi těžko.”

“Taková bytost neztratí vaši stopu na dlouho, a nemůžete před ní utíkat věčně, ani kdybyste přecházel sem a tam mezi vaším světem a naším každý den. Je to tak, že jakmile se vrátíte do normálního života, snadno vás najde. A příště nebudete mít na pomoc Jamku ani dveře, jimiž byste mohl uniknout.”

Theo si vybavil primitivní obličej té věci a mokvající oči, najednou ucítil pod pažemi lepkavý pot. “Jak to tedy myslíte? Že mě to jednou… někdy dostane? Ať dělám co dělám?”

“Doufáme, že ne. Ale bude to chtít chytřejší hlavu, než mám já, nebo lépe vybavenou laboratoř, aby se podařilo přesně zjistit, co ta věc je, a zlikvidovat ji nebo usmířit. To je další důvod, proč byste měl odjet k mým přátelům do Města. Mají lepší styky než já, blíž k moci… ve všech jejích podobách. Jak vidíte, já jsem si zvolil život prostého venkovského filozofa a vědce.”

“Řekl jste Další důvod. Co je ten první důvod?” Thea najednou napadlo, jestli na něho Řebříček nebo jeho spojenci nemohli poslat tu mrtvolnou obludu sami, aby měli jistotu, že udělá, co budou chtít. “Proč já? Mluvil jste o těch, nevím, jak to říct, skupinách. Politických stranách. A jedna z nich se mnou chtěla mluvit či co. Proč?”

“Nesmím prozradit příliš mnoho, abyste,” Řebříček zaváhal a poté začal znovu. “Totiž, čeká vás dlouhá cesta a…” Zřejmě usoudil, že je to stejně neúčelná tangenta, vytáhl zpoza jednoho stolu pokrytého vybavením stoličku a sedl si na ni, s dlouhýma nohama ohnutýma v kolenou. Na nohách měl něco, co vypadalo jako velice drahé střevíce ze žlutohnědé, jemné usně, bez ponožek. “Dovolte mi malé vysvětlení.” Vytáhl brýle a nasadil si je, potom se naklonil a podíval se na obrazovku jednoho přístroje na stole. Mávl nad ní rukou a obrazovka se změnila ze stříbrné na třpytivě modrozelenou. Obláček mlhy, který se z obrazovky vznesl, se rychle rozplynul, když se Řebříček otočil zpátky k Theovi a Jamce.

“Vaše plemeno a moje plemeno, pane Vilmosi, žijí ve svém stínu dlouho, velice dlouho. Ne vždycky v harmonii, to je třeba říct. Když jsme poprvé zaznamenali vzestup vašeho plemene, někteří z nás se domnívali, že bychom…” Odmlčel se.

“Domnívali se, že byste měli co?” zeptal se Theo. “Vyhladit nás jako šváby?”

Řebříček nonšalantně mávl rukou. “Neodbíhejme stranou.”

“Stranou? To je podružná věc?”

“Faktem je, že navzdory počátečním pochybnostem se našim dvěma plemenům dařilo sdílet svět společně - měl bych vyjasnit, že tím nemyslím svět, jak jej znáte vy, ale svět, jak jej známe oba. Ve skutečnosti to totiž není jeden svět. Překrývají se. Nebo spíš existují vedle sebe, váš svět a náš, byť ne vždy ve fyzické rovině”

Fyzická rovina? Překrývající se světy? Thea velice rozčilovalo, jak Řebríček přeskakuje to, co bylo evidentně důležitou součástí příběhu, konkrétně nynější touhu některých skřítků zlikvidovat všechny lidi. Choval se k němu jako k dítěti, a tak si Theo řekl, že by se mohl schválně jako dítě chovat. Opřel se. “Začíná mi to připadat jako astrologie nebo něco na ten způsob,” řekl. “To nesnáším. Jednou jsem měl holku, jež mi v jednom kuse říkala, že jsem retardovaný, když ve skutečnosti chtěla říct, že jsem idiot.”

Do Řebříčkova úsměvu se zas vrátilo něco z dřívějšího zimního chladu. “Ano. Jistě. Aniž bych zabíhal příliš do detailů, s ohledem na únavu, kterou jistě pociťujete, postačí říct, že i když se naše dvě plemena dříve dělila o fyzické a metafyzické bohatství světa velice těsně, postupem let jsme se vzdálili a naše potřeby se změnily Nejjednodušeji se to dá vyjádřit asi tak, že vaši lidé si nyní berou od země mnohem víc než my - a tím nemluvím o rotující zeměkouli, skutečné planetě se svou půdou a vzduchem, ale o něčem poněkud nehmatatelnějším. Svým způsobem je to podobné jako dvě města postavená na stejném jezeře. Vaše město začalo odčerpávat mnohem větší díl čisté vody a vracet tuto vodu do jezera znečištěnou.”

“Takže jde o znečištění?” Kousl do pecky a ušklíbl se. Z ostatního zdejšího ovoce pecky v ničem nebyly. Opatrně ji vyplivl do ruky a položil ji do rohu podnosu. Jamka, která snědla celkem dost medu a několik lesních plodů, se nejistě vznesla a dosedla Theovi na rameno.

“Není to tak zjednodušené ani tak… fyzické…” pravil Řebříček, “avšak ta analogie se dá použít. Řekněme prostě, že vy smrtelníci nadměrně využíváte a znečišťujete prostředí, které máme společné.” Opřel se a podíval se přes obroučky brýlí. “Hodně to souvisí se změnou víry.”

“Prosím?”

“Se změnou víry, nebo konkrétněji s poklesem víry v to, čemu ve vašem světě říkáte magie a co my považujeme za pravou vědu. Existuje několik provázaných bodů, kdy se věci změnily v obou světech. Některé z nich byste určitě poznal jako důležité milníky vašeho světa, jenže tady došlo současně k prudkému a podstatnému zhoršení. Většina těchto provázaných bodů souvisela s objevitelskými cestami nebo s lidskými vynálezy, ale některé jednoduše s okleštěním tamní fantazie a zakrněním dětství. Každý okamžik zásadně změnil váš svět a současně snížil energii, kterou zde máme k dispozici, čímž udělal náš život tvrdší a prázdnější. Posledních vašich sto let bylo pro nás všechny nejhorší.

Když se zjistilo, co se děje, v naší společnosti nastalo pár změn. Jednou byla ta, že jsme začali zkoušet nové metody, abychom své zdroje využívali efektivněji, čímž jste nás svým způsobem donutili napodobit cestu vašeho plemene - to, čemu říkáte pokrok. Další bylo to, že diskuse, jak na tyto změny zareagovat, se v naší společnosti stala hlavním politickým tématem, přinejmenším pro ty z nás, kteří dokázali vidět dost daleko dopředu, aby si problém uvědomili.”

“Nebo pro ty, kteří nevědí, co s časem, protože nemusí pracovat, aby se uživili,” zašeptala Jamka Theovi hlasitě do ucha. Zvláštní bylo, že mluvila trochu opile, přestože ji Theo neviděl nic pít, dokonce ani vodu.

“A tak tento spor rozděluje naše hlavní strany,” pokračoval Řebríček. “První jsou symbionti, kteří se domnívají, že další vzestup lidstva je nevyhnutelný, a proto musíme najít cestu, jak žít ve stínu vašeho plemene a z toho, co necháte - tak jako jistí ptáci a ryby čistí kůži nebo zuby větším a nebezpečnějším zvířatům. Sami symbionti tomu dali parádnější háv, ale ve skutečnosti to není nic víc než parazitismus.”

“To mluví o těch šplhavcích, co jsem ti o nich říkala,” pošeptala Jamka.

“Pak jsou extremisté z opačné strany, ti, kteří mají za to, že není možné přizpůsobit se plemenu, jako je to vaše - druhu, který si dokonce neuvědomuje, co přivedl na pokraj zániku. To jsou excisoři.” Zamračil se na Jamku. “Škrtiči, jak jim říkají plebejci.”

“Jo.” Zahihňala se. “Škrtiči!”

“Excisoři se domnívají, že jediným řešením je úplně se vymanit z vlivu vašeho druhu. Abych byl spravedlivý, v této skupině se najde i několik takových - vědců a filozofů, k nimž cítím respekt - kteří by rádi našli cestu, jak naše plemena jednoduše oddělit, abychom mohli žít tak, že si nebudeme škodit, ale jsou v menšině. Většina ostatních by vaši civilizaci ráda zničila, rozložila či porobila. Zdá se, že v poslední době jim dochází trpělivost s normálními a zákonnými postupy parlamentu květů. Existuje obava, že mohou dokonce usilovat o přímější konfrontaci s těmi z nás, kteří nesouhlasíme.”

Theo se ze všech sil snažil vyznat se v tom - podobalo se to tomu, co mu řekla Jamka, jenže v tom bylo víc dlouhých slov. “A vy patříte ke které skupině…?”

“Jak už jsem pověděl, považuji se za jednoho z koextenzivců - těch, kteří věří ve střední cestu. Cítíme, že musíme najít způsob, jak s vámi žít, ale nutně ne tak, že se jednoduše vzdáme. Do jisté míry jsme aktivní dokonce i ve vašem světě, ovlivňujeme události všude, kde můžeme. Máme několik přátel s překvapivě dobrými styky.”

“Bohaté smrtelné blázny,” pošeptala nahlas Jamka a vzápětí se rozesmála tak prudce, že sklouzla Theovi z ramene a musela usilovně zamávat křídly, aby nespadla na podlahu. Vznášela se v blízkosti jeho lokte a smála se dál. “Lidi, kteří chtějí… věřit… na skřítky!” udělala ve vzduchu přemet. “Pitomci!”

Theo se na ni znepokojeně podíval.

“Při jménu…” Řebříček sledoval očima Jamčin kolísavý let. “Podomnice? Podomnice? Kdy byly nasbírané ty plody?”

“Minulý podzim, pane,” odpověděl mu hlas bez těla. “Když byly zralé.”

“Zatraceně. Nejspíš se do nich dostaly kvasivky, přinejmenším tolik, že se tahle třepotalka opila jako tulenka puštěná na břeh.” Vstal, došel k jedné skříňce a vytáhl zásuvku. “Tady máš hromádku osušek, ty vzpurný cvrčku. Lehni si a vyspi se z toho.”

Jamka chvíli potácivě poletovala blízko Theova obličeje. “Skoro nic nevážíš,” řekla. “To jako já. Neber si moc… všichni kluci to říkaj,” škytla. “Neber si od něho žádný ty bobule,” pošeptala hlasitě, “jsou šílený.” Víla nejistě přeletěla k zásuvce a zmizela v ní. Chvilku nato Theo uslyšel tiché, avšak neuvěřitelně vysoké chrápání, jako když někdo přejíždí smyčcem sem a tam nad kobylkou houslí.

Řebříček jen zavrtěl hlavou. “Po tom přerušení jsem zapomněl, o čem jsem mluvil.”

“Říkal jste něco o té straně, kterou podporujete…”

“Aha, o koextenzivcích. Jistě, máme vlastní program, ale rozhodně se vyvarujeme extrémů. Zoufalá, násilná opatření nejsou třeba. Alespoň ne zatím a v předvídatelné budoucnosti. Ale zároveň nemůžeme jen tak dopustit, aby naše osudy psaly jiné ruce.”

Theo slyšel nezaměnitelné počátky stranické agitace. “Ale co já? Jak do toho všeho zapadám já?”

Řebříček se k němu otočil, viditelně rozmrzelý, ale potom si dal záležet, aby jeho výraz byl znovu neutrální. “Jistě. Vy, pane Vilmosi.”

Takže nakonec neumí své emoce tak dobře skrývat, usoudil Theo. Nebo hraje nějakou ještě podivnější hru, než jsem myslel.

“Nemohu vám povědět, co po vás mé kontakty chtějí - a není to z mého rozhodnutí,” dodal spěšně skřítek. “Je to proto, že nevím. Účastní se na tom někteří nejvyšší členové parlamentu, z řad koextenzivců i symbiontů, a nezasvětili mne do toho, co je předmětem jejich zájmu. Ale chtějí se s vámi setkat.”

“Pravděpodobně půjde o prastrýcovu knihu,” řekl Theo. “Proč jim ji jednoduše nedáte vy? Jestli jim to bude stačit, mohou mě pak nechat jít domů.”

Řebříček zavrtěl hlavou. “Bohužel to tak nefunguje. Instrukce pro mne byly jasné - poslat vás do Města, kde by se s vámi mohli setkat osobně. Byli v tom… velice neústupní.”

Theo najednou pochopil, že příčinou změny Řebříčkova postoje mohl být rozhovor s těmito výše postavenými, mocnými lidmi, kteří mu dali na vědomí, že jim na setkání s Theem stále velice záleží, bez ohledu na to, jaké má zpoždění. Což znamená co? Že v této situaci mám určitou malou moc? Pokud to tak skutečně bylo, nechtěl ji promarnit na Řebříčkovi, který (ať už tuhletu svou novu zdvořilost hrál nebo ne) začínal vypadat jako pouhý funkcionář.

“Takže musím jet?”

Řebříček přikývl, skoro se až poklonil. “Je mi to líto, ale ano, musíte.”

“Ale sám jste řekl, že první člověk, který pro mne jel, byl cestou zabit. Někdo ho určitě zabil. Jak mám najít to místo, kam mám jet, a jak se mám dostat přes toho, kdo zabil toho Proskurníka? A co když na mě znovu přijde ta mrtvolná věc?”

“Ano, to všechno jsou problémy. Usilovně jsem o tom přemýšlel. Abych vám dokázal, jak vážně tuto situaci beru a jak lituji svého předchozího chování - opravdu jsem byl velice rozrušený, jak jsem vám patrně již řekl - pošlu s vámi člena vlastní rodiny.”

“Díky, ale myslím, že bych dal přednost jednomu z obrů. Jako společnost možná nejsou nejlepší, ale vsadím se, že by nikdo neopru…” Zarazil se a řekl to jinak: “Vsadím se, že by mě nikdo neobtěžoval, kdybych měl s sebou obra.”

Řebříček však jen zavrtěl hlavou. “Och ne, to není dobré. Jednak je jich třeba zde. Jsou to osobní strážci, které mi zapůjčil bratr - nemluvě o tom, že mi hodně pomáhají se stěhováním vybavení tady v laboratoři. A pak, prozrazujete neznalost naší společnosti. Když cestujete v doprovodu obrů, prozrazujete na sebe, že patříte k nejvyšší květinové šlechtě, a tak na sebe upoutáváte pozornost. Někomu by velice brzy začalo vrtat hlavou, jak je možné, že si někdo neznámý jako vy může dovolit dva tak velké a nebezpečné sluhy.”

“A bez nich si mne nikdo nevšimne?”

“Ne, když na sobě budete mít správné šaty. A uděláme také jiné úpravy, abychom zamaskovali i váš vzhled. Jde hlavně o vaši barvu, ten křiklavý, nahnědlý tón vaší kůže. Vypadáte tak jako nádeník.”

“Myslím, že to vystihuje mé postavení ve společnosti docela dobře. Když k tomu přidáte natvrdlý a nevděčný.”

Řebříček mu věnoval kyselý pohled. “Všechny detaily zařídím sám, takže si nemusíte dělat starosti. Pošlu někoho, aby vám pomohl s namaskováním.”

“Dobrá, tak schováme moje opálení, aby si lidé mysleli, že jsem obyčejný skřítek ze střední vrstvy.” Theo zavrtěl hlavou. “Všechno to ve mně budí pocit, že ta cesta bude o trochu nebezpečnější, než jste prezentoval. Kdo je ten příbuzný, kterého se mnou pošlete?”

“Nedělejte si starosti, pane Vilmosi - bude to jednodušší, než se obáváte. Přijďte za mnou ráno, až vstanete a ustrojíte se, pak přípravy dokončíme.” Řebříček se otočil k Theovi zády, ale potom jako by si na něco vzpomněl. “Najdete cestu zpátky do svého pokoje sám, pane Vilmosi? Podomnice vás tam může dovést přímo nebo vám ukazovat cestu.”

“To by bylo dobře. Jinak by se mohlo stát, že byste mě už nikdy neviděl.”

“Ano, to je pravda.” Řekl to zcela vážně. “Mimochodem, mohl byste odnést tuto opilou třepotalku s sebou?”

Theo vzal Jamku ze zásuvky a pochoval ji na dlani. Na okamžik otevřela oči a zamžourala, potom si tiše říhla, usmála se a znovu usnula.

“Jsou jako špačci,” řekl zamračeně Řebříček. “Nedovedou být chvíli zticha a slušné vyjadřování je jim cizí.”

Thea se zmocnilo nutkání hájit svou jedinou přítelkyni v tomto cizím světě, ale z vlastní zkušenosti musel uznat, že urozený skřítek mluví pravdu.

“Jau!”

“Nehýbej se - asi bys nechtěl, abych ti omylem stáhl obličej, že ne?”

Když vám něco takového řekne obr, a to ještě poměrně přátelský jako Panenka, věnujete tomu pozornost. “Tak ty jsi ten odborník, kterého za mnou Řebříček slíbil poslat, aby mě namaskoval? Au! Dávej pozor, vždyť mi rozmačkáš nos!”

“Při nejstarších stromech,” zaúpěla Jamka, která ležela na nočním stolku. “Nemůžete spolu vy dva mluvit jinak než tak, že po sobě řvete z plných plic?”

Panenka se vesele ušklíbla “Někdo má kocovinu. Je to legrace, když se taková bludička opije.”

“Ha ha,” přisvědčila Jamka. “Ty jedna velká šedá hromado sraček.”

Theo neřekl vůbec nic, protože Panenka mu šedým palcem o velikosti a textuře neoloupaného avokáda vtírala do tváře bílý krém - a bylo to, jako by to dělala přes kůži až do kostí. V jednom okamžiku měl pocit, že mu stáhla rty až na bok hlavy, ale potom si uvědomil, že jenom znecitlivěly tlakem. “Co je to za svinstvo, sakra?” zeptal se, když na chviličku přestala.

“Olovnatá běloba,” odpověděla. “Používám ji vždycky, když chci vypadat, že si na živobytí nemusím vydělávat prací.”

“Běloba! Ta je přece jedovatá, ne? Chceš mě zabít?” Theo se pokusil vyprostit se jí.

“Teď, když jsem se s tebou tak nadřela?” řekla mu Panenka. “Ale s potěšením ti znetvořím obličej, až budou všichni myslet, že jsi Mrtvičák, a pak bude úplně jedno, jakou máš barvu.”

“Jsem nějak moc vysoko,” řekla Jamka a nejistě slétla z nočního stolku na zem, kde se začala motat v nesoustředných kruzích jako nějaký sršeň omámený kouřem. “Připadám si jako mrtvola,” zaúpěla. “Jak jsi mi to mohl dovolit?”

“Dovolit? Vždyť já jsem ani nevěděl, že se něco děje.” Theo otočil hlavu, aby se podíval na hodiny, a pak si uvědomil, že se v nich nevyzná. “Kolik je hodin?” zeptal se.

“A proč se díváš na to?” zeptala se obryně.

“To není budík?” Obě se tvářily nechápavě. “Věc, podle které se dá poznat čas?”

“A co se na něm dá poznat?” Panenka se podívala na Jamku, jež pokrčila rameny. V tu chvíli neměla starosti o nic jiného než o bolest v hlavě. “Vy růžováci ale máte divné nápady. Ne, to je skříňka na kouzla.”

Theo se pokusil silným třením dosáhnout toho, aby se mu do spánků vrátila krev. Byl přesvědčený, že na těch místech teď musí mít obří otisky o velikosti pivních tácků. “Co to sakra je, skříňka na kouzla?”

“Taková věcička, co ti poskytne drobná kouzla a triky, které bys mohl potřebovat - pro nalezení směru, narovnání vlasů nebo povzbuzení lásky.” Štípla ho do boku, až vyjekl. “To jsi hledal, Růžováku?”

“Ježíši. Už se nedivím, že jsem to tady málem zapálil, když jsem se snažil pustit to rádio. Podle čeho tedy vlastně poznáte, kolik je hodin?”

Panenka se uculila. “Podle těch velkých věcí na obloze. Slunce? Měsíce? Říká ti to něco?”

“Fajn, uznávám, že nic nevím. U nás doma to děláme jinak. Stačí, když mi řekneš, kolik je.”

“Podle slunce je před polednem,” řekla Jamka. “Poznáš to podle toho, že světlo je čistý jed a bodá tě do očí jako nože.” Našla si místečko, kde se mohla opřít o zeď. “Taky podle toho, že je to denní doba, kdy obři a smrtelníci žvaní největší nesmysly. Jau. Mě bolí i vlasy.”

“Tak,” řekla Panenka. “Já myslím, že je hotový. Nejvyšší kvalita to není, ale co taky můžeš čekat?”

“Věřím, že ses snažila nejvíc, jak to šlo,” řekl velkomyslně Theo a podíval se do zrcadla.

“Já mluvím o tobě, ne o tom pomalování.” Panenka ho poprášila pudrovátkem, až se začal dusit, a pak přebytek s udivující jemností smetla. “Teď je to vše. Tady máš.” Zalovila v kapse objemného hábitu, který měla na sobě, a vytáhla překvapivě malé zrcátko do ruky, v její obrovské šedé tlapě nevypadalo o nic větší než žeton z pokeru. Theo se na okamžik podivil, proč by u sebe nosila něco tak malého, a vzápětí si uvědomil, že pro obry se zrcátka asi moc nedělají - z jasných důvodů. Našla si zrcátko slušných rozměrů a přivlastnila si ho. Když si je od ní bral, najednou pocítil nepříjemně silný záchvěv něčeho, co mu připadalo jako lítost.

Rozhodně vypadal… jinak. Panenka mu dlouhé vlasy nakroutila a něco mu do nich dala, takže byly ještě zlatější. Bílý tuk mu nanesla pečlivěji, než mu to z jeho strany připadalo - vtírala ho tak dlouho, až jeho kůže dostala světlý, průsvitný vzhled. Spolu s lehkým použitím růže to zvýraznilo jeho lícní kosti a úzký nos - jeho “vulkánské rysy”, jak tomu říkala Cat.

“Vypadám… dobře,” uznal. “Dokonalé to není, ale… překvapivě realistické.”

“Rádo se stalo,” řekla Panenka. “Promiň. Díky, vážně díky.”

“Uf,” řekla Jamka. “Znamená to, že se musím zvednout? Nebo můžu ještě pár minut pokračovat v umírání?”

Zatímco si Theo oblékal šaty, které mu Řebříček poslal, vysoké boty a jakési volné, ale použitelné oblečení, jež určitě nepocházelo z pánových skříní, spíš bylo zrekvírováno některému sluhovi, který se postavou víc podobal člověku, Panenka dál obdivovala své dílo. “Když to říkám i já, tak vážně vypadáš k nakousnutí.” Roztáhla tvář do širokého úsměvu a odhalila zuby jako zkřivené koupelnové kachlíky. “Co kdybych ti dala pusu pro štěstí, můj malý Theo?”

Thea se zmocnila panika, ale byla to zvláštně povědomá panika, strach někoho, kdo chce, aby všechno šlo jednoduše, ale ono to nikdy nejde. “Víš,” řekl po dlouhém mlčení, “jsem ti opravdu moc vděčný za tohle i za všechno, ale… ale vážně nejsi můj typ, Panenko. Promiň.”

Pohlédla na něho a její úsměv se stáhl. “Ty asi nemáš moc smysl pro humor, Růžováku, že?” Vstala, hlavou se skoro dotkla nízkého stropu. Theo se na okamžik zděsil, že ho zmačká jako obal od čokoledové tyčinky. “Dokonce si myslím, že jsi trochu povrchní, víš to?” Otočila se k Jamce. “Ahoj. Uvidíme se, až se vrátíš ze stanice.” Opustila místnost se sloní důstojností.

“Víš, ona má pravdu,” řekla třepotalka. Vznesla se z podlahy jako helikoptéra s ohnutým rotorem. “Ona tím nic nemyslela - jenom žertovala. Tam u vás to s ženskýma určitě umíš.”

“Jo, jasně. Mrzí mě to. Neměli bychom se ještě setkat s Řebříčkem?” Jako by nestačilo, že se na něho v opravdovém světě všichni dívají jako na naprostého zoufalce, teď to začínalo i v Říši skřítků.

“No ovšem, promiň, že tě zdržuju.” Z jejího hlasu byla slyšet zlost.

Když se ubírali chodbou - Theo byl přesvědčený, že je to jiná chodba, ale zaujala místo té, jež byla minulou noc před jeho dveřmi - najednou mu došlo, s jakou poznámkou se Panenka rozloučila. “Jak to myslela, uvidíme se, až se vrátíš ze stanice?”

“To, že se občas chováš jako sprostý idiot, ještě neznamená, že tě nedoprovodím,” řekla tiše Jamka. “Já nejsem nenávistná.”

“Chceš říct… že se mnou nejedeš?”

“Jet s tebou? Zpátky do Města? Proto s tebou Řebříček posílá jednoho ze svých příbuzných. K čemu bych tam byla? A navíc, moje rodina žije tady. Jsem zpátky a sluší se, abych s mámou a tátou nějaký čas pobyla.”

“Aha.” Byl z toho trochu ohromený - ne, něco horšího: byl z toho zničený. Počítal s tím, že Jamka pojede s ním.

Než došli do Řebříčkovy laboratoře, Theo propadl sklíčené náladě, a tak sotva našel sílu, aby hraběti odpověděl na pozdrav. Byl tam s ním další skřítek, který vypadal o něco mladší (pokud se to u nestárnoucích tváří dalo poznat) a každopádně byl o něco zavalitější, což znamenalo, že měl postavu jako štíhlý smrtelník. A dokonce se usmál, i když tak daleko, aby Theovi podal ruku, už nezašel.

“Toto je můj bratranec Rufinus pul Sedmikráska,” vysvětlil Řebříček, když je vedl přes dům. Den venku za podlouhlými okny byl tmavý, po obloze se táhly mraky v barvě dřevěného uhlí. “Doprovodí vás do města.”

“Bude to jistě vzrušující,” prohlásil Rufinus. “Tajnůstkářské. Jako za starých časů poslední války květin.”

Řebříček se na něho podrážděně podíval. “Ještě jsi nebyl naživu, abys to viděl. V každém případě bychom tak neměli mluvit, když nás může slyšet někdo cizí. Nebylo by dobré, aby si někdo začal něco domýšlet.”

“Ano, ano, jistě.” Rufinus energicky pokýval hlavou. “Máš naprostou pravdu, bratránku Quilie.”

Proboha, pomyslel si zoufale Theo. Vydávám se do strašlivého nebezpečí a jako osobního ochránce mám blbečka z vyšších vrstev.

“Vřesovec za malý okamžik přistaví kočár a odveze vás na stanici…”

“Kočár?”

“…a proto,” Řebříček se na Thea přísně podíval, “nemáme čas na dlouhé řeči. Bratranec Rufinus bude vědět, jak se má se mnou spojit, ale pokud byste se snad náhodou rozdělili, myslím, že i vy byste měl mít možnost kontaktovat mne. Použít veřejné komunikační prostředky nemusí být možné, a proto…” - sáhl do náprsní kapsy svého bílého pláště - “…chci, abyste si vzal toto.”

Theo na malé kožené pouzdro chvíli tupě zíral. Nakonec je otevřel, protože to vypadalo, že se to od něho čeká. Uvnitř byla v sametu uložena zlatá filigránská práce, lehce abstraktní soška ptáka, který byl široký a dlouhý asi tak jako dva natažené prsty. “Co… co to je?” zeptal se nakonec.

“Říkáme tomu lastura. Dá to vašim slovům křídla,” pravil samolibě Řebříček. “Když se dostanete do úzkých, otevřete pouzdro a promluvte do něho. Já vám odpovím.”

“Aha. Takže je to něco jako… mobilní telefon?”

Řebříček se nepatrně zamračil. “Je to vědecký přístroj. Zacházejte s ním s úctou.” Když došli do prostorné, pískově zbarvené vstupní haly, jejímž nejnápadnějším prvkem bylo široké minimalistické schodiště, vrátil se ke své žoviálnosti. Theo do této chvíle nevěděl, že dům má i horní patro. Pokud je doopravdy měl. “Podomnice,” řekl Řebříček, “přijel už Vřesovec s kočárem?”

“Čeká na nádvoří.”

“Pak tedy vaše dobrodružství právě začíná, pane Vilmosi.” Řebříček se usmál. Šlo mu to docela dobře, ale úplně přesvědčivý nebyl. “Pojďte - ukážu vám cestu k hlavním dveřím.”

Mé dobrodružství? Theo se nedokázal ubránit vzpomínce na jiné vydařené eufemismy ze své minulosti, jako například když mu dívka, se kterou chodil na střední škole, oznámila, že bude “poučná zkušenost”, když se rozejdou.

Nad dům se přivalily temné mraky. Proměnily ranní zář v polední šero a vyplnily vzduch vlhkou vůní blížící se bouře. Zdálo se, že odpovídají změně k horšímu, kterou doznala Theova nálada. Pokud alespoň trochu doufal, že Panenka, Medvídek a někteří další členové domácnosti se s ním přijdou rozloučit, čekalo ho zklamání. Zdálo se, že dokonce ani Řebříček nechce pobývat na venkovním vzduchu příliš dlouho. Když se nasoukali na zadní sedadla kočáru, z čehož se vyklubalo něco, co vypadalo jako lehce staromódní béžové auto s oddělenou částí pro řidiče, k nerozeznání (až na několik přemrštěných ozdob ze zlata a stříbra) od stroje, jaký mohl Theo zahlédnout v zastavovacím pruhu na sanfranciském letišti, když byl ještě kluk, Řebříček se rychle rozloučil.

“Zvládnete to. Rufinus ví, kam máte jet - je to tak, Rufinusi?”

“Samozřejmě, bratránku.” Mladý pul Sedmikráska se sebejistě zasmál.

Theo zavrtěl hlavou. To, co cítil, byla směs zmatku a rezignace. V hlavě měl ještě mnoho otázek, na které se chtěl zeptat, jenomže Jamka mu lezla přes rameno, jak se snažila dostat na jednu zadní hlavovou opěrku, a Rufinus ho bolestivě udeřil do holení obrovským kufrem, který do vozu dotáhl. Než Theo pochopil, co se děje, Řebříček již zabouchl dveře a vrátil se do domu, jehož tvar vypadal zvenčí mnohem normálněji, než by byl Theo čekal, podlouhlý modernistický zámeček ze světlého kamene, s pagodovými střechami a okny z ne zcela průhledného skla.

Když pak na Rufinusově straně vozu nakoukla dovnitř tvář jako z těžkého snu, Theo sebou škubl. Měla dost dlouhý, skoro až koňský čenich a jakousi perleťovou, šedozelenou barvu, která hezky ladila s upravenou uniformou v námořnické modři a čapkou. Nosní dírky byly obrovské, ale oči chyběly. “Mohu vám vzít zavazadlo, pane guvernére?” zeptala se Rufinuse. Ruce, které se protáhly okénkem auta, končily rukama v rukavičkách, nikoli kopyty, i když prsty byly tlusté a lopatkovité. “Uložím je dozadu.”

“Jsi velice laskavý, Vřesovče,” řekl mladý skřítek s pánovitou blahosklonností. “Jenom to jedno - to menší si nechám u sebe.”

Když ten zvláštní nazelenalý tvor zmizel směrem ke kufru vozu, Theo hlasitě vydechl. “Co… co to je?”

“Takový kravál by dělat nemusel,” zabručela Jamka ze svého bidýlka na opěrce, když Vřesovec praštil zavazadlem do kufru. Bylo vidět, že třepotalka se ještě vypořádává s účinky své nezřízené konzumace.

Rufinus se naklonil k Theovi. “Pochopitelně, jste tu cizí. Vřesovec je vosloun. Voslouni nenechají žádnou láhev na pokoji - zkvašené kobylí mléko, to je jejich - ale jsou mimořádně oddaní. A samozřejmě jsou vynikající řidiči.”

“Vynikající…? Ale vždyť on nemá žádné oči!”

“Zato je jeho předností mimořádně dobrý čich.”

“Moje přednosti nikoho nezajímají.” Jamka ležela na zádech a oči měla zavřené. “Au, u prašivých stromů, jak mě bolí hlava.”

“Pro… bo… ha,” řekl Theo v tichosti sám sobě, když si šofér bez očí vlezl na přední sedadlo a rozjel se po kruhové cestě na nádvoří, až od kol létaly kamínky.

Bylo to zvláštní, ale Vřesovec byl opravdu velice dobrý řidič. Po několika minutách dokonce i Theo musel uznat, že význam zraku se v řidičském povolání možná přeceňuje. Ať už mu to umožňoval vynikající čich nebo nějaký jiný trik, který byl mimo Theovo chápání, držel se přesně uprostřed venkovských cest, zatáčel, aniž by na něho někdo křičel: “Hej, jeď napravo!” a často zastavoval, aby přes cestu před nimi mohl přejít průvod zvláštních malých zvířat, která Theo většinou nepoznával.

Jamka sklouzla z opěrky a přelezla přes sedadlo, aby si našla stabilnější místo, kde by se mohla ze své kocoviny vyspat. Nakonec se stočila na Rufinusově kabátu. Mladý skřítčí šlechtic otevřel svůj příruční kufřík, který vypadal jako laptop nebo něco takového, i když ze všeho nejvíc připomínal mělkou krabici plnou rtuti, která vířila a vlnila se, ale nikdy nepřetekla přes okraje. Řebříčkův bratranec živě a pozorně sledoval její jiskřivé pohyby, mával nad ní prsty, mluvil pro sebe a dokonce se i sám smál.

“Čtu si poštu,” vysvětlil, když si všiml Theova pohledu.

Obloha přestala pouze hrozit a přešla k aktivnějšímu zastrašování. První kapky deště se rozprskly o přední sklo jako tlusté shnilé bobule a vzápětí Vřesovec pustil stěrače, jež začaly kmitat po předním skle sem a tam. Případná krása, kterou se tato Říše skřítků lišila od staré země, se skryla v šedivém světle a proudech deště.

Za jiných okolností by se Theo možná podivil, k čemu potřebuje slepý řidič stěrače, ale v tu chvíli využíval veškerou svou energii k tomu, aby se cítil mizerně.

Nebylo to nic tak jednoduchého jako stesk po domově, třebaže i toho cítil dost, a nebyla to ani obyčejná hrůza, která byla rovněž hojně zastoupena. V nitru ho hryzala Panenčina poznámka o jeho povrchnosti. Byla to pravda? Dokonce i Jamka z něho byla tak rozčarovaná, že nehodlala zkrátit svůj pobyt u rodiny, aby mohla být s ním.

To mám být hrdina, diplomat, nebo co? Nikoho jsem nežádal, abych se sem dostal. Nikoho jsem nežádal, aby se něco z toho stalo. Jsem špatný jenom proto, že dokážu říct: “Stojí to za hovno, místo abych se tvářil, že je to ten nejúžasnější výlet do pohádkové říše?”

V myšlenkách ho strašila bledá tvář Cat, její zarputilé odhodlání posílit legendu o Theovi Budižkničemu i z nemocničního lůžka: “S tebou je to vždycky stejné. Je ti třicet, ale chováš se jako puberťák. Kecy, co všechno začneš, ale nikdy nic nedotáhneš do konce. Práce bez perspektivy…”

Musel několik bodů uznat, jenže nebyl ochoten vzdát se úplně. Kromě toho, když vám někdo vyčítá, že se chováte jako puberťák, neznamená to zpravidla jenom to, že žárlí, protože máte víc svobody než on? Když měl člověk plně vytěžující práci, která ho moc nebavila, jako Cat, byl to nějakým způsobem důkaz dospělosti, nebo důkaz toho, že se vzdal šance na něco lepšího?

Teď se alespoň nikdo nemusí trápit, že mám práci bez perspektivy, protože už ji nemám. A pokud jde o perspektivu jako takovou, teď jsem se určitě někam pohnul, ne? Povzdechl si.

Koňská tvář řidiče Vřesovce si ho prohlížela ve zpětném zrcátku - alespoň to tak vypadalo: těžko se to dalo poznat bez očí, které by se dívaly do jeho. “Ty jsi smrtelník, že?”

“To je snad jasné, ne?”

“Ani ne. Máš trochu zvláštní vůni, ale to platí pro mnoho lidí, kteří jsou na cestách, jestli mi rozumíš.”

“Ano, asi ano.” V zoufalství, aby ulevil svým chmurám, se Theo uchýlil k prastarému rozptýlení - hovoru s řidičem. To samé nejspíš dělali k smrti znudění mandaríni s řidiči svých rikš už ve staré Číně, pomyslel si. “Jak se někdo dostane k takové práci?”

“To je taková rodinná tradice. Táta i děda byli taxikáři. Spousta nás to dělá.”

“Myslíš voslounů? Chápu to dobře?”

“Jo, přesně. Bývali jsme ochránci cest - každá rodina měla svůj úsek, o který se starala, žila z malých obětí, odměňovala dobré nebo laskavé poutníky a špatné trestala, tak. Potom se květiny z Města rozhodly, že začnou stavět Mezipanstevní silniční soustavu… my voslouni jsme proti tomu bojovali. Organizovali jsme se, obhajovali jsme se před parlamentem, všechno možné. Myslím, že několik silnic dokonce tenkrát padlo.” Pokrčil rameny. Vypadalo to zvláštně, dokud si Theo neuvědomil, že nemá stejná ramena jako člověk. “Stejně jsme nakonec prohráli. Dnes prý patří cesty celé Říši skřítků. Ať už to znamená cokoli. Neznamená to, že patří voslounům, to ti můžu říct zadarmo. A tak jsme z toho vytěžili co nejvíc - už před nějakou dobou. Hodně z nás začalo řídit, jako děda. Pořád se rádi držíme blízko cest.”

V jeho hlasu byl tón ztráty, jejž Theo velice jasně poznal. “A jak dlouho už jezdíš pro hraběte Řebříčka?”

“Ani ne tak pro něho osobně, ale pro rod Sedmikrásků. Prakticky celý život. Táta se k nim dal ještě za starého pána, to bude… před šesti sty lety? Plus minus nějakých těch deset.”

Theo musel polknout, než dokázal znovu promluvit. “A jaká… jaká je u nich práce?”

Vřesovec zalétl letmým, byť slepým pohledem na druhou stranu zrcadla. Rufinus se nad svým kufříkem stále něčemu tiše smál. “Ale dobrá, dobrá. Lepší, než většinou bývá. Chovají se k člověku docela dobře, skoro jako by byl z rodiny.”

“Brrr,” ozvala se Jamka. Ztěžka se zvedla a vykoukla kalnýma očima ze záhybů Rufinusova kabátu. Potom pomalu přelezla na Theovy nohy a vyšplhala mu po rukávu nahoru. Křídla se jí při tom pomalu kývala. “Připadám si, jako kdyby se mi v hlavě vysral plivník.” Ze svého nového bidýlka na Theově rameni zamžourala přes okno zkrápené deštěm na mokrou venkovskou cestu. “Kde to jsme? Stanici Oslí Oko jsme už přejeli.”

“Tam nejedeme,” řekl Rufinus, aniž vzhlédl od svého blikajícího kufříku. “Bratranec Quilius usoudil, že by to nebyl dobrý nápad - že kdyby nás někdo hledal, určitě by si dával pozor na vlaky, které vyjíždějí z Oslího Oka - je to koneckonců stanice Sedmikrásků.

Proto nás Vřesovec veze až na stanici Polostín. Mělo by se hodit, že tam bude rušno, protože jsou svátky. Pozítří je Mabonův den,” obrátil se k Theovi na vysvětlenou. “Vlaky budou nacpané.”

“Skřítčí vlaky,” řekl Theo, který si na tu představu ještě nezvykl, přestože se právě vezl ve skřítčí limuzíně. “A co je to sakra ten Mabon?”

“Zastavte kočár,” vyhrkla znenadání Jamka. “Rychle!”

“Cože?” Rufinus se zamračil. “Slyšelas, co jsem řekl - bratranec Quilinus chce, abychom jeli až…”

“Zastavte kočár!”

“Proč?” zeptal se Theo, jenž začínal propadat panice. “Co se stalo?”

“Budu zvracet, proto!” zaúpěla Jamka a vzápětí svá slova potvrdila.

Rufinus rychle otevřel okénko a začal mávat rukou, aby na zadní sedadlo pustil čerstvý vzduch, který by neutralizoval slabý, ale štiplavý zápach. Jamka si otřela ústa rukou a podívala se na hromádku, kterou udělala na rameni Theova kabátu.

“Promiň,” řekla mrzutě. “To ty zatracené bobule.”

Theo si povzdechl a snažil se nedívat se na to. Seděl ve voze, který řídil zelený koňský mužík bez očí, byl mokrý od studeného deště a poblitý vílou, a jako by to nestačilo, měl ho opustit jediný přítel, aby mohl jet dál do neznámého města v doprovodu postavy, která jako by vypadla ze scénky Monty Pythonů. Zkusil si představit, že by se slovo “pohádka” natáhlo, aby obsáhlo i tento význam, a přitom úplně nezaniklo. Nešlo to.

“No jo,” řekl Jamce. “Asi to bude jeden z těch špatných dní.”

Kapitola 14

Stanice Polostín

“Měl byste být rád, že jste na sobě neměl nic pěkného,” pravil s vážnou tváří Rufinus, když si Theo kapesníkem zvlhčeným dešťovou vodou odstraňoval poslední zbytky skvrny, kterou mu udělala Jamka. Skřítek se zamračil. “Kdyby se něco takového stalo některému z mých obleků od Paznehtníka, vraždil bych.” Kapesník byl Vřesovcův - Řebříčkova mladšího bratrance jímala hrůza při pouhé představě, že by byl takto použit.

“Rád. No jasně.” Theo měl pocit, jako kdyby visel za nehty nad bezednou propastí beznaděje.

“Nechtěla jsem, aby se to stalo,” řekla Jamka, jako by se bránila. “Říkala jsem, že máte zastavit, ne?”

Rufinus prakticky přitiskl ústa k štěrbině mezi oknem a dveřním rámem a začal nasávat vzduch, jako by byl uvězněný v uhelném dole, který se naplňuje smrtícím plynem. “Ano, myslím, že jsi to řekla,” vyštěkl. “Ale mohla ses vyjádřit trochu jasněji.”

Theo už měl jejich hašteření plné zuby. Bylo mu tak těžko, že by nejraději začal křičet. Jenomže místo toho se zeptal: “Kde jsme teď?”

Projížděli něčím, co vypadalo skoro jako město na předměstí, i když se to trochu lišilo od míst, kde Theo vyrostl a strávil většinu života. Úplně tam chyběly chodníky a cesty nejenom nebyly rovné, byly evidentně postaveny jako křivolaké schválně, jako by pravoúhlé ulice vyvolávaly u architektů města stejnou reakci, jako měla přemíra fermentovaných bobulí na Jamku. Domy byly malé, nebo alespoň vypadaly malé - většina se jich schovávala mezi nízkými listnatými stromy - ale Řebříčkův zámeček Thea poučil, že není možné dát na první dojem. Obydlí, která viděl, byla vyvedena v množství různých barev a vzorů a měla mnohem širší paletu základních forem, než na které byl Theo zvyklý - byly to nejenom krabice, ale také válce, koule a složitější tvary, jež nedokázal popsat - a jež dokonce, v případě jedné pyramidy postavené vzhůru nohama a balancující na špičce, jako by popíraly gravitaci.

“To jsou Polostínová Pole,” řekl Vřesovec. “Tak jaksi vyrostla kolem železniční stanice. Myslím, že tomu říkají satelitní město. Spousta lidí, kteří tady mají dům, jezdí za prací do Města, třebaže je to dlouhá cesta. Většina z nich se vrací jenom na víkendy.”

Představa, že skřítkové a víly žijí v satelitních městech, se Theovi trochu příčila, jenže nakonec ho nenapadl žádný konkrétní důvod, proč by to tak nemohlo být. Rozhodně to bylo předměstí: projeli parkem, kde se skupina skřítcích dětí honila za malým zlatým předmětem, který nevypadal jako míč ani jako zvíře, ale zcela nepochybně poskakoval. Nedaleko si jiné děti pouštěly barevné draky, kteří jako kdyby neměli provázky. Zahlédl zástup menších dětí mnoha různých velikostí a tvarů, okřídlených i bezkřídlých, jak si zpívají, vedeny po cestě vznášející se, mihotavou duhovou bublinou o velikosti ananasového melounu. Vytušil, že jdou do školy nebo ze školy. Moc si chtěl poslechnout jejich písničku, jenomže než přišel na to, jak okénko stáhnout, vůz nechal ten malý průvod za sebou.

Ještě víc ho mátlo to, že viděl na příjezdových cestách k mnoha domům zářivé automobily, menší a méně nazdobené než vůz, ve kterém jel, ale jinak téměř stejné: bylo evidentní, že “kočáry” nejsou jen pro bohaté. Dokonce se zdálo, že mechanizovaná raně viktoriánská povaha skřítkovské civilizace, o níž jeho prastrýc psal, jako by byla výtvorem jeho fantazie, byla nejenom pravdivá, ale že tato civilizace udělala velký pokrok od doby, kdy Eamonn Dowd zaplnil stránky svého zápisníku.

Ale od doby, kdy to psal, neuplynulo ani třicet let, uvědomil si Theo, a tenkrát byli ještě hluboko v éře plynových lamp. Zastavil se pohledem na velice moderním semaforu, podobném tomu, jaký by se dal najít na pozemské křižovatce, až na barvy světel, oranžovou a levandulově modrou místo červené a zelené - a na skutečnost, že se bez podpory vznášel ve vzduchu. Opravdu se tady všechno tak rychle změnilo? Nebo čas plynul jinak než v našem světě? Vzpomněl si, jak Řebříček mluvil o “skluzu” a “pokřivení”. Co přesně tím myslel?

Jeho úvahy byly přerušeny, když Vřesovec vyjel širokým obloukem z boční, stromy lemované ulice na širší cestu, která je přivedla na rušné městské náměstí. Theo zíral na řady vysokých, štíhlých budov, které stály kolem náměstí jako svíčky při okraji narozeninového dortu. Některé byly vyšší než třicet metrů a představovaly zvláštní kombinace silně zdobné, skoro až gotické architektury s neobvyklými celkovými tvary a moderních stavebních materiálů. Velká, nízká budova přímo před nimi, ve které vytušil železniční stanici, vypadala trochu jako nesmyslné nakupení hrotitých objektů, ale na tom měla majestátní kupoli, která by nevypadala nemístně na Kapitolu nějaké malé země, byť její polokoule připomínala spíš pavučinu než něco pevného a viditelně nechránila před živly.

V den jako dnes to musí být uvnitř hrůza, pomyslel si a přemohl vlnu stesku po domově, která byla tak intenzivní, že ho uvrhla na pokraj paniky. Prostě mám štěstí.

Nejvíce ho překvapila skutečnost, že vyjeli z klidné venkovské cesty a vmžiku se ocitli v rušném městském centru, třebaže město jako takové nebylo příliš velké. Bylo to poprvé, kdy uviděl mnoho takzvaných “kočárů” na jednom místě. Skoro všechny byly menší než vůz, jímž jel, a představovaly kouzelnou paletu tvarů a odstínů, od věcí, které vypadaly skoro jako Volkswagen Beetle po zvláštně asymetrické kreace, u nichž si Theo nemohl být zcela jist, kde mají přední konec a kde zadní, dokud neuviděl, kterým směrem sedí řidič. Lidé se také přesouvali na věcech, které vypadaly jako bicykly a motocykly, a děti jezdily na klouzacích prknech a skútrech, byť tím, že se tak nazývaly, se podstatně rozšiřovala jejich původní myšlenka - zahlédl přinejmenším jeden “skútr”, který měl místo kol zvláštní ještěrčí nohy v barvě mědi. Cesta, která obíhala náměstí po vnějším okraji, sice byla plná starých dopravních prostředků, ale ještě plnější byla chodců, kterých byly stovky a stovky.

“Tady je tolik lidí!” řekl nahlas.

“No jistě,” Rufinus se zasmál. “Věřím, že vám to připadá obrovské a velice hlasité.”

Theo se zakabonil. “Tak jsem to nemyslel. V oblasti, ze které pocházím, máme města, která jsou tisíckrát větší než toto. Jenom… je to poprvé, co jsem viděl víc než jenom několik vašich lidí na jednom místě.” I když si musel připustit, že “lidé” je další termín, který se tak docela nehodí. Hrubým odhadem se přinejmenším polovina osob na náměstí zdála být mnohem menší než pozemští lidé, i když několik jich bylo mnohem, mnohem větších. Kromě tlupy mladých špuldovských výrostků, vysokých tak po kolena, hejn ještě menších okřídlených školních dětí v uniformách a štíhlých, mokrých, smutně vypadajících modrých ženách, které tlačily dětské kočárky nebo nakupovaly, zahlédl rovněž tři nebo čtyři hromotlucké obry a přinejmenším jednu podivnou, strašákovskou postavu, bezmála tři metry vysokou, která připomínala člověka na chůdách, ale evidentně to člověk na chůdách nebyl.

“Bidloun,” vysvětlila Jamka, když viděla, jak si vysokou postavu prohlíží. “Můžou se zmenšit, když chtějí. Tenhle asi sehnal mytí oken nebo nějakou podobnou práci.”

“Většina ostatních lidí na náměstí má docela malou postavu - tím nechci nikoho urazit,” dodal rychle. “Ale každopádně mnohem menší než já. Proč?”

“No ovšem,” řekl Rufinus. “Já myslím, že by to mohlo být tím, že nemají posilující venkovský vzduch, jakému se těšíme u nás v občině.”

Jamka obrátila oči v sloup. “Nejspíš to bude tím, že většina těch velkých jezdí v kočárech, zatímco my malí chodíme nebo létáme. Proto je tolik těch, které vidíš na ulicích, spíš mrňavých.”

“Hm.” Rufinus pokýval hlavou jako mudrc. “Možná v tom máš pravdu, Štěbetalko. Vřesovče, buď tak hodný a zaboč tady ke vchodu.” Zaškaredil se. “U všech stromů, ten sváteční provoz je hrozný! Chápu, že lidé potřebují cestovat, ale co všichni ti ostatní, kteří se tady motají - proč nejsou doma a netráví Mabon s rodinou?”

“Protože se nemůžou dostat domů,” řekla trochu ostřeji Jamka. “Nemůžou si to dovolit a jejich rodiny žijí příliš daleko.”

“Počkejte,” řekl Theo Rufinusovi. “Říkal jste, že by nás někdo mohl hledat.”

“Prosím?”

“No, neměli bychom si pro vystoupení z velkého auta - myslím velkého kočáru, jako je tento - najít nějaké jiné místo? Jde o to, že jestli někdo stanici hlídá, nevšimne si spíš kočáru, než by poznal přímo nás?”

Rufinus pul Sedmikráska znovu pokýval hlavou. “Hmm. To není špatný nápad. Ano, je možné, že máte pravdu.” Otočil se k voslounovi, který již dával znamení pro odbočení doleva. “Rozmyslel jsem si to. Buď tak hodný, Vřesovče, a zkus se podívat, jestli by se zezadu našlo místečko pro vystoupení. Někde, kde nebudeme tak… tak…”

“Podezřelí,” napověděl Theo, ale hned ho napadlo: Proboha, to je můj konec. U doktora v čekárně jsem si přečetl kus románu Toma Clancyho, ale i tak jsem na nebezpečí připravený líp než tenhle chlapík.

Pohled, který se naskýtal za stanicí, byl dosti odlišný, Theo poprvé spatřil méně příjemnou tvář Říše skřítků. Některé výklady obchodů byly zabedněné, stěny pomalované graffiti - zmateně si všiml, že mezi použitými symboly jsou kříže a Davidovy hvězdy - a ulice byly poseté něčím, co vypadalo jako poletující kousky papíru. Ve dveřích postávali a na rozích se mačkali skřítci, kteří představovali zajímavou směs tvarů. Theo si musel stále připomínat, že nenosí masky. Byl v Říši skřítků a lidé prostě vypadali takhle, jako bizarní seskupení toho, co považoval za čistě lidské znaky, a rohů, kopyt, srsti a netopýřích uší. Zdálo se, že někteří z místních obyvatel se baví, smějí se, povídají si nebo dokonce hrají na hudební nástroje, takže se mu dokonce na chvíli zachtělo vystoupit si z vozu a poslouchat, mnozí další však vypadali ztraceně - opuštěně. Velká část těchto pouličních skřítků patřila k jednomu typu. Byli všichni hubení a skoro bez výjimky bosí, s prsty na nohou a na rukou, které se natahovaly jako kořeny stromů. Viditelné partie jejich těla pokrývala nestejnoměrná srst, která byla snad zelenošedá, hnědá nebo někde mezi. Sahali do poloviny až tří čtvrtin velikosti člověka a jejich kostnaté nosy byly dlouhé jako prst.

Theo ukázal na skupinku těchto tvorů, kteří se otočili a sledovali projíždějící vůz, nemohl si nevšimnout, že všichni mají nepříjemně zářivé žluté oči. “Co jsou tihle zač?”

“Šotkové,” odpověděl Rufinus. “Jejich teď tolik! Nechápu, odkud se všichni vzali.”

“Přišli pracovat na polích,” řekla Jamka. “A taky pracovali, dokud se úroda nesklidila. Teď nemají co dělat.”

“Tak by se měli vrátit… tam, odkud přišli,” prohlásil Rufinus. “Do Šotčí země. Nemá žádný smysl, aby tady postávali a ucpávali ulice.”

“Oni to určitě vidí stejně,” řekl Theo, ale tiše. Zpočátku na něho doléhala jen jeho situace, ale teď zjistil, že depresivní může být i samotná Říše skřítků.

Jako by si Vřesovec dělal starosti, že by se banda chudých šotků pustila za nimi, opatrně přejel chodník a pokračoval úzkou uličkou, než zastavil za stanicí. Theo si v návalu lítosti a paniky uvědomil, že přišla chvíle rozloučit se s Jamkou, ale než stačil vymyslet, co říct - a když se ještě obával, že by mohl začít blábolit jako dítě a úplně se znemožnit - vznesla se do vzduchu.

“Myslím, že si zaletím dovnitř a trochu se umyju,” řekla. “Cesta zpátky je hodně dlouhá a já nechci tak dlouho sedět se sebou, když smrdím jako den stará makrela. A taky se strašně potřebuju vychcat.”

“Času máme dost,” prohlásil Rufinus ležérně, ale Theo poznal, že považuje třepotalku za vulgární. “Můžeš si zajít na stanici, a potom si všichni spolu dáme šálek čaje, než odjedete. Vřesovec počká. A já si zavazadlo odnesu sám!”

Vřesovec, který již zavazadla vykládal, pokýval koňskou hlavou. “Když to tak chcete, pane. Ano, počkám tady, takže nemusíte spěchat, slečno.” Vosloun se narovnal a otočil se k Theovi. “Vsadím se, že ti vrtaly hlavou ty stěrače. Těm, kteří se mnou jedou poprvé, to obvykle nedá spát.”

“Myslím, že jsem na to přišel,” odpověděl Theo. “Je to pro nás ostatní, že? Protože bychom byli nervózní, kdybychom neviděli před sebe, i když pro tebe v tom žádný rozdíl není.”

Kdyby Vřesovec měl oči, možná by jimi šibalsky zamrkal. “Docela dobré. Je to jeden z důvodů. Ale taky je to kvůli létajícím mrkolubům.”

“Co to je?”

“Takoví lidičkové, kteří vypadají trochu jako brouci. Poletují nad cestami a rozpleskávají se o přední sklo, což si jedině zaslouží, protože létat nad mezipanstevní silnicí je pěkná blbost, přestože jde územím tvých předků. Většinou je to nezabije, ale příjemné to určitě není. Stěrače je každopádně smetou rychleji, než tě stačí proklít.” Postavil kufřík Rufinuse pul Sedmikrásky na relativně suché místo na chodníku, pak zvedl ruku s krátkými prsty, zasalutoval a vyšvihl se zpátky na sedadlo řidiče. “Příjemnou cestu, vzácný pane. Tobě taky, chlapče,” řekl Theovi. “Hodně štěstí.”

“Nechtě mne chvíli přemýšlet,” řekl Rufinus, když se schovali před deštěm a prošli zadním vchodem do budovy. “Kde byla ta kavárna?” Starý skřítek s ucouranými křídly a kůží jako sloupaná pomerančová kůra se zlomil v pase, prudce se rozkašlal a šouravě se odsunul stranou, aby je nechal projít vestibulem do vysoké nádražní haly.

Theo šel za pul Sedmikráskou, ale pomalu, poněvadž se rozhlížel po stanici. To místo v sobě mělo něco zvláštního, něco, co ho dráždilo. Nebyly to stovky skřítků a vil všech možných tvarů a velikostí - na to už si zvykal - a dokonce ani cedule v naprosto neznámém jazyce a abecedě, které uměl přečíst, třebaže se to příčilo veškeré logice. (Na té před ním, napsané jako by nějakým dávno zaniklým středovýchodním písmem, evidentně bylo příliš mnoho souhlásek, nemluvě o několika samohláskách, které nikdy předtím neviděl, jasně stálo: “Občané, kteří vypadají jako zavazadlo, musejí být připraveni kdykoli předložit jízdenky ke kontrole.”) Ani to nebyla bronzová socha, kolem které prošli, třebaže byla také dosti zvláštní: něco, co vypadalo jako víla bez křídel, stálo s rukama zvednutýma v němém triumfu na hlavě spící postavy v normální velikosti. Na destičce dole bylo napsáno: “Nikdy nezapomeneme na své padlé.” Až o něco později si všiml menších slov: “Veteráni z Polostínu, Druhá titánská válka” a po krátkém dumání, co znamená “titánská”, pochopil, že ty dvě postavy by mohly představovat také osobu v normální velikosti, jak stojí na mrtvém titánovi. Před památník někdo narovnal malou pyramidu z jablek, možná jako nějakou oběť.

Titáni? pomyslel si neklidně a bezděčně zvedl hlavu, jako by čekal, že si pro něho sáhne nějaká obrovská ruka. Když pak hleděl do klenutých stropních prostor, do šedého světla, které proudilo konstrukcí kopule dolů, blyštělo se na siluetách drobných, poletujících humanoidních tvorečků a dotvářelo scenerii, která byla svým způsobem stejně zvláštně bizarní jako ta v Stračkově lese, Theo si náhle uvědomil, z čeho je nesvůj. Jak si všiml už předtím, v otevřeném mřížoví kopule nebylo sklo ani nic jiného, ale třebaže světlo pronikalo dovnitř v hojném množství, déšť, jenž zkrápěl celé město, se tam nedostal.

Tady jsou všechny zákony jiné, pomyslel si. Dokonce i fyzikální, nebo jaké to jsou. Prostě… jiné.

Jenže některé věci se zdály být stejné v obou světech. Například ženy a jejich močové měchýře.

“Já prasknu, Vilmosi,” přiznala se znenadání Jamka. “Ale ty si vykračuješ pomalu. Nemůžete mi jednoduše říct, kam jdete? Já si vás tam najdu.”

“Myslím, že v rohu u první koleje je útulná kavárnička,” řekl Rufínus, jako by byl veterán bulvárů. “Nic zvláštního to není, ale trochu lepší průměr. Budeme tam. Co bys ráda?”

“Aby hajzlíky byly co nejblíž,” odpověděla. V dalším okamžiku zmizela jako vosa vystřelená prakem.

Theo se zatím nedokázal ubránit tomu, aby postupoval pomalu. Poprvé měl šanci prohlédnout si tváře zblízka - tváře skřítků a vil všech druhů. Někteří měli drobnou postavu, špuldové, trpaslíci (aspoň si myslel, že jsou to trpaslíci: rozhodně na to měli patřičné vousy, které je šimraly až na botách) a mnoho dalších typů, které mu nesahaly ani do pasu. Většinou měli obličeje vrásčité a hrbolaté jako panenky ze sušených jablek. Ještě menší byly třepotalky jako Jamka, jen o málo víc než rychlé zamihotání ve vzduchu, pokud se nezastavily na místě. Také tam bylo mnoho šotků, někteří manuálně pracovali na nádraží, někteří čekali na vlak a jiní evidentně jen postávali a žebrali. Zdálo se, že šotci se liší věkem a ekonomickým statutem, všichni ale jako by se aktivně vyhýbali podívat se Theovi a Rufinusovi do očí.

Že by se to tak od nich vyžadovalo? napadlo ho. Mají potíže, když se podívají na skřítky z vyšších tříd? Nebo nás prostě mají plné zuby?

Nás? Pobavilo ho to, i když neměl na zábavu náladu. A z čeho usuzuješ, že kdybys žil tady v Říši skřítků, nebyl bys šotek nebo něco, co stojí na totemovém sloupu ještě níž? Je to jako reinkarnace, ti lidé, kteří věří na předchozí životy, si vždycky myslí, že byli vévodové, královny nebo něco takového, a přitom ignorují skutečnost, že většina lidí tenkrát trávila život po kolena ve sračkách, než zemřeli bez zubů ve věku třiceti let.

Ale nejzajímavější byly tváře skřítků a vil z vyšších vrstev - obzvlášť samozřejmě vil. Nejenom proto, že “šlechtici” se mnohem víc podobali lidem, nebo proto, že podle lidských měřítek vypadali všichni dobře (i když rozhodně vypadali), ale proto aby dobře vypadali.

Nebyli dokonalí. A přestože jejich rysy byly více pravidelnější než průměr lidských návštěvníků vlakového nádraží nebyli v souhrnu přitažlivější než průměrná hollywoodská párty plná rádoby herců a hereček. Ale to, co jim chybělo k dokonalosti - a proto jim bránilo, aby byli dokonale jednotvární - byly rysy, které se Theovi nedařilo definovat, rysy, které je vzdalovaly lidské normě a které byly fascinující právě proto, že nepoznává, kde mají svůj původ.

Když poprvé uviděl hraběte Řebříčka, napadlo ho, že by mohl být něco jako míšenec Kelta a Asijce nebo Skandinávce a Asijce, ale s ještě světlejší pletí, než má kdokoliv z nich. Když teď viděl všechnu tu skřítkovskou šlechtu najednou, začal vidět lepší příklady typů, které byl předtím schopen klasifikovat pouze přiblížením k lidem. “Asijské” oči byly celkově zasazeny v obličeji dál od sebe než u většiny lidí. To, co u Řebříčka považoval za extrémně severoevropskou světlost kůže, se ve skutečnosti zdá být někde uprostřed skřítčí škály, a tento druh pleti měl jemné barvy, zelené a purpurové tóny, skoro až neviditelné, že ve srovnání s nimi by irské dívky s pletí bledou jako len připomínaly spíš ruměné sicilské přístavní dělníky.

Proto byli tak zajímaví a ženy tak okouzlující: tihleti průměrní skřítkové a víly nebyli krásnější než lidé, ale skládali se z tolika různých - a pro Thea neznámých - typů, že každá tvář - vypadala sama o sobě jako nový svět. Ne že by bylo vždy snadné dobře si tyto tváře prohlédnout, zejména tváře vil. Zdálo se, že nejmenší jeden aspekt módy, kterou popsal Eanionn Dowd, přežil do této modernější éry - dámské šaty, které halily vše: rukavice, dlouhé měkké sukně a kabátky z šustivých, světlých látek. Desítky vil z vyšších vrstev čekaly na lavičkách nebo popíjely čaj s přítelkyněmi v malých nádražních restauracích, ale prakticky z nich nebyl vidět jediný kotník. Zdálo se, že také jsou v módě velké klobouky a šátky na hlavě. Celá ta scéna byla bizarně edwardovská: nebýt poletujících třepotalek a mužíčků s buldočí hlavou, kteří v budkách leštili boty, vypadalo by to, jako by Theo sledoval kostýmní drama ve veřejné televizi. Chvíli přemítal o tom, jestli se zahalují proto, že je deštivo, ale jestli to tak bylo, pracující víly velké i malé, si toho zřejmě nevšímaly, oblékaly se pohodlně a bezstarostně ukazovaly holé paže, holé nohy, holá křídla…

“Hm, proč žádný z vás nemá křídla?” zeptal se znenadání Theo.

Rufinus se k němu otočil. Bylo na něm vidět jisté podráždění. “O čem to mluvíte?”

“Křídla. Vy je nemáte. Váš… bratranec nebo co, Řebříček - ani on je nemá. Myslel jsem si, že rostou jenom těm maličkým, jenže támhle jde někdo velký jako vy,” ukázal na mladou vílu ve zvláštním bílém klobouku, který vypadal jako rozpláclý racek, “a ona je má.”

“Ona je ošetřovatelka,” odvětil Rufinus, jako by to něco vysvětlovalo.

“Ale proč nemáte křídla vy a váš bratranec?”

Rufinus pomalu zavrtěl hlavou. “Lepší lidé… nemají. A tady je ta kavárna. Doufám, že nezměnili majitele - několik měsíců jsem tady nebyl.”

Theo pokrčil rameny a šel za ním dovnitř.

Rufinus objednal u červenolící víly s krátkými křídly, jež musela stát na stoličce, aby viděla na pult, tři čaje, dva velké a jeden extra malý. Theo si zatím pozorně prohlížel různé lahůdky za sklem. Pekařské výrobky vypadaly nádherně, každý z nich byl ukázkou úžasně pečlivé řemeslné zručnosti. Právě se chystal požádat Rufinuse, aby mu jeden z nich objednal, když si všiml, že krásný dortík, jehož měňavé barvy upoutaly jeho zrak, vypadá, jako kdyby byl vyroben z opravdových motýlů. Opravdových, živých motýlů, protože křídla se ještě maličko pohybovala. Na dalším se ze středu zvedala hromádka něčeho, co vypadalo jako pocukrované rybí oči.

Theo úplně ztratil chuť a následoval Rufinuse s táckem ke stolku v přední části kavárny, kde se jim skýtal skvělý výhled na nádražní halu - a nádražní hale skvělý výhled na ně. “Ehm, nechci být šťoural, ale neměli bychom si sednout víc dozadu?” zeptal se. “Abychom nebyli tak nápadní?”

Tentokrát Rufinus nedokázal skrýt rozmrzelost nad Theovým návrhem, ale odbyl jej pokrčením ramen, jež bylo u skřítcích šlechticů zřejmě obdobou milosti, a nechal se Theem odvést zpátky do zadní části kavárny, kde bylo víc stínu. Zatímco Rufinus naléval čaj, Theo uviděl, jak se v otevřeném popředí kavárny objevila Jamka, docela malý stín, který tam kličkoval, jak po nich pátral. “Tadý” zavolal.

Uviděla je a přisvištěla přes místnost tak rychle, že ve chvíli, kdy se jeden ze zákazníků začínal nepřítomně ohánět nad hlavou už Jamka přistávala na stole vedle Theova talíře.

“Rádi tě zase vidíme,” řekl Rufinus

“Jo, ahoj.” Otočila se k Theovi. “Neotáčej se moc prudce, ale po nádraží se motá pár týpků, kteří se mi moc nelíbí. Před tím obchodem s doplňky ke křídlům. Pozorují tě.”

Podíval se. “Já tam nikoho nevidím.”

Vznesla se ze stolu a rychle se rozhlédla. “Už tam nejsou.” Otočila se k Rufinusovi. “Tři chlapíci vaší velikosti, ale trochu divní. Ne hodně divní. Ale klidní a soustředění - žádní pouliční chuligáni. Na sobě měli tmavé kabáty.”

Teď už tam mžoural i Rufinus, ale asi tak se stejným zájmem jako někdo, kdo si prohlíží mrak, o němž dítě prohlásilo, že vypadá jako kačenka nebo koník. “Možná ses spletla, Plašilko. Na tom není nic divného, že spousta lidí má dlouhé kabáty. To bude tím deštěm, jestli sis nevšimla.”

“Moje jméno je Jablečná Jamka,” řekla, ale bez rozhořčení, které by se určitě sneslo na Thea, kdyby byl na Rufinusově místě.

Je to třídní záležitost, pochopil. Ke mně se chová jako k sobě rovnému a totéž předpokládá i obráceně. Ale nečeká, že se tak k ní bude chovat on - ona taky nebude, podle toho, co jsem viděl.

“I tak jsi hodná, že si děláš starosti,” připustil pul Sedmikráska. “A já nejsem úplně nepřipravený. Ničeho se nebojte, pane Vilmosi kdyby se něco stalo, ochráním vás. Jednak mi bratranec Quilius dal několik pěkných protikouzel proti útoku. A taky mám nemálo zkušeností s jinými způsoby obrany. Víte o tom, že jsem v posledním ročníku školy byl kapitánem šermířského týmu ve Věčnos -”

“To byl vnitroškolní tým,” zašeptala nahlas Jamka. “Z jeho koleje.”

“Ale vždyť nemáte meč,” poukázal Theo.

Rufinus se usmál tak šťastně, že ho v tu chvíli měl Theo skoro rád. “Och - to si jenom myslíte, můj smrtelný příteli. Ale podívejte se sem.” Nato zvedl svůj kufřík a ze dna něco vytáhl. Když to vyklouzlo ven, Theo uviděl, že je to buď krátký meč, nebo mimořádně dlouhý nůž - odhadoval, že čepel je o dobrých patnáct centimetrů delší než šířka kufříku.

Pomáhej nám Bůh, on je jeden z těch, kteří si myslí, jak dobře umí bojovat. Theo začínal být opravdu, ale opravdu nervózní. Sám zažil právě tak dost vážných bitek, hlavně díky hraní v odporných putykách, aby věděl nejenom to, že není dobrý rváč, ale taky to, že když někdo je dobrý rváč, o to je pravděpodobnější, že ho někdo praští tágem do týla, když se nedívá.

“Co kdybychom se nejdřív občerstvili?” řekl Rufinus. “Do odjezdu vlaku nám zbývá skoro celá hodina.”

Theo se přinutil zůstat nehybně sedět a dopít čaj. Pro to, aby se domů dostal dřív nebo bezpečněji, stejně nemohl nic udělat. Bylo to jako dostat se do potíží na vrcholku himalájské hory: člověk mohl naříkat a křičet, jak chtěl, ale nakonec stejně musel nějak sejít dolů.

“Propánakrále, ty dva šálky Babího léta mnou úplně protekly,” prohlásil pul Sedmikráska a odsunul svou židli dozadu. “Ale ještě bych měl mít dost času, abych se trochu prošel a vyhledal salonek pro první třídu - je to mnohem příjemnější než použít toaletu ve vlaku.”

Theo si ještě úplně nezvykl na představu močících skřítků a vil, ale bylo mu čím dál jasnější, že ve svém světě, vesmíru nebo rozměru - u kterých čertů ďáblů tohle místo bylo - jsou stejně tělesní jako lidé na Zemi. “Mám na vás počkat tady?”

“Ne, myslím, že bys měl jít do vlaku,” řekla rázně Jamka, ještě než stačil promluvit Rufinus. “Nebylo by dobré nechávat to na poslední chvíli. Pomůžu mu najít správnou kolej,” řekla urozenému skřítkovi “Můžete tam přijít rovnou za ním.”

“To je od tebe velice laskavé. A jestli mě teď omluvíte.” Už už začal odcházet přes kavárnu, ale pak se vrátil. “To bych tady asi nechávat neměl, že?”

Jen co Řebříčkův bratranec zmizel z dohledu, něco prudce škublo Theovým ušním lalůčkem.

“Hej? Co to sakra děláš? To bolí!”

“Dělej. Nebudeš vysedávat tady a nebudeš vysedávat ani na nástupišti.”

“O čem to mluvíš?”

“Viděla jsem ty tři chlapíky, kteří tě pozorovali, a nevypadali moc příjemně. Věříš mi?”

“Jo, víc než komukoli jinému, koho jsem tady potkal.”

Zvážila jeho poznámku a na okamžik svraštila svůj nosík. “Hm, nic lepšího zřejmě čekat nemůžu. Ale o to nejde. Zdá se mi, že ten Řebříčkův bratránek je tak trochu moula, a proto myslím, že se o sebe budeš muset postarat sám.”

“Tomu rozumím.”

“Fajn. Takže odsud odejdeme zadními dveřmi a zkusíme najít nějaký méně nápadný způsob, jak tě dostat do vlaku. To je jeden z důvodů, proč jsem se vás odsud nesnažila vyhnat co nejrychleji. Stačí počkat těsně předtím, než vlak přijede na nástupiště. Pojď za mnou.” Vznesla se do vzduchu a provedla ho uličkou k té části kavárny, kam byl nezaměstnaným vstup zapovězen.

“Co to děláš?”

“Mizím zadem, jak jsem řekla. Bude snazší dostat se přes stanici bez přilákání pozornosti, když to obejdeme tudy, kde se vyhazuje smetí a ostatní krámy.”

Provedla ho kuchyní, kde dva tlustí tvorové podobní lidem, oba s hliněnou dýmkou v ústech - tušil, že jsou to ti, kterým Jamka říká spižníci - stáli na stoličkách, aby byli pro svou práci dost vysoko. Jeden z nich se staral o smažící koš, druhý zvedal a kontroloval lopatkou s dlouhou násadou pečivo v otevřené peci.

“Kampak to jdeme, píďalko?” zeptal se Jamky lenivě spižník od pece. Mluvil jako shakespearovský venkovský komediant, se širokým přízvukem, který Theo mlhavě odhadoval někam do severní Anglie. Potíž byla v tom, že jeho znalosti anglických krajových přízvuků končily u Beatles. Stejně mu pořád nešlo na rozum, proč by skřítkové a víly měli mluvit jako Britové a Irové.

“Hleď si svýho, ty koule střev,” odvětila Jamka. “Máš štěstí, že dobře vypadáš, protože kuchař z tebe nikdy nebude - tvoje millefeulille chutnají jako ševcovská kůže.”

Kuchař, jenž smažil, se usmál. Ten u pece se zas ušklíbl. “A ty máš štěstí, že jsi taková štěbetalka,” řekl, “protože si budeš muset narazit novýho frajera - tvůj kamarád právě vešel do lednice.”

K Theovým uším se to doneslo ve stejném okamžiku, kdy se dveře za ním s doznívajícím cvaknutím zavřely. Najednou mu bylo hodně chladno.

Vždyť jsem se toho krámu ani nedotkl, pomyslel si. Zavřelo se to jako… kouzlem.

Do hajzlu.

Nezbývalo mu než stát a třást se, zatímco Jamka se hádala s kuchaři, aby dveře otevřeli. Slyšel ji, jak spižníkům nadává, což mu maličko zlepšilo náladu, ale, i když to nebylo pravděpodobné, chvílemi to vypadalo, jako by se jim při tom smála.

Zuby mu už pořádně cvakaly, když se dveře konečně znovu otevřely.

“Proč chodíš s takovým zvonkem, který nezvládne ani kouzlo na zvednutí západky?” uchechtl se kuchař od smažení a ukázal Theovi, aby vyšel ven. “No pojď, ty náš zmrzlíku. Nebo si tě spleteme s něčím jedlým, hodíme tě do guláše a pak nás poženou před soud za květinovraždu.”

“Silný řeči,” poznamenala Jamka, ale Theovi se nezdálo, že by byla nějak zvlášť pobouřená tím, jak se k němu chovají.

Tlustý spižník od pece se zazubil a zamával jí na rozloučenou. “Kdyby tě snad zvonci začali nudit, nebo ses na ně naštvala, fešando, a rozhodla se vrátit k těm, kteří jsou na stejné společenské úrovni, víš, kde mě můžeš najít.”

“To určitě,” řekl ten druhý. “V mouce až po tu svou předřenou hubu, jako vždycky. Dveře do chodby jsou tamhle.”

“Docela fajn kluci,” řekla Jamka, když pak šli úzkou chodbou, která se táhla za řadou obchodů.

Theo měl pocit, že kdyby tu poznámku udělal Rufinus, automaticky by dodal: “Na spižníky.”

“Líbila ses jim,” řekl Jamce.

“Nech si to.”

“Nebo že by ne? Tak proč se červenáš?”

“Nečervenám. Zavři hubu.”

Když došli k posledním dveřím v chodbě, Jamka mu přiletěla až těsně k obličeji. “Až vyjdeme ven, nerozhlížej se - toho si lidi všimnou. Říkej si, že jsi právě dělal něco, co máš dělat, a teď jdeš dělat něco jiného, co máš dělat. Nerozhlížej se. To dělají provinilí lidé.”

“Fíha. Já zírám. Jsi jako miniaturní John LeCarré z plechovky od sušenek.”

“Ani nevím, co to znamená, ale určitě mi to nezabrání, abych ti nakopala ušní dírku. A teď už zmlkni a otevři ty dveře.”

Na okamžik ho napadlo, jak asi bytosti Jamčiny velikosti otevírají podobné dveře, když poblíž není nikdo velký jako Theo, a pak už byli venku a procházeli kolem dámských toalet jiné nádražní restaurace. Alespoň si myslel, že jsou to dámské toalety, protože jedna ze siluet na nich měla humanoidní ženské vzezření, třebaže ostatní siluety vypadaly spíš jako nástavce k vysavači. Theo usoudil, že to nestojí za dlouhé přemýšlení.

Ocitli se v obchodě s knihami a časopisy, plném cestujících, kteří si v nich listovali. Krámek byl ověšený dožínkovými ozdobami. Prakticky na každé volné ploše byly ratolesti z listí a hromady výpěstků, z trámů visely stylizované měsíce. Alespoň si Theo myslel, že jsou to ozdoby - tady v Říši skřítků se dalo těžko poznat, co je jenom normální výstřednost. Když se ubíral za Jamkou mezi řadami časopisů na křídovém papíře, znovu zažil ten zvláštní poznávací nesoulad: rozuměl všemu, co na nich bylo napsáno, aniž by rozuměl jedinému slovu jazyka nebo písma. “Co udělat, aby dubová plíseň pracovala pro vás!” hlásalo něco na obálce jednoho z nich, jehož název mu mozek přeložil jako Kořeny - časopis dryád. Desítky dalších vypadaly stejně nepravděpodobně - bylo to jako procházet kulisami nějaké nákladné hollywoodské komedie: Rozepjatá křídla - pro pracující matky s články jako: “Zapomeňte mrazicí kouzla - čerstvá mabonská hostina za několik minut!” a noviny jménem Polnice a Ardenský zpravodaj s titulky hlásajícími “Koextenzivci bojují za udržení koalice” a “Za výpadky Cesmínového generátoru může pracovní morálka”.

Listující zákazníci představovali stejně neskutečnou sbírku jako periodika - všechno od vil s klobouky a závoji, které vypadaly, jako by přiletěly z nějakého remaku Cesty do Indie, po skupinu mluvících ježků oblečených do něčeho, co vypadalo jako stejné ragbyové dresy, a vybavených klubovými vlajkami a chladničkami, kteří se přátelsky postrkovali a hádali, zatímco si jeden z nich kupoval pytlík solených housenek.

“Moc se rozhlížíš,” sykla mu do ucha Jamka. “Přidej do kroku. Někam jdeš.”

Před stojánkem s časopisy zaváhal a zadíval se na něco, co se jmenovalo Aodhova harfa - usoudil, že ze dvou druhů periodik, které měl obecně v oblibě, udělá v zemi, kde ženy zásadně chodí zahalené od hlavy k patě, víc štěstí s hudebními časopisy - ale pochopil, že Jamka má pravdu. Pomyšlení, jak málo toho tady zná, mu přivodilo pocit beznaděje a znovu zatočilo tím bodcem stesku po domově v jeho útrobách. Jedna věc byla namaskovat ho, aby vypadal trochu víc jako skřítek, a něco úplně jiného bylo čekat, že to zvládne. Bylo to jako strčit zmrzlináře na konferenci částicových fyziků a říct mu, aby to zahrál. Kdyby stačilo sedět a tvářit se, že ví, co se děje - no, možná. Ale aby vstal a pustil se do diskuse o kvarcích? Katastrofa.

“Dvanáctá kolej,” řekla Jamka, když ho odváděla od novinového stánku do hlavní haly. Byli půl tuctu obchodů od kavárny, což snižovalo možnost, že si někdo všimne, jak vyšli. Jamka pohotově našla skupinu osob, které se pohybovaly přibližně směrem ke kolejím, a Theo se do davu zahalil jako do pláště.

Asi bych měl být šťastný, že tady všichni nejsou velcí jako Jamka. Potom bych měl opravdu problémy, abych zapadl. Po trojici nebezpečně vypadajících chlapíků nebylo ani památky a Thea na okamžik napadlo, jestli nakonec nebyl rozumnější Rufinus. Proč by někdo posílal nějaké profesionální skřítčí detektivy za smrtelníkem, který nic neví? Třeba celá ta záležitost se srdcem toho nebohého Proskurníka byla jen nějaký omyl, který neměl s Theem vůbec nic společného. Krátce se tou myšlenkou opájel, i když jí ve skutečnosti nevěřil. Ostatně, tu mrtvolnou věc na něho někdo poslal.

“Tamhle!” sykla na něho Jamka. “Zahlédla jsem je!”

Srdce mu teď bušilo docela rychle. Nechal se svou okřídlenou společnicí odvést do krytého místa naproti jedenácté koleji, mezi pilíř a kiosek s okny, který se jmenoval U Ariela, kde mohl být z dohledu, zatímco ona vyrazí na průzkum. Theo se snažil vypadat, jako by si pozorně četl inzeráty v oknech. V kiosku prodávali něco, co na první pohled považoval za vafle, ale když chvíli pozoroval špuldy se síťkou ve vlasech, jak podávají balíčky ve voskovém papíře, došel k závěru, že se jedná o nějaký dezert z mražených polotovarů připomínajících medové plástve.

Něco mu sáhlo na ucho. Škubl sebou.

“To nedělej!” pošeptala mu nervózně Jamka. “Stůj a nehýbej se! Podívej se přes to okno a ven dveřmi na druhé straně. Vidíš?”

Viděl. Dvacet kroků od druhé strany kiosku stály u lavičky tři tmavé, vytáhlé postavy a nenápadně pozorovaly procházející lidi.

Přestože jejich tváře z větší části zastiňovaly klobouky, zahlédl mezi krempou a límcem náznak něčeho bledého a leskle vlhkého, jako písečný krab.

“Proboha.”

“Zůstaň tady. Vlak otevřou až za několik minut, ale možná se nám to podaří. Dívají se na druhou stranu, takže nevědí, že už jsme za nimi.” Dosedla mu na rameno. Její přítomnost ho zvláštně, ale nesporně uklidňovala. “Děrníci.”

“Děrníci? Co to znamená?”

“Patří k trollům. Žijí v podzemí. Dřív kradli lidi, když jejich jeskyně ještě ústily do vašeho světa. Jsou velice dobří v tom, co dělají, a umějí držet jazyk za zuby. Někdo za tebe slušně zaplatil, frajere.”

“Ježíši! Co ode mě všichni chtějí? Jsem jenom normální chlap.”

“Psst.” Její tón byl nyní naléhavější. “Řebříčkův bratranec jde. Ten pitomec si dal rozhodně načas.”

Theo se chystal něco říct, ale děrníci se náhle odpoutali od lavičky a vykročili k Rufinusovi, ladní jako kroužící žraloci. Na okamžik zmizeli v davu na konci kolejí a potom, když mladý skřítek došel k desáté koleji, ho obklopili zezadu a z obou stran. Podíval se na jednoho z nich, aniž si viditelně něčeho všiml, ale potom otočil hlavu na druhou stranu a zastavil se. Děrníci ho rychle obstoupili ve vzdálenosti necelého metru. Chvíli to vypadalo, že se nic zvláštního neděje: mohli to být čtyři náhodní známí, kteří spolu klábosí o zpožděních. Ti tvorové měli bradu blízko hrudi a tváře jim z větší části zakrýval límec a klobouk, ale Theo byl přesvědčen, že s pul Sedmikráskou mluví, protože polekaný a obezřetný výraz v jeho tváři se měnil v něco jiného, v pohled skoro až pohrdavý.

“Volej o pomoc, pitomče pitomý!” řekla naléhavě, ale tiše Jamka. Theo z toho měl na okamžik zmatek, myslel si, že mluví na něho.

Rufinus pul Sedmikráska se místo toho prudce otočil a vykročil přes halu. Trojice trollů šla s ním, obklopila ho. Jeden se k Rufinusovi naklonil a pošeptal mu něco do ucha. Skřítek se zastavil a zvedl oběma rukama svůj kufřík.

Vytahuje tu dýku, uvědomil si Theo, ale než se ta myšlenka stačila zformovat, černé postavy se již stáhly kolem půl Sedmikrásky jako pěst v rukavici. Rufinus maličko poklesl, jako kdyby se mu nenadále zatočila hlava. Děrníci mu pomohli dojít několik kroků k lavičce, u níž původně čekali, a nechali ho sednout si na ni. Potom se nakrátko naklonili k sobě, otočili se a ve volné formaci zamířili ke kavárně.

“Co… co se stalo?”

“Zůstaň tady, Theo. Neopovaž se hlesnout!” Jamka slétla z jeho ramene k podlaze a vystřelila pryč. Na okamžik ji zahlédl, jak kličkuje kolem noh dalších návštěvníků nádraží, a potom se mu zdálo, že ji vidí vznášet se ve vzduchu vedle pul Sedmikrásky, který stále seděl na lavičce a ústa měl otevřená, jako by se dozvěděl nějakou ohromující novinu.

Což byla svým způsobem pravda.

Krátce nato se Jamka snesla odnikud zpátky na Theovo rameno. Znovu sebou škubl, až si narazil nos o okno kiosku U Ariela. Pár mladých šotků, kteří si spolu pochutnávali na medové plástvi, k němu pobaveně vzhlédlo.

“Je mrtvý,” zašeptala.

“Cože?”

“To, když už nejsi naživu. Mrtvý!”

“Já vím, co to znamená!” Panika se vzedmula a hrozila, že ho udusí. Do jakého světa se to dostal? “Jak by mohl být mrtvý? Měl přece kouzla nebo něco takového. Co se stalo?”

“Myslím, že to byl katedrálový nůž - takový žádné kouzlo nezastaví. Rozpárali mu břicho - klín má plný vlastních střev. Je to hrůza!” Rázná slova skrývala její ohromení a strach, ale ne úplně. “A vzali mu i ten kufřík. Jenom tam sedí. Každou chvíli si ho někdo musí všimnout.”

“To sakra doufám!”

“Raději doufej, že se to nestane dřív, než budeš sedět v tom vlaku, nebo tady strážníci každého zadrží a začnou kontrolovat totožnost.” Hlas měla stažený zoufalstvím. “Skončíš ve věznici Polostínových Polí, a než se sem dostane Řebříčkův advokát, rozhodneš se oběsit ve své cele.”

“Rozhodnu se… co? To bych ne…” Tu pochopil, co říká. Srdce mu bušilo jako datel, jenž dostal methedrin. “Jak se to mohlo stát?”

“Ten, kdo ty týpky najal, jen tak nevtipkuje, Theo. Katedrálových nožů není v celé zemi ani tucet - jsou vyrobeny ze začarovaného skla z trosek na samotném Starém kopci. Nerozdávají se na počkání každému hej počkej - ti chlapíci pracují pro někoho důležitého.”

“Co mám teď dělat? Do prdele, chudák Rufinus - byl to blbec, ale stejně nemůžu uvěřit, že je mrtvý!” Theo si otřel z tváře pot. Jediné, co ho napadlo, bylo rozběhnout se s křikem po nádraží, ale nevypadalo to jako dobrý nápad. “Jak se bez něho dostanu do města? Vždyť ani nevím, jak se jmenuje?”

K jeho velikému úžasu Jamka propukla v pronikavý, skoro hysterický smích. “U všech stromů, kámo, ty seš z toho vážně úplně vedle. Jak se jmenuje? Město, člověče, Město! Je jenom jedno! Je to stejný, jako kdybys řekl, že nevíš, o kterým nahoře se mluví.” Třepotalka se na okamžik odmlčela. Zdálo se, že osciluje mezi hrůzou a jakousi pohotovou všemocností. Dlouhou chvíli se soustředila se zavřenýma očima a potom řekla: “Tak s tebou nejspíš pojedu já, co?”

“Ježíši, vážně bys to udělala? Pojedeš?”

“Přestaň říkat to zatracený jméno - tamhleta paní se zachvěla, a to tě ani neslyšela. Už žádný řeči.” Na okamžik odletěla a potom se vrátila. “Ti tři maníci se pořád motají kolem kavárny. Přestaň se schovávat a jdi ke dvanácté koleji. Podívej se, jestli bys nenašel nějaký jiné lidi, kteří jdou tím směrem. Něco udělej, ale hlavně se neohlížej!”

Rufinusovo tělo začalo klesat. Hleděl teď lesklýma očima do země, jako by něco ztratil a hledal to tam. Jedna malá víla s pojízdným košíkem plným balíčků si sedla na opačný konec lavičky, než byla mrtvola. Zatím si nevšimla, v jakém stavu je její společník, ale jak dlouho to mohlo vydržet?

“Tak už pojďme,” řekl Theo. “Infarkt můžu dostat stejně dobře, když půjdu, jako když budu stát.”

Moře neznámých skřítcích tváří, které mu zpočátku připadalo fascinující a kterého si v poslední půlhodině téměř nevšímal, teď vířilo kolem něho jako těžký sen. V každém okamžiku čekal, že na něho někdo ukáže a vykřikne: “Podvodník!”

Nejobtížnější ze všeho byl pocit - ne, jistota - že něco s vlhce lepkavým obličejem přistupuje za něho a natahuje ruku k jeho týlu…

“Ať tě ani nenapadne otočit se,” řekla Jamka.

Když se vmísil do skupiny osob jeho velikosti, které postupovaly po nástupišti u dvanácté koleje směrem k vozům první třídy, něco si uvědomil, jako by dostal studenou sprchu.

“Proboha, Řebříčkův bratranec měl u sebe určitě jízdenky!”

“Ne, neměl. Před hodinou jsem mu je vytáhla a strčila jsem ti je do kabátu, protože jsem nevěřila, že by je ten ubohý blbeček neztratil.”

“A já jsem si toho nevšiml?”

Pohrdavě si odfrkla. “Ty by sis ničeho nevšiml, ani kdybych ti strčila do kapsy celý parlament. Díval ses po holkách. A teď zahni - nastup!”

Vstoupil do vagónu pro třetí třídu. Uvnitř byla zoo, téměř doslovně, protože tam bojovali o místo k sezení tvorové všech tvarů a velikostí. Jamka mu pošeptala, že by bylo dobré někde neuváznout, a tak postoupili na druhý konec vagónu a postavili se nedaleko dveří, mezi skupinku skřítků lidské velikosti, ale evidentně níže postavených, kteří si prohlédli Theovy šaty a rychle se odvrátili. Přemýšlel, co to znamená.

“Proč se ten pitomý vlak nerozjede?” zašeptal Jamce. Cítil, že trojice děrníků tam někde je, jako by to byly žraločí ploutve kroužící kolem jeho člunu, do kterého teče. Měl chuť rozběhnout se k lokomotivě, popadnout strojvedoucího za krk a tak dlouho mu mlátit hlavou, až otevře ventily a vyjede ze stanice.

Jako kdyby vzdálený strojvedoucí slyšel tuto potenciální hrozbu svému zdraví, parní píšťalka ze sebe vyrazila hlasité pterodaktylí za vřeštění.

“Díkybohu,” hlesl Theo. V dalším okamžiku se kolem oken jejich vagónu spěšně protlačily dvě postavy v černém, s obličeji mrtvol. Okamžik si myslel, že děrníci nastoupí do jeho vozu a jeho škobrtající srdce se zastaví úplně, ale oni si dál proráželi cestu davem na nástupišti, směrem k vozům první třídy. O chvíli později se vlak pomalu rozjel ze stanice.

“Nastoupili?” zeptal se Theo Jamky. “Nebo jsme snad odjeli bez nich?”

Pokrčila rameny, ale nevypadala šťastně ani sebejistě.

Neslo se to rovinnými větry jako nějaký neviditelný drak, beztvará bytost roztažená do nepředstavitelné šířky, která každým kouskem žije a pátrá po objektu svého zájmu. Teď byla blízko - dokonce i uprostřed podobných tvorů, kteří její kořist obklopovali, irrha cítila svůj cíl stejně snadno, jako by sova mohla zahlédnout jediný malý pohyb teplého života v mlze lesního podrostu.

Tentokrát nebylo snadné sledovat cíl: cesta mezi dvěma rovinami byla obtížnější, než irrha svým nemyslícím způsobem očekávala - tvrdší a namáhavější. Za pomalá tisíciletí, kdy bloudila tmou mezi místy, se mnoho věcí změnilo. Pokud něco neúnavného může být unavené, toto bylo. Jestli něco bez emocí může zažívat zklamání, toto je zažívalo. Být tak blízko cíle - téměř se dotýkat kořisti - a přitom vyjít naprázdno, nesplnit svůj palčivý příkaz, naplnilo irrhu pocitem, jaký nepoznala tak dlouho, že si ani nepamatovala, co to bylo. Jednu věc však věděla: ten pocit se jí ani trochu nelíbil.

Blíž, blíž… tam. Přesně zaměřila cíl. Zbývalo překonat poslední tenkou membránu a zhmotnit se, získat formu tím, že se spojí s něčím, co se může v této rovině pohybovat, než jí kořist znovu upláchne. Na tom posledním místě si vybrala špatně. Nejdřív se vyčerpala tím, jak vypudila živého obyvatele toho těla, a potom zjistila, že masitá obálka je natolik poškozená, že musela strávit spoustu drahocenného času nahrazováním poškozených částí kousky jiných skučících, teplých věcí z masa. Tady byla kořist tak blízko, skutečně na dosah - lovkyně si nemohla dovolit znovu se zdržet takovým odporem nebo takovou neúplností.

Snesla se ještě níž, zatočila se a propadla blíž. Bylo tady tolik života, tak matoucího smysly vytříbené v propastech nejhlubších, nejtmavších a nejchladnějších dimenzionálních oceánů! Ale irrha byla plná odhodlání. Našla, co hledala, a zahájila akci, aby to získala, vtrhla do neklidné, explodující světové sféry světel, barev a zvuků.

Cornelia Blatouchová si zhodnotila pohledem své nákupy - létající hračku poháněnou jednoduchým, avšak trvanlivým kouzlem, šotčí panenku v tradičním oblečku z peří, korálky a plášť z dračích křídel, nemluvě o výběru sportovních vlaječek se znaky předních rodů a šátků s motýlími vzory, které, jak ji ujistili přátelé, nosí všechny elegantní dámy a pánové ve městě, a desítky dalších cetek. Říkala si, že za některé z nich utratila trochu víc, než měla, ale hlavní bylo, že do odjezdu jejího vlaku zpátky do Vrb zbývala ještě půlhodina a ona už měla nakoupené dárky pro všechny na seznamu, pro svou neteř a spoustu praneteří a prasynovců. V jejich vesničce v lesích se její příbuzní dívali na Polostínová Pole, jako kdyby byla skoro stejně velká jako samotné Město. Byli by strašně zklamaní, kdyby jim teta Cornelia nepřivezla dárečky z výletu na setkání absolventek Zimolezové dívčí akademie po třech stech letech.

Jak tak myslela na své praneteře, z nichž jedna měla nastoupit do Zimolezu příští rok, najednou se jí zmocnil zvláštní pocit. Bylo opravdu možné, aby to bylo tři sta let, co chodila těmi rozléhajícími se chodbami jako studentka? Někdy jí to připadalo jako pouhých několik let zpátky.

Když rovnala balíčky zpátky do pojízdného košíku, nemohla si nevšimnout, že nepříjemný pach kolem lavičky se ještě poněkud zhoršil. Podívala se na muže, který spal na druhém konci. Oblečený byl dobře, jenomže u těchhle panáčků z vyšších vrstev člověk nikdy neví, co je napadne, obzvlášť u těch mladých. Určitě byl na nějakém velkém flámu. Až na to, že nepáchl jako opilec, páchl… nečistě.

Neznámý otočil hlavu k ní a otevřel oči. Cornelia Blatouchová se neubránila a užasle zalapala po dechu. S očima toho květinového pána něco nebylo v pořádku - zdály se být prázdné a tupé, skoro slepé.

Ústa se pohnula, když mladý šlechtic konečně promluvil, znělo to, jako by nikdy předtím nepoužíval jazyk, natož pak správnou dikci, kterou jeho společenské postavení vyžadovalo.

“Kde…?”

“Prosím?”

“Kde… je…?” Muž s prázdnýma očima zavrtěl hlavou, jako by snaha promluvit byla příliš vyčerpávající, a potom vstal. Z klína se mu s vlhkým plesknutím sesulo na dlážděnou podlahu nádraží něco nevábného.

To je velice neomalené, pomyslela si slečna Blatouchová, vždyť on tady vyklopil na zem svůj oběd. Jakým způsobům dnes tuhle mládež učí…? Když se však zadívala na rudou, slizkou masu hadiček ležících vedle lavičky a kousky, které ještě visely z mladíkovy rozpárané košile, nechybělo mnoho, aby Cornelia Blatouchová začala křičet. Místo toho na lavičce omdlela.

Irrha, evidentně spokojená s tělem Rufínuse pul Sedmikrásky, které sice bylo zcela jistě mrtvé, ale dosud bylo ohebné a ne příliš poškozené, se otočila od lavičky a pomalu vykročila přes stanici Polostín. Volně visící vnitřnosti si při tom cpala zpátky do oděvu.

Kapitola 15

Roviny Velkého Jeřábu

Tvar Říše skřítků jako takové je ještě podivnější než loděnkový půdorys města, jemuž říkám New Erewhon - protože to žádný tvar není. Mapa té krajiny, jež by chtěla přesně odrážet cestování po ní, by se musela otáčet jako dětská káča nebo prodělávat nějakou jinou metamorfózu, již si dost dobře nedokážu představit, neboť Říše skřítků jednoduše neleží na místě a nechová se…

“Čteš něco?”

Sklíčený tím, co bylo na poměry Říše skřítků velice pochmurnou krajinou ubíhající za okny zmáčenými deštěm - většinou kopcovité louky bez stromů - tlačenicí velmi podivných tvorů a jejich zvláštními pachy ve vagónu třetí třídy, Theo se snažil znovu si projít některé pasáže prastrýcovy knihy. Zvedl hlavu a uviděl majitele toho hlasu, který se k němu nakláněl z vedlejšího sedadla. Trochu to připomínalo ovci. Zpod zauzlené šedé vlny se šilhavě dívala agresivní červená očka.

“Ehm… ano. Něco si čtu.”

“Já číst neumím. Nikdy jsem se to nenaučil.” Ukázalo to dlouhé, ploché žluté zuby v gestu, které mohlo představovat úsměv, ale stejně tak to mohl být výhružný úšklebek,

“To mě mrzí. Že to neumíš.”

“Obdivuji vás chytré, kteří to umíte.” Příliš obdivně to ale neznělo. Tvor se naklonil o něco blíž a vypustil na Thea dech, který byl cítit jako kysnoucí mléko. “Určitě si myslíš, že takoví jako já jsou hlupáci.”

“Ne, to ne…”

“Určitě si říkáš, jenom hloupý tichošlap. A kdo by ti to měl za zlé? S tvým vzděláním, výhodami a ostatním.”

Theo si začínal docela zoufale přát, aby se Jamka vrátila z obhlídky zbytku vlaku. Doufal, že když bude mlčet a vyhýbat se pohledům, nedostane se do potíží.

“Hej, vlňáku,” ozval se skřítek, jenž se víc podobal člověku, jeden z mála, kteří skutečně vypadali, jako by byli ve středních letech. Tento byl oblečený do obnošených, ale čistých šatů, ve tváři měl několik vrásek a jeho pleť se zdála být nejopálenější, jakou tady Theo zatím viděl. Zároveň byl ale svalnatý a silný a nedíval se na tichošlapa vlídně. “Proč na toho chlapce dorážíš?”

“Je ti po tom něco, starouši?” optal se ten, který se podobal ovci. “Nebo jsi jenom přesvědčený, že každý, kdo má lidskou podobu, si může dovolovat?”

“Lidská podoba s tím nemá nic společného,” ozval se jiný tvor, který do té kategorie určitě nespadal: měl kůži jako pásovec a malou, opancéřovanou hlavu, která skoro ani nevyčnívala z vršku kostěného krunýře. “Ty jenom vyhledáváš potíže. Ještě než jsme přijeli do Polostínu, strkal jsi do nějakého ubohého strašáka a nadával jsi mu, protože jsi tvrdil, že ti rozlil oběd.”

“Taky rozlil! Ten nemotorný jehlonos, a převrhl mi celou krabici travního salátu.”

Zatímco hádka pokračovala, Theo se pomalu zasunul zpátky do kouta. Zvedl knihu, aby se tak oddělil od těch neskutečných vlakových spolupasažérů, a pokusil se soustředit jenom na prastrýcův rukopis.

Říše skřítků se rozděluje na oblasti zvané “pole”, které nejsou vždycky stejné. Tedy, zůstávají stejné ve svých hranicích, ale nejsou vždycky ve stejném vztahu vůči sobě - aspoň to lépe nedovedu vysvětlit nebo dokonce sám pochopit. Někdy to vypadá, jako by krajiny v Říši skřítků byly rozloženy v prstencích, které se pohybují, takže jeden týden to vypadá, že dvě krajiny spolu sousedí, a další týden to tak není. Ale skutečnost je ještě komplikovanější, protože rozsah tohoto pohybu ani jeho pravidelnost nemají žádná jasná pravidla. Jeden den je nemožné dostat se na pole Branného Dubu z Břečťanu nebo z Velkého Javoru do Hlohu. Další den se už z Břečťanu do Dubu projít dá, ale Javor a Hloh mohou být rozdělené.

Vyjížděl jsem mimo město jen málo, takže jsem sám nebyl svědkem mnoha takových situací, jenže jednou se to stalo, jak popíšu. Často jsem slyšel, jak o tom místní hovoří úplně stejně, jako by lidé v mém světě mohli mluvit o počasí, aniž by se obtěžovali vysvětlováním, proč je v deštivý den dobré vzít si deštník - prostě předpokládají, že duševně zdravý dospělý posluchač to bude vědět. Stejně se stávalo, že mí známí řekli: “Do Olše je letos daleko, ale v tuto roční dobu je tam moc krásně. Myslím, že bychom měli dát dohromady výpravu a vydat se tam - za několik dní tam můžeme být.” A jindy jsem slyšel, jak stejná osoba řekla: “Včera večer jsem byl v Horní Olši…”

Theo ucítil, jak ho něco zašimralo na krku. Myslel si, že je to znovu chlupatý čumák ovčího skřítka, a znehybněl.

“Po děrníkovi ani památka,” řekla mu do ucha Jamka.

Theo se pokusil mluvit potichu. “Není ve vlaku?” Theovi se nesmírně ulevilo, když při odjezdu ze stanice Polostín zahlédli dva děrníky se slimáčími obličeji stát v davu na nádraží. Ale o jednom nevěděli, a tak Jamka prohledala ostatní vagóny.

“Není po něm ani památka, což není úplně totéž. Vlak je docela plný a mohl být zrovna na záchodě nebo tak. Doufám, že po mně nebudeš chtít, abych se vecpala na každej hajzlík tohohle podělanýho vlaku.”

“Ne. A co tedy teď uděláme?”

“Jednak bys mohl mluvit tišeji. Stojím ti přece hned u huby. Slyším tě, i když sotva šeptáš, ale většina ostatních ne. Co teď uděláme? Asi pojedeme dál do Města. Zavedu tě k těm lidem, kteří se s tebou chtějí setkat, a pak se vrátím za rodiči a sourozenci.”

“Neměla bys… zavolat někomu z rodiny? Aby věděli, kde jsi?”

“Co blázníš? Jsem velká holka. Ale to mi připomíná - musíme oznámit Řebříčkovi, co se stalo.”

“Jak?”

“Dal ti tu mluvící lasturu.”

“Vlastně jo. U nás by se tomu říkalo telefon.”

“To je jedno. Řebříček se to musí dovědět. Přinejmenším rod Sedmikrásků by měl vědět, že někdo zabil člena jejich rodiny.”

“Mám zavolat odsud?” Theo se rozhlédl. Tichošlap se znovu pohroužil do mrzutého mlčení. Omotával si pramínek vlny kolem špinavé šedivé ruky s kopýtkem a mračil se na skřítka, který ho usadil. Ve vagóně bylo možná dvě stě dalších živých tvorů a jen velice málo z nich alespoň vzdáleně připomínalo člověka. Někteří měli uši jako netopýři, a pokud věděl, poslouchali každé jejich slovo.

“Tentokrát máš pravdu. Kdy je další zastávka?” Zvedla oči. “Do Svitu Hvězd je ještě daleko, takže ti nejspíš nikdo nezasedne místo, když se zvedneš a zajdeš na gustik.”

“To jako na záchod? Tak pojďme.”

Toaleta byla někde na konci vagónu. Theo několikrát ztratil rovnováhu. Jednou se musel chytit něčeho, co považoval za opěradlo, a teprve když jeho majitel podrážděně zavrčel, přišel na to, že ve skutečnosti je to krční štít nějakého podivného ještěrkovitého tvora.

“Možná jsme se raději měli vetřít do druhé třídy a ne zůstat ve třetí,” pošeptala Jamka, když Theo s omluvami couvl. “Vypadá to, že dnes pustí do vlaku úplně každýho.”

Otevřel dveře na toaletu, která kromě velice nízké a velice široké záchodové mísy a umyvadla s žebříčkem na stěně vedle něho neobsahovala žádné příliš děsivé vybavení. “Chceš jít dál?”

“Měla bych dávat pozor, jestli se něco neděje.”

“Vypadá to, že dveře mají západku. Pojď dál. Co když se Řebříček zeptá na něco, na co mu nebudu umět odpovědět?”

Zamračila se. “Nikdy nechodím na veřejnou toaletu s chlapem. Naposledy, když jsem byla malá a vzal mě táta.”

“Vypadá to, že tento týden nás čeká hodně věcí, které jsou poprvé,” odvětil Theo. “Tak pojď.”

Když se dveře zavřely, bylo by uvnitř nepohodlně těsno, kdyby tam jako druhá osoba byl někdo jiný než Jamka. Vytáhla ze zásobníku papírový ručník, rozprostřela jej na okraj maličkého umyvadla, jako by to byla pikniková deka, a sedla si. “Alespoň to tady nevypadá moc hrozně,” řekla. “Hnusí se mi, jakej chlívek po sobě někteří na takových místech nechávají.”

“Vím, co myslíš,” řekl Theo.

“Ne, nevíš,” prohlásila. “A nemůžeš to vědět, leda že bys byl velký jako já a ten chlívek byl dvacetkrát větší.”

“Bod pro tebe.” Podíval se na sebe do zrcadla. “Odrhnu ze sebe ten mejkap, který na mě Panenka naplácala. Začíná zůstávat na šatech. A ve vlaku je stejně spousta takových, kteří jsou stejně snědí jako já.”

“Jo, jenomže to jsou pracující.”

“To je mi jedno. V tomhle vlaku je tolik různých postaviček, že si toho nikdo nevšimne. Chci to prostě dostat dolů.” Omyl si obličej teplou vodou a pak si ručníkem ze zásobníku - bylo to spíš jako hedvábí než papír - odrhl malé krémové stopy, které mu zůstaly kolem uší a spodní sanice. Hned se cítil o něco líp. Vytáhl z kapsy pouzdro a otevřel je. “A teď k věci.” Podíval se na filigránového ptáčka uloženého v sametu. “Mám to zvednout?”

“Jenom mluv. Zavolej Řebříčka.”

“Jak ho mám zavolat?”

“Jménem. Jeho jméno je Quilius.”

Theo se naklonil, až svým dechem zlatý předmět zamlžil, a řekl Řebříčkovo jméno. Nic se nestalo. Zkusil to znovu. Po chvíli soška začala zářit, jako by ji zvedl a natočil ke slunci.

“Co to je?” Ozdoba sice byla v pouzdře, ale hlas se ozýval Theovi v uchu a nezaměnitelně patřil Řebříčkovi. “Zrovna jsem se posadil k jídlu.”

“Všechno se to hrozně zvrtlo,” řekl Theo.

“Kdo je to?”

“Ježíšikriste!” Jamka ho zpražila pohledem. Theo se pokusil hovořit klidněji. “Copak to neuhodnete? Kolik dalších lidí jste poslední dobou předhodil vlkům?”

“Vilmos?” Hlas skřítčího šlechtice byl najednou ostrý velice jiným způsobem. “Jak to myslíte?”

“Váš bratranec, synovec - nebo kdo to vlastně byl - je…” Odmlčel se. Řebříček mu nebyl sympatický, ale to neznamenalo, že by mu měl oznamovat špatné zprávy takto. “Bohužel se stalo něco zlého. Rufinus se stal obětí útoku a byl zabit.”

“Cože? Kde jste? Co se děje?”

Theo se mu to pokusil vysvětlit co nejstručněji. Zdálo se, že Řebříček je velice překvapený, ale jestli byl zdrcený, nedal to najevo - jako kdyby poslouchal zahradníka, který mu líčí, že trávník postihla sněť a škoda bude velká.

Možná nejsem spravedlivý, pomyslel si. Oni jsou jiní než já.

“Je tam někde ta třepotalka?”

“Ano, je.”

“Chci mluvit taky s ní. Jamko?” Theovou hlavou se rozlehlo nenadálé cvak. Když maličká víla odpověděla, najednou měl v uchu také její hlas, jako by mu seděla na rameni, místo aby si zhýčkaně hověla na papírovém ručníku.

“Jsem tady, pane hrabě.”

“Díky, že jsi zůstala na pomoc našemu hostovi. To, co řekl pan Vilmos…” Zaváhal - evidentně se chtěl zeptat: “Je to všechno pravda?” ale cítil, že by se tím Thea dotkl. “…Chtěla bys něco dodat?”

Možná v sobě nakonec má kousek člověka, usoudil Theo.

“Ani ne, pane. Ale jsme po uši zahrabaní v pořádným průšvihu, to je jasná věc.”

“Až dorazíte do města, musíte jet rovnou do paláce Proskurníků. Ne, počkej. Někdo zabil také mladého Proskurníka, kterého poslali sem. To by mohlo znamenat několik věcí, mimo jiné to, že mají v domě zvědy - nebo já, což vypadá pravděpodobněji vzhledem k tomu, že na vás a také na nebohého Rufinuse někdo číhal.” Řebříček se na dlouhou chvíli odmlčel. Když nakonec promluvil, jako by nezvykle váhal. “Nejspolehlivější a nejrozumnější koextenzivec mimo náš rod Sedmikrásků je lord Náprstník. Je to chytrý muž, který zná víry a spodní proudy Města stejně dobře jako nymfa svou řeku.”

Theovi to připomnělo uzlík říční trávy na zápěstí. Podíval se na něj. Co vlastně bylo nymfí pouto? Musel požádat Jamku, aby mu to vysvětlila pořádně.

“Lord Náprstník nepochybně chytrý je, pane - někteří říkají, že až příliš,” odpovídala třepotalka Řebříčkovi.

“Co? Jak to myslíš?”

“Nijak, jen někteří lidé říkají, že se přátelí s lordem Durmanem.”

“Stejně jako mnozí další z mnoha jiných rodů.”

“Vy to jistě víte lépe než já, pane. Jde jen o to, že Durman je… on je totiž…”

“Excisor - škrtič, jak bys to řekla ty? Ano. Durman patří na tu stranu, ale zároveň je v jejich řadách jedním z těch inteligentnějších a pružnějších. Většinou svých postojů se dokonce zas tak neliší od nás v rodu Sedmikrásků - samozřejmě až na jeho nepřiměřený odpor vůči smrtelníkům. Jenže ať je Durman jakýkoliv, lord Náprstník není škrtič, nýbrž jeden z rozumnějších umírněných, člen stejné parlamentní frakce, ke které se hlásím já. A není nic špatného mít přátele s odlišnými politickými názory - nejsme přece ve válce, Jamko.”

Zakabonila se. “Nezlobte se, pane, ale to, co se přihodilo vašemu bratranci, mi jako válka připadalo. A možná by s vámi nesouhlasili ani Proskurníkové, s ohledem na srdce toho mladíka, které přišlo v krabici.”

Theo skoro slyšel, jak Řebříček nesouhlasně našpulil rty. “Pouta mezi významnými skupinami, jejich rody a zejména mezi představenými těchto rodů jsou dlouhá a hluboká, Jamko. Nezničí je jenom tak nějaké politické neshody. A Náprstník s Durmanem jsou přátelé již od studií na Proutkařské akademii.”

Theo se díval, jak se Jamka na umyvadle nespokojeně vrtí, ale neřekla už nic.

“Takže,” navázal Řebříček, “až přijedete do Města, musíte okamžitě pokračovat do paláce Náprstníků. Jamka ví, kde to je, jenže kdyby snad z nějakého důvodu…” Tentokrát Řebříčkovo zaváhání obsahovalo chmurný stín, který nedokázal skrýt ani on, “…prostě pokud byste se rozdělili, pane Vilmosi, musíte se dopravit na náměstí Pramenů sám. Paláce Náprstníků si nemůžete nevšimnout - je to nejvyšší budova na náměstí. Jednoduše řekněte strážím, že přinášíte zprávu ode mne pro lorda Náprstníka. Ukažte jim zařízení, jehož prostřednictvím teď spolu mluvíme. Již to by mělo stačit, aby vás brali vážně. Pokud však ne, požádejte je, aby svému pánovi doručili vzkaz znějící: Řebříček prosí, abyste si vzpomněl na Břeh.”

“Břeh?” podivila se Jamka. “Vy jste ho zachránil před utopením?”

“Cože? Ne, tak se jmenuje jeden hostinec. Jeden z těch horších, musím přiznat. Ale když jsme oba studovali na Proutkařské akademii, pomohl jsem tam Vivimu Náprstníkoví, jak jsme mu tenkrát říkali, z bryndy. On si vzpomene.”

Theo si to stále nedokázal srovnat v hlavě. Potají telefonovali z toalety ve vlaku, poté co na vlastní oči viděli, jak byl jejich společník ubodán, a Řebříček se choval, jako by to byla nějaká historka z televizní poradny. “Nesete docela dobře, co se vašemu bratranci přihodilo.”

“Chcete říct, že podle vás nejsem dostatečně rozrušený utrpěnou ztrátou, Vilmosi?” Řebříčkův hlas najednou ochladl. “Pokud ano, budeme se muset zřejmě shodnout, že se neshodneme. Nesnížím se k nějakým slovním hrátkám nad vašimi neinformovanými výklady.”

“Jistě. To každopádně.” Theo si uvědomil, že se mu právě podařilo urazit člověka, který mu mohl pomoci zůstat naživu, a v této věci teď rozhodně pomoc potřeboval. Když mě pronásledují živé mrtvoly a slizouni, pomyslel si. A proč ne rovnou ti - jak se jmenují ti neřádi z Hobita, černí jezdci? Aby to bylo úplné. “Promiňte. Nechtěl jsem vás urazit.”

“Nebuďte směšný - já se tak snadno neurazím,” odpověděl Řebříček, ale každé slovo, které procedil přes stisknuté zuby, naznačovalo něco jiného. “Zavolejte mi, až přijedete do Města, a já vám poradím, co máte Náprstníkoví říct. Možná se s ním nakonec sám spojím, ale než zjistím, kde je příčina tohoto strašlivého selhání našeho bezpečnostního systému, raději bych používal pouze soukromé prostředky, jako je tento.”

V dalším okamžiku se spojení přerušilo. Bylo to, jako by Theovi ve vnitřním uchu praskla mýdlová bublina.

“Pěkný,” řekla Jamka, když Theo odložil pouzdro s telefonem. “Moc pěkný. Není to hromada sraček a nestojíme přímo v ní? Myslím, že můžeme jít klidně zpátky a sednout si. Ne, mám lepší nápad. Pojď za mnou.”

Jamka se pomalým letem vydala do přední části vlaku a Theo ji následoval. V mžiku se ocitli v dalším vagónu třetí třídy, který byl stejně plný podivných postav a tváří jako ten, z něhož odešli. Přesto bylo zajímavé, jak rychle si na to začínal zvykat - když přivřel oči, skoro by uvěřil, že je doma. Vlak svištěl a rachotil přes louky bičované deštěm a většina cestujících vypadala, jako by klímala.

“Kam jdeme?” zašeptal Theo.

Počkala a přiletěla mu k uchu. “Ti děrníci možná do vlaku nenastoupili, ale určitě se spojili s tím, kdo je najal. To znamená, že jestli tě pozorovali, uvedli tvůj popis, a až vystoupíme, někdo nás může hledat.”

“Sakra, mělo mě to napadnout. Ale proč jdeme do první třídy? Myslel jsem, že jsi říkala, že bychom tam byli moc nápadní - proto jsme vzadu.”

“Nejdeme do první třídy - alespoň ne proto, abychom tam postávali. Teď hlavně pojď a zmlkni.”

Theo poslechl.

“Sem jsme měli jít hned na začátku,” řekla tichým hlasem Jamka, když prošli nejbližším vagónem druhé třídy. Našlo se tam několik neobvyklejších typů skřítků, ale většina cestujících vypadala jako úředníci a dělníci podobnější lidem. Několik jich zvedlo hlavu, když dvojice procházela uličkou, ale vypadalo to, že víc než Theo je zaujala třepotalka. “Tady bysme zapadli. Vyhnuli bysme se hádce s tím tichošlapem a ostatními lumpy, kteří jenom čekají na záminku.”

“Vím, že se ptám pořád, ale kam to jdeme?”

“K soukromým kupé. Jsou z téhle strany jídelního vozu.”

“Ale to jsou ty pekelně drahé, ne?”

“Jsou. Ale taky jsou to ty, ve kterých nikdo nebude sedět, jestli se šli pasažéři najíst nebo hrát do klubového vagónu.”

“Nerozumím…”

“U všech stromů, Vilmosi, ty máš ale pitomejch otázek! Zavři na chvíli klapačku a uvidíš!” Její syčivý hlas byl dost silný, aby několik pasažérů z druhé třídy zvedlo hlavu od časopisu nebo od rozhovoru. Theovi bušilo srdce. Nejde jen o to, že děláme scénu, připomněl si. Jde o to, že na sebe můžeme upozornit a nechat se zabít. Musím jí důvěřovat. Díval se přímo před sebe a šel dál.

Rychle vstoupili do rachotícího prostoru mezi vagóny. Ve zvířeném vzduchu tady něco cítil, něco jako elektrický ozón, ale taky trochu jako pálící se cukr - zřejmě magii, která uváděla vlak do pohybu. “Teď ti to vysvětlím!” řekla Jamka. Musela skoro křičet, aby ji v řinčení kol bylo slyšet. “Hledáme něčí zavazadla. Potřebujeme ti ukrást nějaké nové oblečení pro případ, že by se někdo díval po tom, co máš na sobě teď, až vystoupíme ve Svitu Hvězd.”

“My vystupujeme?”

“To si piš, že tímhle vlakem nepojedeme až do Města - to si můžeme rovnou stoupnout a začít mávat vlajkou s tvým jménem. Jak řekl Řebříček, nejspíš získali někoho z jeho domu. Ti bledí chlapíci přesně věděli, do kterýho vlaku máš nasednout - proto čekali u nástupiště a proto se rozběhli právě k tomuhle vlaku, když tě po zavraždění Řebříčkova bratrance nemohli najít.”

Theo zrudl rozpaky. “To mě nenapadlo.”

“Všimla jsem si. Takže vystoupíme a potom najdeme jinou cestu do Města, nebo alespoň jinej vlak.”

“A do té doby?”

“Jsme zloději. Takže se dívej, jestli někdo nechal v kupé zavazadla. Budeme doufat, že majitelé jsou u baru a ne na záchodě, ale i tak bychom si měli s hledáním pospíšit. Potřebuješ nějaký obyčejný pánský šaty, nic přepychovýho.” Znovu ho zatahala za ucho. “Zastav - ještě jedna věc. Vytáhni to pouzdro, co ti dal Řebříček, a tvař se, jako bys do něho mluvil. Budeme tak mít záminku, proč chodíme uličkou sem a tam.”

Znovu ji poslechl. Žasl, jaký je rozdíl cestovat s Jamkou a s tím idiotem Rufinusem - teď už mrtvým idiotem, ale to nebyl důvod, proč jeho selhání přikrášlovat. Theo se snažil vypadat jako všichni do sebe zahledění byznysmani, které kdy viděl v kancelářských mrakodrapech, tak zabraní do svých soukromých rozhovorů, že by jim Theo musel uhnout z cesty, i kdyby nesl obrovskou kytku v květináči a oni jenom telefon o velikosti cigaretové krabičky. Cestou se snažil nenápadně nakukovat do kupé. Ve většině byl přinejmenším jeden pasažér. Celkově působili úspěšným dojmem a téměř bez výhrad neměli křídla. Kdyby jim věnoval jen letmý pohled, všechny by mohl považovat za lidi.

“Rychle - ke stěně!” nařídila mu Jamka, když došli na konec vagónu. Zatáhla ho do malého prostoru mezi soukromými kupé a stěnou s dveřmi do jídelního vozu. Theo se naklonil k požární hadici a předstíral, že je hluboce zabraný do rozhovoru. Dveře rozrazil průvodčí s maličkými křídly a namodralou kůží. Ve tváři měl ustaraný, ztrápený výraz. Na Thea se pořádně ani nepodíval a rychle pokračoval směrem k druhému konci vlaku.

Když odešel, Theo se otočil a vykročil chodbičkou zpátky. Stále přitom předstíral naléhavý a pohlcující rozhovor. Jamka, která letěla chodbičkou před ním, se najednou zastavila a začala na něho mávat rukama. Pasažéři se po něm z kupé dívali, a tak se snažil nerozběhnout, ale připadal si strašlivě na očích. Ze všeho nejvíc si přál najít si někde místo a schovat se za prastrýcovu knihu.

“Co je?” zašeptal.

Ukázala. Kupé vedle něho bylo prázdné. Na jednom z horních zavazadlových nosičů ležel ohromný kufr z matně lesklé, půlnočně modré látky. “A naproti mají zatažené záclonky, takže nikdo neuvidí, co děláme,” řekla mu do ucha. “Pojďme dovnitř a zatáhněme záclonky i na téhle straně.”

Letmo pohlédl na zavřené kupé přes chodbičku, potom vklouzl do prázdného kupé a zatáhl černé závěsy.

“Nespěchej!” sykla Jamka. “Chovej se, jako kdybys sem patřil, troubo.”

“To se ti snadno řekne.” S bušícím srdcem sáhl nahoru a nemotorně sundal překvapivě těžký kufr. “Těžko si představit někoho v celém vesmíru, kdo sem patří míň než já.”

“Ty jsi tak trochu fňukal, Theo, víš to?”

“A ty jsi trochu - kurva.” Probodl kufr pohledem. “Je zamčený.”

“Do prdele. Počkej, podívám se na to.” Jamka přitiskla oko na zámek kufru a potom se obrátila k Theovi. “Vlásenku u sebe náhodou asi nemáš, co?”

“Víš, obvykle jednu nosím…” Byl to špatný vtip, jímž se snažil zamaskovat sílící strach. Majitel zavazadla se každou chvíli vrátí, strhne se křik, zavolají průvodčího a on skončí v nějakém podivném vězení jako z bratří Grimmů, přesně, jak Jamka řekla. A pak v noci, až nikdo nebude dávat pozor… “Ježíši. Ježíši! Copak to nemůžeme otevřít něčím jiným?”

“Už jednou jsem ti říkala, že tím jménem ničeho nedosáhneš, nanejvýš lidi rozdráždíš. Počkej chvíli, přemýšlím.”

Theo stál a díval se na kufr, šílený nervozitou. “Co jiného můžeme použít než klíč?”

“Hm, já vlásenku mám,” řekl nový hlas za nimi. Theo vyskočil a upustil kufr na podlahu. Víko odskočilo a po celém kupé se rozsypalo oblečení a balíčky s toaletními potřebami. “Och! Teď už ji asi potřebovat nebudete.”

Byla to nějaká dívka. Stála v otevřených dveřích, oblečená celá v černém, s dlouhým kabátem a dokonale padnoucím kloboukem. Ne, možná to nebyla dívka - jak u těchto bytostí něco poznat, obzvlášť věk? - ale určitě ji zdobilo všechno, co patří k mladému ženství. Měla srdčitý obličej a velké, překvapivě fialové oči. Z jejích vlasů viděl pod kloboukem pouze kadeř na čele, černou jako tér. “Proboha,” hlesl zničeně Theo. “To je váš kufr?”

Zvědavě se na něho podívala, skoro až překvapeně, a potom se jí koutek úst vytočil uličnickým úsměvem. “Ne. Ale teď už vím docela jistě, že není ani váš. Vy jste zloději?”

“To celé je omyl,” řekla energicky Jamka. “Jenom omyl. Pojďme to vrátit zpátky a najít kupé, které je opravdu naše. Promiňte, jestli jsme vás vyrušili, paní.”

“Ach, tak omyl. Ale ani tak se nic nestalo. Cesta je dlouhá a nudná.” Usmála se a ukázala tak Theovi své drobné, dokonale bílé zuby. “Kdybyste se nudili a chtěli nějakou společnost, moje kupé je hned přes uličku.”

Jamka přiletěla Theovi na rameno a lehce ho kopla. “Och!” vyhrkla. “To je od vás velice laskavé… paní. Ale… ale můj… společník a já… musíme probrat ještě spoustu pracovních záležitostí.”

“Chcete, abych vám pomohla sesbírat to oblečení?” Vypadalo to, že se celou tou strašlivou, trapnou scénou baví poněkud víc, než by měla.

Kristepane, pomyslel si Theo, nevzpomínám si, že bych si někdy jindy za celý život přál, aby přišlo tornádo a vycuclo atraktivní ženu oknem. “Ne! Ne, paní, my to zvládneme. Díky.”

“Třeba se potkáme v jídelním voze. Jedete až do Města?”

“Ne.” Další kopanec od Jamky. “Vlastně ano! Možná se potkáme.”

Když dívka vklouzla zpět do svého kupé a znovu diskrétně zatáhla své záclonky, Theo se prohrabal oblečením, které alespoň vypadalo jako pánské (pokud to s chabou znalostí skřítčí módy mohl posoudit). Našel matně se lesknoucí šedé kalhoty a bílou košili s dlouhými, širokými rukávy. “Mám se podívat ještě po něčem jiném? Co boty?”

“Ať to není moc nápadné - kromě toho, nechceš vypadat, jako bys byl bohatý, jenom jinak, než jsi vypadal předtím. Na košili si můžeš ohrnout rukávy a vrátíme se zpátky do třetí třídy. Budeš vypadat jako dělník, který se byl ucházet o práci nebo tak něco.”

Theo nacpal zbytek oblečení zpátky do kufru a zvedl ho na nosič. Potom smotal ukradenou košili a vrazil si ji pod paži. Otevřel dveře kupé a nechal Jamku zkontrolovat, že chodbička je prázdná, potom za ní vyšel ven. Jen zatažené záclonky v kupé té mladé ženy sebou škubly, jinak se zdálo, že si nikdo ničeho nevšiml. Jeho rozbušené srdce konečně začalo trochu zpomalovat - ale ne mnoho.

Jakmile došli do druhé třídy, zastavili se na prvním záchodě. “Jdi se převléct,” řekla mu Jamka. “Pak se vrátíme do některého vagonu, kde není tak pravděpodobné, že si všimnou, že jsi tam na začátku cesty nebyl.”

“Chceš říct, že se nevrátíme na stejná místa?”

“A sedneme si tam v jiných šatech, které jsme zrovna ukradli v první třídě? To si o malér rovnou říkáme, ne?”

O chvíli později vyšel z toalety ven. Byl z té úzkosti vyčerpaný stejně, jako by běžel několik mil. Oblečení mu padlo docela dobře, i když kalhoty byly trochu kratší. “Ještě štěstí, že jsem zhubl, když máma umřela,” prohlásil.

“Mrzí mě, že ti umřela máma, Theo,” řekla tiše Jamka. “Ale teď zmlkni a běž.”

Jamka vybrala sedadlo u uličky ve skupině spících domovních strašáků - tak o nich aspoň mluvila, Theovi připadali s ježatými vousy a ježatým obočím, hustým přinejmenším stejně jako vousy, spíš jako trpaslíci. Krajina venku se za dobu jejich pobytu ve vyšších třídách příliš nezměnila, obloha nad loukami promáčenými deštěm zůstávala tmavě šedá, takže Theo nemohl ani hádat, co se nachází za mlhou, která obestírala první řadu nízkých pahorků, ale představoval si, že to bude stejné. “Myslíš, že o nás někomu řekne?”

Jamka, která mu na rameni klímala, ospale zabručela: “Ta holka? Možná. Stejně s tím nemůžeme moc dělat, leda bys ji chtěl zavraždit.”

“To ne! Ale…” Samozřejmě, co jiného jim zbývalo? Možná to byla prazvláštní a malebná Říše skřítků, ale vlak se pořád pohyboval dost rychle, aby to zabilo každého, kdo by vyskočil. “Jenom si říkám - proč se nerozčílila? Věděla přece, co děláme.”

“Je to květina - kdo ví, co se té bandě honí hlavou? Nejspíš to brala jako nějaký žertík.”

Theo se opřel a vytáhl si prastrýcovu knihu, ale nedokázal se na slova soustředit. No tak, Vilmosi, jestli jsi někdy potřeboval studovat, tak teď. To, že jsi školu zpackal, ještě neznamená, že by ses teď nemohl naučit něco důležitého… Jenže jeho mozek byl jako zvíře v příliš malé kleci. “Kde to jsme?” zeptal se nenadále.

“U kořene a stonku! Nemůžeš člověka nechat chvilku odpočinout? Úplně stačí, že se tady musím honit, nemusíš mi ještě brát spánek.” Změnila polohu. “Pořád jsme ve Velkém Javoru, ale místo, ze kterého jsme vyjeli, nebylo daleko od hranice. Buď rád - jinak bys mohl jet celé dny.”

“Které hranice?”

Znovu zaúpěla. “A teď mě ještě donutí přemýšlet.” Věnovala se tomu několik vteřin. “Měsíc se změní za dva dny, že? Takže přejedeme do Lísky. Tam bude tentokrát Svit Hvězd.”

“Tentokrát?” Četl o tom něco, než tichošlap začal dělat problémy, ale nedávalo mu to smysl. “Chceš říct, že města nejsou pořád na stejném místě?”

“Ne, ty troubo. Města jsou pořád na stejném místě. Nádraží nejsou. Ale jsou vždycky na stejným místě na trati, takže asi máš zpola pravdu.”

“Chceš říct, že něco takového jako to velké město, v němž jsme právě byli - že se pohybuje? Jak to dělá, stoupne si na nohy a prostě odejde někam jinam?”

Jamka přeletěla na sedadlo před ním. Opatrně balancovala hned za chlupatou hlavou něčeho dost velkého, aby to samo zabralo dvě sedadla. Chrápalo to tak, že když se posadili, Theo si původně myslel, že se něco zachytilo do kol vlaku.

“Tak podívej.” Předklonila se a ztišila hlas. “Polostínová Pole - říkala jsem ti, že to je město, ze kterého se dojíždí. Vyrostlo kolem stanice Polostín. Takže je vždycky, kolik, jedenáct zastávek od Města, bez ohledu na to, ve které provincii se nachází. Se Svitem Hvězd to bude stejné, poněvadž je to staniční město. Ale stanice Oslí Oko je stanice Sedmikrásků, chápeš, takže je vždycky v polích Velkého Jeřábu, protože občina Sedmikrásků je vždycky ve Velkém Jeřábu. Vlak, který projíždí Oslím Okem, je lokálka - podle toho poznáš, že je lokálka, protože zůstává pořád ve Velkém Jeřábu.”

Theo zavrtěl hlavou, která ho začínala bolet. “Ale vždyť jsi tvrdila, že jsme mohli jet z Oslího Oka, jenom jsme si řekli, že by to bylo nebezpečnější,” namítl tiše. “Jak by to fungovalo, kdyby stanice, kde je přípoj do Města, byly v stálém pohybu? Obávám se, že to nechápu.”

“Všechny lokální tratě jsou spojené s hlavním nádražím - jenom to vždycky není stejné hlavní nádraží.”

“Aha.” Nechal hlavu klesnout dozadu na opěradlo. “Tak teď je to naprosto jasné.”

“To jsem ráda.” Jamka si jeho ironie buď nevšimla, nebo se jen chtěla znovu oddat dřímotě.

Opět vzal do ruky knihu Eamonna Dowda - s nadějí, že tam najde nějaké smrtelnické vysvětlení šíleného dopravního systému Říše skřítků, který mu začínal připadat jako nějaká středoškolská hra na hrdiny plná umělých, nesmyslných pravidel, ale nedokázal se natolik soustředit, aby mohl číst. Vzdal to a zahleděl se urousaným oknem ven. Po tom hrůzném dni byl velice vyčerpaný, ale snažil se nepodlehnout dřímotě. Čekal, že mu na rameno dopadne těžká (a pravděpodobně jakákoli jiná než lidská) ruka a nějaký hlas mu oznámí, že je po všem. Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že hledí na pohybující se tvary ve vzdálených kopcích.

Temné postavy, možná dohromady tucet, ujížděly jednou loukou. Zmizely z dohledu za vlakem tak rychle, že si na okamžik myslel, že skutečně usnul a jenom se mu to zdálo, ale o chvíli později vlak minul další skupinu jezdců, kteří stáli na louce s vysokou trávou a pozorovali vlak pronikavými žlutými pohledy, z nichž Theo silně znervózněl. Tato skupinka byla mnohem blíž: dokonce v tom mžiku, kdy se vlak přehnal kolem, stačil zahlédnout, že jejich oděvy jsou tmavé, ale fantastické i na poměry Říše skřítků: velké šátky na hlavě a nadouvající se róby převázané stuhami. Nezdálo se, že by jim liják vadil. Každý jezdec měl v ruce oštěp nebo bodec a na zádech něco, co vypadalo jako puška. To, co zahlédl z jejich úzkých, dlouhonosých obličejů, mu bylo zvláštně povědomé, ale ani to ho nepřimělo zvednout ruku a strčit do maličké víly na rameni, aby se probudila.

Každé ze zvířat podobných koním, na nichž jezdci seděli, mělo uprostřed čela jeden lesklý roh.

“Jamko? Jamko? Nějací lidé… nebo co… jsou venku kolem vlaku. Dívají se na nás. Jezdí… jezdí na jednorožcích.”

Cítil, jak křídla u jeho ucha bzučivě ožila a zašimrala ho. Jamka se pověsila před okno a dívala se, když míjeli další skupinu jezdců. Tito byli o něco dál a ujížděli rovnoběžně s kolejemi. Každý jejich jistý pohyb říkal, že by mohli jet stejně rychle jako vlak, kdyby jim to za to stálo. Theo při pohledu na jejich oře s nohama jako blesk přemýšlel, jestli by to nemohla být pravda.

Když projeli kolem této poslední skupiny, roviny bičované lijákem zůstaly znovu prázdné.

“Prdy a cibule!” řekla Jamka, ale zněl z toho spíš údiv než obavy. “To se tak často nevidí.”

“Kdo to je?”

“Grimové. Ty bys asi řekl divocí šotci. Žijí se svými stády ovcí a krav v pustinách a v horách a skoro nikdy se nepřibližují k železnicím nebo k městům. Slyšela jsem o městech v Jasanu a Olši, kde se občas ukážou, aby prodali kůže, byliny a další věci, ale to je poprvé, co jsem je viděla ve Velkém Jeřábu.”

“Zaútočí na nás?”

Obrátila se k němu s pohledem, v němž se mísil údiv s pobavením. “Ne, proč? Tam, odkud jsi, se takové věci stávají?”

“Ne.” Vzpomněl si na všechny westerny, jež kdy viděl a ve kterých se pomstychtiví indiáni s pokřikem ženou na vlak a střílejí po bezmocných pasažérech. “Poslední dobou ne. Alespoň ne tam, kde bydlím.”

“Tady taky bývali lupiči. Jenomže je to už šíleně dávno. Neslyšela jsem, že by se něco takového stalo někdy po poslední válce s šotky, a určitě ne od nástupu Zimních dynastií.” Zavrtěla hlavou. “Grimové na rovinách Velkého Jeřábu. Kampak asi jedou? Zvláštní časy.”

Právě si znovu sedala na jeho rameno a on se snažil rozhodnout, jestli má sám odvahu usnout, když se zvuk motorů vlaku začal měnit. Zpočátku si Theo ani nebyl jistý, co slyší - lokomotiva už tak zněla jinak než její pozemský protějšek a z motoru vycházel spíš hluboký svist a hukot než bafavé šššš - ale zjistil, že se naklání dopředu. Cítil, že se pohyb naprosto mění - ještě dřív než zaskřípaly brzdy.

“Vlak zastavuje.” Ať se dělo cokoli, byl si poměrně jistý, že to pro něho nebude nic dobrého. “Už jsme tam?”

“Ani náhodou,” řekla Jamka. “Do Svitu Hvězd nám zbývá nejmíň ještě hodina.”

“Možná že se ti šotci naštvali a vyhodili koleje do povětří. Třeba na ně váš Velký skřítčí náčelník promluvil rozeklaným jazykem.” Vlak evidentně zastavoval. Mnozí spolupasažéři se probudili a bavili se mezi sebou, viditelně méně znepokojení tím, co se děje, než on. Zkusil se sám uklidnit.

“Občas ti z huby vyleze pořádná sračka, Theo. Ale nebude na škodu to zjistit.” Odstartovala mu z ramene a ve výšce kotníků se rozlétla uličkou, jenže pasažéři začali vstávat ze sedadel, takže se rychle přesunula do vzdušného prostoru pod střechou. Theo klesl na sedadlo a snažil se vypadat jako polospící skřítek, který se vrací domů z návštěvy naprosto normálních skřítcích přátel nebo něco na ten způsob. Neviděl, kam zmizela Jamka - někteří další pasažéři se zastavili cestou ze záchodu a stáli v uličce, vyhlíželi z oken a nahlas spekulovali.

Všiml si, že se k němu třepotalka vrací, asi vteřinu předtím, než dorazila, letěla tak rychle, že musela prudce zamávat křídly, aby se zastavila.

“Je to hodně špatné, Theo,” řekla. “Zastavili vlak.”

“Všiml jsem si, že zastavili vlak! Kdo jsou ti oni?”

“Právě nastoupili strážníci. Ale to není ta špatná zpráva. Je s nimi jeden z těch děrníků. Vede je uličkou, někoho hledají. O co se chceš vsadit, že jsme to my?”

“Och… do prdele.”

“Počkej, vlezu ti do košile.”

“Cože?”

“Jestli je to jeden z těch, kteří byli na stanici, jenom byl doteď u strojvedoucího, nejspíš bude hledat velkého, jako jsi ty, s malou, jako jsem já. Proto raději zmizím. Ty jsi teď oblečený jinak. Možná tě nepozná - nevíme, jak dobře tě viděli. A tihle trollové nemají zas tak dobrý zrak.”

“Ty mi radíš, abych tady jen tak seděl? Jak to myslíš, nemají zas tak dobrý zrak?”

“Jsou to jeskynní trollové. Mají slabé oči, ale sluch a čich mají dobré, takže nic neříkej, ať se děje co se děje - stejně by ses tím jedině dostal do průšvihu. Ukaž jízdenku a dělej, že jsi hluchý nebo tak něco.”

“To, to je špatný nápad.” Zuřivě zavrtěl hlavou. “Zůstat tady - špatný nápad. Utéct - mnohem lepší nápad.”

“Ty si myslíš, že na konci vlaku nebudou někoho mít? Viděla jsem uniformy - tohle nejsou vesničtí pochůzkáři ani okresní frajeři, to jsou speciální polní strážníci, a ti nejsou pitomí. Hlavně seď a nehýbej se.” S těmito slovy mu slezla z ramene, přelezla límec a schovala se do košile. O chvilku později ucítil její chodidla a ruce, jak se zapřela o vnitřní stranu jeho ukradeného oděvu a zajistila se o něco níž, přitiskla se k němu svým tělem a rozplácla se mu o hruď. Byl to bizarní pocit důvěrnosti, jako by se mu na holé kůži kroutila živá panenka Barbie.

Jediné štěstí, že nejspíš hned teď umřu, blesklo mu hlavou. Protože jinak bych musel roky chodit na psychoterapii.

“Ať tě ani nenapadne do něčeho narazit,” sykla z místa těsně vedle jeho levé bradavky. “Rozmačkáš mě jako brouka.”

“Nemám zavolat Řebříčkovi? Třeba by se za mě mohl zaručit,”

“Nic takového neudělá. Není blázen. Jestli zastavili vlak a nasadili na tebe zvláštní strážníky, nejspíš našli Rufinuse a někdo to hodil na tebe. Řebříček jim to po telefonu nerozmluví a sobě navíc hodně uškodí.”

“Sakra. Takže se nedá vůbec nic dělat?” Chvíli měl pocit, že bude zvracet, ale pak jako by se žaludek a všechno ostatní v jeho nitru proměnilo v jediný kus ledu. Dveře na předním konci vagónu se totiž otevřely a dovnitř vešli dva ozbrojení skřítkové s vycpávanými vestami. Za nimi kráčela strašlivě známá postava, celá zahalená černým oděvem, s klopákem staženým dolů a obličejem, který se pod krempou leskl jako břicho ryby.

Theo se bezmocně díval, jak dva strážníci, popohánění šeptanými pokyny děrníka, pomalu postupují uličkou. Oba strážníci měli křídla, nebo to tak alespoň vypadalo: vycpávané, tmavě šedé krunýře, které měli na sobě, jim rozhodně dělaly za ramenem velkou bouli. Oči měli schované za panoramatickými zrcadlovými brýlemi, jaké Theo viděl u každého dálničního policisty, který ho kdy zastavil a přezíravě si vyslechl jeho koktavé výmluvy, tyto však jako by zářily vlastním světlem, jako zářivá perleť. Dokonce i jejich silné rukavice lehce zářily - ani tak ne světlem jako spíš zvláštní intenzitou. Nejznepokojivější však bylo, že oba strážníci u sebe měli něco, co vypadalo jako těžké automatické pistole, hrozivé, břidlicově šedé předměty, jejichž zásobníky nebyly hranaté, spíš měly tvar jako… ruční granáty? Ne, něco organičtějšího… ananasy?

Kdepak, včelí hnízda, uvědomil si - vypadaly jako nějaké včelí úly pojaté moderním uměním.

Na prsní kosti se mu něco zavrtělo. V příštím okamžiku Jamka vystrčila hlavu nad jeho límec, aby se nenápadně podívala. “Do prdele!” sykla. “Oni si snad myslí, že jsi ten, kdo vypálil katedrálu, nebo něco takovýho. Mají s sebou sršně.” S tichým, zoufalým zabručením sklouzla zpátky pod košili.

Nevypadalo to, že by strážníci chtěli jízdenky nebo doklady po mnoha lidech. Když přišli blíž, Theovi se částečně ulevilo zjištěním, že samotní strážníci vypadají trochu znuděně, jako by už sami dospěli k závěru, že je nadřízení poslali na falešnou stopu. Děrník se však nenudil ani náhodou: jak skupinka pomalu postupovala uličkou, nakláněl se mezi policisty jako pes, který se nehodlá nechat odvést pryč.

Theo se svezl na sedadle ještě níž. Napadlo ho zvednout knihu, jenže taková ukázka nenucenosti by možná působila podobně, jako kdyby se výkřikem přiznal k vině. Všichni ostatní cestující sledovali trojici přicházející uličkou se sinalým ohromením a mnozí z nich vypadali, jako by bojovali s provinilou panikou jen o málo méně než samotný Theo.

Tohle není šťastný svět, uvědomil si. A nebyl ani předtím, než jsem přijel. Říše skřítků zažívá špatné časy.

Ale čekalo ho překvapení. Strážníci prošli kolem něho, přejeli po něm matnou září svých slunečních brýlí, jako by byl nikdo, brouk.

Ano! chtělo se mu vykřiknout. Jsem brouk! Nejsem vůbec důležitý!

Zastíněná tvář děrníka ho rychle minula. Theovi se na okamžik zdálo, že zahlédl záblesk, jak se maličká, prasečí očka pod kloboukem dotkla jeho pohledu, na zlomek vteřiny se zastavila a zamyslela. Theo měl pocit, že se mu srdce nadýmá, až je tak velké, že nemůže pulsovat. Děrník se na něho podíval, pak zalétl pohledem na třesoucího se strašáka vedle něho, prošel kolem a začal si prohlížet osoby v další řadě.

Theo vylétl pohledem ke stropu a svezl se na sedadle níž. Na okamžik měl pocit, že obrovskou, hysterickou úlevou omdlí. Pak, právě když se chystal vypustit dech, který zadržoval tak dlouho, že mu na okraji zorného pole tančila jiskřící světélka, se bledá, zpola schovaná tvář otočila zpátky k němu. Hlava se sklonila a Theo uslyšel hlasitý, svištivý zvuk. Pak děrník zvedl ruku. Chladně bílý prst probleskl mezi černou rukavicí a černým rukávem a dotkl se lokte jednoho strážníka.

“Zpátky sem,” zachrčel děrník. Měl těžkopádný, afatický hlas, jako by mluvil ústrojími, jež byla nucena adaptovat se na řeč, ale původně byla určena k nějakému jinému účelu. “Něco… někdo… tu je…”

Strážníci se otočili a vykročili zpátky k Theovi. Následovali tu bytost s lepkavou tváří, která Čenichala ve vzduchu jako lovecký ohař. Maličká očka zpod krempy klobouku pátrala po Theovi, až ho našla, a tentokrát nesklouzla jinam.

“Ano,” řekl troll. “No ovšem. Tady jsi.”

Kapitola 16

Poppy

“Tady jsi!”

Theo ten hlas znal, ale byl tak ochromený hrůzou, že si nedokázal uvědomit, čí je nebo proč ho poznává. Ozbrojení strážníci se otočili a děrník je vedl přímo k němu, ale ten nenadálý výkřik je všechny zastavil.

“Co děláš tady, ničemo?” Dívka v černém a s fialovýma očima se přihnala uličkou od první třídy. Dlouhý kabát za ní vlál jako netopýří křídla. Strážníci na ni zírali s otevřenými ústy a Theo nebyl vyvedený z míry o nic míň: vypadalo to totiž, že mluví na něho. “Myslel sis, že budu dřímat celý den?” Otočila se a oznámila celému vagónu: “Je sice pravda, že jsem velkomyslný zaměstnavatel, ale to už je moc! Žádám tě!” Postavila se vedle Thea a zlehka ho pleskla do týla. “Vstávej, troubo. Velice se na tebe zlobím. Zvonila jsem na zvonek minuty, a po tobě ani památky. Zalezl sis sem, abys mohl hrát hazard a vyprávět si sprosté historky s ostatními nýmandy, to známe.” Zatímco Theo na ni v ohromeném úžasu zíral a slepá Jamka se mu zmateně vrtěla pod košilí, mladá žena se otočila se zářivě pobaveným úsměvem k oběma strážníkům. “Ukradl můj sluha něco? Pokud ano, dovoluji vám, abyste ho odvedli ven a na místě zastřelili!” Úsměv přešel do hraného zamračení. “Ale když táta a máma pro něho mají takovou slabost. Asi bych ho neměla nechat zastřelit.”

“To je… nějaký trik,” pravil děrník a vrhl se vpřed. Otočil se ke zvláštním polním strážníkům. “Je to on - jsem si tím jist…”

“Postav se, Quaeusi, a řekni mi, co jsi provedl, že se to dotklo této… vlhké osoby.” Mladá žena uchopila Thea pod loktem a zvedla ho, i když se vzpíral. Všichni ve vagónu se na to dívali, každé přimhouřené oko a trojúhelníkové netopýří ucho bylo namířeno přímo na ně. Theo byl tak rozpačitý, že mu trvalo dlouho, než si uvědomil, že dívka se mu snaží vecpat do ruky něco tvrdého a tenkého. Byl to jenom krátký, šílený okamžik, ale napadlo ho, že je to nůž, že se ho snaží vybídnout, aby na dobře vyzbrojené strážníky zaútočil.

“Já… já nevím.” Theo měl co dělat, aby ta slova zformuloval.

“Je to vrah,” zaskřehotal děrník. “Před pouhými několika hodinami zavraždil ve stanici Polostín mladého šlechtice z květinového rodu.” Mnozí přihlížející při tomto obvinění zalapali po dechu a upřeli na Thea jasné, ohromené pohledy.

“Naprostý nesmysl,” prohlásila mladá žena. “Celý den se zdržoval po mém boku, dokud jsem si před několika minutami nelehla, abych si zdřímla. Ve stanici Polostín jsme ani nevystoupili. Ukaž jim svou jízdenku, Quaeusi.”

Theo se podíval na to, co držel v ruce, obdélník tenký jako oplatka, který vypadal, že ho někdo odřízl z nějakého polodrahokamu jako plátek uzeného, a pak zvedl oči k ženě. Povzbudivě se na něho usmála. “Jak vidíte je trochu natvrdlý,” řekla strážníkům, “a občas s ním mám trápení, ale nikdy by nikomu neublížil.”

Theo roztřesenou rukou zvedl zvláštní jízdenku. Strážníci se na ni podívali s něčím, co se podobalo bázni, ale děrník si jí nevšímal. Hleděl na Thea a mladou ženu s nenávistí, kterou nedokázal skrýt ani jeho klobouk a rubáš.

Jeden ze strážníků podržel jízdenku ještě chvíli ve své zářivé rukavici a pak vrátil krystalickou oplatku Theovi. Tvář skřítčího policisty, ještě před několika minutami znuděná, teď byla přímo elektrizovaná. “Všechno v pořádku.”

“A ty se mnou pojď zpátky do kupé, Quaeusi,” řekla mladá žena. “Obávám se, že tě budu muset potrestat, že zavdáváš příčinu k takovým potížím, až budeme doma.”

“Promiňte, že jsme vás obtěžovali, paní,” řekl druhý policista.

“Ano, promiňte, že jsme vás obtěžovali, lady Durmanová,” řekl ten, který si předtím prohlížel jízdenku a který pořád vypadal, jako by mu bylo dovoleno nakrátko vstoupit na nebeské schody.

Mladá žena se zasmála. “Lady Durmanová je moje matka. Stačí, když mi budete říkat slečno Durmanová.”

“Jistě, la… Jistě, slečno Durmanová.”

Děrník ze sebe vyrazil syčivý zvuk, který se změnil v prskavý šepot. Vztekle zavrtěl hlavou a úhořovitě se zkroutil, jako by neměl v krku žádné kosti. “To ho necháte odejít, hlupáci? Necháte se ošálit tak primitivním trikem?”

“Vy zmlkněte,” řekl jeden ze strážníků. “Především, jak jsem vám řekl, ve stanici Polostín se žádné tělo nenašlo. Prověřili jsme to.”

“Tak ho tenhle muž a jeho společníci ukryli,” prohlásil děrník. “Byl jsem svědkem vraždy!”

Strážník se na něho podíval s viditelným odporem. “Dobrá. Tak jak se vám líbí tohle? Otec té ženy je nejvyšší radní říše - a co jste vy, něco víc než nafoukaný soukromý detektiv? Chcete dokončit toto pátrání, nebo nás tady chcete připravovat o další čas?”

Vypadalo to, že děrník zavřískne nebo se strážníkovi vrhne na hrdlo. Místo toho se však otočil k Theově zachránkyni a pružně se jí uklonil, v očích pod krempou klobouku se ale záštiplně zalesklo. “Nevím, jakou hru hrajete, paní, ale prozatím jste ve výhodě.”

Žena v černém na to odpověděla jen tím, že se rozesmála, jak odváděla Thea uličkou.

“Myslím, že půjdeme do klubového vozu,” prohodila vesele žena, když prošli hlučným spojem mezi vagóny. “Vypadalo to, že ta hrozná osoba se velice zlobí. Byl by blázen, kdyby se po tom všem ještě do něčeho pustil, když u toho bylo tolik svědků, ale nebudeme ho pokoušet tím, že bychom se izolovali.”

“Co se to tady u všech stromů děje?” vykřikla Jamka, která se snažila vysvobodit z Theovy košile.

“Aha, tvoje malá přítelkyně,” řekla mladá žena. “No, myslím, že může jít taky. Co piješ, zlatíčko?”

Jak zavrávorali v posuvných dveřích klubového vagónu, Jamka sklouzla zpátky do košile. Její odpověď zanikla někde na Theově trupu.

“Mám obrovskou radost.” Mladá žena se svezla na sedadlo boxu. “Vypadalo to na úmornou cestu.” Theo si sedl opatrně, ne proto, aby chránil Jamku, která se mu pořád kroutila v šatech, ale protože měl pocit, že kdyby dělal moc prudké pohyby, hlava by mu mohla upadnout a zakutálet se pod stůl.

“Eh… díky,” dostal ze sebe. “Za všechno.”

“Není zač,” odpověděla. “Co bys chtěl k pití? Určitě si musíš dát aspoň jednu sklenku, ať může začít naše žhavá známost.”

Z Theova límce vykoukla hlava o velikosti kuličky hroznového vína. Zamračila se. “Promiňte, slečno, ale o co vám u všech stromů jde?”

“Copak - je snad tvůj?”

“Ne, jako takový ne - jenže dávám na něho pozor. Slyšela jsem dobře, že jste Durmanová?”

Mladá žena obrátila oči v sloup. “Rodem, nikoliv volbou. Stromy vědí, že bych se raději narodila do normální rodiny, jako jsou Skardové nebo Vrbinové.”

“Takže do obyčejné rodiny, ale se spoustou peněz,” řekla potichu Jamka, ale vypadalo to, že žena ji neslyšela. Theo dokázal na exotickou černovlasou bytost, která je zachránila, jen omámeně, ohromeně zírat. Ještě před pěti minutami byl přesvědčený, že zemře, a nyní se jeho osobní Zvoněnka s touhle gótskou princeznou evidentně hádala o to, jestli se s ním ta nová žena bude moci pomilovat nebo ne.

“Kdo tedy jste?” zeptal se nenadále. “Jak přesně jste dokázala, že nám dali pokoj? A kdo je… Kways?”

“Quaeus. Je to jeden z našich sluhů. Často se mnou jezdí na cesty - proto mu s sebou vozím volnou jízdenku - jenže zůstal doma a pomáhá rodině s přípravami na pohřeb.”

“Na pohřeb?”

Pokračovala, jako by nic neřekl. “Místo toho pro mě poslali mou starou guvernantku a osobního ochránce, ale s tím jsem se nehodlala smířit, a tak jsem odjela dřív, než oni přijeli.”

Theo se zmateně podíval na Jamku, která vylezla ven, sedla si na sypací slánku a houpala nohama nad stolem. Třepotalka však pouze zavrtěla hlavou. Theo usoudil, že z vývoje situace není zrovna šťastná, což bylo vzhledem k ostatním variantám zvláštní.

“Vy nevíte o pohřbu?” podivila se mladá žena. “Vždyť to bylo ve zprávách ve všech zrcadlech. Povyprávím vám to, ale nejdřív buď grand a kup mi pití… vždyť já ani nevím, jak se jmenuješ!”

“Theo.” Ještě to ani nedořekl a už se provinile podíval na Jamku, která se samozřejmě mračila. Hm, teď už je na pseudonym pozdě.

“Zvláštní jméno! Zní to, jako by to mohlo být něco z Jasanu nebo Olše - nebo některá selská rodina z Vrby.” Oslnivě se usmála.

“Já jsem Poppaea, ale všichni mi říkají Poppy. A teď už buď absolutní Růže a přines mi to pití, prosím.”

“Ehmm, co mám přinést?” A jak mám zaplatit, chtěl se také zeptat.

“Neblázni - barman ví, co chci. Řekni mu, aby mi to připsal na účet.”

Problém se tak vyřešil a Theo odešel přes ztemnělý vagón k baru. Ulevilo se mu, když zjistil že většina stolů je volná. V celém dlouhém vagónu bylo jen kolem tuctu pijáků, většinou jednotlivců nebo tiše hovořících párů. Celý klubový vagón byl prostoupený tichem, jaké zažil pouze při doručování květinových darů vysoce postaveným vedoucím - nehlučností života dobře izolovaného penězi. Téměř všichni ve vagónu byli z esteticky pohledného, lidského konce skřítčího spektra. Chátra jako já a ti, kteří mají křídla a kopyta, určitě mají jiný bar, pomyslel si.

Jestli měl barman křídla, dobře je schovával. Měl nepřítomný, zachmuřený pohled herce, kterého už několikrát požádali, aby hrál Jaga. “Pro slečnu Durmanovou, že?” Už držel šejkr v rukou. “Něco pro vás, pane?”

“Ano.” Theo si uvědomil, že netuší, co je v Říši skřítků společenský drink. Měli vodku? Nebo by to bylo spíš něco jako mločí oko, žabí prst? “Dám si totéž co ona.”

Zpátky přinesl na tácu dvě ojíněné sklenky a dva šejkry. Jen co vklouzl do boxu, Jamka ho ze sypací slánky zpražila přísným pohledem. “Mně jsi nepřinesl nic?” zeptala se. “Nebo mi má prostý požitek, že jsem byla u tebe v košili, vydržet celý den?”

Proboha, o co tu jde? Theo nikdy nepatřil k nejbystřejším v ulici, ale tady se dělo něco, co hodně připomínalo žárlivost. A to od maličké osůbky, která se už vyjádřila, že je plytký a sobecký? Vytáhl z kapsy štamprlku - nejmenší, jakou našel - a postavil ji na stůl vedle ní. “Říkal jsem si, že bychom se mohli rozdělit.”

Trochu se tím nechala uchlácholit, ale moc ne. “Rozdělit? Co to je?”

Pokrčil rameny a otočil se k Poppy Durmanové, která svůj drink usrkávala s viditelným a dokonce trochu teatrálním zalíbením. “Objednal jsem si totéž, co máte vy, ale nevím, co to je.”

“Říká se tomu Lamač křídel - je to strašně barbarské pití. Já to zbožňuju.” Všimla si, že Jamka sebou škubla, ale bylo vidět, že nechápe. “Hlavně likér z hlohových bobulek a šťáva z granátových jablek plus maličká špetka mandragory nebo něčeho jiného, na co si teď nemůžu vzpomenout. A samozřejmě troška medového cukru na okraj sklenice.” Dlouze, požitkářsky polkla.

Jamka zavrtěla hlavou. “Myslím, že o další zkvašené bobule už nestojím,” řekla tiše Theovi. “Ale díky.”

“Otec nesnáší, když piju na veřejnosti,” řekla náhle mladá žena. Na každé vystouplé lícní kosti se jí objevila troška barvy. “Otec nesnáší, když dělám veřejně cokoli.”

“Říkala jste, že jedete na pohřeb?” Theo zavrtěl hlavou - už se přestával orientovat v tom, o čem mluvili. Zvedl svůj drink a opatrně upil. Měl zvláštní, docela hořkou chuť, jež se překvapivě bila s medovou příchutí, ale nevybočoval z mezí výstřednějších koktejlů, jež si objednávaly některé jeho známosti v dobách před Catherine. Opravdu mu z něho začalo nepatrně hučet někde vzadu v hlavě a vzpomněl si, jak snad někde četl, že mandragorou se člověk může otrávit. Položil sklenici zpátky na stůl.

“No ovšem, pohřeb.” Poppy znovu obrátila oči v sloup. “Je to hrozné, celá ta záležitost. To můj bratr Orian. Nechal se zabít v nějaké putyce na nábřeží. Prý to udělal nějaký šotek. Věřila bych tomu.” Zvláštně, spokojeně se zachvěla, jako někdo, kdo si vybavil obzvlášť povedený hororový film. “Je to celé příšerná ztráta času. Strašně nerada cestuju o svátcích.”

Jamka ze slánky málem spadla. “Říkala jste bratr? Váš bratr byl zabit a vy považujete pohřeb za ztrátu času?”

V pohledu, jehož se jí dostalo, se mísila mrzutost s pobavením. “Ty jsi ho neznala, zlatíčko. Byl to strašný, zlý chlapec, už když jsme byli všichni malí.” Podívala se na Jamku. “Promiň. Nechtěla jsem být hrubá. Měla jsem říct, když jsme byli velice mladí. Každopádně nás trápil, sestry a mě. Zabil mi pejska. Schválně, přímo přede mnou.” Její hlas se stal velice monotónním. “A když skončil se školou, ještě se to zhoršilo. Ale otec ho choval jako oko v hlavě, takže všichni v rodině se tváří, jako by strašně, příšerně truchlili.” Mávla rukou. “Klidně řekněte, že jsem bezcitná, jestli chcete. Otec chtěl, abych se vrátila na pohřeb, tak jsem tady.” Dlouho upírala oči na svůj drink a pak najednou vzhlédla k Theovi. “Co kdybyste jeli na pohřeb se mnou? Nemuseli bychom se zdržet dlouho. Bude to v rodinné hrobce v Půlnoci, hned za Stromy. Znám jeden velice příjemný soukromý klub ani ne hodinu cesty odtamtud, ve Večeru. Mohli bychom se vytratit.” Dopila sklenku, cvakla jí o stůl a s horečným zájmem se zahleděla na Thea. Najednou mu došlo, že to zdaleka není první drink, který si ten den dala. “Tvoje malá přítelkyně má ve Městě určitě jiné vyřizování. Nechtěl bys pobýt nějaký čas se mnou?”

Tak dlouho seděl a mrkal do užaslého ticha, až ho napadlo, jestli si žena nebude myslet, že se snaží komunikovat semaforem. Měla v sobě mučivou nedůtklivost. Byla krásná, ale stejně tak bylo jasné, že je lehce vrtkavá - jako by nestačilo, že několik různých nepříjemných tvorů se předhánělo v tom, který ho zabije. Rozpačitě se podíval na Jamku, ale ta jen upírala ledový pohled na jejich zachránkyni. “Já… totiž… to je od vás velice… šlechetné…”

“Och,” hlesla znenadání Poppy. “To mnou úplně projelo. Jistě mne omluvíš, když si odskočím na toaletu, viď… Theo, že? Zvláštní jméno.”

“Ale ovšem. Samozřejmě.”

Vyklouzla z boxu a s vratkou grácií zamířila uličkou k protějšímu konci oddělení.

“Rozmazlený fracek,” řekla Jamka. “Tak to s některými dopadne. Nikdo je nenaučí rozeznat dobré od špatného, a nemají v životě nic jiného na práci, než utrácet rodinné zlato.”

Theo se málem usmál. Jeho společnice sice prohlašovala, že se o politiku nestará, ale byla tak trochu kapesní marxista. “Je fajn. Zachránila nám život.”

“Pro ni je to hra, Theo.”

“Třeba ji přimějeme k tomu, aby ji s námi hrála ještě o něco déle. Nechci zůstat v tomhle vlaku. Ten… troll… nebyl spokojený.” Jamka přikývla. “To je pravda. Dokud jsou pořád ve vlaku ti zvláštní strážníci, nepodnikne nic, ale jelikož žádného vraha nenajdou, ve Svitu Hvězd vystoupí. Samozřejmě, i kdyby nás do té doby nechal na pokoji, mohou na něho čekat další přátelé, až dorazíme do Města.”

“Tak třeba by nám to děvče mohlo nějak pomoci. Jednou už nás zachránila. A kdo jiný nám pomůže? Kdo?”

“Nemůžeš jí důvěřovat jen proto, že říká, že se jí líbíš! Je Durmanová!”

“No a?”

Přiletěla tak blízko, že kdy se snažil sledovat její rozezlenou tvář, začal šilhat. “Dáváš vůbec pozor, troubo? Je Durmanová. Její taťka je první radní - jeden z nejdůležitějších potentátů v celé Říši skřítků. A je škrtič - je to spojenec číslo jedna lorda Čemeřice, což znamená, že by vás nejraději viděl všechny mrtvé. Dobrou přítelkyni sis vybral!”

“Přítelkyni?” Odtáhl hlavu trochu dozadu, aby mohl zaostřit oči. “O čem to mluvíš? Potřebujeme pomoc. Moc ji potřebujeme. Sedni si někam, kde tě uvidím, a mluv se mnou. Prosím.”

Jamka dosedla na stolek a zamračila se. “Jsi jak mimino v divočině, Theo. Říká se to tam u vás?”

“Říká. A možná jsem, ale…”

Přerušila ho Poppaea Durmanová, která se vracela uličkou se zamyšleným výrazem ve tváři - tváři, jež Theovi připadala míň a míň cizí: začínala být stejnou měrou přitažlivá. Velice přitažlivá. A on už docela dlouho neměl ženskou…

“Aspoň mi dělej záchranu,” pošeptal Jamce. “Tedy, dávej pozor, abych neřekl nic, co by bylo moc hloupé.” Třepotalka se zatvářila, jako by ho raději vystrčila z vlaku, ale nedohadovala se.

Mladá Poppaea Durmanová se pohybovala s přehnanou opatrností, neboť měla v každé ruce Lamač křídel. “Přinesla jsem ti další,” řekla, když vklouzla do boxu. Theo se neubránil úvahám o tom, jestli je pod všemi těmi šaty tak štíhlá, jak to vypadá.

“Ještě jsem nedopil to první.”

“Nevadí. Lepší, než kdyby chybělo. Až vlak zastaví ve Svitu Hvězd, bar se zavře.” Otočila se a vyhlédla z okna. Krajina tady byla kultivovanější, v lesnatých kopcích bylo tu a tam vidět zpola schovaný dům a některé velké louky vypadaly, jako by se dokonce sekly. “Budeme tam už brzo.”

“Problém je v tom, Poppy…” Nadechl se. S Jamkou mluvil sebevědomě, ale malá víla měla pravdu - o ničem toho moc nevěděl a chystal se překročit hranici. Tato mladá žena patřila k mocné rodině, která ho chtěla zabít. Znovu byl celý nesvůj. “Problém je, že to, co ten troll… ten děrník… říkal, je částečně pravda.”

“Že jsi zločinec? Miláčku, to já vím. Vždyť jsem tě přistihla, jak se svou malou přítelkyní otevíráte cizí zavazadla, ne?” Najednou vytřeštila podlouhlé, nahoru vytočené oči. “Tys doopravdy někoho zabil? To je… to je vážně úchvatné!”

“Ne! Ne, nikoho jsme nezabili. Ale víme, kdo byl ten zabitý. Cestovali jsme s ním. Zabil ho ten sinalý troll a jeho přátelé.”

“Při Vnitřním kruhu!” Vypadalo to, že Poppy Durmanová je skoro víc spokojená než rozčilená. Ona si myslí, že to je vzrušující, uvědomil si Theo. Bere to jako nějaké obrovské rozptýlení. “A teď chtějí zabít taky tebe! A já jsem tě zachránila.”

“Ano, ano, zachránila. Ale jestli zůstaneme ve vlaku celou cestu až do Města, nebude to nic platné. Jednoduše si tam na nás počkají.”

“V tom případě musíte jet domů se mnou!” Naklonila se dopředu. “Máme obrovský palác. Tátovi nevadí, když si přivedu někoho domů. Ani si toho nevšimne - on totiž pořád pracuje.”

To je skvělý, pomyslel si Theo. To mě nenapadlo. Jasně, zajedeme si na víkend do Führerbunkru. Bezradně se podíval na Jamku.

“To je od vás velice laskavé, slečno,” řekla malá víla. Ani nebylo poznat, že zatíná zuby. “Ale až přijedeme do Města, máme důležité vyřizování. Bezpečnost říše a podobně. A… a…” Na okamžik jí došla inspirace, ale vzápětí se přivalila další. “A my bychom vás nechtěli vystavit takovému nebezpečí.”

“To ne,” řekl vděčně Theo. “Nechceme vás vystavit nebezpečí. Ale vaši pomoc potřebujeme. Mohla byste nám nějak pomoci, abychom se dostali do města, a přitom nemuseli jet celou cestu vlakem?”

Poppy Durmanová si ho teď prohlížela se zájmem, jenž přesahoval pouhou živočišnost a přenesl se někam do oblasti skutečné fascinace. “Och, jistě,” řekla. “Ovšemže. Můžeme si najmout kočár. Nemám u sebe velkou hotovost, ale mám moře kuponů.” Posledního Lamače křídel se vůbec nedotkla. Teď jej odsunula stranou, aby mohla položit na stolek svou malou černou kabelku a začít se v ní přehrabovat. “Dokonce mám jízdní řád - tady!” Vytáhla malý průsvitný obdélník, dosti podobný jízdence, kterou předtím podstrčila Theovi. “Ó, máme štěstí - Hvězdosvitský okres je teď v Lísce. Jinak bychom museli zůstat ve vlaku až do Větrné Trubky.”

“Vy byste to pro nás udělala?”

“Samozřejmě.” Zahrnula ho širokým úsměvem. “Ach, podívejte se na mě! Chovám se tady jako nějaká pitomá školačka, a vám přitom zabili přítele.” Pokusila se vypadat zarmouceně, ale příliš se jí to nepodařilo. “Jak se jmenoval?”

Theo zaváhal a Jamka se vložila do hovoru. “Rufinus pul Sedmikráska, slečno. Určitě to bude ve zprávách. Byl to Theův… bratranec.”

“Takové zvláštní jméno - myslím Theo! Je to zkratka od Theodorus, Theolian, nebo něčeho jiného?”

“Theodorus, slečno,” řekla s vážnou tváří Jamka. “Theodorus pul Sedmikráska.” Zalétla k Theovi soucitným pohledem a naklonila se k ní. “Je úplně chudý, slečno,” pošeptala důvěrně, “stejně jako celá tahle větev rodiny.”

“Ach,” pravila Poppy. Nespustila fialové oči z Thea ani na okamžik. “Statečný, vynalézavý a chudý. Jak úžasné.”

Zatímco vlak projížděl krajinou, která byla viditelně předměstím docela velkého města, vrátili se do Poppyina kupé a dobře za sebou zatáhli záclonky. Když vlak zastavil, počkali několik minut, které Theovi připadaly mnohem delší. Ve chvíli, kdy průvodčí naposledy vyzýval k nástupu, poslali Jamku na výzvědy a pak rychle prošli chodbou na konec vagónu - alespoň tak rychle, jak to šlo, když s sebou smýkali všechna zavazadla Poppy Durmanové.

“Nemůžu uvěřit, že jsi nezavolal zřízence,” řekla Theovi.

“Po panu Vysokém, temném a slizkém ani památky,” oznámila Jamka.

Vmísili se do promenujícího se davu na nástupišti právě v okamžiku, kdy se dveře zavřely a vlak se znovu rozjel. Theo zvedl hlavu a zahlédl záblesk bílé, masce podobné tváře přitisknuté na okno ve ztemnělém kupé jako mastný palec na skle, která je s bezmocným vztekem pozorovala.

“To je on,” vyhrkla Jamka. “Dokázali jsme to, alespoň na čas.”

“Podívejte, to jsou ti milí strážníčkové,” pronesla vesele Poppy. Dojíždějící, kteří mířili po nástupišti k budově nádraží, obtékali ozbrojenou masu zvláštních strážníků, jako by to byly dva veliké kameny v proudu.

“Myslím, že by bylo lepší, kdyby nás neviděli,” prohlásil Theo. “Obzvlášť když na vašich jízdenkách určitě bylo, že jedete až do Města.”

“Asi máš pravdu…”

Vzal ji za ruku - byla studená jako mramor - a odvedl ji po nástupišti zpátky. Nedržel ji příliš dlouho, třebaže jí to viditelně nevadilo. Zastavili se u něčeho, co vypadalo jako telefonní budka (nebylo to nijak označené a klidně to mohl být nějaký ještě podivnější vynález), a počkali. Když strážníci konečně zmizeli v nádražní hale, Theo se chopil největších zavazadel, která s sebou Poppy měla, a vykročil s nimi po nástupišti.

“Co v nich máte?” hlesl. “Domácí úkol ze sochařského kursu, nebo co?”

Zasmála se. “V té jedné jsou boty.” Ukázala na menší tašku, která byla pořád dost velká, aby měl Theo pocit, že se vláčí s bernardýnem, který má na zádech držadlo. “Přece nejde, aby dívka jela na dva týdny domů a neměla žádné boty. V tom druhém je hlavně oblečení.”

Theo slyšel, jak si Jamka hned za jeho ramenem pohrdavě odfrkla. Zjistil, že s jejím hodnocením nemůže nesouhlasit. “Copak jste tady ještě nevynalezli kolečka na zavazadlech?”

“Ale vždyť všichni zřízenci mají krásné vozíky s kolečky. Proč bys chtěl mít kolečka taky na kufrech? To je letos v Jeřábu nějaká móda?”

Theo zavrtěl hlavou.

Nádraží ve Svitu Hvězd bylo asi tak stejně velké jako v Polostínu, avšak bez kopule: velká, nízká stodolovitá budova s otevřenou střešní kostrou vyztuženou kovovými pruty. Prostor mezi pruty nebyl na pohled prázdný jako v Polostínu, ve volných místech bylo vidět jakési mihotání, víření slabých barev jako na vrstvičce mýdlové vody čekající na dech, který z ní vyfoukne bublinu. Theo necítil potřebu zeptat se na to. Na jediný den zažil nevysvětlitelných podivností až dost.

Zatímco sledoval hemžení urozených skřítků a nekultivovanějších, cizejších tvorů v nádražní hale, Poppy vytáhla z kabelky něco, co vypadalo jako hladká stříbrná hůlka, a tiše na to promluvila. “Za chvilku tady budou,” řekla Theovi, když skončila.

“Kdo?”

“Lidé z půjčovny kočárů, hlupáčku. Možná bychom měli jít čekat ven.”

“V tom případě budu muset zase na hajzlík,” oznámila Jamka. “Omlouvám se, že jsem tak hrubá, ale fakta jsou fakta a můj močák je na tom jako vystrašený ježík.” Vznesla se do vzduchu a odletěla nad hlavami davu k nejbližší stěně. K Theově překvapení se nespustila do výšky dveří, ale prosvištěla kolem zdi ve výšce asi tří metrů od země a zmizela v otvoru v přední části malé krychle o velikosti přepravní bedny, která byla upevněná vysoko na stěně jako ptačí budka. Poté co strávil dost času ve vlakové toaletě, vrtalo Theovi hlavou, jak jsou tady zařízeni pro osoby o velikosti Jamky, teď měl tedy lepší představu.

“Ta třepotalka je… nějaká zvláštní přítelkyně?” zeptala se znenadání Poppy. “Tvoje milá?”

“Jamka?” Zaskočilo ho to. Copak to nebylo dost jasné ze skutečnosti, že byl asi tak stokrát větší než ona? “Ne. Je jenom kamarádka.” Měl pocit, že je neloajální. “Velice dobrá kamarádka. Hodně pro mě udělala.”

“Aha.” Přikývla. Vypadala spokojeně. “Jistě. A je někdo jiný?”

“Cože?”

“Jestli máš někoho jiného, doma nebo jinde.”

Pomyslel na Cat, jež byla tak daleko a nepochybně velice šťastná, že s ním není. “Ne. Už ne.”

Rozzářila se a pak se najednou zachmuřila. “Určitě si myslíš, že jsem střelená.”

“Ne, to samozřejmě ne. Zachovala ses k nám skvěle.”

“Já totiž…” Nechtěla se mu podívat do očí. “Musím se ti k ničemu přiznat. Protože se mi líbíš, Theo, a já nechci, aby sis dál myslel, že… že…” Její hlas se vytratil.

Proboha, blesklo mu hlavou. Zavolala rodině a oni si teď pro mě jedou, aby mě zavřeli do nějaké podivné skřetí hladomorny a tam mě mučili. “Přiznat?” Jeho hlas však nebyl tak pevný, jak by si byl přál.

“Je mi sto pět.”

“Cože…?”

“Je mi sto pět let.” Ani teď se na něho nedokázala podívat. “Chtěla jsem jenom, abys to věděl. Protože se mi opravdu líbíš. A ty mě teď nejspíš nenávidíš.”

Dokázal na ni jen zírat.

“Vím, že vypadám starší. Aspoň někdy. Rodiče si myslí, že jsem pořád dítě, jenže nejsem - měla jsem už spoustu milenců. Ale nechtěla jsem, abys na to přišel a potom si myslel, že jsem tě chtěla oklamat. Nejsem na univerzitě, jak sis možná myslel - chodím do posledního ročníku Labutínské akademie. Ale jsem dost stará, abych se mohla vdát, takže tak mladá zase nejsem!” Teď konečně zvedla hlavu, vypadalo to však, že ji ohromený výraz v jeho tváři zmátl. “Tím nechci říct, že si mě musíš vzít!” Maličko přimhouřila své výjimečné oči. “A jak starý jsi ty?”

Theovo koktání přerušil návrat Jamky. “Bezva,” řekla. “Mý ledviny zase zahlídly zem. Tak co, jdeme?”

Venku byl podvečer a po celém Svitu Hvězd se rozsvěcovala světla, pouliční lampy a reklamní poutače, jenže všechno to vypadalo jaksi slabší než elektrická světla, jaká Theo znal. I ta nejobyčejnější byla stříbřitější než normální bílé světlo a také působila víc… magicky bylo jediné slovo, které ho napadlo. Proto když k chodníku před nádražím přijelo obrovské, mlžně zbarvené auto, tiché jako Charónova bárka, maličko sebou škubl. Řidič vystoupil a Theo s překvapením zjistil, že se dívá na koňský obličej, který mu v prvním okamžiku připadl povědomý.

Ne, uvědomil si, to není Vřesovec, jenom jiný vosloun. Říkal, že mnozí z nich jsou řidiči.

“Vy jste ti, kteří chtějí odvézt do Města?” zeptal se řidič. Jeho nazelenalá kůže měla výrazné bílé mramorování - Thea napadlo, jestli by to nemohla být nějaká strakatá větev rodiny - a na sobě měl šedou uniformu, jejíž lesk byl pod nádražními zářivkami jen o málo méně perleťový než lesk samotného auta. “Potřebuji, aby mi to někdo potvrdil.”

Poppy se naježila. “Řekla jsem jim, kdo jsem!”

“Neurážejte se, slečno Durmanová. Doba je dnes prostě taková. Je to hanba, ale nic s tím nenaděláte.” Omluvně zakýval hlavou bez očí a vytáhl z kapsy kabátu malý kožený blok. “Formalita.” Otevřel blok a nabídl jej Poppy. Theovi to připadalo, že je otevřený na obyčejné bílé dvoustraně. Poppy nad ní chvíli podržela svou drobnou ruku, řidič přikývl a vzal si blok zpátky k sobě. Celé to v sobě mělo tolik obřadného kouzla, a zároveň se to tolik podobalo použití čtečky čárového kódu, že si Theo v tu chvíli náhle uvědomil nikoli zvláštnost Říše skřítků, ale doposud nepovšimnutou zvláštnost jeho vlastního světa.

Když se usadili v hlubokém a prostorném oddělení pro pasažéry a všechna Poppyina zavazadla byla uložena do kufru, auto vyjelo z nádražního parkoviště. Theo se nervózně rozhlížel přes tónovaná skla, jestli je někdo nesleduje, ale vše nasvědčovalo tomu, že dav valící se do lunárního světla stanice Svit Hvězd a ven si jich nevšímá.

“Do Města jsou to odsud asi tři hodiny,” řekl řidič. “Chcete poslouchat nějakou hudbu?”

“Och ano, prosím,” řekla Poppy. Odnikud - nebo spíš ze schovaných reproduktorů, ale Theo po všem, co v poslední době viděl, nedokázal jen tak jednoduše zavrhnout teorii “odnikud” - vyplnila interiér auta tklivá melodie. Zdálo se, že je to hudba vyplňující střed trojúhelníku, který si do té doby nedokázal představit a jehož tři strany tvořily arabské flétny, tiché polkové variace hrané pozpátku na zvonkohru se spoustou ozvěn, a zvuk tekoucí vody. Theo fascinovaně poslouchal. Bylo to okouzlující, skoro až doslovně, jako být hypnotizovaný tím nejpříjemnějším možným způsobem. Píseň nakonec skončila a začala další, dokonce ještě nepravděpodobnější kombinace, která byla něco jako “Danny Boy” hraný desetinou normální rychlosti a aranžovaný pro gong a sitár. Tato měla vokál, heliový šepot, který vplýval do prázdného prostoru jako něco, co posílá svou poslední zprávu. Jediná slova, která se Theovi podařilo rozeznat, byla: “…jsme daleká, daleká zrcadla, hvězda nespadla…”

“Tuto písničku mám moc ráda,” prohlásila šťastně Poppy. “Kam ti lidičkové zmizeli?”

“Géniové jednoho hitu?” zkusil hádat Theo.

Přestože třetí pasažér nebyl větší než papoušek, Poppy se těsně přitiskla k Theovi a nezdálo se, že by se chtěla odsunout. Měl velké problémy, aby na to nezareagoval, pevná ženská noha přitisknutá k jeho noze dokázala vyrušit z jakéhokoli pokusu o soustředění stejně spolehlivě v Říši skřítků, jako by to bylo ve staré dobré Mortálii.

Vždyť je jí sto pět! Je dost stará, aby mohla být má praprababička - ne, dost stará, aby byla mrtvá! Pouhé pomyšlení na ni v romantickém světle mělo působit jako ten film Harold a Maude, ale nepůsobilo, ne tak docela. Nebo jak se jmenoval ten druhý s Ursulou Andressovou, kde je doopravdy, jako by jí bylo milion let, a nakonec se promění v mumii…? Jenomže to byl nesmysl - ona nebyla nějaká stařena, která vypadala mladě zásluhou nějakého kouzla. Byla mladá, jenom ne podle měřítek jeho světa.

Opravdový, vážný problém je v tom, že je dcera nějakého důležitého boháče a z jejich pohledu je jenom školačka. Jako kdyby už tak neměli dost důvodů mě zabít.

Pohlédl na Jamku. Cítil se provinile, že nějakým způsobem znovu drží Poppy Durmanovou za ruku, a stejně provinile, že si to uvědomil, a přesto se nepustil, ale třepotalka se uvelebila v koutě sedadla, stočená na Poppyině zvonovitém kloboučku, a zjevně spala, jako když ji do vody hodí.

Děkuju, pomyslel si trpce. Nechat mě tady, abych se z té patálie vylízal sám. Moc děkuju.

Poppy se vedle něho zavrtěla. “Mohl bys otevřít střechu?”

Až když se ve střeše auta odklopil panel, uvědomil si, že nemluvila na něho, ale na neviditelného řidiče. Nad nimi visela obloha plná obrovských hvězd. Vypadalo to jako ztuhlý oheň, jako uskutečnění van Goghových nejdivočejších vizí.

“V téhle části světa je vždycky pěkně,” řekla. “Nemůžu se dočkat, až vyjedeme ven z města.”

Theo stále zíral na nebeský ohňostroj a snažil se popadnout dech. “Proč?” zeptal se skřehotavě.

“Protože dnes je to tady tak zastavěné a osvětlené všemi těmi pouličními lampami a vším ostatním, že oblohu není pořádně vidět.” Přivinula se k němu. “Theo, máš mě aspoň trochu rád? Řekni pravdu.”

“Mám. Mám, ovšem že mám. Jsi moc hodná… mladá žena.”

Slyšel v jejím hlase rozmrzelost. “Takhle lidé mluví o děvčatech z Mladých květů - o děvčatech, která pořádají dobročinné akce a dražby na pomoc hladovějícím šotkům z Horní Olše.”

“Tak dobře, jsi krásná. Ale to přece víš.”

“Opravdu?” Otřela se mu tváří o nadloktí, pomalu a spokojeně, jako kočka, která se hřeje. “To už je lepší. Tak pomiluješ se se mnou?”

Nadechl se. “Myslím, že to není dobrý nápad, Poppy. Jsem…” Nenapadalo ho nic, co by neznělo jako ta nejhorší odmítací fráze. Ale byla to pravda! Byla to skutečně pravda! “Nejsem zrovna ten pravý, se kterým by ses teď měla zaplést. Ale jsi nádherná. Jsem vážně rád, že jsem tě potkal.”

Maličko zvedla hlavu a podívala se na něho těma obrovskýma očima, jejichž nach byl tak temný, že i pod tím prudkým světlem hvězd vypadaly jako tůně absolutního stínu. “Opravdu? Nelhal bys mi jenom proto, že je mi sto pět, že ne?”

Přikývl. “Opravdu.”

“Tak fajn.” Znovu se k němu uvelebila. “Možná bychom neměli tak spěchat. Nechci, abys odešel, jako to vždy udělají ti ostatní. Tedy ti, u nichž nechci, aby odešli. Některé jiné bych neodehnala ani černým železem.” Nechala oči zavřené, ale usmála se a zakryla si ústa prsty, pořád byla lehce opilá. “Promiň. Všichni říkají, že mám šokující slovník.” Zívla. “Myslím, že si chvilku zdřímnu. Byl to tak rušný den…”

Necítil, kdy ta změna nastala, avšak po chvíli poznal podle bezvládné těžkosti, kterou na něho její tělo dolehlo, že spí. Hudba hrála dál, dlouhá mozaika tichých flétnových tónů a hučících akordů, která v něm vzbuzovala představu větru sténajícího kolem vrcholků hor, ale se zvláštním nenápadným back beatem, který se neustále vynořoval a zase v té směsici mizel. Theo se zdráhal pohnout nebo to kouzlo nějak jinak porušit. Měl pocit, jako kdyby vstoupil z překotných událostí posledních dní do nějaké snové kapsy vlastní minulosti, do proudu času z doby svého dospívání - dívka, tiché auto, venkovská krajina ubíhající za oknem. Jenže tahle dívka je stará sto let a krajina je plná jednorožců a oblud.

Hudba se na okamžik ztišila. “Nepotřebujete tam vzadu nic?” zeptal se řidič.

“Ne, díky,” odpověděl Theo. Hudba se ozvala znovu, záhadně tepající, nyní přislazená tichým švitořením nějakého smyčcového nástroje. Jestli jsou v nebi cvrčci, napadlo Thea, poslouchat je musí být podobné jako tohle.

Uvědomil si, že pro něho hudba opravdu něco znamená a znamenala vždycky. Vábila ho, přestože nedokázal slovy popsat, co slibuje. Bylo to jako tajný jazyk, který nikdy nezapomněl, rodné město, kam se může vždy vrátit, až ho unaví, jak jím život smýká. Od okamžiku, kdy se poprvé uslyšel, jak napodobuje zvuky, které se linuly z matčina rádia, ještě než zjistil, že tomu, co dělá, se říká “zpívání”, mu hudba připadala jako místo, o kterém ví pouze on a ve kterém je vždycky vítán. Teď s chutí poslouchal tuto zvláštní hudbu - první náznak celého světa plného hudby, jakou nikdy neslyšel ani si nedokázal představit, to pomyšlení bylo stejně lákavé jako polibek - a při tom hleděl na oblohu. Poppy Durmanová měla pravdu, hvězdy, které už tak byly šíleně jasné, jako by ještě zesílily, když se vůz ponořil hlouběji do venkovské tmy. Zároveň jejich lesk nebarvil oblohu kolem nich do modra, ale dodával jí vzezření, jako by byla ještě nestoudněji černá.

Tmavá obloha ještě víc ztmavla. Hvězdy zjasněly. Hudba ho obklopila, zvedla ho, dokonce měl pocit, že se z ní o tomto světě dozvěděl věci, které neznal, než ji slyšel. Po době, kterou nedokázal vypočítat, se přistihl, že od sebe Poppy Durmanovou odtahuje, dává její hlavu pryč ze svého ramene a podpírá ji svým složeným kabátem. Zvedl se ze sedadla a vysunul nejdřív hlavu a pak i ramena střešním oknem, až mohl na střeše rozložit lokty. Vzduch, který mu bičoval obličej, byl teplý a jen trochu vlhký, přistihl se, jak nepřítomně přemýšlí, jestli se v Říši skřítků dešťové mraky pohybují stejně, nebo se chovají záhadně jako zdejší města.

Ale přestože byl úrodou vonící vzduch příjemný, Theo jej myslí ani smysly příliš nevnímal: teď, když světla města zůstala za nimi a pouze stříbřité kužely reflektorů se rozlévaly po cestě před nimi, hvězdy jako kdyby se rozzářily ještě velkolepěji a dramatičtěji, rozhořely se jako novy. Viděl jak jejich živou, hořící, plynnou nesmírnost, tak jejich diamantovou tvrdost, jako by to byla současně tělesa kosmická i magická. Vyplňovaly oblohu všemi směry, a dokonce i ty nejmenší zářily tak jasně, že měl poprvé v životě pocit, že svět pod jeho nohama je něco, co pluje kulovým mořem světel. Zároveň s tím, jak se kolem něho rozlévaly ty zvláštní skřítčí melodie a vlahý vítr ho tahal za vlasy, věděl mimo vší pochybnost, že jsou to také drahokamy rozeseté po tkanině oblohy nebo dokonce oči bohů.

Teprve když o půldruhé hodiny později klesl zpátky na své sedadlo, si uvědomil, že má vlhké tváře a že dlouho plakal.

Probudilo ho, jak se mu něco otírá o nos a jemu se chce kýchnout.

“Opovaž se!” řekla ostře Jamka.

“Tak mi slez z obličeje.” Poškrábal se na svědícím nose a zkusil se posadit, ale zjistil, že to Durmanovic děvče má přes sebe, leží mu na ruce. Venku byla vcelku tma, hvězdy viditelné střešním oknem sice byly na pozemské poměry fantasticky krásné, ale oproti tomu, co viděl předtím, z nich zbývalo velice málo.

“Už nejsme v tom, jak se to jmenuje?” řekl ospale.

“V Hvězdosvitském okrese. Už pár hodin ne. Právě projíždíme okrajem Břečťanu. Brzy budeme ve Městě.” Třepotalčina křídla lehce zabzučela, jak se mu snesla na koleno. Podle toho, co z ní viděl díky slabě osvětleným panelům nade dveřmi, vypadala unaveně a nervózně.

A proč by nemohla být unavená a nervózní? napadlo ho. Není to pro ni o nic jednodušší než pro mě. Ale zrovna teď nestál o to být při vědomí - měl pocit, jako by nespal několik dní. “Proč jsi mě probudila?” postěžoval si.

“Protože tam už brzy budeme a já si s tebou potřebuji promluvit dřív, než se probudí ona.”

“Vždyť ona není tak špatná.”

“Ty bys jí na to skočil, co?” Jamka zkřížila ruce na prsou. “Jenže tak to nefunguje. Musíme se rozhodnout, kde vystoupíme.”

“Copak my nejedeme tam, jak se to jmenuje…?” Přehraboval se v zastřené paměti. “Náměstí Pramenů? Za tím Náprstníkem?”

“Ne. Ledaže bys chtěl zjistit, jaký osud potká neposlušné smrtelné chlapce, kteří nedají na radu starších.”

“Starších? Proboha, jak stará jsi ty?”

“Dost stará, abych myslela hlavou a ne jinými svými partiemi, díky za optání. Ať si Vratič říká, co chce, do rukou toho Náprstníka se nevydáme. Tyhle květiny si myslí, že vědí všechno, ale byla jsem ve městě nedávno a vím, co se tam mezi lidmi povídá. Že Náprstník a…” ztišila hlas, takže se k ní Theo musel naklonit co nejblíž, s hlavou Poppy v podpaží, “…a otec té dívky jsou spolu jedna ruka. A oba se kamarádí s lordem Čemeřicem, a to je asi ta nejhorší zpráva.”

“Kdo je Čemeřice? Myslím, že to jméno jsem už někdy slyšel.”

“Později budeme mít dostatek času promluvit si o tom. Teď mě nech, abych si pohovořila tady s tvou přítelkyní.”

“Ona není…”

Poppy se zavrtěla. Zvedla ruku a odhrnula si z očí pramínek inkoustově černých vlasů. Nosila je nakrátko, ještě víc než Jamka se svým zastřiženým zrzavým účesem, ale zdálo se, že když nemá klobouk, pořád jí ofina padá do očí. “Theo…? Už jsme tam?”

“Ještě ne,” odpověděla krátce Jamka. “Můžete úplně klidně znovu usnout.”

Poppy se posadila, zívla a protáhla se. “U stínu a řeky, určitě vypadám hrozně! Budu muset požádat řidiče, aby někde zastavil. Potřebuju se upravit, než dojedeme do města.”

“A právě o tom jsem s vámi chtěla mluvit, slečno,” začala Jamka, ale dívka se na sedadle narovnala a vzala Thea za ruku.

“Podívej, jsme tady. Říkala jsem ti, že to nebude trvat dlouho.”

Právě projížděli zatáčkou ve svahu. Theo se chvíli přihlouple díval na kouřové sklo, které je oddělovalo od sedadla řidiče, a nechápal, o čem mluví. Potom uviděl v okénku vedle sebe první světla Města.

Bylo obrovské, tak rozlehlé, že to vypadalo, jako by zabíralo celý obzor. Z této vzdálenosti nerozeznal jednotlivé budovy, ale jen světla, jež vyplňovala široké, ploché údolí mezi kopci, nestvůrnou kotlinu světel, jako kdyby někdo rozsypal po zemi trakař plný diamantů, smaragdů a safírů, jako by se hvězdy, kterými předtím plul, spustily z oblohy dolů a navršily se jako sněhové vločky.

“Je… je velké.” Nebyl si jistý, jestli někdy viděl pozemské město, které by bylo tak velké - muselo spadat přinejmenším do kategorie New Yorku, Tokia nebo Mexico City - ale zároveň zjistil, že momentálně o srovnávání příliš nestojí. Bylo majestátní, omračujícím způsobem krásné a, jelikož světla se jen o několik tónů lišila od toho, na co byl zvyklý, víc než trošku cizí. Srdce mu bušilo velice rychle, a nejenom úžasem: byl v tom i strach z něčeho, co je tak monumentální a zároveň vůči němu tak lhostejné.

Polkl, mlčky zíral snad půl minuty a potom začal tichým hlasem zpívat: “Neony prý jasně září na Broadwayi…” Přednesl tu starou píseň dlouze, pomalu, bluesově, a pak, když nikdo nic nenamítal, zazpíval “Nechal jsem srdce v San Francisku” a jednu starou píseň z dětství od Journey a na závěr své improvizované městské směsice zvolil “New York, New York”.

“Když to dokážu… tam, dokážu to všude…” Jo, tomu se říká hvízdání na hrobě, pomyslel si, když se přiblížil ke konci. Ale co, sakra. Poppy mu stiskla ruku. “Máš moc hezký hlas, Theo,” řekla. “Nikdy jsem žádnou z těch písní neslyšela - ani takovou hudbu jsem nikdy neslyšela. Odkud je?”

“Z jiného světa,” řekl jí a potom znovu zmlkl před tím úžasným mořem světel.

Kapitola 17

Skleník

Likvidátor nepohodlných překážek obdivoval způsob, jakým ho nechávali čekat. Přestože v běhu byly události, které měnily svět, Nidrus, lord Čemeřice, využil příležitost pro malou ukázku síly a postavení. Hodinové sezení v nepohodlném křesle v předpokoji kanceláře urozeného pána, ve společnosti pouze Čemeřicovy bledé, nemluvné sekretářky, to příhodně demonstrovalo.

Likvidátor uvažoval, jestli byla sekretářka vždy tak bledá a mlčenlivá a jestli je to její zvyk, tak úzkostlivě se vyhýbat pohledu na ty, které její pán nechává čekat. Měl koneckonců na lidi určitý účinek, přestože se na návštěvu vyšňořil. Ani velice silná kouzla mu nedokázala zaručit, aby vypadal úplně… přijatelně.

“Lord Čemeřice vás přijme,” oznámila, ale zůstala k němu otočena zády. Ve zdi se otevřely dveře, stejně neslyšně, jako když padá korunní plátek, po koberci se rozlilo narudlé světlo. Likvidátor vstal a rozvážným krokem se odebral do kanceláře pána rodu Čemeřiců.

Lord Čemeřice seděl zpola ve stínu a vypadal jako přízrak. Likvidátor poznal zvyk, který měl on sám, když přijímal návštěvy, které k němu vzácně zavítaly, ta část Likvidátorova obličeje, která se ještě mohla usmát, sebou maličko škubla, když se posadil. Bílá květina ve váze nasvícené bodovým reflektorem zářila mezi nimi jako fosfor.

“Dramatické osvětlení, pane.”

Čemeřice luskl prsty a světlo ubralo na intenzitě. “Odpusťte. Přemýšlel jsem.”

“Chvályhodná činnost pro šlechtice.”

“O to chvályhodnější, že není v módě, že? Tak co, přinášíte mi nějaké zprávy?”

“Nic, co byste již nevěděl, pane.”

“Ano. Jistě.”

Dlouho bylo ticho.

“Vysvětlete mi,” promluvil nakonec Čemeřice, “z jakého důvodu jste selhal.”

Likvidátor odpověděl vlídně. “Nedá se říct, že jsem selhal. Prostě jsem zatím neuspěl. Vzpomeňte si, že jste chtěl, abych s tím začal, dokud dotyčný ještě bude v jiném světě. Když unikl prvnímu pokusu a přešel na druhou stranu, získal několikadenní náskok. Ale pronásledovatel již přešel také. Domnívám se, že dny svobody vaší kořisti jsou sečteny.” Likvidátor si dopřál další pousmání, jako by stáhl ústa. “Pokud je mi známo, učinil jste vlastní pokus, pane. Překvapuje mne, že poté co jste si tak draze koupil mé služby, jste ochoten utrácet ještě víc za něco, co musím upřímně označit za metody, které mají menší naději na úspěch. Promiňte, pane - ale děrníci?”

“Jeskynní trollové nejsou takoví břídilové, jaké z nich děláte. A jaký má smysl být bohatý, pokud člověk nemůže použít vícero zbraní proti tomu, co mu stojí v cestě? Raději zaplatím druhému atentátníkovi, aby bodl do mrtvoly, než aby mi nepřítel unikl.”

“Jenže tady se jedná o choulostivější úkol, než je vražda, pane. Proto jste původně najal mne. Znáte ten příklad s polévkou a kuchaři? Byl byste raději, kdyby se několik chirurgů rvalo o to, kdo bude mít tu čest, až budete ležet na operačním stole, nebo byste byl raději, kdyby nad vámi stál pouze jeden, ten nejlepší v oboru?”

Čemeřice ze sebe vyrazil tichý podrážděný zvuk. “Naparovat se můžete tehdy, až mi toho smrtelníka přivedete. Pokud se vám to podaří, udělám z vás oficiální ochočenou zrůdu v parlamentu květů.”

Likvidátor sebou téměř neznatelně škubl a pak tiše řekl: “Ale já nejsem ochočený, pane.”

“Už dost.” Čemeřice vstal od stolu a elegantně se narovnal jako nějaký zručně vyrobený stroj. “Mám někoho jiného, s kým se poradím - myslím, že víte, koho myslím. Chtěl bych, abyste mne doprovodil. Vlastně jste se s ním nikdy nesetkal, že?”

“Pouze jednou, pane.”

“Ach, samozřejmě. Zapomněl jsem.” Čemeřice vlažně mávl rukou a v boční stěně kanceláře se otevřely dveře. “Takže nemáte nic proti tomu, setkat se s ním znovu?”

“Naopak, pane. Bude to pro mne velice zajímavé.”

Šli jen několik minut, ale bylo poznat, že teplota se zvýšila. “Má rád, když se mu topí,” řekl Čemeřice. “Nebude to nějak na obtíž vašemu… stavu, že?”

“Bude to jen trochu nepohodlné.”

“Lady Čemeřicová říká této části věže Skleník.”

“A jak se vaší paní daří?”

Čemeřice mu věnoval zvláštní pohled. Likvidátor nepohodlných překážek nebyl znám tím, že by si potrpěl na zdvořilostní konverzace. “Daří se jí dobře. Ale poslední dobou tráví ve Městě jen málo času. Odjela s mladšími dětmi na Slavnostní kopec, naše sídlo v Bříze. Bojí se, že bude válka.”

“Ale to je samozřejmé, že bude válka. O to vám přece jde.”

“Proto jsem jí nerozmlouval, aby na Slavnostním kopci zůstala.”

Došli do dalšího předpokoje. Tady neseděla u stolu sekretářka, ale muž v bílém plášti, s tmavými vlasy svázanými jedinou stuhou z bílého hedvábí. Když vstoupili, zvedl hlavu a potom vstal. “Ach, lorde Čemeřice.” Zalétl očima k Čemeřicovu hostu, na okamžik se zarazil a potom se rychle vrátil ke svému mecenáši. “Přišel jste za ním?”

“Ano, ale nejdřív bych chtěl slyšet, jestli je něco nového.”

“Daří se mu dobře - je vcelku zdravý. Chuť k jídlu má nevyrovnanou, ale to je u dítěte jeho věku běžné - někdy nesní nic a jindy znovu a znovu voláme do úlu.” Na okamžik se znepokojeně podíval na Likvidátora. Bylo vidět, že váhá.

“Pokračuj,” vyzval ho Čemeřice.

“Před pár týdny měl další záchvat, ale jinak snášel léky dobře. Je zajímavé, že je lehce alergický jak na moly, tak na nejobyčejnější uspávací kouzla…”

“Jistě,” řekl Čemeřice. “Děkuji vám, doktore… doktore…”

“Kosatec. Tedy, pul Kosatec. Ale jak byste si to mohl pamatovat, pane? Musíte myslet na tolik důležitých věcí.”

“Otevřete dveře, prosím.”

“Ale samozřejmě!” Doktor pul Kosatec přiskočil zpátky ke stolu, mávl nad ním rukou a něco zamumlal. Ve stěně, kde do té doby nic nenaznačovalo jejich existenci, se otevřely dveře. Lord Čemeřice vykročil směrem k nim, potom se zastavil a pokynul hostu, aby šel první.

Když to Likvidátor udělal, zaslechl, jak se doktor tiše ptá Čemeřice: “To je…?”

“Ano, je.” Pak se dveře zavřely a Čemeřice s Likvidátorem zůstali sami v krátké, párou zvlhčené chodbě. “Dá se říct, že jste celebrita,” řekl Čemeřice s chladným úsměvem.

“Pro lidi z lékařského oboru. A také pro několik dalších oborů.” Když se otevřely dveře do větší místnosti, zpočátku nebylo v převalujících se chomáčích teplé mlhy téměř nic vidět. Když vzdušné proudy ode dveří maličko ustaly, shluk bíle oděných těl na druhém konci bílé místnosti se ukázal zřetelněji.

Dvě ošetřovatelky ustoupily před Čemeřicem na bok tak rychle, až to vypadalo, že se musely něčím provinit. Ručníky, které předtím používaly, tiskly na ňadra svých stejnokrojů a ve tvářích jim bylo možno číst zlou předtuchu, tak častý výraz mezi domovním personálem. Jejich pán však dnes viditelně neměl náladu na to, aby si našel důvod k jejich potrestání. Mávnutím je poslal pryč a ony ho vděčně poslechly.

“Buď zdráv, otčíme,” řekla postavička v tlustém bílém županu. Chlapcův hlas byl zvláštně hrdelní, jako by vycházel z dospělé ženy, která napodobuje dětskou mluvu. Kůže viditelná na jeho holých chodidlech, rukách a lehce buclatém obličeji byla docela růžová, možná ze žáru koupele, z níž právě vyšel. Kudrnaté, světle hnědé vlasy mu spadaly ve volných, mokrých prstýncích těsně nad oči. “Můžeš jít dál - jsem opravdu úplně čistý.”

“Vidím,” řekl Čemeřice, ale nepohnul se. “Přišel jsem si s tebou promluvit. Někoho jsem přivedl. Toto je…”

“Já vím, kdo to je,” pravil chlapec a zazubil se. I Likvidátor nepohodlných překážek, jemuž nebyly pohledy na něco nepříjemného cizí, si nemohl nevšimnout, že chlapcův úsměv grimasy svého nevlastního otce překonává: nedotýká se očí ani nijak nerozehřívá zbytek obličeje, je to úšklebek, jako by někdo vytočil nahoru koutky úst na mrtvole. “My dva jsme staří přátelé.”

“Hm. Jistě. Každopádně jsem ti chtěl položit několik otázek. Poslechnout si tvou radu v jisté věci.”

“Theo Vilmos?”

Bylo dost překvapivé samo o sobě vidět Čemeřice překvapeného. “Ano.”

“Je stále volný.”

“Jak to víš?”

“No tak, otčíme, to přece nevyžaduje žádné velké umění. Co jiného by vás dva mohlo přivést sem? Tvůj vážený host skoro nikdy neopouští svůj dům u nábřeží. A kdyby se ti podařilo zmocnit se toho Vilmose, toho… smrtelníka,” dal tomu slovu neobvyklý, skoro až jedovatý důraz, “proč bys mě žádal o radu?” Chlapec se protáhl a pokynul jedné ošetřovatelce. Přišla, ale stydlivě se při tom dívala po lordu Čemeřici, jestli nemá námitek. Chlapec ze sebe shodil župan a zůstal stát nahý, růžový a buclatý. “Osuš mě. Chci obléknout.”

Zatímco tato ošetřovatelka ho začala otírat ručníkem, lord Čemeřice poslal druhou pro židle. Posadil se a natáhl své dlouhé nohy. “Tak dobrá. Řekni mi, proč se nám to nepodařilo.”

“Protože ten, koho hledáš, není žádný zběhlý sluha nebo zvěd od nějakého jiného rodu. Úspěch nepřijde tak snadno.”

“Chceš říct, že ten tvor nad námi vítězí svou chytrostí?”

V situaci, kdy by jiné dítě zakoulelo očima nebo si pohrdavě odfrklo, chlapec ještě víc znehybněl. Zatímco zvenčí byl rychle a intenzivně otírán, jako by se stáhl do nějakého klidného místa uvnitř, stěží na doslech. “Ne,” řekl nakonec. “Říkám, že takové věci - věci, které s tímhle Vilmosem souvisejí - nejsou nikdy jednoduché. Funguje jako nějaká vábnička, obzvlášť teď, když je v našem světě, a proto k sobě bude přitahovat nečekané síly, působit nepředvídatelné nehody, plodit nepravděpodobné náhody. Podívej, co už se kolem něho seběhlo, zamysli se nad důležitými událostmi, do kterých se bezděčně připletl. Je ryba mocná? Ale zkus jednu hodit do klidné tůně, kde spí jeřábi a krokodýli, a začnou se dít věci.” Chlapec obrátil pohled svých exotických hnědých očí na Likvidátora nepříjemných překážek. “Vy byste to měl vědět.”

“Vím to. Ale ty jsi to vyjádřil hezky.”

“Díky. Můj nevlastní otec obětoval hodně, abych získal dobré vzdělání.”

Likvidátor přikývl. “Doufejme, že neobětoval příliš.” Rozhostilo se ticho. Čemeřice je neporušil, ale vstal a pokynul. Druhá ošetřovatelka přišla s náručí plnou měkké bledé róby a obě služebné začaly chlapce oblékat. “Pojďte,” řekl pán domu Likvidátorovi “Váš vůz čeká.”

Chlapec se znovu usmál. “Vyřiď pozdravení mé nevlastní matnice,” řekl.

Čemeřice něco zabručel, jako kdyby byl myšlenkami někde jinde. Neohlédl se a nepromluvil, dokud on a jeho host nebyli venku z místnosti plné páry a neodcházeli chodbou, v níž vzduch s každým krokem chladl.

“Vše, co se kdy napsalo o stvoření Strašlivého dítěte, je pravda,” řekl Čemeřice zamyšleně. “Je to zrůda.”

Likvidátor přikývl. “V tom případě jste dostal, co jste chtěl, můj pane, ne?”

Kapitola 18

Chodníky New Erewhonu

“Musíš jí to říct, Theo. Ty to víš.”

Nechtěl udělat nic takového. Mnohem raději se rozhlížel z okna po nočních ulicích. Bylo nepředstavitelně zvláštní, tohleto město z matného bronzu, jadeitu a lesklého černého skla, dokonce i tady na předměstí, kde k věžím, které se šplhaly k obloze, zbývaly ještě kilometry.

Johnny Battistini byl jednou v Japonsku jako náhradní bubeník metalové kapely, která byla již za zenitem - “Přinutili mě nosit paruku, Theo, nekecám. Vypadal jsem jako Phyllis Dillerová!” - a on o té jednorázové štaci mluvil ještě roky potom. Thea tenkrát rozčilovalo, že Johnny nedokáže popsat Tokio a to, čím na něho udělalo takový dojem. Třebaže o tom mluvil často, bez varování vyvolával vzpomínky z pozkouškového marihuanového dýmu, nikdy nedokázal své okouzlení vyjádřit jasněji než slovy: “Bylo to prostě… divný. Vypadá to jako normální město, ale pak je náhle vše jiný a na hovno. Ale pro ně to jiný není. A to je na tom to divný!”

Konečně chápu, kam jsi mířil, Johnny.

Theo pocítil ostrý, rezavý stesk po domově, jako by ho rozřízla nějaké méně hmotná verze nože, který zabil Řebříčkova synovce, a nechala ho bezmocně vystaveného cizosti tohoto nového místa. Poprvé v životě mu Johnny B. opravdu chyběl. Bubeník by celý ten zážitek shrnul do: “Ty vole, tady je to šílený!” a tím by jej učinil stravitelným.

Kromě bizarní rozmanitosti tvorů, kteří si šli za svým, jako by to byli normální lidé v Theově normálním světě, bylo těžké říct, co je na Městě tak cizí. Budovy sice měly trochu nezvyklé tvary a dekorace ve srovnání s těmi doma, ale zůstávaly v mezích chápání - bez ohledu na lávky mezi budovami, které vypadaly tenké jako pavučiny, nebo mihotavě průsvitné kamenné fasády, stavitelství jako takové se alespoň podobalo smrtelnému světu: třepotalky a jiní skřítkové sice létali, ale budovy takovým představám do značné míry odolávaly. Umělé osvětlení Města bylo samozřejmě jiné povahy, ale to poznal už z dálky - teď to jenom viděl poněkud detailněji. Limuzína opustila dlouhý pás ztemnělých průmyslových budov na vnějším okraji Města a nyní projížděla živou sítí ulic lemovaných obchody, divadly, kluby a restauracemi, z nichž mnohé byly zdobeny stylizovanými měsíci a jablky, zřejmě při příležitosti dožínkových slavností. Všechny poutače zářily, ale tato seskupení svítících trubic a žárovek působila přízračným, šerým dojmem, jako by i ty nejostřejší, nejžhavější reflektory byly obestřeny bledě zelenými, stříbrnými a šedými závoji. Samozřejmě nebyly: samotné světlo bylo neobvyklou, nepozemskou září Říše skřítků - přízračným svitem, pod nímž smrtelníci ztratí nejdřív cestu a potom duši…

“Theo!” Jamčin šepot byl tak hlasitý, že už to ani šepot nebyl, působilo to, jako by mu strčila hlavu až do ušního otvoru. “Musíš jí to říct.”

“Proč by nás nemohla jednoduše vysadit někde poblíž místa, kde bydlí ten Náprstník…”

Umlčela ho s překvapivou vehemencí. Když sykla, bylo to, jako by mu strčila do Eustachovy trubice hustilku. Škubl sebou. Propána, na to, jak je maličká, má teda pořádný hlas, pomyslel si. Jako nějaký podělaný dvaceticentimetrový zupák.

“Tam se ani neukážeme!” sykla. “Řekla jsem ti, že Náprstníkovi nevěřím. A vůbec, nezmiňuj žádná jména!”

Theo zalétl pohledem k Poppy, která seděla s hlavou opřenou dozadu o sedadlo a poslouchala hudbu. Oči měla zavřené a na tváři lehký úsměv. Theovu ruku držela docela pevně. “Tak fajn, ale proč by nás nemohla vysadit někde poblíž místa, kam doopravdy jdeme?”

“Protože čím víc toho bude vědět, tím to pro nás bude nebezpečnější - a pro ni, pokud ty máš z nějakého důvodu sebevražedné tendence a můj život pro tebe velkou cenu nemá. Nechceme aby někomu mohla říct víc než to, že nás vysadila v okrsku Hluboký Stín.”

Chtěl se začít hádat, ale pochopil, že Jamka má pravdu. “Tak kdy vysedneme?”

“Teď. Kdekoli tady můžeme sednout na autobus.”

“Na autobus? Proboha, jako by nestačily vlaky. To jsou v Říši skřítků i autobusy?”

“Zmlkni! Chceš se prozradit úplně? Řekni jí to. A nečekej ode mě, že to vyžehlím nebo že se postarám, abys z toho vyšel jako ten hodný.” Odstartovala z jeho ramene, přeletěla na druhou stranu vozu a sedla si na páčku dveří. Záda se jí vešla do obliny polstrované páčky a křídla měla po stranách. “Tak do toho,” řekla nahlas.

Poppy otevřela oči. “Promiň,” řekla. “Ale je to o moc příjemnější než ten starý vlak. Otcův správce samozřejmě bude zuřit - je to jeden z těch stodolníků ze staré školy, kteří se chovají, jako by každý groš, který člověk utratí, byl chlup vytržený z jejich zadku.” Zahihňala se. “Propána, Theo, ty si určitě myslíš, že mám pěkně nevymáchanou pusu.”

“Poppy…” Theo hrozně nerad dělal lumpa. Snažil se vymyslet nějakou polopravdu, ale nedokázal nevnímat spalující pozornost Jamky, která ho sledovala z páčky dveří s rukama založenýma na prsou. “Poppy, my s tebou nemůžeme jet až do středu Města. Musíš nás vysadit tady.”

“Jak to myslíš?” Podívala se od něho na Jamku. Třepotalka pokrčila rameny. “Kam máte namířeno?”

“Máme… máme spoustu míst, kam můžeme jít. Tobě teď hrozí nebezpečí jenom proto, že jsi nám pomohla. Nechceme, aby to bylo ještě horší.”

“Ale… jenže já jsem myslela…” Její tvář zpřísněla. “Tys mě využil.”

“Ne! Ne! Poppy, přísahám…”

“Tobě na mně ve skutečnosti vůbec nezáleží. Jenom jsi to hrál, aby ses dostal do Města. Měla jsem nechat strážníky, aby tě odvedli.” V příšeří na zadním sedadle to vypadalo, že zbělala jako křída, až na pronikavé oči a tmavou čárku úst, která se chvěla. “Nejspíš jste vrazi. Ne, to by alespoň znamenalo, že jste byli doopravdy zoufalí. Nejspíš jste jenom zloději, jenom malí, odporní chmatáci.” Zabušila prudce na přepážku, která je oddělovala od řidiče. “Zastav kočár.”

“Prosím, paní?” zeptal se voslounův hlas bez těla.

“Zastav kočár. Tito lidé vystupují.”

Vůz se plynule vydělil z pomalého proudu dopravy a pak přejel k obrubníku. Dveře se nehlučně otevřely i s Jamkou, která se stále držela páčky. Venku rozlévala mihotavé modrošedé světlo přes celou jízdní dráhu reklama na nějakou hernu.

“Poppy, my jsme ti moc vděční - já jsem ti moc vděčný,” začal Theo, “a opravdu se mi líbíš. Myslím, že jsi…”

“Myslíš si, že jsem hloupá. Myslíš si, že jsem hloupé dítě. Ven. Pro mě za mě, jdi si třeba do Studny.”

Jamka, za všech okolností pragmatická, již byla venku a vznášela se nad chodníkem. Trojice statných mladých obrů zpomalila a nahlédla do limuzíny.

“Ahoj, poupátko!” promluvil jeden z nich na Poppy a málem své obrovské tělo zlomil v pase, aby dostal velkou hlavu do otevřených dveří auta. Pěsti měl jako virginijské šunky a byl cítit jako něco, co se vypouští z továren velkými trubkami. “Nechceš se pobavit? Pusť k vodě pylové paláce a pojď si užít trochu blíž země.”

“Jestli se dotkneš mého vozu,” utrhla se na něho Poppy, “jestli jenom dýchneš na okno, nebudu se obtěžovat tím, abych tě nechala zabít, ale nechám vybít celou tvou rodinu.” Mladý obr na ni překvapeně zamrkal. “Pak budeš moci vysvětlit sousedům, že mamka, taťka, tví bratři a sestry jsou všichni mrtví, protože jsi přemýšlel kolíkem, když sis měl hledět svého. Radím ti, dobře to všechno zvaž než se rozhodneš, Zemáku - vážně si chceš něco začít s rodem Durmanů?”

Obr měl čas jenom najedno další ohromené mrknutí, potom ho jeho druhové popadli za ruce a odtáhli ho silou, která by osobu normální velikosti snadno roztrhla na kusy.

“Teda,” řekl Theo, když se díval, jak obři rychle odházejí. “Ty jsi drsná…”

“Táhni z mého vozu!”

Otočil se. Uviděl, že má v očích slzy, a rázem si připadal jako ten nejpodlejší tvor, jakého si lze představit. Zároveň však měla ve tváři něco, co ho přimělo zavřít ústa bez protestu, jak je mu to líto a jak za to nemůže, který se mu dral z hrdla. Místo toho se otočil a vylezl na chodník. Dveře mu odřely kotník, jak je silně zabouchla. V další vteřině se limuzína zařadila zpátky do proudu aut, která jí udělala místo, jako by to byl vůz s dynamitem.

“Rozpálit je umíš, to se musí nechat,” poznamenala Jamka.

“Zavři hubu.” Ve skutečnosti si nechtěl odcizit také třepotalku, svou jedinou přítelkyni, ale tak kypěl zoufalstvím, že nedokázal zůstat zticha. Stejně to bylo jedno: nenapadlo ho nic lepšího, co by měl říct.

Následoval Jamku po chodníku jako omámený. Snažil se uspořádat svoje city a prakticky přitom nevnímal nejroztodivnější okolí ani nejneobvyklejší formy života. Rád byl jenom za to, že noční obloha je jasná, takže nemusí na seznam svých soužení připsat brodění se kalužemi v hustém dešti.

Jistě, bylo mu hrozně proto, že neměl rád, když ho někdo špatně pochopil, ale to nebylo všechno: Poppy Durmanová se mu doopravdy líbila. Uprostřed toho všeho, co se stalo, bylo nádherné užít si několik hodin téměř nevinného flirtování, veselé společnosti atraktivní mladé ženy, které se také líbil on. A měla v sobě něco, neuměl to popsat, co ho fascinovalo. “Co jsem zvoral?”

Jamka, která se snažila najít správnou autobusovou zastávku, si ho nevšímala, dokud se nezeptal znovu. “Jak to myslíš, zvoral?”

“Přece jsem jí nelhal. Nic jsem jí neslíbil!”

Jamka zavrtěla hlavou. “Nemáme čas, abychom to teď rozebírali, Vilmosi. A ty nejspíš stejně nechceš slyšet, co bych ti k tomu řekla.”

“Ale já tomu nerozumím. Dal jsem si vážně záležet…”

Třepotalka mu slétla na rameno, chytila ho za ušní lalůček a vyklonila se mu před obličej. “U všech stromů, měl jsi vůbec někdy holku, frajere?”

“Jak to myslíš, sakra? Spousty.”

“Pak ses musel opravdu vážně moc snažit, aby ses o ženách vůbec nic nedozvěděl. Proto jsi jich měl tolik? Bylo snazší se jich zbavit, když jsi je začal chápat?” Pohrdavě si odfrkla a sedla si mu na rameno.

Theo zaúpěl. “Můj život už tak stál za hovno, a teď mi ještě víla o velikosti hračky pro psa dělá kázání o mých vztazích. To je fakt dokonalý.”

Dlouho neřekla nic, dokonce se ani nepohnula. Kdy promluvila, sotva ji v hluku dopravy slyšel, přestože měla hlavu tak blízko jeho ucha. “Dám ti jednu šanci na omluvu.”

“Cože?”

“Slyšel jsi.”

“Co jsem zase řekl? Omlouvám se!” Jak se jí snažil podívat do očí, otáčel hlavou tak prudce, že se musel uprostřed chodníku zastavit. Kolem něho se valil dvousměrný průvod jako z ilustrované knihy pro děti. “Jamko, prosím tě, neopouštěj mě. Řekl jsem hloupost - dobře, omlouvám se. Ale ani nevím, co to bylo.”

“Theo,” ozvala se po odmlce, “skoro všechno, co řekneš, je hloupost.”

“Asi jo,” pronesl s úlevou. Její hlas zněl znovu skoro normálně. “A ty by sis každopádně neměla nechat ujít příležitost kopnout si do mě, když jsem na dně - přinejmenším deset minut možná další nedostaneš. Ale já vážně nevím, co jsem řekl.”

“Myslíš si, že jsem hloupá, protože jsem tak velká, jak jsem?”

“Ne!”

“A myslíš si, že jsem žena?”

“Samozřejmě…” Raději spolkl “nejspíš”, které by mohlo situaci zkomplikovat.

“A ten problém, nad kterým fňukáš - souvisí ten problém se ženou?”

“Ano, ale…”

“Tak proč bych neměla mít dostatečnou kvalifikaci, abych ti pomohla svou zkušeností, když patřím ke stejnému pohlaví?”

“Páni, tak jsem to nemyslel. Chtěl jsem jen… Sakra. Zapomeň na to. Prostě jsem to zvoral. Co tam máme dál?”

“Přestaň už fňukat a pojď, troubo. A alespoň trochu mě poslouchej.”

“No jo, jasně.”

“Co jsi zvoral - na to ses ptal, ne? Řekl jsi: Ale já jsem jí nic neslíbil! jako by to, jak se na tebe dívá, byl nějaký soudní případ nebo smlouva, jako by se to dalo vyřešit jenom tím, že vytáhneš dohodu a zamáváš jí ve vzduchu: Podívejte, nic takového jsem nikdy neřekl! Jenže tak to s city nechodí, Theo, obzvlášť ne u žen. A ty to dobře víš.”

Znovu zaúpěl. “Já nevím nic.”

“Ale ano, víš. Kdysi jsem měla kavalíra, přítele jako ty. Většinou byl příjemný - uměl být milý, to jo - ale problém byl v tom, že si bral všechno, co dostával, a nikdy se nezamýšlel nad tím, co se čeká na oplátku.”

“A co se čeká na oplátku, řekneš mi to? Nebo vám my muži máme číst myšlenky?”

“U všech stromů, to je jako mluvit s faunem na jaře. Podívej, frajere, tak dobrá, neřekl jsi jí, že ji miluješ nebo že s ní budeš žít ve srubu u moře. Držel jsi ji za ruku? Poslouchal jsi, když mluvila o tom, jak je šťastná? Řekl jsi jí nebo neřekl, že je krásná a že jsi rád, že jsi ji potkal?”

“Já jsem myslel, že spíš! Tys poslouchala!”

“Měla jsem na to právo. Jde taky o můj život. Můžeš mi mít za zlé, že mě zajímalo, jaké hlouposti napovídáš dceři jednoho z těch, kteří se nás snaží zabít?”

Znovu šel. Prakticky nevnímal groteskní a krásné tváře, které ho sledovaly přes okna restaurací a barů, křik a nezvyklé hudební tóny automobilových klaksonů, dokonce ani útržky podmanivě exotické melodie, která se linula z krámů.

“Dobrá,” řekl nakonec. “Poslouchala jsi. Tak co jsem měl říct? Byla hodná.”

“Ty jsi úplně stejnej jako ten frajer, co jsem s ním chodila. Theo, co vy chlapi vlastně čekáte? Nadřeme se na každý slovo, který z vás dostaneme. V polovině případů to dopadne tak, že když vám dáme, co chcete, už vás nikdy neuvidíme, a když uvidíme, neznáte se k nám. Musíme se snažit číst vás jako knihu v nějakém jazyce, který neznáme, a když pak uděláme chybu, řeknete nám: Ha! To jsem nikdy neřekl! Nemůžeš to dokázat! Hele, nemůžeš držet holku za ruku, tulit se k ní, říkat jí, že je krásná, a pak se tvářit, že vzhledem k tomu, že jsi ji nepožádal o ruku, nemáš tušení, proč je tak rozčilená, když při první příležitosti zmizíš.”

Theo zavrtěl hlavou. “Ale vždyť se ti stejně nelíbila! Chtěla jsi, abych si od ní držel odstup!”

“Mám ji raději, když tady nesedí a neposlouchá tvý výmluvy. Ale máš pravdu, nechtěla jsem, abychom se s ní vůbec zapletli. Což, jak sis možná všiml, je důvod, proč jsi mě neviděl, jak s ní hraju lechtanou nebo se otírám svou nohou o její, když si myslím, že můj společník spí. Tady doprava.”

“Co?”

“Že máš tady zahnout doprava. Na téhle ulici staví autobus, který jede do okrsku Ranní Nebe.”

Zastávka, zdobená lavička pod malou, ale stejně ozdobenou stříškou ve tvaru listu, stála před zabedněným obchodem. Cedule nad vchodem byla sundaná, ale Theo viděl ve stříbřitém světle pouličních lamp šrouby, které původně držely písmena. Tou zvláštní hatmatilkou, jak se mu písmo používané v Říši skřítků obvykle jevilo, a on je přesto dokázal číst, tam stálo: “Krámek U Leknínu.” Na zastávce čekala pouze jedna další osoba, šotek, jenž seděl na konci lavice a záda měl rovná jak pravítko. Když se Theo posadil, šotek se po něm nepodíval, ale pozornost, již věnoval ulici, doznala jisté změny, z čehož se dalo usuzovat, že své okolí aspoň trochu vnímá.

“Dobrá, vyhrála jsi,” řekl Theo Jamce. “Jsi zenový mistr vztahů a já jsem… nevím co, nepoznamenaný kvádr. Uč mě.”

Trpce se zasmála. “Jako kdybych potřebovala rozšiřovat svůj seznam neskutečných zaměstnání. Stačí, když budeš používat mozek, frajere. Určitě nějakej máš.”

“To má být kompliment?”

“Tak trochu.” Zamračila se. “Jestli je to správnej autobus, můžeme se zastavit na mým prvním místě, než pojedeme dál…” Zarazila se a vrhla letmý pohled na šotka, který dál sledoval s vážným výrazem projíždějící vozy. Jeho dlouhý nos mířil do ulice jako prst. “Na to druhý místo.”

Theo si nedokázal vzpomenout, kam vlastně jedou - k Náprstníkoví? Ne, to Jamka vetovala. “Takže tam, kam jedeme… nepojedeme dnes, že?”

“Nevím,” odpověděla. “Připozdívá se. Ale nevím, kde jinde bys mohl zůstat.”

“Řekla jsi, že se zastavíme u tebe. Já nejsem náročný - klidně se vyspím i na podlaze.”

Nechápavě zvedla hlavu, jenomže dřív, než mohla odpovědět, se zpoza rohu vynořil autobus. Motory bzučely zvukem ospalých vos. Brzdy maličko zapištěly, když přibrzdil na zastávce. Vypadal trochu jako housenka, se záhyby jako tahací harmonika a hrbatým hřbetem, ale stále se dalo poznat, že je to autobus.

Už si na to tady zvykám, pomyslel si Theo, když vystupoval po schůdkách. Nahoře se zastavil. Důvodem nebyl řidič, zavalitá víla s oslíma ušima, poloviční ve srovnání s Theem, která seděla na speciálním odpruženém sedadle, s upravenými pedály na dosah klátících se nohou. “Kruci! Nemám žádné peníze,” řekl tichým hlasem Jamce.

“Nic to nestojí,” řekla mu. “Ale je to dobrá myšlenka. Potřebujeme se brzo dostat k nějakým žluťákům - na účtu mi už nezbývá skoro nic.”

Malý šotek nastoupil před nimi a došel již do zadní části autobusu. Poněvadž všechna sedadla vepředu byla obsazená, Theo zamířil za ním, s Jamkou na rameni. Málokdo z cestujících k němu vzhlédl, když je míjel.

Skončili na sedadle ve třetí řadě od konce, vedle spící víly, jejíž pleť měla lehce levandulový nádech. Vypadalo to, že trochu přebrala, pití nebo něčeho jiného: byla cítit zvláštním pachem podobným kafru. Na její tváři mohli spatřit starou modřinu a křídla byla ucouraná, jedno dokonce po okraji otrhané. Šotek se posadil za ně do poslední řady a stále zíral před sebe, jako by se bál dělat cokoli jiného.

Autobus přejel několik ulic, když si Theo uvědomil, že v myšlenkách odbíhá, vybavuje si tvář Poppy Durmanové, když ho vyhodila z auta, a diví se, proč ho ta vzpomínka tolik bolí. “Pokud jde o peníze,” začal. “Proč jednoduše neřekneme Tan…” Odmlčel se, i on se učil rozvaze. “Proč jednoduše nepožádáme tvého šéfa, aby nám nějaké poslal telegrafem. To tady u vás jde, ne?”

Zamračila se. “Není to tak jednoduché, jak si myslíš, ale o důvodech teď nechci mluvit. A musím ještě vymyslet, kam tě uložíme na noc.”

“Ale…” Zaváhal. “Poslyš, já nechci dělat problémy. Jestli je v tom nějaký náboženský důvod nebo něco takového, že si svobodná třepotalka nemůže přivést domů příslušníka opačného pohlaví, který je stokrát větší než ona…” Náhle ho něco napadlo. “Počkej, tvoji rodiče jsou tady? Proto mě nechceš přivést domů? Ale já jsem myslel, že bydlí…?”

Vstala a sáhla mu na rty, umlčela ho dřív, než stačil říct něco víc. “Ne, ty pitomečku. Potíž je v tom, že když jsem tu ve městě, bydlím v úlu.”

Nepochopil to. “No a co, popíchaly by mě včely? Jestli nechceš, abych s tebou šel domů, stačí říct.”

Jamka obrátila oči v sloup. “Úl je místo, kde žijí takoví jako já. Přece si nemyslíš, že bych si pronajala něco tak velkého, abys tam mohl bydlet i ty? Takové plýtvání! Je to zvláštní místo pro třepotalky a jiné podobné lidičky, ty troubo.”

“Hm, tak tam asi nebude dost místa, abych přespal na podlaze.”

“Kdybys sundal střechu, možná bys tak akorát nacpal hlavu do salonu, ale už by ti nezbylo místo, abys mrknul. Pokud jde o mou místnost, mám tu největší v naší části úlu, ale ty bys nejspíš neroztáhl prsty na podlaze, aniž by ses dotkl stěn.”

“V naší?”

“Mé a mých spolubydlících. Pořád se to mění, ale celkem je nás skoro tucet. Ale to je jenom náš kousek - v celém úlu jsou tisíce.” Vyhlédla na ulici. “Už tam budeme.”

Představa tisíce okřídlených skřítků a vil na jednom místě byla lehce znepokojivá - asi jako termití sezóna. “Fajn, chápu, proč by to nešlo. Co mám teda dělat? Sám žádné peníze nemám. Můžu přespat v parku, nebo mě přijdou sebrat strážníci, nebo jak se jim tady říká?”

“Pravděpodobnější je, že by tě sežrali vlkodlaci.” Nevypadalo to, že by žertovala. “Vážně, neradila bych ti být v noci v parku, pokud nemusíš. Na téhle zastávce vystupujeme.”

Autobus trhaně zastavil. Ve chvíli, kdy se několik dalších cestujících, trpaslíků, rarášků, bubáků zvedlo ze sedadel a vmáčklo svá úžasně různorodá a v některých případech docela neohrabaná těla do uličky, vedle Theovy hlavy se najednou objevila chlupatá ruka. Držela něco malého a neurčitě bílého. Theo se otočil a spatřil, jak se k němu naklání šotek, který s nimi předtím byl na autobusové zastávce.

“Prosím, odpusťte, že mám až příliš bystré uši.” Šotek se usmál, ukázal ostré zoubky a odkašlal si. “Neměl jsem v úmyslu zasahovat vám do soukromí, ale nemohl jsem nezaslechnout něco z vašeho dilematu. Kdybyste se snad náhodou ocitl v tomto nesmírně velkém a nijak zvlášť přívětivém městě bez střechy nad hlavou, přijďte sem k nám. Je to místo, které patří mně a mým přátelům. Nic zvláštního, není to nic zvláštního, ale je tam bezpečno.” Důrazně pokýval hlavou. “Bezpečno.”

“Musíme jít,” zavelela Jamka, která se hlučně vznášela u Theova ucha.

“Díky.” Theo si papírek vzal, chvilku si ho prohlížel a potom ho schoval do prstů. “To je od vás velice laskavé.”

“Všichni čekáme na vršku.” Šotek znovu kývl hlavou, tentokrát jednou - vypadalo to skoro jako požehnání. “A my všichni počkáme, až se změní vítr.”

Theo sešel po schůdkách za Jamkou na chodník, avšak poslední dvě poznámky mu stále vrtaly hlavou. “Co to mělo znamenat?”

“Kdo ví? Nějaký kult - šotci se rádi tak předvádějí.”

Theo si kousek papíru pozorně prohlédl. Šotek na něj napsal pozoruhodně úhledným rukopisem: “Pod Starým vílohradským mostem.” Ukázal jej Jamce.

Řekla jen: “Tak to nebude tvůj zazobaný kult.”

Chystal se lístek zmačkat a zahodit, když si vzpomněl, kde je a co je: cizinec v cizím městě v neznámé zemi, bez peněz a bez domova. Nemůžu si dovolit zahodit nic, pomyslel si. Může se stát, že budu potřebovat nechat někomu vzkaz a nebudu mít papír. Třeba dopis sebevraha… Nakonec lístek složil a zastrčil si jej do vnitřní kapsy košile.

“Tak jsme tu,” prohlásila Jamka, když zahnuli za další roh. “Úl Sadových květů.”

Jeho první dojem neodpovídal jeho předchozí představě termitiště, byla to spíš vertikální louka plná světlušek: vzduch v malé boční uličce doslova hořel jiskřivými poletujícími světly - šedozelenými, růžovými, žlutými, bledě modrými, bylo to jako vánice radioaktivních vloček. Některé zářící postavičky stály na řadách balkónků, které se táhly podél ulice, ale většina zářivých teček skutečně létala stovkami dvířek dovnitř a ven.

“Co jsou ta světla?”

“Třepotalky,” odpověděla Jamka. “Najde se i pár elfů, škvírníků a světlíšů, ale všichni ti, kteří létají, jsou třepotalky. Proč, co sis myslel?”

“Ale… ty přece ve tmě nesvítíš.”

“Tím se teď nevzrušuj. Víš co, radši pojď.” Zatahala ho za ucho a rozletěla se napřed.

Theo se zhluboka nadechl a vydal se za ní. Při každém kroku se kolem něho míhaly zářivé postavičky. Mnohé sice měly lidskou podobu jako Jamka, ale celkově se ten pocit podobal spíš chůzi v palbě svítících střel. Na každého okřídleného tvorečka, jenž svítil sám, totiž připadalo přinejmenším půl tuctu neosvětlených, kteří prosvištěli večerní tmou kolem něho tak, že to poznal jen podle závanu vzduchu, občas i podle křídla, které se mu otřelo o vlasy, nebo v několika případech podle tenkého hlásku, který křikl něco, čemu Theo nerozuměl. Vlastně teď, když nechal hřmot větších ulic za sebou, slyšel pisklavé štěbetání všude kolem - smích, křik, klepy z balkonu na balkon, jak si obyvatelé věšeli šaty nebo jen vychutnávali příjemný večer. Přirovnání ke kolonii světlušek začínalo dostávat trhliny. Díky šelestu křídel a sotva slyšitelným hlasům v pozadí působila ulička, ve které se nacházel úl Sadových květů, spíš jako jeskyně obývaná mluvícími netopýry.

Ubytovací komplex se táhl podél stěny, v níž Theo až po chvíli poznal zadní stranu jiné, normálně veliké budovy. Úl začínal přibližně ve výšce jeho kolen a sahal několik metrů nad jeho hlavu. Vypadalo to jako něco mezi výškovým činžákem a holubníkem: řady krabicovitých obydlí byly namačkány těsně na sebe, takže to skoro vypadalo, jako kdyby někdo přidělal na jednu zeď obrovské množství poštovních schránek a do každé vyřízl malá dvířka jako do ptačí budky. Většina obydlí měla ještě balkon, ale některé z nich vypadaly spíš jako košíky na ovoce připevněné těsně pode dveřmi.

První dojem něčeho stejně neuspořádaného a neosobního jako hmyzí hnízdo Theovi nevydržel moc dlouho: obyvatelé si viditelně dávali záležet, aby svým domovům vtiskli pečeť jedinečnosti. Na mnohých košíkových balkonech byly květiny v květináčích, z dalších visely dracouny, fáborky a jiné ozdoby a většina domečků měla do přední stěny vyříznutá také okna, jejichž záclony nebo rolety barvily světlo zevnitř, takže pastelovému blikání, jež bylo dílem mnoha obyvatel, sekundovaly stálejší barvy oken. Některá obydlí byla upravena ještě víc, možná když si jedna rodina koupila dvě až půltucet krabicovitých bytečků vedle sebe a potom je důmyslnými způsoby propojila, například vnějšími schodišti nebo klouzacími tyčemi. K tajné radosti dítěte v Theovi byla některá obestavěna celým systémem skluzavek a žebříků.

Ne všechny žebříky vedly od jednoho obydlí k druhému. Z většiny domečků visely k zemi dlouhé harmoniky schodišť, která vypadala, jako by se dala v případě potřeby vytáhnout.

“K čemu jsou ty dlouhé žebříky?” zeptal se Theo.

“Elfové nelétají,” vysvětlovala Jamka. “Počkej tady. Budu hned zpátky.” Vznesla se asi tak metr nad jeho hlavu a potom vlétla do osvícených dvířek, které sotva zahlédl. Nad sousední balkony vystrčilo hlavu několik malých postaviček, aby si ho prohlédly, ale nezdálo se, že by nějak zvlášť upoutal jejich pozornost.

Třepotalka ven nepospíchala. Theo lelkoval před úlem Sadových květů a vůbec poprvé ho napadlo představit si, jaké to asi je být Jamkou - jak by mu bylo, kdyby vyrostl ve světě obrů, kteří jsou ve srovnání s ním vysocí jako sekvoje. Jeho hlava se s tím nějak nedovedla vypořádat.

Někdo z mého světa, kdo něco ví, by měl přijet a prozkoumat to tu, univerzitní profesor nebo někdo takový. Nebo ne, vědci, celý tým. Protože tady by člověk určitě mohl žít roky, a pořád by teprve začínal chápat, v čem je to jiné…

“Jé, on je velkej,” řekl někdo nad ním. V prvním okamžiku si podle pseudoirského přízvuku myslel, že je to Jamka, že si z něho dělá legraci, ale hlas zněl přece jen trochu jinak.

“Jasně že je,” odvětil někdo jiný. “Říkala nám přece, že je velkej.”

“Já to myslím tak, že je velkej na velkýho,” namítl první hlas. “Podívej na ty ramena!”

“Necháte toho, vy dva pitomí špačci?” ozval se třetí neznámý hlas. “Už mě zase začíná bolet hlava.”

Theo zašilhal nahoru. Z balkonu těsně nad jeho hlavou si ho prohlížely tři postavičky o velikosti Jamky. Všechny tři byly mladé ženy, alespoň mu to tak připadalo. Dvě měly tmavé vlasy, jedna ostříhané nakrátko, druhá dlouhé, a tu poslední zdobila obrovská načechraná zlatá hříva, zpola namotaná v natáčkách. Všem třem vykukovala vzadu z domácího oblečení křídla.

“Ty jsi Theo?” zeptala se ta blondýna. “Jsi velkej, co?”

“To neumíš nic jinýho říct, Ginnie?” utrhla se na ni ta s krátkými tmavými vlasy. “Rozskočí se mi z tebe hlava.” Podívala se dolů. “Nevšímej si jich. Jsou to teprv dvě hodiny, co přijely z venkova.”

“Ty jsi hrozná, Slupko!” řekla druhá bruneta. “Je tu sotva o měsíc dýl než my, a tak se naparuje!”

“Ehmm…” Snažil se popohnat mozek, aby se chytil. “Vy jste… vy jste některé ze spolubydlících Jamky?”

“Jsme,” odpověděla dlouhovlasá bruneta, “ale Jamka se poslední dobou ukazuje tak málo, že to spíš vypadá, jako bysme bydlely s bludičkou.” Napodobila pukrle. “Já jsem Slupka. Ta, co se tváří tak kysele, je moje sestra Pecka.”

“Slupka… Pecka…” přikyvoval Theo. Pořád měl problémy.

“My jsme Broskvové. A ta, co jí vlasy trčí do všech stran jako divožence, je Ginnie.”

“To mu neříkej! Je to jen přezdívka,” řekla blondýna a ohrnula nad svou spolubydlící nos. “Doopravdy jsem Auberginie. Jsem herečka a to je moje umělecké jméno.”

“To se ví, doma v Hloží byla jenom další Lilková,” řekla Pecka.

“Teda!” ohradila se Ginnie. “Ty jsi ale dnes nervní.”

“Bolí mě hlava, ne?”

Theo opatrně zvedl ruku. Prozatím si nezískal přízeň ženského obyvatelstva Říše skřítků a v tuto chvíli proti němu stála přesila tří proti jednomu. Měl pocit, že rozdíl ve velikosti by se neprojevil víc než v rovnováze moci mezi Jamkou a jím. “Ahoj. Těší… těší mě. Jo, já jsem Theo. A ona… ehm… bude už? Neřekla mi, jak dlouho bude uvnitř.”

Slupka se naklonila z balkonu a zašilhala po něm. “Bývá hotová rychleji než většina ostatních.” Vypadalo to, že vlasy, které jí visí dolují sahají skoro až po paty. “A ty jsi vážně Sedmikráska? Nevypadáš moc jako Sedmikráska.”

“Odkud to víš?” zeptala se Pecka. “Kdys viděla nějakého Sedmikrásku?”

“Viděla jsem jednoho ve zprávách, když mluvil o něčem z parlamentu. Nebuď přece taková slepice.”

“Viděla jednoho ve zprávách.” Pecka zavrtěla hlavou. “Nevšímej si jich, ani jedné. Přišly ven jenom proto, aby s tebou koketovaly.”

“Cože?” řekla Slupka. “Chceš tvrdit, že to nebyl tvůj nápad? Ty jsi ale lhářka!”

“Bude si myslet, že jsme hrozné,” zanaříkala Ginnie.

“Už to chápeš?” řekla Slupka se smutným uspokojením. “Holky z vesnice. Sotva slétly z větví. Ještě mají v uších pyl.”

“To odvoláš!” řekla rázně Slupka.

Theo začínal vážně uvažovat o tom, že se podvolí zaječím úmyslům. Naštěstí se právě v tu chvíli vedle nich objevila Jamka s malým kufříkem v ruce. Vzlétla z balkonu a začala klesat k Theovi, pak ale vyletěla zpátky nahoru a objala své spolubydlící.

“Kam zase letíš?” zeptala se Ginnie. “Vždyť jsme tě skoro ani neviděly!”

“Nevím jistě,” řekla Jamka. “Dám vám vědět. Máme nějaké vyřizování… vyřizování pro Sedmikráskovy… a bude lepší, když se nebudeme ukazovat moc okatě.”

“Souvisí to nějak s těmi lidmi, kteří se po tobě vyptávali?” zajímala se Slupka.

“Cože?” Jamku to viditelně překvapilo. “Jací lidé, kdy?”

“Vy jste jí to neřekly, když přišla?” zeptala se Pecka. “Co je to s vámi dvěma?”

“Tys byla v sousední místnosti, ale dívala ses na zrcadla. Tys tam měla jít a říct jí…”

“Zmlkněte, a všechny!” vykřikla Jamka. Prudkost její reakce byla tak nečekaná, že všechny tři její spolubydlící opravdu ztichly. “Řekněte mi, o čem to mluvíte. Teď hned.”

“Ke dveřím přišlo několik elfů, které jsme předtím nikdy neviděly,” vysvětlila pohotově Pecka. “Tvrdili, že jsou tvoji staří známí z Velkého Jeřábu, ale vypadali nervózně.”

“Prdy a cibule.” Jamka zavrtěla hlavou. “Odtamtud žádný elfy neznám. Co jste jim řekly?”

“Že jsi odjela a že nevíme, kdy se vrátíš, co jinýho?” Pecka se zakabonila. “Vůbec se mi nelíbili. Ještě že jsem byla doma - tyhle dvě by je nejspíš pozvaly na čaj a zákusky a pustily by je k tobě do pokoje.”

“To není fér,” ohradila se Ginnie. Skoro už brečela. “A když jsi je tak dobře zahnala, jak je možné, že jsem je dnes ráno viděla znovu? Seděli na chodníku před domem a sledovali úl.”

Pecka ji zpražila pohledem. “Cože?”

“Ach, Ginnie, proč jsi nic neřekla?” zeptala se Slupka.

“Protože než jsem si stačila vzpomenout, Jamka se vrátila…”

“Hlavně že jsi měla dost času, abys snědla celou sezamovou sušenku, než sem přišla…”

“Dost!” Jamka se v rychlosti ještě jednou objala se svými spolubydlícími. “Nehádejte se, vy tři. A kdyby se ti lidé vrátili, nepouštějte je dovnitř. Naopak, zavolejte správce a řekněte mu, že vás ti elfové obtěžují. Mluvte o tom na terase, ať na ně dávají pozor taky ostatní. Je možný, že je přestane bavit číhat na mě, ale byla bych ráda, kdybyste jim okouněni tady kolem znepříjemnily.” Její křídla zabzučela a Jamka se vznesla z balkonu.

“Ale kam teda jdeš?” zeptala se Slupka. “To vůbec nezní dobře.”

“Nezní, takže bude určitě lepší, když to nebudete vědět. Nedělejte si starosti, zlatušky, já si poradím. Ostatně, mám svého velkého, silného kamaráda Thea.” Sedla mu na rameno a naklonila se mu k uchu. “Pojďme. Jen stromy vědí, kdo všechno nás teď pozoruje.”

Theo jejím spolubydlícím roztržitě zamával a vykročil uličkou. “Tak kam?” zeptal se. “Ještě jsi mi to neřekla.”

“Přemýšlela jsem. Pojď tudy - zpátky k autobusové zastávce - a snaž se vypadat normálně, prosím tě.” Natočila ho do toho správného směru a znovu se mu usadila na rameni. “Normálněji to nejde? Tak to je mi tě líto, kamaráde.”

“Z čeho si děláš starosti - z elfů? Nejsou stejně malí jako ty? Ale bez křídel? A jak vůbec by mě chtěli sledovat?”

“Můžou se svézt. Na kryse. Na ptákovi. A i když elfové nemají křídla, ani všechny třepotalky nejsou tak milé a nápomocné jako já, takže bychom sebou měli hodit a mít oči na stopkách. Myslím, že uděláme dobře, když se budeme držet mimo osvětlené oblasti. I kdyby měli otrávené šípy, potřebovali by jich hodně, aby tě složili a zabránili ti odejít.”

“Otrávené šípy? O čem to mluvíš?”

“Ale to neznamená, že neudělají všechno pro to, aby nás sledovali a zjistili, kam máme namířeno. Proto se musíme trochu povozit autobusy, abychom je zmátli, a pak se dostat na bezpečné místo.”

“Ale k Náprstníkoví ne, že?”

“Ne, určitě ne. Počkej chvilku tady, já se podívám.” Autobusová zastávka byla na dohled. Jamka mu vzlétla z ramene a odbzučela do tmy. Vrátila se a pověsila se před něho dřív, než došel k prázdné lavičce. “Nevidím, že by nás někdo sledoval, ale to moc neznamená. Několik elfů s těmi správnými kouzly…” Nedořekla, jako by Theo už takové věci znal. “Pokud jde o to, kam jdeme… víš, já nejsem jedna z květin. Řebříček a ostatní šlechticové si myslí, že mají mezi sebou víc společného než se všemi ostatními, takže v těžkých dobách by tě raději poslal k někomu ze své strany. Jenže Řebříčkova strana, to jsou poměrně obratní vyjednavači a, jak jsem řekla, o Náprstníkovi jsem slyšela už pár věcí, které se mi nelíbily. Raději bych tě zavedla k někomu, kdo má co ztratit - k někomu, kdo se nemůže dohodnout, protože je nepřítel na smrt s těmi, kteří se tě snaží zabít.”

“Ty mě chceš odvést k těm… těm šplhavcům, že? Těm, kteří mě chtěli původně.”

“Ale ne rodu Proskurníků. V tom měl Řebříček pravdu - kdo ví, jak se Čemeřice, Durman a celá ta pakáž dozvěděla, že pro tebe jako doprovod jede do občiny ten mladý kluk - ten, jehož srdce skončilo v truhlici. Ale dozvěděli se to, a v dobách, jako jsou tyhle, je to většinou práce nějakého špiona uvnitř.”

Musel se tomu výrazu pousmát. “Koukám, že jsi drsná, Zvoněnko.”

Zamračila se. “Řekni mi tak ještě jednou a budeš se divit, jak se ti koule dostaly do průdušnice - a zdola. To, že už k vám moc nechodíme, ještě neznamená, že nic nevíme. Kdo věří na skřítky a víly, zatleská! Kdo věří na skřítky a víly, ať mi políbí mou růžovou prdelku, když už. Zmlkneš už konečně, nebo ne?”

Zmlkl.

“Tak to je dobře. V autobuse o tom nebudeme mluvit - když nás může slyšet nějaký šotek, může nás slyšet spousta jiných. Několikrát nastoupíme a vystoupíme, ale náš konečný cíl,” nahnula se blízko a ztišila hlas v šepot je palác Narcisů. “Je tam někdo, kdo se s tebou bude chtít setkat, a shodou okolností je to někdo, kdo nemá příliš v lásce Čemeřice a jeho škrtiče.”

Pokud bylo podle Theova odhadu něco po desáté v noci, když navštívili úl, mohlo být před půlnocí, když vystoupili z posledního autobusu. Theo stál na chodníku vedle širokého bulváru a třásl se, neboť noční vzduch se pronikavě ochladil. Jamka zatím větřila. “Myslím, že nás nikdo nesleduje.”

“Nesleduje?” Rozhlédl se po tichých zdech a tmavých oknech. Uvědomil si, že oken zase tolik není, především v přízemí. “Není tady vůbec nikdo.”

“V téhle části Soumraku to tak chodí. Nejsou tu žádné restaurace, žádný noční život, jenom správní budovy a některé větší věžové paláce. Když všichni na noc zalezou, je docela klidná. Pojďme.”

Vedla ho ulicí plnou vysokých budov, které, jako všechno ostatní v tomto městě cizích tvarů a barev, se podobaly a zároveň nepodobaly tomu, co znal. Mnohé kancelářské komplexy byly nízké stavby podobné starým hradům, zvenčí obehnané hradbami, které zakrývaly všechno kromě vršků budov. Jejich stěny pokrývaly jasné reflektory a v mohutných bránách měly poměrně moderní strážní stanoviště, ale na pohled se příliš nelišily od středověkých čtvrtí jeho světa, ve kterých se ještě bydlelo. Theo si vzpomněl, že při jediné cestě do Evropy s Cat viděl spoustu podobných míst: muzeální kamenné zdivo a nejmodernější technické výstřelky natlučené přímo do dávných staveb.

Rodinné základny - “palácové věže”, jak jim říkala Jamka, byly trochu jiné. Především, na rozdíl od kancelářských budov, které měly v průměru pět až šest podlaží, mohly mít palácové věže dvakrát až desetkrát tolik. Jedna z prvních, jež míjeli, obrovská stavba nasvícená nahoru vytočenými reflektory, podle Jamky palác Hledíků, byl dobrou ukázkou tohoto typu: nebyl to válec, ale mnohostěn, a přestože v horních patrech byly řady oken rozmístěny pravidelně, do výšky dvaceti metrů od země nebylo ani jediné okno, nejspíš z bezpečnostních důvodů: zdálo se, že jediný vstup do budovy je možný přes strážnici umístěnou poměrně daleko od ulice, s mohutnými dveřmi zasazenými hluboko do silné zdi. Ale přestože na dolních třiceti metrech bylo jen málo oken, věž nebyla bez zdobení: okna měla mnoho různých velikostí a tvarů a většinu využitelné plochy zdí pokrývaly ozdoby, které se složitostí vyrovnaly chrličům a tesaných světcům na gotické katedrále. Theovi se ani v záři reflektorů nepodařilo dozvědět se víc o povaze těchto vzorů, ale vypadalo to, že se táhnou po boku věže, kterou viděl, v šikmých pásech, jako by dohromady vytvářely jediný obraz obtáčející celou stavbu kolem dokola.

Zeptal se na zdobení Jamky.

“Většinou zabíjení šotků,” vysvětlila. “Hledíkové získali jméno a majetek v poslední válce se šotky. Měl bys vidět palác Plaménků! Ti se zase proslavili ve válce s titány. Do základů mají vestavěné vytesané hlavy a ramena obrů - a vypadá to, že i těm obrům dává pořádně zabrat, aby tu velkolepou budovu udrželi.” Její hlas dostal poněkud zamyšlený tón. “Alespoň si myslím, že jsou vytesaní.”

Převedla ho přes širokou plochu přistřižených trávníků a klikatých cestiček. V bledém, namodralém světle pouličních lamp bylo všude pusto. “Jinovatkový park,” řekla mu.

“Musíme si dávat pozor na vlkodlaky?” zeptal se poněkud nervózně.

“Myslím, že vysadili novou oměj vlčí mor - vidíš ty živé ploty? V centru si dávají víc záležet než ve čtvrtích, kde žijeme my pracující.”

Theo měl uši nastražené a dával pozor, až z křoví uslyší nějaké vlčí zvuky - protože kdo mohl vědět, co se dá čekat od nespokojených zahradníků? Theo si uměl představit, že omylem vysadili místo oměje vlčího moru břečťan. Zpomalil, aby si prohlédl nějakou sochu. Byla to první, k níž se dostal dost blízko, aby si ji mohl prohlédnout. Byla z nějakého zvláštního, stříbřitého kovu a vypadalo to, že reprezentuje urozeného skřítka v plné zbroji, s přilbou zdobenou labutími křídly, kterou měl vraženou v ohbí lokte. Rozhlížel se po parku v hrdinském postoji, jejž Theo viděl na desítkách soch ve svém světě.

“Kdo je to?”

“Jak to mám vědět?” Jamka netrpělivě létala v kruzích. “První lord Růže nebo možná Rozrazil, někdo takový. Pojď.”

Theo si ještě chvíli prohlížel ostře řezanou tvář. Jestli objekt sochy nepatřil k nejarogantnějším bytostem, jaké kdy dýchaly, umělec mu udělal medvědí službu.

“…Zima,” řekl unavený, nevyjádřitelně smutný hlas. Theo sebou škubl. “Taková… zima…”

Rozhlédl se. Srdce mu prudce bušilo. “Proboha! Ta socha na mě promluvila!” Vypadalo to, jako by ten hlas přicházel ze vzdálenosti několika kilometrů, a zároveň ho měl přímo v hlavě.

“Ne, nepromluvila.” Jamka se pro něho vrátila. “Tak pojď.”

“Promluvila! Mluvila na mě. Řekla: Zima!”

“To nebyla ta socha. To je tak, když vykáceli zbytek lesa, který tady stál, aby udělali park, stromové víly se… prostě jim zničili všechny stromy. Některé z nich se nastěhovaly do soch na protest, ale nijak jim to nepomohlo. Jsou tady pořád.” Zavrtěla hlavou. “Asi to pro ně není příjemné.”

“Kdy se to všechno stalo?” Stále se třásl - ten hlas zněl tak ztraceně, tak zoufale.

“Musí to být nejmíň padesát let, možná sto. Nikoho to nezajímalo. Myslím, že je to smutné, ale co můžu dělat? Ale teď sebou pohni.”

Musel se ještě několikrát ohlédnout přes rameno po těch blyštivých, stříbřitých sochách. Padesát nebo víc let! Možná si to jenom představoval, ale když Jamku dohonil, zdálo se mu, že slabou, tklivou ozvěnu slyší pořád. “Jak se s tím někdo může smířit. Je to… hrozné!”

“Tady kolem nežije nikdo, kdo by se u nich zastavil na tak dlouho, aby je slyšel. Člověk je zná jen z doslechu. A vůbec, už jsme tu.”

Z vršku travnatého pahorku se jim otevřel výhled na okraj parku a obrovský komplex, největší, jaký zatím viděl, možná přes čtyři ulice, tak široký, že celý Jinovatkový park byl jeho předzahrádka. Hlavní věž byla velká, možná nějakých třicet nebo čtyřicet pater, ale nebyla nejvyšší, jakou viděl - palácová věž Hledíků a několik dalších byly vyšší. Ale ve třech ze čtyř rohů komplexu stály také věže, které sahaly hlavní věži asi do poloviny, takže to celé vypadalo trochu jako seskupení pyramid v Gize.

Jako hřbitov plný pomníků. Setkání s dryádou Thea silně rozrušilo - pořád slyšel její hlas, vyčerpanou nevěřícnost opuštěného dítěte.

“Palác Narcisů,” oznámila Jamka. “Ale ve skutečnosti je to jenom ta středová palácová věž. Ty ostatní jsou Kosatcové, Mečíkové a Žonkylové a ta nízká je konferenční centrum.” Čtvrtý roh, ten bez věže, vyplňoval rozlehlý komplex nízkých budov.

“Páni,” hlesl. “To všechno patří jedné rodině? Je to obrovské!”

“Jsou velká a mocná rodina,” řekla. “Prakticky financovali šplhavce úplně sami, takže nebýt jich…” Odmlčela se. Theo pochopil, že se rozhodla větu nedokončit.

“Kdyby nebylo jich, tak co? Možná že byste nás už vyhlazovali hlava nehlava?”

“Jsem unavená, Theo. Pojďme se pokusit zmizet z ulice, než nás někdo dohoní. Nebyl bys raději, kdybys už byl za těmi zdmi a ne venku?”

Byla to pravda. Byl mimo Řebříčkův dům méně než čtyřiadvacet hodin, a měl pocit, jako by byl na útěku týdny. Byl unavený, vystrašený, a určitě taky pěkně páchl. Jeden z těch děrníků by ho nejspíš ucítil na míli. “Jo, je to tak. Pojďme.”

Dovedla ho do tunelu, který byl sotva vyšší než on. Procházel přes celou kamennou vnější hradbu, která byla silná alespoň sedm metrů. “Strážnice je na druhé straně.”

“Není to trochu slabé místo v obraně?”

“Viděl jsi někdy cukrářský pytlík?” zeptala se Jamka. “Takovou tu věc, jak ji zmáčkneš, a na konci vyteče pramínek sladké kasičky?”

“No a?”

“Stačí, aby v paláci Narcisů nebo ve strážní věži někdo řekl slovo, a tyhle stěny se přimáčknou k sobě.” Udělala mlaskavý zvuk. “Z toho, co je tady - kašička.”

Velice vážně již uvažoval, že by se otočil a vyběhl zpátky ven. “A nemohl by to slovo někdo říct náhodou?”

“To se prakticky nestává.”

“Hm, hned je mi líp. Jak je možné, že toho tolik víš?”

“Už jsem tady byla.”

Strážnice, která byla jenom dolní patro velké strážní věže v přední zdi, představovala zvláštní kombinaci středověkého a moderního: místnost pro pohovory byla z větší části za stěnami, které vypadaly jako z průhledného skla nebo plastu. V tuto noční dobu byli Theo a třepotalka jedinými osobami na té straně bariéry, která byla vyhrazena návštěvníkům, což ovšem nijak neurychlilo přístup stráží, skupinky obrů v uniformách, kteří hráli na opačném konci místnosti nějakou karetní hru. Nakonec jeden z nich přišel a začal s Jamkou mluvit přes štěrbinu, která byla tak malá, že by se jí ani třepotalka neprotáhla. Theo se zatím snažil jevit zájem o brožurky Narcisové - dynamický rod a Poznejte historii Hlohu ve stojánku u židlí. Po úmorně dlouhé době strážný odkráčel, ale cestou k něčemu, co vypadalo jako komunikační centrála, se zastavil u karbaníků, aby s nimi pokibicoval.

“Copak nepřijdou celkem rychle na to, že se nemůžu náležitě identifikovat - že ve skutečnosti nejsem Sedmikráska?” zeptal se tiše Theo, když se k němu Jamka vrátila. Byl už tak unavený, že skoro ani necítil strach. Skoro, ale ne úplně.

Jamka se zatvářila překvapeně. “Vratič ti nic nedal?”

“Ne.”

Zavrtěla hlavou. “Nevadí. Když jsme byli v úlu, zavolala jsem osobě, za kterou jdeme. Tihle hromotluci jsou jen kontrola. Jestli přijde, klidně můžeš mít kalhoty na hlavě a tancovat gigu.”

Nechali je čekat tak dlouho, že Jamka po chvíli znovu přelétla k okénku se štěrbinou, aby si znovu vyměnila názory se strážnými. Zdálo se, že třepotalčina hlavní myšlenka je: “Zvedni ten svůj tlustý šedý zadek a zavolej znovu.” Theo raději nechtěl slyšet, co si o některých Jamčiných kritičtějších postřezích myslí dvouačtvrtmetrový obr, který má na šířku skoro stejně jako na výšku, vybavený něčím, co se až nepříjemně podobá dřevěnému samopalu na popruhu přes rameno (a má za zády ve strážnici tucet nebo víc přátel, podobně velkých a podobně vyzbrojených). Raději se přikrčil na židli u stojánku s letáky a snažil se vypadat, jako by jenom nevinně čekal, až dostane pracovní vízum do země Matky Husy nebo něco na ten způsob.

Ani toto napětí nemohlo trvat věčně a Thea nakonec zmohla dřímota. Probudila ho Jamka, které mu přiletěla až těsně před obličej a krutě ho zatahala za řasy.

“Vstávej,” řekla.

“Nech toho,” zamumlal.

Naklonila se k němu. “Ty ani nerušíš, jakou máš kliku, frajere. Urozená paní přišla osobně.”

Theo otevřel oči víc a vrávoravě se postavil. Těsně u přepážky stála štíhlá, hezká víla, na první pohled neodlišitelná od bezpočtu těch, které viděl na nádražích a v ulicích. Tato měla světle hnědé vlasy, jimiž skutečně prokvétal šedý pramínek, a přestože se v jejích rysech ani postoji nedalo najít nic jiného, podle čeho by se dalo poznat, že není v rozpuku mladé dospělosti, Theo tušil, že má před sebou jednu z prvních starších vil.

“Úžasné,” řekla, mezitím co si Thea prohlížela od hlavy k patě. “Prostě úžasné. Máme obrovské štěstí, že tě máme.” Její hlas byl hluboký a spadal do kategorie, které by doma dal nálepku “seriózní” - mluvila jako nějaká aristokratka, která by bez váhání strčila ruku do březí kobyly. “Jen si to představ,” řekla Jamka. “Opravdový smrtelník!”

Thea to trochu překvapilo. “Ona to ví?”

“Samozřejmě že to vím. A jsem doopravdy uchvácená.” Podala mu ruku. “Odpusťte, prosím - jsem nemožná hostitelka, ale to se stává, když na mě přijde žízeň bádání. Vítejte v našem domě. Jsem lady Aemilia Žonkylová. Lord Narcis je můj bratr.”

Theovi chvíli trvalo, než si uvědomil, že ruka, kterou si potřásá, je schovaná v nějaké latexové rukavici. Možná skutečně pomáhala rodit hříbě, napadlo ho. Nebo spíš jednorožce. “Těší mě… že vás poznávám.”

“Ach, mě také, pane Vilmosi. Vím, že by bylo zřejmě lepší, kdybych s tím počkala do zítřka, kdy budeme moci testování rozběhnout pořádně, ale přece jen bych, ještě než vás uložíme do postele, ráda provedla jeden nebo dva malé - ale naneštěstí trochu víc než mírně bolestivé - experimenty.”

Lady Žonkylová popadla Thea za ruku a provedla ho přes strážnici do kamenné pevnosti rodu Narcisů. Jamka se vznášela těsně mimo dosah a dělala, že Theovy čím dál nervóznější otázky neslyší.

Kapitola 19

Sváteční návštěva

Vítr se změnil a ten den ráno začal vát k severovýchodu, ostrý vítr od Ysu, který kvílel v ohýbaných vršcích stromů Pravého Ardenu, vítr, jenž měl říz, první posel ještě daleké zimy. Byl den před Mabonem a mnozí lidé z personálu se vypraví na svátky domů na venkov, aby navštívili rodinné příslušníky, které měsíce neviděli. Mladší zaměstnanci včetně několika těch, kteří na cestu domů nemají, zdobili velký dům panenkami z obilí, bludišti z žaludů a hromadami jablek, narovnanými na stoly. Jeden z dozorců vyrobil z proutí a březové kůry vínový měsíc a pověsil jej nad hlavní dveře, kde se pohupoval v sílícím větru.

V Ostálkovském zámečku to byl vzrušující den, a nejenom kvůli svátku, změně počasí nebo některému z obyčejnějších důvodů - sborového šílenství ústavních podomníků, kteří měli před důchodem, nebo útěku některého z dvojčat Devaterníkových (pokaždé v kopcovité krajině, která zámeček obklopovala, okamžitě zmizeli, ředitel si jednou musel najmout Černého psa s psovodem, aby uprchlíka schopného měnit podobu vypátral). Nikoli. To, co vzbuzovalo rozruch mezi ošetřovatelkami, které se míjely na starých chodbách nebo se v odpočívárně krčily nad čajem a vdolečky na levandulovém oleji, byla zpráva, že pacientka, jíž říkali Tichá panna z Prvosenku, bude mít jednu ze svých vzácných návštěv. Skutečnost, že návštěvník byl skoro vždycky tentýž a že přijížděl o většině svátků, mu v očích personálu nijak neubírala na zajímavosti. Návštěvník Erephíne Prvosenkové byl nejenom hezký muž i na poměry vysokého standardu své společenské vrstvy a univerzální dědic jednoho z nejmocnějších rodů, ale bylo o něm také známo, že je nezadaný. Dynastické tlaky byly silné a říkalo se, že má jedno dvě děti bokem, ale to neznamenalo, že se nikdy neožení. A jak připomněla jedna z nejmladších ošetřovatelek, v Říši skřítků žádný zákon neříkal, že by si nesměl vzít ženu z prostého rodu, kdyby se do nějaké zamiloval.

Starší ošetřovatelky se tomu smály - ta žába, která mluvila o mladém Prvosenkovi, jako kdyby žil ve stejném světě jako ona, byla dívka ze statku, která měla ještě za ušima rosu z Břečťanu. Byla to jedna z těch, které sledovaly romantické pohádky, jež byly k vidění v zrcadlech Ostálkovského zámečku, se stejně hlubokou důvěrou, jakou jiní skřítkové a víly vyhrazovali zprávám o posledních debatách v parlamentu květů, statistikám obchodu mezi poli nebo hlášení o vzdálených pohraničních potyčkách mezi titány a menšími, ale ambicióznějšími horskými trolly. Přesto i ti nejzatvrzelejší z jejích spolupracovníků nacházeli v neústupném vyhlašování mladé ošetřovatelky, že ani její velká a hezká křídla nejsou překážkou pro sblížení s potomkem jednoho z květinových rodů, něco naivně okouzlujícího.

“Přece bych s tím mohla něco udělat,” protestovala. “Každou chvíli si někdo nechá odstranit křídla.”

“Někteří dokonce víckrát,” připomněla další ošetřovatelka. “Jako pan Plicník. Tomu dorůstají pořád, bez ohledu na to, kolikrát si je už nechal uříznout.” Ostatní se rozesmáli. Správce sanatoria nebyl nijak zvlášť oblíbený a jeho ambice byly tématem častých diskusí.

“Jestli jsi osamělá, potřebuješ smrtelníka,” řekla jedna ze starších ošetřovatelek. “Smradlavého, chlupatého a divokého. Ach, to bych brala. Už několik století jsem žádného takového neměla.”

“V dnešní době není o nic pravděpodobnější, že získáš jednoho z nich, než že získáš někoho ze Šesti rodů,” řekla další.

“Kdyby se na tebe ten mladý Prvosenka alespoň dlouze podíval, třeba by se našlo několik dam z urozených rodů, které by na tebe s potěšením poslaly mrtvičáka,” řekla vesele starší ošetřovatelka. “Znala jsem jednu dívku na službě, které se to stalo. Ony se nerady dělí s takovými, jako jsme my.”

Dívka ze statku zčervenala. “Podívejte, já vím, že se to nestane, ale mladá holka může mít svůj sen, ne?”

Na tom se alespoň shodly všechny. A většina se jich shodla také na tom, že bratr Tiché panny z Prvosenku za nějaké to snění opravdu stojí.

“Erephine?” řekl, jako kdyby ji mohl z něčeho vyrušit. Seděla v křesle, nehybná a chladná jako socha. “Přeji ti hezký Mabon, drahá. To jsem já, Caradenus. Přišel jsem se za tebou podívat.”

Zavřel za sebou dveře a přesvědčil se, že jsou zajištěné západkou. Když šel do sestřina pokoje, zdálo se mu, že na chodbě je neobvyklé množství ošetřovatelek. Všechny se usilovně snažily nepokukovat po něm moc nápadně, ale příliš se jim to nedařilo. Bylo těžké uvěřit, že náhodou měly všechny práci ve stejnou dobu ve stejné části zámečku. V poslední době zjistil, že plave ve zvláštních politických proudech, napadlo ho, zda by ho personál nemohl špehovat. Jenže kdo by si dával takovou práci? Excisoři? Ti si určitě lámou hlavu nad důležitějšími věcmi než nad povinností, která ho zavedla do Ostálkovského zámečku. Jeho otec? Přestože mezi nimi byly rozdíly, určitě se jeden druhému nevzdálili natolik. Ne, nerozuměl tomu. Možná se mu to jenom zdálo. Ale stejně, všichni vypadali tak… zvědavě.

“Přišel jsem za tebou, protože k tomu mám důvod.” Natáhl paži a uchopil sestřinu chladnou ruku. “Zapletl jsem se do určitých záležitostí, které by mi mohly na nějakou dobu ztížit, abych tě navštěvoval.” Přisunul se o něco blíž a ztišil hlas, jako by sděloval tajemství někomu, kdo je může pochopit. “Situace je teď… složitá všude a ve Městě obzvlášť. Mluví se o další válce květin.” Zavřel oči. Najednou na něho padla hrozná únava. “Bojím se, že to může být pravda. Bylo by to strašné, po tolika letech míru.”

Pustil její ruku, opřel se a zadíval se jí do obličeje. Nadále hleděla do prázdna. Přinutil se usmát, ale šlo to ztěžka. “Vzpomínáš, jak jsme byli oba mladí a chodili jsme za bratranci na Bedrníkový vršek v Horní Olši, do toho velkého domu v kopcích? Měla jsi strach, poněvadž ti někdo řekl, že v tom lese jsou mantikory, a já jsem řekl, že tě ochráním, že se ničeho nebojím.” Zavrtěl hlavou. “Byl jsem jenom chlapec, měl jsem svůj první meč a několik kouzel, která jsem se naučil. Slíbil jsem, že nedovolím, aby se ti něco stalo. Nikdy. Slíbil jsem to.”

Dlouho nedokázal promluvit.

“Ten starý šotek,” řekl nakonec. “Právě se mi to vybavilo. Vzpomínáš si na něho? Potkali jsme ho na Vatrové cestě. Vezl na trh nějaké králičí kůže a dovolil ti, aby sis pohladila jeho jednorožce.” Znovu se přinutil do úsměvu. “Byla jsi tak statečná! Měl rolničky kolem krku a polekal se mého pachu, nebo možná jednoho z mých kouzel. Všechny ty rolničky zvonily. Ale on sklonil hlavu a nechal se od tebe pohladit. Jaké jsi měla velké oči!”

Znovu ji vzal za ruku a dlouho seděli mlčky.

Vstal. “Přijedu za tebou znovu, hned jak to půjde,” řekl. “Já nezapomínám. Nezapomenu.” Sklonil se a políbil ji na tvář, která byla jako porcelán. “A jestli dostanu tu možnost, postarám se o to, abys byla pomstěna. Přísahal jsem to při Studni.” Zaváhal, potom se sklonil ještě jednou, přivřel oči a políbil ji. “Miluji tě, Erephine, sestřičko.” Ani teď se nepohnula, nepočítaje zvedání a klesání její hrudi. “Sbohem.”

“Je hezký, ne? Ale vypadal smutně, když vyšel ven,” řekla mladá ošetřovatelka z venkova. “Nezdá se vám?”

“U těchhle květinových pánů nikdy nevíš,” řekla jedna z ostatních. “Jsou toporní jak sochy.”

“Ale třeba je nešťastný kvůli sestře…”

Její spolupracovnice zavrtěla hlavou a pokračovala v odměřování protikousacího elixíru do malých pohárků: v oddělení aktivních pacientů byl čas na léky. “Tihle květinoví páni neplýtvají silou na city, a obzvlášť když se jedná o děvčata v rodině. Dělají, co se dělat má, aby to všichni viděli. Dávají si záležet, aby to dobře vypadalo.”

“Kromě toho,” ozvala se jedna starší žena, “ona je tady už roky, takže si na to všichni určitě zvykli. Ne, vidíš to moc romanticky, holčičko. U těchto bohatých mládenců s hezkou tvářičkou je to snadné - umějí vypadat, jak chtějí.”

“To si opravdu myslíš?”

“Dobře si to zapiš, holčičko, a nenech se napálit. Tihle vládnou světu. Celá Říše skřítků se jim klaní. Proč by měl někdo z nich být smutný?”

Kapitola 20

Mezi šplhavci

“Co to sakra je?” Theo se podíval přimhouřenýma očima na nádobu, kterou lady Aemilia držela. Vycházela z ní bledá žlutozelená záře jako z nějaké rekvizity nízkorozpočtového filmu.

“Nebuď jak dámská halenka,” řekla Jamka, která seděla na kraji stolku pro přípravu léků a kopala nohama ve vzduchu.

“Co je zas tohle za absurdní výraz?”

“Nemělo by to vůbec bolet,” prohlásila vílí šlechtična, ale Theo měl pocit, že to ujištění mohla pojmout procítěněji.

“U toho posledního jste taky říkala, že to jenom bude trochu pálit, a pak to bylo, jako kdyby mi někdo do páteře vrazil zubařskou vrtačku. Takže nemělo by to vůbec bolet znamená ve skutečnosti co? Že to nebude horší než pořádná nakládačka?”

“Horší to určitě nebude,” přisvědčila lady Aemilia. “Tak, lehněte si pěkně na břicho. Nejsme rádi, že jsme si znovu neoblékli košili?”

“No jistě, jsme radostí zcela bez sebe.” Theo si vlezl zpátky na vyšetřovací stůl potažený bílým lněným prostěradlem. Nedokázal se ubránit pocitu, že tato stroze zařízená místnost je ve skutečnosti veterinární ordinace, ale tušil, že by měl být rád, že je alespoň čistá. Ale ani tak to nebyl obchod, který by si byl vybral - bolestivé experimenty za poskytnutí azylu. “Pořád jste mi neřekla, co v té nádobě je.”

“Pijavice, co jiného. Potřebujeme trochu vaší krve.”

Theo už byl zpola ze stolu pryč, když ho lady Aemilia chytila za ruku, dál už se však nedostal. Na někoho, kdo vypadal nanejvýš na štíhlých padesát kilo, měla překvapivě velkou sílu. “Nedělejte takové scény, mladý muži.” Otočila se k Jamce. “Opravdu ví o vědě tak málo?”

“Věda - vy říkáte pijavicím věda? A jak potom říkáte palečnicím a skřipci - zkouška?”

“Jednoduše potřebujeme trošku vaší krve, abychom mohli stanovit, jak… abychom mohli udělat další důležité testy. Jen velice vzácně máme příležitost zkoumat někoho, jako jste vy.”

“Já myslel, že tohle město bývalo plné hostujících smrtelníků.”

“Och. Plné… to zrovna ne. Každopádně je to už dávno, co jsme tady měli někoho vašeho typu, a naše věda od té doby šla rychle dopředu. Toto je neocenitelná příležitost zvýšit úroveň našeho poznání. Mohl byste teď laskavě přestat být tak ubrečený a lehnout si?”

“Lady Aemilia ví, co dělá, Theo,” řekla Jamka.

Theo nechtěl Jamce udělat ostudu, ale na druhou stranu, ona se s ním taky neporadila, než ho do toho zatáhla. Natáhl se obličejem dolů na stůl a zadíval se na stěnu, která byla až na stylizovaný basreliéf narcisu vkusně holá, stejně jako ostatní stěny v místnosti. Snažil se uvolnit, ale když se jeho zádových svalů nenadále dotkla studená ruka lady Aemilie, měl co dělat, aby v sobě udusil polekaný výkřik.

“Hlupáčku. Napětím se to jedině zhorší. Nedělejte si starosti, tyto pijavice jsou chované speciálně v tom nejvědečtějším prostředí.” Cítil, jak mu zlehka položila něco na záda pod jednu lopatku. Dosedlo to a tiše, lehce se to stáhlo, snažil se příliš na to nemyslet. Ostře ho to kouslo a potom ucítil šířící se znecitlivění. “Teď už by to mělo být lepší,” vysvětlila jeho hostitelka. “Mají anestetické sliny. Anestetické znamená, že potlačují…”

“Já vím, co to znamená.” Pravděpodobně se neslušelo přerušovat vysoce společensky postavenou vílu, ale v tu chvíli mu to bylo jedno. Měl po krk toho, aby se s ním zacházelo jako s Charltonem Hestonem na planetě opic. “Řecky to znamená Právě jsme na váš nemocniční účet připsali dalších pět set babek.” Nechápavé ticho trvalo několik vteřin. “To byl vtip.”

“Ovšem,” řekla lady Aemilia. “Á, myslím, že náš drobeček je plný. Břímo! Mohl bys přinést další pijavici, prosím?”

“Další? Proč do mě rovnou nepíchnete a nenapustíte si kbelík?”

“To je dobrý nápad!” Stiskla ho pevněji, aby ho udržela na stole. “To byl také vtip, pane Vilmosi.”

Když lady Aemilia zmizela - Theo tušil, že poučit skřítčí děti o škodlivosti žvýkaček nebo něco takového - znovu si oblékl košili a kalhoty. Asistent šlechtičny, drobný skřítek, který měl pleť žlutooranžové barvy a vlasy jen o odstín světlejší, zůstal v ordinaci, aby uklidil.

“Jak dlouho jsem tady? Mám pocit, jako by to byl celý den.”

“Je pozdě odpoledne,” řekla mu Jamka. “Máš hlad?”

“Jasně. Nic člověka tak nenaladí na žrádlo, jako když má na zádech obrovskou svítící pijavici.”

“Nechcete si umýt ruce, než vyčistím dřez?” zeptal se asistent. Theo zavrtěl hlavou a štíhlý skřítek se pustil do drhnutí lesklého bronzu.

“Ty jsi ale bručoun, Vilmosi,” poznamenala Jamka.

“Proč jsou všichni tak zvědaví? Dnes tady muselo být snad půl tuctu lidí, kteří se na mě přišli podívat. Ale promluvit si se mnou, to nezkusil žádný. Připadal jsem si jako sloní muž nebo tak něco.”

“Můžu vám to říct,” nabídl asistent. Když se Theo otočil, aby se na něho podíval, maličko zčervenal, nebo to tak alespoň vypadalo - vzhledem k tónině jeho pleti se to dalo těžko říct.

Jamka se vznesla ze stolu a přistála Theovi na rameni. Zatímco si zapínal košili, opatrně tam balancovala. “To bys mohl. Mě nikdy neposlouchá.”

Skřítek pokýval hlavou a usmál se. Vypadal ostýchavě, ne však servilně, jak se s tím Theo za jediný den v paláci Narcisů setkával často: šotčí služebné se mu nechtěly podívat do očí, bezkřídlí, ale i tak evidentně nižší úředníci rychle uhýbali, aby ho nechali projít. Tento skřítek měl dokonce v očích třpyt, jemuž Theo zpočátku nerozuměl. “Jenom… když jste přišel z kouzelného světa, jako je ten váš, musíme vám všichni připadat hrozně nudní, pane Vilmosi. Ale je čest moci se podílet na těchto výzkumech. Nedovedete si představit, jak je to vzrušující.” Tváře mu trochu víc zhnědly, teď byl určitě zrudlý. “To mluvím za sebe. Tedy, lady Aemilii to bude určitě taky celkem zajímat, samozřejmě. Ale pro mne je to…” Nadechl se. “Získal jsem diplom v obora studia smrtelníků. Takže toto je pro mne… Nikdy jsem se ani neodvážil doufat…”

Theo tohoto chlapíka prostě musel mít rád. Měl v sobě něco příjemně dětského, a nebyly to jenom jeho nestárnoucí rysy nebo to, že temenem hlavy sahal Theovi po ramena. “Tedy, nemohu zrovna říct, že rád posloužím - tak to není - ale snad mohu být rád, že alespoň někdo z toho něco má. Jak se jmenujete?”

Skřítka jako by otázka úplně vyvedla z míry. “Jak se jmenuji?”

“Do prkýnka, řekl jsem zase něco špatného? Pocházíte snad odněkud, kde nesmíte mít jméno, dokud neproměníte alespoň jednu dýni na kočár, nebo něco takového?” Theo svého sarkasmu hned zalitoval - skřítek vypadal zmateně, skoro jako by propadal panice. “To nic. Smím se zeptat, jak se jmenujete?”

Jamka si pohrdavě odfrkla. “Už vidíš, jaké to je, motat se kolem smrtelníků? Dej to do své příští laboratorní zprávy. Já bych ti mohla vyprávět…”

“To ne, jenom jsem…” Asistent zavrtěl hlavou. “Jmenuji se Bříma. Bříma Šáchor.”

“Rád tě poznávám.” Theo si začal zavazovat boty. “A teď by mě zajímalo, kde se mám najíst. Ráno mi přinesli nějaké maličké anýzové koláče, ale od té doby jsem neměl v ústech.” Otočil se k Jamce. “Tebe dali do nějaké jiné části komplexu. Nemáte tam nějakou dobrou restauraci, nebo tak něco?”

“Já bydlím v Narcisovském úlu pod hlavní věží,” řekla. “Myslím, že porce by ti připadaly trochu malé. Ale neměl by pro nás být problém najít ti místo v jídelně. Možná by ti dokonce něco přinesli do pokoje, i když takové zacházení si obvykle schovávají jenom pro vysoké potentáty. Když už je řeč o tvém pokoji, uhostili tě, jak se patří? Ráno jsem si ho nestačila moc prohlédnout.”

“Je pěkný - jako Holiday Inn v Říši divů, nestěžuju si. Ale mám strach sáhnout na zařízení - u Vratiče jsem málem zapálil dům.”

Bříma Šáchor se narovnal a v očích se mu znovu zalesklo. “Vy znáte hraběte Řebříčka?”

Theo zaváhal a podíval se na Jamku, ale tvářila se, jako by se jí to netýkalo. “Tak trochu. Několik dní jsem u něho pobýval.”

“Některé jeho teorie o éterických parách jsou fascinující, velice originální. Jeden z několika květinových pánů, kteří jsou víc než jenom vědci s rodokmenem.” Po tomto urážlivém prohlášení se provinile rozhlédl kolem sebe. “Četl jste jeho práci o kruhových a trojúhelníkových výrocích?”

“Bohužel, byl jsem poslední dobou trochu zaneprázdněný, ale v nejbližší době se na to určitě podívám.” Škubl sebou, protože ho Jamka zatahala za ucho. “Nech toho. Tak kde bych sehnal něco k jídlu? Svačinu, večeři, co se tu podává?”

“Nechtěl…” To jediné slovo jako kdyby Šáchorovu odvahu podrylo: zabořil ruce hluboko do kapes své bílé blůzy a maličko se zhoupl. Než to zkusil znovu, musel se zhluboka nadechnout. “Nechtěl byste zajít na pořádné jídlo? Koneckonců, je Mabonův večer. Pozval bych vás - oba. Byla by to pro mne čest. Tady v paláci Narcisů, blízko parku, je velice pěkná malá restaurace.” Znovu zčervenal. “Alespoň jsem to slyšel.”

Theo pokrčil rameny. “Nezní to špatně. Co říkáš, Jamko? Nebo máš v úlu něco rozdělaného - třeba rande s Palečkem?”

“Jsi sprostý dokonce i na smrtelníka.” Slétla mu z ramene a přibzučela blíž k Šáchorovi. “Mám čas na to, abych se trochu dala do pořádku?”

“Ur… určitě. Stejně tady musím napřed dodělat úklid.”

“To můžu jen tak odejít?” zeptal se Theo. “Nebudou tihle Narcisové chtít pořád vědět, kde jsem?”

Jamka si odfrkla. “Tohle nejsou ti, kteří tě sem chtěli dostat, Vilmosi - to byli Proskurníkové. Musela jsem prosit, abych tě mohla přivést sem do paláce Narcisů, ale teď jsi v bezpečí. Máš štěstí, že se lady Aemilia tak zajímá o smrtelníky.”

“Vážně? Bez zájmů, které se soustředí na přikládání pijavic, se rád obejdu.” Přesto byl trochu nervózní, jak malé starosti si jeho hostitelka a ostatní členové rodu Narcisů dělají, že u nich pobývá. “Řekla jsi jí, že se mě někdo pokusil zabít?”

“Ale ovšem. To byla jedna z věcí, které ji zaujaly.” Jamka vzlétla a zůstala viset ve vzduchu. “Půjdu se udělat krásnou, chlapci. Nemělo by to trvat déle než několik hodin.” Zasmála se, otočila se a odletěla.

Bříma Šáchor se díval za rychle mizejícím leskem jejích křídel. “Je… vážně milá. Jste… jestli vám nevadí, že se tak zeptám… je…” Hektická červeň na jeho tváři ztmavla do odstínu mléčné čokolády. “Vy s ní chodíte?”

Theo musel uznat, že je to lepší než bufet. Strážnice byla malá, příjemná restaurace u paty paláce Narcisů, na okraji něčeho, co byl víceméně vodní příkop, vzdálená asi přes polovinu komplexu od opravdové strážnice v obvodové hradbě. Vodní příkop, zalitý stříbřitým světlem schovaných reflektorů, byl možná pozůstatkem něčeho, co mělo kdysi praktický význam, ale nyní jej místo obránců nebo hradeb obklopovaly břehy hustě zarostlé rákosím, několik zručně ořezaných vrb a necelý kilometr chodníčků s ozdobnými můstky a lavičkami rozmístěnými v takových odstupech, aby bylo možno pohodlně vychutnat výhled na ta nejmalebnější zákoutí. Jídlo bylo v této nové strážnici dobré, i když si Theo kuchyni Říše skřítků vyloženě nezamiloval, protože na jeho vkus příliš stavěla na medu, husté smetaně a květinových korunních plátcích.

“Takže tahle místa tady byla dřív než město?” zeptal se Theo.

“Mnohá nejspíš ano.” Bříma Šáchor pil druhou skleničku vína a začínal se osmělovat. Na šedé košili již měl flek od mátového pudinku. “Obávám se, že dávná historie není moje parketa. Město se totiž rozrostlo z prvního pahorku - někteří dokonce tvrdí, že tady bylo dřív než král s královnou, ale já jim nevěřím - takže je velice staré. Každopádně jsem si celkem jistý tím, že rodinný hrad Narcisů je na stejném místě již dlouho, podobně jako sídla Čemeřiců a Prvosenků. Zavedené rodiny zřejmě rády staví na místě starších budov, nebo je využívají.”

“Říkáš to, jako bys o tom jen slyšel. Ty nejsi jeden z nich? Narcis?”

Jamka, která seděla na židličce a jedla u stolečku postaveného na ubrus mezi Theem a Břímou, si tiše odfrkla, pak zvedla pohárek s pampeliškovým vínem a znovu se napila.

Bříma se omluvně usmál. “Ona se směje, protože já nejsem Narcis - vůbec nepatřím k žádnému z květinových rodů.”

“Proto jsem se nesmála,” odvětila Jamka. “Venku právě nějaký pitomec spadl do příkopu.” Několik dalších hostů restaurace také hledělo z panoramatických oken na rozruch u vody.

“Ach. To vypadá jako Zirus se svými přáteli. Zirus Žonkyla - syn lady Aemilie. On a jeho přátelé dovedou být poněkud… rozverní. Chodili jsme spolu do školy. Ale oni si mne nikdy moc nevšímali.”

“Takže ty jsi z jiného rodu?” zeptal se Theo. Jeho zvěřina byla docela chutná, připravená jednoduše, ale dobře. Teď si vychutnával víno a začínal přemýšlet, jestli obyvatelé Říše skřítků kouří cigarety či dokonce doutníky a jak by se k něčemu takovému mohl dostat. “Divil jsem se, že se nejmenuješ Titus, Taurus, Doofius nebo tak nějak.”

“Z jiného rodu?” Bříma ze sebe vydal zvuk, jenž zněl jako stydlivé zasmání. “Skoro z jiného plemene. Já jsem svižník.”

“Cože?” Theovu pozornost vyrušila rána do vstupních dveří a zacinkání. Několik skřítků mladistvého vzezření se vecpalo do restaurace a za hlasitého hovoru a smíchu zamířilo k baru.

“Svižník. Tys o nás nikdy neslyšel? Většinou jsme domácí skřítkové. Moje matka byla jednou z chův lady Aemilie.” Pohlédl úkosem na Jamku. “Lady Aemilia ke mně byla moc laskavá. Když zjistila, jak rád čtu, vždycky mi nosila knihy. A dokonce mě poslala do školy se svými syny. Byl jsem vůbec první svižník, kterého ve Velké Prstencové akademii měli…”

“Kohopak to tady máme! To je přece starý Břímadýma!” Kdosi přiskočil k jejich stolu. Zjevil se tak nenadále a hlasitě, že sebou Theo škubl. “Hezký Mabon přeju, Šáchore. Nemůžu uvěřit tomu, že tě matka doopravdy pustila ven z té kobky smradů, do které tě zamyká!”

“Buď zdráv, Zirusi.” Šáchorův úsměv byl lehce nervózní. “Hezký Mabon i tobě. Mně se v laboratoři líbí. Mám tu práci rád.”

“Práce - u práchnivé kůry a kořene, kdo by chtěl pracovat? Toho jsem si užil dost ve škole.” Vysoký mladý skřítek si prudce přitáhl židli od jiného stolu, čímž polekal hosty, kteří u něho seděli. Sám se posadil obráceně, s nohama roztaženýma, a začal se kolébat mezi Theem a Břímou. Byl tmavovlasý, velice pohledný - podobnost s ostře řezanými rysy jeho matky byla nepřehlédnutelná - a na zdejší poměry vypadal silně opile. “Koho to tady máš, Břímodýmo? Starého rodinného přítele?”

“Ano, je to přítel,” řekl Bříma a věnoval Theovi pohled, v němž bylo jasné varování.

Urozený mladý skřítek podal Theovi ruku a Theo ji přijal, i když si nebyl úplně jistý, co se od něho očekává. Potřásl si s ní, potom ji stiskl a nakonec ji pustil. Pokud udělal něco špatně, zdálo se, že mladý šlechtic si toho nevšiml. “Těší mě, že vás poznávám, Zirus Žonkyla, jméno mé. Nevšímejte si toho, co o mně říkají ti ostatní - jsou všichni nalití.” Pokynul k baru, kde stálo na lehce nejistých nohách několik jeho přátel, kteří však byli od přírody natolik šarmantní, že Theo teprve teď začínal poznávat rozdíl mezi střízlivým a nestřízlivým skřítkem. “A vy jste?”

“Theodorus,” řekl. Jamka mu přilétla na rameno a pošeptala mu do ucha svůj nápad. “Theodorus pul Sedmikráska.”

“Bratranec z venkova!” dodal Zirus. “Vítej ve velkém, zkaženém městě. Co myslíš, příteli? Jsi tady poprvé?” Otočil se ke svým přátelům. “Máme tady nového mládence z Jeřábu.” Obrátil se zpátky k Theovi a Břímovi. Jeho přátelé u baru zatím začali pokřikovat jeden přes druhého. Znělo to jako společenské urážky na adresu někoho, kdo není z města. “Co máte pro dnešní večer v plánu?”

“Jenom jsme si zašli na večeři…” začal Šáchor.

“Ne, půjdete s námi - je přece svátek, ne? Kamaráda vezmi s sebou.” Zirus kalným pohledem zašvidral těsně vedle Theova obličeje. Theo si v prvním okamžiku myslel, že urozenému skřítkovi se chce zvracet. “Hej, kdo je tohle? Máš někoho na rameni, Sedmikrásko.”

“Jmenuje se Jamka Jablečná.”

“Jsem přítelkyně vaší matky,” řekla trochu upjatě třepotalka.

“Podívejme.” Zirus se ušklíbl. “V tom případě bys měla jít s námi, aby nezjistila, kam jdeme, dokud nebude po všem.”

“A kam jdeme?”

“Do toho nejúžasnějšího klubu. Úplně nového. Všichni o něm mluví. A budou, dokud ho za týden nebo tak nezavřou, a oni nezačnou mluvit o něčem jiném.” Zirus se jen vítězoslavně zasmál. “Pojďte. Trvám na tom. Tady starýho Břímudýmu jsem neviděl celou věčnost.” Popadl Thea za ruku. Měl stisk jako jeho matka a donutil Thea vstát. “Trvám na tom. Pojedeme mým vozem. Zbytek téhle bandy si najde cestu sám.” Začal táhnout Thea ke dveřím z restaurace. Jamka jim poletovala kolem hlavy a Bříma Šáchor pospíchal za nimi.

“To nemusíme zaplatit za večeři…?” zeptal se Theo, když došli ke dveřím.

“Zaplatit? Nesmysl. Hej, Jehlo! Připiš mi to na účet!” Shrbený starý skřítek za pultem z toho viditelně neměl radost, ale neřekl nic, když vypadli dveřmi do chladného večerního vzduchu. “Nejspíš je trochu mrzutý, neboť jsem už pár měsíců nevyrovnal účet,” svěřil se Zirus Theovi, když je popoháněl klikatým chodníčkem směrem k přední bráně komplexu. “Matka s tím hrozně nadělá. Nechce mi dávat zálohy. Hej! Zaskočím probudit toho svého líného řidiče. Vidím už odsud, že spí.”

Zatímco Zirus zmizel k dlouhé limuzíně, jejíž motor běžel naprázdno na malém parkovišti hned za branou, Theo zpomalil, aby ho Bříma Šáchor mohl dohonit. “Musíme s ním jít?”

Bříma rozpačitě pokrčil rameny. “Odmítat Zirusovi není dobrý nápad. Je stejný jako jeho matka - zvědavý. Dosáhneš jedině toho, že se o tebe začne víc zajímat a vyptávat se, a nejen v paláci Narcisů. Já mám štěstí - většinou zapomíná, že existuju.”

“Tak pojďte, bando!” křikl Zirus.

“Mně se to nelíbí,” pošeptala Jamka Theovi do ucha. “Ale alespoň nás nesbalí strážníci, když budeme s ním. Květinu nikdo nezavře do vězení.”

“Mě taky netrápí vězení,” pošeptal Theo, který si vzpomněl na zhrouceného Rufinuse pul Sedmikrásku na nádražní lavičce. Jenže Zirus Žonkyla k nim klusal zpátky, ne zrovna rovně, mával rukama a pobízel je, aby si pospíšili.

“Promiňte, promiňte, je to všechno moje chyba,” řekl Bříma Šáchór.

“Mimochodem,” zeptal se Theo Jamky, “toho Sedmikrásku chápu, ale proč pořád lidem říkáš, že se jmenuju půl Sedmikráska? Co to znamená?”

“Parchant,” vysvětlila mu. “Nedívej se tak na mě, troubo - já ti jenom říkám, co to slovo znamená.”

Zirus Žonkyla mluvil celou cestu přes město. Byl to opilecký, ale zároveň velice zábavný proslov o hloupých lidech a neobvyklých událostech. Theo byl přesvědčený, že by se bavil ještě mnohem líp, kdyby znal ty, o kterých je řeč, nebo dokonce víc o světě, který všichni obývali. Zdálo se, že mnoho historek se týká osob, jež se dostaly do potíží v místě, kde neměly být, mimo svůj rajón. V Zirusově podání tyto vylomeniny lehce připomínaly úvodní části West Side Story, spíš zábavné a vzrušující než nebezpečné, ale když se Theo rozhlížel z okna vozu po bezútěšných, zanedbaných čtvrtích, jimiž právě projížděli, měl pocit, že to místo vypadá jako některé méně přitažlivé části Los Angeles, spíš pro Bloods a Crips než Žraloky a Tryskáče.

“Kam přesně jedeme?” zeptal se Bříma. “Do toho klubu?”

“Nejsem si jistý,” odvětil badatel. “Ale je pravda, že je to trochu daleko - Myslím, že už budeme na druhém konci Večera. Zirusi, kam jedeme?”

“Jenom do Měsíčního Svitu.” Jejich hostitel to řekl bezstarostně, ale Theo podle neklidného výrazu Břímovy tváře poznal, že se o takovou maličkost nejedná.

“To není dobré, Theo,” pošeptala mu do ucha Jamka. “Zeptej se ho, jak se ten klub jmenuje.”

Když to Theo udělal, Zirus se usmál a vypil další sklenku něčeho, co si nalil z baru zabudovaného do dveří vozu. “Nejspíš jsi o něm ani neslyšel - je otevřený teprve pár týdnů. Jmenuje se Vánoce a je fakt dobrý.” Zasmál se, když si všiml, jak sebou Bříma škubl. “Vážně musíš častěji chodit ven, Břímodýmo. Jestli máš vyrážku jenom ze jména toho klubu, počkej, až uvidíš tu výzdobu!”

“Kde přesně to je, Zirusi?” zeptal se Bříma. “Nevěděl jsem, že v Měsíčním Svitu jsou nějaké kluby. Myslel jsem, že jsou tam jenom věžové paláce, úřady a podobně.”

“A právě proto je ten klub tak dobrý,” prohlásil mladý Žonkyla. “Je to v suterénu paláce Čemeřiců.”

Patnácticentimetrová třepotalka musela hlasitě zalapat po dechu, že ji bylo tak zřetelně slyšet. Theova nervozita najednou výrazně vzrostla.

“Špatné?” zeptal se.

“Hodně špatné,” odpověděla šeptem.

“No tak, vy dva, už toho nechte,” řekl Zirus. “Všichni se můžou z Čemeřiců podělat jenom proto, že otec je hrozný intrikán a dědic je poněkud zvláštní sorta. Avšak někteří mladší jsou docela zábavní a divocí. Kromě toho, jak jinak by se někdo od nás z Narcisů podíval dovnitř paláce Čemeřiců?”

“Ale já se nechci podívat dovnitř paláce Čemeřiců.” Bříma evidentně vypil víc než obvykle a v průběhu cesty se stal ještě zamlklejším a nevrlejším. “Jsou to naši nepřátelé.”

“Nepřátelé!” Zirus zavrtěl hlavou v pobaveném úžasu. “Ty vážně věříš všem těm nesmyslům o válce květin? K tomu nikdy nedojde. U kůry a kořene, v parlamentu se přece škorpí odjakživa. Dřív než rody půjdou proti sobě do války, vzbouří se šotci a všechny nás popraví. To mi připomíná, tahle část Večera ale vážně upadla, co říkáte?” Zakabonil se. Ulice za oknem byly znovu plné, ale nevypadaly jako místo, kde se dobře žije. Většina postav na chodníku byli šotci a něco, co Theovu necvičenému zraku připadalo jako různé druhy voslounů, podsaditých strašáků a dalších tvorů, kteří se zrovna moc nepodobali člověku. Vypadali apaticky a roztěkaně. Stáli anebo dokonce seděli na chodníku v ostrém stříbřitém světle pouličních lamp, shromáždění v malých hloučcích. Mnozí se po autě, které je míjelo, dívali nepřívětivě.

Theo si vzpomněl na pasáž v prastrýcově knize, v níž se psalo, že Město svým tvarem připomíná spirálu. “Takže palác Narcisů je v Soumraku, je to tak?” zeptal se Jamky. “A tohle je co, Večer? A jedeme do Měsíčního Svitu. A tak to jde pořád dál? Čím dál tím větší tma? Je Půlnoc nebo něco takového?”

“Nemluvme o tom,” řekla.

“Proč?”

“Proto.”

“Nešeptejte si, vy dva,” ozval se Zirus. “To je k vzteku, došla nám brandy.” Pohodlně se opřel a dal si nohu přes nohu. “Co tě přivádí do Města, Sedmikrásko?”

“Přijel se mnou,” odpověděla rychle Jamka. “Nikdy tady nebyl, a tak se chtěl trochu porozhlédnout po památkách.”

“Porozhlédnout po památkách?” zaúpěl Zirus. “Nedovol jí, aby tě vláčela po všech těch nesmyslech - most Zimní dynastie, Kladívková promenáda a tak dál. Drž se raději mě, já ti ukážu opravdové Město.”

“To je od vás velice laskavé.” Theo přemýšlel, jak rychle se jim podaří zbavit se tohoto mladého pána z rodu Žonkylů a vrátit se do paláce Narcisů. Představa nějakého představovaní se mu nezamlouvala - co kdyby narazil na někoho, kdo skutečně byl ze Sedmikráskova, nebo jak se to zatracené místo jmenovalo? Mohl se jen modlit, aby to byl jeden z těch klubů, kde hudba hraje tak hlasitě, že člověk může jenom přikyvovat a hloupě se usmívat, když na něho někdo křičí nesrozumitelné otázky.

“Když je řeč o opravdovém Městě,” navázal Zirus, “právě přijíždíme na náměstí Sedmi květů. Zcela jistě znáte všechny ty staré historky z poslední války s titány - Hrachorův útok, bitva o Soumračný zvon a tak dál.” Theo nic takového neznal, ale přikyvoval a snažil se vypadat inteligentně. “Jsou to všechno nesmysly, přinejmenším to o Sedmi květech, a já bych to měl vědět, protože my Narcisové jsme byli jedni z nich. Vlastně, všechno to nesmysly nejsou, ale to, jak lidé jásali, když Sedm rodin vyhlásilo, že vytvoří nový parlament, určitě. Všechno to udělali potají a jenom proto, že už byli všichni unavení, jak se po vítězství nad titány snažili navzájem pozabíjet. Nikdo nejásal, protože král s královnou byli mrtví a všichni měli hrozný strach. Můj prastrýc přísahá na všechny Stromy, že starý Otho Prvosenka byl tak vyděšený a tak moc se třásl, že by dohodu ani nepodepsal, kdyby mu lord Violka nepodpíral ruku.”

Theo neměl ponětí, o čem se mluví, třebaže zaznamenal několik slabých rezonancí s věcmi, které četl v knize svého prastrýce. Dělalo mu potíže myslet jasně a litoval, že popíjel víno. Lehký deštík, jenž zkropil okna, rozmazal zvláštní, čarovná světla městského centra ve změť stříbrných, zelených a modrých flíčků, ale zdálo se, že tma venku spíš houstne, místo aby světla přibývalo. Jako by nechávali dobře osvětlené oblasti za sebou. Uprostřed dlouhého úseku tmy, kterou tu a tam narušovala pouze pouliční lampa, vůz zpomalil a zastavil se.

“Co se děje?” Bříma Šáchor nevypadal nervózně, jenom zmateně, ale také neměl tolik důvodů k obavám jako Theo.

“Kontrola,” vysvětlil Zirus. Theo jen nezřetelně rozeznal tmavý tvar přehrazující cestu, nějakou zeď. Chvíli bylo slyšet tiché hlasy, ale ani jejich řidiči nebylo rozumět lépe než strážím, nebo co to bylo. Potom se vůz znovu rozjel dopředu, ale tentokrát pomaleji.

“Tak jsme tu,” řekl Zirus. “Palác Čemeřiců. Spousta z nich jsou pomatení prevíti, ale přesto musíte uznat, že jejich staré sídlo má styl.”

Theo neviděl mnoho, dokud mladý pán z rodu Narcisů neluskl prsty. Dveře a okna tiše sjely dolů a vpustily dovnitř kapky jemného deště. Theo zamrkal, aby vypudil z očí vodu, a uviděl obrovskou bledou jehlu.

Ten objekt byl tak zvláštní, že mu dost dlouho trvalo, než přišel na kloub perspektivě. Kdyby se to víc podobalo kancelářské budově nebo hradní věži, stalo by se to hned, jenže ono se to ze všeho nejvíc podobalo slonovinové šachové figurce z nějaké abstraktní sady - velice štíhlé věži nebo dravé královně. Pokud Theo mohl soudit, nebylo to válcové jako věže Narcisů, nýbrž čtyřboké, byť žádná z viditelných stěn nebyla obdélník - aspoň ne docela, i když tak vypadaly. Celá stavba budila dojem, jako by ji někdo protáhl a zdeformoval, jako by nějaká obrovská ruka sáhla dolů, popadla věž za špičatou střechu s mnoha lomenicemi - zvláštně kontrastující s jednoduchostí ostatních linií budovy - škubla s ní a vytáhla ji nahoru k temné obloze, jako kdyby to byl kus karamelu v barvě kosti. Osvětlovaly ji pečlivě rozmístěné reflektory, některé s nádechem do červena, a ve všech oknech byla tma. Vypadalo to jako schránka nějakého mimozemského živočicha nebo lebka se stovkou očních důlků.

“Mně… mně se to místo nelíbí.” Theova averze obsahovala víc, než byl schopen vyjádřit, jakýsi cizí chlad, který na něho padl náhle a velice těžce. Připomnělo mu to něco nepříjemného - těžký sen? - ale nedokázal si vzpomenout, co to bylo. Věděl jen, že se mu těžko dýchá a že by byl nejraději někde jinde.

“Proč by se ti mělo líbit?” otázala se Jamka. “Nebydlí tam příjemní lidé.” Bříma Šáchor si při pohledu z okna jen něco bručel. Theo si uvědomil, že svižník je dost silně opilý.

“Počkejte, až ten klub uvidíte,” řekl Zirus a nalil si další drink. “Je opravdu zajímavý…”

Theo již slyšel slovo “zajímavý” od lady Aemilie a jejího syna několikrát. Začínal tušit, že pro ně má dva významy, z nichž ani jeden neodpovídal té definici slova, jak ji doposud znal. Jeden byl “strašlivý”. Druhý byl “obzvlášť strašlivý pro smrtelníky”.

“Myslím, že už nechci vidět nic zajímavého,” prohlásil, ale bylo již příliš pozdě. Byli již na příjezdové cestě, která vedla k hlavní bráně. Měl pocit, jako by na něho něco čekalo, něco hrůzného. Doufal, že jediným důvodem je to, že není zvyklý na skřítčí alkohol.

Zpočátku to vypadalo, že to bude ještě horší, než si myslel - robustní obři u mohutné brány si posvítili do vozu, načež následovalo velice dlouhé čekání, kdy se Theo přesvědčoval, že nakonec je všechny odvlečou v poutech, dají je do klády nebo je zajistí jiným způsobem, který se v Říši skřítků pro hledané zločince používal. Jamka se mu přesunula na rameno, cítil, jak tam sedí, napnutá a pevná, jako by vyrobená z pružin a suků. Uvědomil si, že vůbec neviděl řidiče, a náhle se ho zmocnilo podezření, že za volantem sedí jeden z těch mrtvolných děrníků, že celá tato příhoda je rafinovaná past. Ale obři ustoupili a limuzína se znenadání rozjela znovu dopředu, obnoveným přívalem deště, který pleskal o přední sklo. Potom se vnořili do tmavého a znepokojivě dlouhého tunelu, který je dovedl na podzemní parkoviště asi pět vteřin předtím, než Theova paranoia dostoupila kritického bodu. Omámeně následoval Břímu Šáchora, který nejevil o nic větší touhu jít než on: Zirus Žonkyla je skoro musel oba z auta vystrkat. Když pak odcházeli stříbrně nasvícenou garáží, kterou se rozléhaly jejich kroky, Theo se ohlédl po limuzíně, ale přes ztmavená okna řidičovu tvář neviděl.

Hudbu ucítili, už když čekali na výtah, dunění a otřesy, jako by se z podlahy pod nimi snažilo uprchnout něco mimořádně velkého. Přidalo se k nim několik dalších mladých skřítcích šlechticů. Smáli se a hovořili tak rychle a tak výrazným slangem, že jim Theo nerozuměl ani slovo. Nechal se přesunout do výtahu, jako by byl loutka.

Když se dveře otevřely, zvuk do něho udeřil jako výbuch. Impozantní basy a zvláštní polyrytmy, se kterými se jaksi nedokázal srovnat, korunoval vzletný dechový nástroj podobný klarinetu. Dvě obrovské, šedé ruce ho hrubě, ale zběžně poplácaly, načež ho postrčily do hluku, blýskavých světel a davů výstředně oblečených (i když někteří byli skoro nazí) a téměř bez výjimky nádherných skřítků a vil. Ve vzduchu mezi tanečníky kroužily průsvitné tvary, které se ze všeho nejvíc podobaly duchům a které praskaly jako mýdlové bubliny, když se jich tanečníci dotkli. Ale nic ho neohromilo tolik jako pochopení, co klub ve skutečnosti je.

Kostel…! Čekal něco, co bude víc odpovídat jménu, něco pseudohororově dekadentního s motivem Vánoc - třeba Santa Claus jako sériový vrah, znetvoření elfové, černé dracouny, spálené stromky. Místo toho to vypadalo, jako kdyby byl v kapli - třebaže velké - anglikánské církve. Okna, nasvícená z druhé strany, byla z barevného skla a pod velkým křížem, od něhož jako by si i ti nejdivočejší tanečníci v extravagantní nádheře udržovali uctivý odstup, stál jednoduchý oltář. Ježíš na kříži dokonce ani nepatřil k těm umučenějším a krvavějším, kterým se obdivoval v mexických kostelech, když ještě cestoval. Chystal se poznamenat něco o tom k Břímovi Šáchorovi - zařvat, protože nic jiného se udělat nedalo - ale svižník k němu doklopýtal a málem upadl.

“To… je… strašné,” zaúpěl Bříma.

“Musíme ho odsud dostat,” křikla Jamka Theovi do ucha.

“Je opilý?”

“To je tím,” řekla a ukázala na kříž. “Ti lidi… jsou všichni blázni. Úchyláci.”

Náhle si vzpomněl, co mu řekla o klení, a uvědomil si, že tím, co tomuto místu dává punc zvrácenosti, jsou samotné křesťanské symboly. Nepotřebovali obrázky znetvořených dětí nebo mučicí nástroje: to, co sem přitahovalo přesycený výkvět Říše skřítků, nebyly Vánoce, ale Kristus - nikoliv to, čemu se v angličtině říkalo Christmas, ale Christ Mass, Kristova mše.

“Kam jdete?” křikl Zirus. Už se mu někde podařilo sehnat drink. “Je to bomba, ne? Představ si, na hudbu najali Biskupa Stříbrňáka. Ovládá všechna stará hudební kouzla - proto ho každý chce. Je absolutně nejfantastičtější skladatel ve městě. Vytváří si rovněž vlastní fantomy.”

Theo roztržitě mávl rukou. Vytušil, že fantomy budou určitě ty průsvitné, slabě zářící postavy, které poletují po tanečním parketu. Hudba rozhodně byla zajímavá - slyšel v ní různé neobvyklé útržkovité rezonance a cítil z ní zvuky, k jejichž zachycení uši nestačily. Rád by se o ní dozvěděl víc, ale ne tady a teď. “Jo, je to skvělé!” překřičel ten hřmot.

“Můžu ti něco přinést?”

“Břímovi nějak není dobře.” Theo měl co dělat, aby udržel svižníka na nohách. Už podobnou situaci zažil, ale bylo to poprvé, kdy musel někoho vynést z klubu proto, že dostal příliš velkou dávku Ježíše. “Není tady jiná místnost?”

Zirus se rozesmál. “Ale ty to zvládáš dobře, chlapče z venkova. Budeš asi tvrdší, než na první pohled vypadáš, co? Jo, myslím, že když vyjdeš po schodech, najdeš tam klidnější místnost. Přijdu tam za vámi - zahlédl jsem nějaké přátele.”

Mezi místností a tanečním parketem nebyly dveře a vzhledem k hluku, který se tam valil zdola, nebylo o moc snadnější hovořit, ale od stolu v tmavé místnosti alespoň neviděli kříž. Theo Břímu posadil rovně a Jamka mu tak dlouho ovívala obličej křídly, až to vypadalo, že se trochu vzpamatoval.

“Promiňte,” zamumlal. “Prostě… mi to nesedlo.”

“Nic se nestalo,” řekl Theo. “Nechceš trochu vody?”

“Ne, další pití.”

“Víš to jistě?”

Svižník smutně pokýval hlavou. “Bude to tak snazší. Hned tak se odsud nedostaneme.”

“A proč bychom nemohli odjet domů sami? Vzít si taxíka, nebo tak něco?”

“A jak ho zaplatíme, frajere?” zeptala se Jamka. “Máš snad čím? Ne, ani jsem to nečekala. Břímo?”

Svižník zavrtěl hlavou. “Zaplatil jsem za jídlo v restauraci. Nechal jsem to na stole. Něco jiného je, když si Zirus vyrazí a má otevřený účet, jenže já nejsem žonkylský dědic.” Povzdechl si. “Víc nemám, takže budeme muset počkat, až nás odveze domů. Mohl bych dostat ten drink? Velice rád ho nechám Zirusovi připsat na účet.”

“Půjdu najít číšnici,” řekla Jamka a odletěla přes zábradlí do hemžící se masy dole na parketu.

Do tiché místnosti se nahrnula další skupina skřítků a vil, zřejmě z vyšších vrstev, oblečených do něčeho, co Theovi připadalo jako zvláštní směsice vrcholně viktoriánské a rozřezané, ušmudlané, novogotické módy, a posadila se kolem stolu v protějším rohu, čímž tichost místnosti značně utrpěla. Theo se zamračil a přisedl si k Břímovi Šáchorovi o něco blíž. “Nevím, kolik toho o mně víš,” řekl Theo, “ale opravdu nechci, aby mě někdo… prostě aby si mě někdo všiml. Cestou do paláce Narcisů se nás někdo pokusil zabít. Neměl bych tady vůbec být.”

“Já taky ne,” řekl smutně Bříma. “Nepatřím sem.”

“Chci jenom říct, že ani nevím dost, abych se mohl za něco vydávat. A tak tě prosím, pomoz mi dostat se ven. Nemůžeme si dovolit přilákat na sebe pozornost. Musíme zůstat tiší a nenápadní, dokud nás ten tvůj žonkylský přítel neodveze zpátky domů.”

“Rozumím.” Bříma se pokusil vyjádřit tajnou solidaritu tím, že si přitiskne prst na nos, ale podařilo se mu dloubnout se do oka. Jamka přibzučela zpátky a krátce nato dorazila číšnice, která věnovala jeden pohled Theovi a Břímovi a nejdřív zamířila přijmout objednávky ke druhému stolu.

“Tak jak se máte, chlapci?” zeptala se Jamka. “Líbí se vám tenhle kouzelný podnik?”

“Zrovna jsem vysvětloval Břímovi, že musíme být… nenápadní.”

“O to se nemusíte bát,” prohlásil svižník. “Tady se o vás nikdo nezajímá. Tahle květinová společnost si vás všímat nebude. Jak někdo patří do některé z nižších tříd - nebo dokonce, to je ještě horší, k některému jinému plemeni…!” Zavrtěl hlavou. “Nepomohli by vám, ani kdybyste leželi mrtví na ulici.”

Pak přišla číšnice, atraktivní víla s překvapivě výraznými křídly. Měla na sobě zvláštní kostým, ve kterém Theo teprve po jejím odchodu - když si odnesla jejich objednávku pití a instrukci, aby ji napsala na mladého pána ze žonkylského rodu - poznal jeptiškovský hábit, zkrácený a rozstřižený tak, že vznikl minikostým.

“Ale Zirus vypadá docela fajn,” řekl Theo.

“Jistě, na jejich poměry je dobrý.” Bříma se vzpamatoval z počátečního šoku, ale upadl do nerudného, nepřítomného rozpoložení. “Jenomže většina z nich by se na tebe ani nevychcala, kdybys hořel.”

“Ledaže bys ležel na drahém koberci,” dodala Jamka.

“Takže ty mi chceš říct, že bez ohledu na to, jakým jazykem jsem mluvil ve svém světě, tady budu mluvit řečí skřítků?”

“Budeš mluvit Společným dechem,” odpověděl Bříma. Stálo ho hodně úsilí, aby přehlušil hřmot hudby. Měl v sobě už tři drinky na Zirusův účet a byl sice veselejší, zato hůř artikuloval. “To je jazyk, který mají v Říši skřítků všechna spolena plemečná. Kuš! Plemena společná.”

Jamka, která do sebe také obrátila několik náprstků, se zahihňala. Opustila Theovo rameno a posadila se doprostřed stolu.

“Fajn, tomu bych snad rozuměl. Ale co kdybych normálně mluvil, co já vím, například arabsky? Ne, čínsky. Není to trochu divné, abych sem přišel a viděl vás všechny jako skřítky ze starých irských pověstí, či co?”

“To je velice zajímavá otázka,” uznal Bříma a dopil zbytek svého drinku. “Víš, Theo, my tě… my se nevidíme… tak, jak nás vidíš ty. A tebe nevidíme tak, jak se vidíš ty. Rozumíš?”

“Teď jsi mě dostal.”

“To je tak. Obyvatelé Říše skřítků vždycky navštěvovali svět smrtelníků. Nebo spíš donedávna - Jetelův jev to omezil.” Zamračil se. “A donedávna se vždycky našli smrtelníci, kteří přešli do Říše skřítků. Takže většina rozdílů mezi tím, jak nám říkají jedni a druzí smrtelníci, jsou jen rozdíly v jazycích smrtelníků. Ty nám říkáš skřítci, jiní smrtelníci nám říkají peri, nebo jak je to čínské nebo baliské slovo. Jeden svižník o tom dokonce napsal významnou práci.” Pomalu pokýval hlavou. “Skoba Nepovol. Před několika stoletími. Napsal vynikající knihu, která se jmenuje Smrtelná optika. O tom, jak mají smrtelníci sklon vidět to, co sami vidět chtějí. Nevykládej si to špatně.” Říhl si. “Pardon.”

Theo se snažil dávat pozor - něco takového se v prastrýcově vyprávění nedočetl - ale nějaké skřítčí princátko u jednoho z ostatních stolů v tiché místnosti kouřilo něco, co se velice podobalo cigaretě v dlouhé cigaretové špičce - a Theo zjistil, že si přeje, aby měl odvahu jít jednu vyžebrat. Jenomže tím by si nejspíš koledoval o průšvih. Zkusil se znovu soustředit na Břímu Šáchora. “Takže většinu těchhle skřítků a vil vidím tak, že vypadají jako… jako skřítkové a víly, které čekám, že uvidím?”

“Více či méně.” Šáchor přilákal pozornost jedné z číšnic a objednal další rundu. Theo zavrtěl hlavou. Pil jenom sladké víno a od příchodu do klubu měl teprve druhou sklenku, ale už tak se cítil líznutější, než chtěl být. “Takže kdybys vyrostl v nějaké jiné krabici… kuš… tradici, viděl bys a slyšel trochu jinak.”

Theo nyní přestal poslouchat úplně. Mladý světlovlasý skřítek s cigaretovou špičkou se naklonil dozadu, aby se něčemu zasmál. Naproti němu seděla Poppy Durmanová. “Prokristapána,” uklouzlo Theovi.

“To bolelo jenom trošku,” oznámil vesele Bříma.

“Vilmosi, říkala jsem ti, abys to nedělal,” pokárala ho Jamka.

“Tam… u toho stolu, to je ta dívka, s níž jsme se potkali ve vlaku.” Poppy teď byla oblečená úplně jinak, ne v tom, co byly šaty pro setkání s rodinou, jak pochopil. V umně ušitých smutečních šatech s překvapivě hluboko vystřiženým živůtkem a líčením, které vypadalo, jako by patřilo do nějaké japonské hry, dobře zapadala mezi své společníky, ale Theo s určitostí poznal, že je to ona. Překvapilo ho, jaký rozruch to v jeho břiše vyvolalo. Výčitka? Nebo jen žárlivost? Hlavou se opírala o toho mladého pána s cigaretou.

“Mě to nepřekvapuje,” řekla Jamka. “Přesně na takovém místě se dá čekat, ne?”

Než Theo stačil odpovědět, Poppy zvedla oči a uviděla ho. Právě mluvila, a na okamžik jednoduše ztuhla, s ústy dokořán a očima náhle vytřeštěnýma a polekanýma. Potom odvrátila zrak, dořekla, co začala, a nuceně se zasmála. Když její společníci zareagovali a konverzace se posunula dál, podívala se na něho znovu. Tentokrát to vypadalo, jako kdyby za očima zabouchla nějakou bránu: dívala se, jako by ho neviděla nikdy předtím a už ho nikdy vidět nechtěla. Po chvíli něco pošeptala světlovlasému skřítkovi, potom vstala a odešla z místností. Tuhá, široká sukně se jí houpala ze strany na stranu.

“Hned jsem zpátky,” řekl Theo Jamce.

“Opovaž se, Vilmosi…!” začala třepotalka, ale Theo již vstal od stolu a zamířil k východu.

Na schodech nebyla. Sešel dolů do plného vřeštění hudby a protlačil se kolem pulsujícího reje tanečníků. Hledal ji na parketu nebo v některém z mnoha výklenků podél stěny, tmavých míst, kde se postavy líbaly a osahávaly, inhalovaly něco ze zvláštních křišťálových trubiček anebo se věnovaly mnoha dalším aktivitám, které nemohl dobře rozeznat, ale cítil, že je dokáže celkem dobře odhadnout.

Našel ji u baru, jak čeká na drink. “Ahoj,” řekl. Nic jiného ho nenapadlo.

“My se známe?”

Na okamžik ho napadlo, že se možná nechal zmýlit pouhou podobností pod silnou vrstvou líčidla. Ale potom si vzpomněl, jak se na něho podívala přes stoly, rozzlobená a ublížená. “Ty mě přece znáš, Poppy. Z vlaku.”

“Nemyslím. Zásadně se ve vlaku nebavím s venkovskou lůzou, takže se musíte mýlit. Šeredně mýlit.” Nechtěla se mu podívat do očí.

“Podívej, mě mrzí, že to tak dopadlo. Nechtěl jsem vystoupit, ale museli jsme.”

S očima stále upřenýma na barmana, jak jí míchá drink, řekla: “Velice nerada bych musela zavolat bezpečnostní službu - tady v paláci Čemeřiců jsou mimořádně hrubí. Pravděpodobně by vám přinejmenším přerazili nohy. A křídla, která nepochybně schováváte pod tím špatně padnoucím sakem - ta by vám nejspíš rovnou utrhli.”

“Dobře. Nechám tě na pokoji.” Byla hloupost za ní jít - co se tím změnilo? A mohl jen doufat, že přehání, aby udělala dojem, a že by ve skutečnosti ochranku nezavolala. To bylo poslední, co potřeboval. “Chtěl jsem jenom, abys věděla, že mě to mrzí a že jsem ti v ničem nelhal. Bylo to jenom… špatné načasování.” Otočil se a odešel.

“Zastav se. Pojď sem.”

Otočil se a podíval se na ni. Napadlo ho, že si to třeba rozmyslela a chce ho mít na dohled, dokud nezavolá vyhazovače. Měla v očích zvláštní výraz, upřený, zarudlý, intenzivní.

“Chtěla jsem jenom, abys věděl,” řekla potichu, takže se musel předklonit, aby ji slyšel, až se jejich tváře téměř dotkly, “že tě nenávidím, Theodore pul Sedmikrásko… nebo kdo ve skutečnosti jsi. Rozumíš? Další týden budu v paláci Durmanů, než odjedu zpět do školy, a tebe ať za žádných okolností nenapadne zavolat mi tam na mou soukromou linku. Protože já tě nenávidím, ty odporná, strašná, bezcitná zrůdo.”

Prudce zvedla ruce, přitáhla si jeho hlavu a políbila ho tak tvrdě, že se jejich zuby srazily. Když ho pak pustila, ucítil chuť krve z vlastního rtu. Plakala.

“A teď běž,” řekla. “Zkazil jsi mi večer.” Otřela si oči rukávem, čímž si rozmazala líčení, potom se otočila a křikla na barmana: “U bystré vody a černého železa - kde je můj drink?”

Theo odklopýtal klubem zpátky, lehce zdrcený. Pod schody ho někdo popadl za raku. Chvíli mu trvalo, než poznal Zirase Žonkylu: mladý skřítčí pán byl ještě rozjařenější než předtím, vlasy rozcuchané a košili rozepnutou tak, že odhalovala slonovinovou kůži skoro až po pupek. Vypadal divoce a krásně - měl v sobě něco hluboce, zvláštně přitažlivého, co nemělo nic společného se sexem. Alespoň Theo doufal, že to nemá nic společného se sexem.

“Sedmikrásko! Tady jsi. Kam zmizel starý Břímadýma a ta prťavá holka?”

“Nahoru.”

“To ovšem přicházíte o úžasnou zábavu - jeden z mladých Kohoutků provokoval čemeřickou ochranku, která však pro to neměla zrovna pochopení. Toho Kohoutka právě vynesli na nosítkách, ale sápal se po nich pořád, i když ho nakládali do nemocničního vozu…!”

“Hysterický!” Thea vyrušil výkřik, který se ozval odněkud nad schody. Uvědomil si, že to musel být velice hlasitý výkřik, když jej uslyšel přes dusot a kvílení huby. Když dorazil ke vchodu, něco mu vlétlo do obličeje jako zmatený pták a chviličku do něho horečně tlouklo křídly a maličkými údy.

“Tady jsi!” vyhrkla Jamka a třepetavě couvla. “Och, a vy také, urozený pane. Právě jsem vás šla hledat. Jde o vašeho přítele Břímu.”

Ale Theovi to tentokrát nemusel nikdo říkat. Bříma Šáchor, který zřejmě vypil trochu víc, než bylo jeho absolutní optimum, stál na stole a pokřikoval na shromaždující se skřítčí šlechtice, k nimž předtím patřila i Poppy. Theo byl rád, že ji momentálně nikde nevidí - úplně mu stačilo, že se snaží pochopit, co se děje mezi nimi dvěma, nemusel do toho přidávat ještě nalitého svižníka.

“…A jenom proto, že jste se se narodili ve správných rodinách, si myslíte, že jste lepší… lepší než všichni…!” Bříma se zapotácel a nejistě ukázal na skřítky prstem. “Myslíte si, že každý chce… chce… chce být jako vy!”

Poppyin společník, mladý skřítek s cigaretovou špičkou, zahlédl Ziruse a zavolal: “Tady jsi, Žonkylo. Ten patří k tobě? Jestli ano, raději ho umlč, než se někdo urazí a připraví ho o hlavu.”

“Beru na vědomí, Foxi,” řekl Zirus. “Možná ho raději odvezeme domů…” Jenomže Bříma Šáchor se nechtěl nechat umlčet tak snadno.

“Já nepatřím nikomu!” vykřikl. “Vy bezkřídlí mizerové vládnete všemu, ale mě nemáte!”

Teď už se dívali všichni v místnosti a Theo si všiml, že někdo na schodech pod ním se otočil a zamířil zpátky do přízemí, možná vyhledat robustní příslušníky ochranky. Theovi něco říkalo, že kdyby Břímu zavřeli do vězení, mohl by tam skončit taky. Na okamžik zvažoval, že by utekl - ostatně, drobnému svižníkovi přece nic nedlužil, ne? - ale představil si, jak bloudí cizími ulicemi, a pochopil, že je to hloupost. Ulevilo se mu, když mu Jamka znovu dosedla na rameno. “Musíme ho odsud dostat,” řekl. “Hned.”

“Máš talent poznat, co je jasný jak facka, frajere.”

Dřívější společník Poppy Durmanové s Břímou dokonce diskutoval - diskutoval, nebo si s ním jen hrál jako kočka s myší. “Bezkřídlí?” řekl mladý skřítek s povadlým úsměvem. “A ty sis snad nezvolil totéž? Když máš tak rád křídla, ty malý třídní bojovníku, kde máš svoje?”

Bříma Šáchor ze sebe vyrazil opilý, ukřivděný výkřik. V okamžiku, kdy se přikrčil, Theo zažil chvíli strachu, protože byl přesvědčený, že chce na svého mučitele skočit. Theo i Zirus se vymrštili směrem k svižníkovi, ale on pouze postavil na stůl svůj drink. Vzápětí se znovu narovnal a přetáhl si košili přes hlavu. Nějakým způsobem se mu podařilo stát rovně dost dlouho, aby k němu Zirus a Theo dorazili a chytili ho za ruce, ale Bříma se jim s překvapivou silou vzepřel, Žonkyla se sice udržel, ale Theo ne. Bříma Šáchor se napůl otočil ke stolu s příslušníky mladé skřítčí šlechty, aby jim ukázal dvě růžové jizvy s nerovnými okraji, které měl na zádech.

“Kde mám křídla?” zavřískl. “Pryč! Protože moje matka si přála, abych byl jako vy! Jenže já bych je chtěl mít pořád! Slyšíte mě? Protože skřítek bez křídel je… nic. Zrůda neschopná létat!”

Zirus svižníka hrubě strhl ze stolu, znovu mu oblékl košili a postrčil ho ke dveřím. Theo ho v těsném závěsu následoval a přikrčená Jamka se mu vezla na rameni jako žokej. Žonkylský dědic se ve dveřích zastavil a uklonil se davu, v němž většina tváří vypadala spíš pobaveně než něco jiného.

“Tak,” překřičel hudbu, “další vzrušující večer ve Vánocích, ne? Ale tohohle chlapíka bychom asi měli dopravit domů.”

Veselá nálada neopustila Ziruse ani potom, když sjížděli výtahem. “Skryté hlubiny, Šáchore, co?”

“Nikdo z vás mě nikdy neměl rád,” řekl tiše Bříma. “Celou dobu, co jsme byli spolu ve škole, jste mě přehlíželi. Ani jste se neobtěžovali něco předstírat.”

Ve tváři Ziruse Žonkyly se na okamžik objevil překvapivě chladný a přísný výraz. “Přestaň už žvanit, Šáchore. Co jsi čekal? Vždyť jsi koneckonců jenom svižník.”

Kapitola 21

V paláci Durmanů

Velký kočár proklouzl branami a rozjel se dlouhou alejí lemovanou topoly. Dolní část věže byla většinou tmavá, což se dalo čekat - bylo ostatně v půli mezi půlnocí a svítáním, a dokonce i nejmocnější rodiny musely ukázat, že šetří energií - ale v jednom z horních pater se svítilo v několika oknech vedle sebe.

Otec pracuje dlouho do noci, pomyslela si.

Když vystoupila z vozu, zaslechla slabé sténání neklidně spících stromových nymf. Byly očarovány silným kouzlem, ale ani tak se je nepodařilo utišit úplně. “Oplakávají všechny ostatní stromy, které tady ve středu města zmizely, všechny své zabité nebo vypuzené příbuzné,” řekla jí jedna z chův, které se o ni staraly v dětství. “Stala se tady strašlivá věc, strašlivá.” Ta chůva nezůstala dlouho, ale Poppy si její slova zapamatovala. V hodinách nad ránem nebyl žádný ruch, v němž by žalozpěv nymf zanikl. Poppy se zachvěla.

Za ní vyklouzl Malander Náprstník a přitáhl si ji zpátky k sobě. Ovinul ji dlouhými pažemi a zapátral po jejích rtech. Z úst mu byly cítit myrtové pastilky, které cucal, aby zamaskoval lehce zkažený pach elfího prášku. “Mohu jít dál, krásná Poppaeo? Nepřipijeme si na oslavu Mabonova večera?”

“Jsem unavená, Malandere.”

Povytáhl obočí a pak se opřel zády o bok obrovského vozu. “Celou noc jsi byla zvláštní, Poppy. Vůbec ses nebavila jako normálně.” Třením prstů o sebe vyvolal trošku čistého ohně, zapálil si cigaretu zasazenou do dlouhé špičky a potom vyfoukl kroutícího se hada dýmu. “Doufám, že to tak nebude pořád, maličká. To by začala být nuda.”

Nesnášela, když jí říkal “maličká”. Bylo to jedno z jmen, která používal její otec při dávných a mimořádně vzácných příležitostech, kdy se snažil dát najevo lásku. Poppy tušila, že takové nekonkrétní projevy náklonnosti lordu Durmanovi dovolovaly, aby nemusel vzpomínat, se kterou ze svých sedmi dcer mluví. A také jí to připomnělo něco jiného, co by raději zapomněla, totiž to, že byla o půl hlavy menší než všichni její přátelé. Ztuhla v jeho náruči. “Mrzí mě, že jsem se vás dotkla Malandere.”

Znovu povytáhl obočí nad jejím tónem. “U černého železa, co to do tebe vlezlo a umřelo?” Pustil ji a líně se protáhl. “Támhle u dveří čeká Kolozub, starý osobní strážce mého otce, takže fotřík je určitě tady a probírá s tvým tatíkem záležitosti říše. Nebude ti vadit, když půjdu s tebou a zeptám se, jestli by se nechtěl svézt domů se mnou?”

“Tvůj otec má určitě vlastní vůz.”

“Jestli přijel s lordem Čemeřicem, což je pravděpodobné, tak ne - ti tři jsou si poslední dobou blízcí jako Smolné sudičky.” Ohrnul nos. “Nejspíš si myslí, že kdyby se přestali do všeho plést, všechno by se proměnilo zpátky v Divoký hvozd.”

“Říkala jsem ti, Malandere, že jsem unavená.”

“Nikdo se ti zas tak moc nechce dostat pod sukně, Poppy, a já ze všech nejmíň. V Ysu je milion ryb, tak se tolik nepřeceňuj. Nejde mi o nic jiného než zastavit se za otcem, jestli nechce svézt domů.”

“Ty svého otce přece nenávidíš.”

“Ano, ale jen aby to bylo zajímavější.”

Pokrčila rameny. Byla příliš unavená, než aby se dohadovala, ale z představy, že bude muset s někým mluvit, natož pak že bude muset tu osobu odbývat, se jí skoro dělalo špatně. Malander Náprstník jí začínal být protivný. Vlastně celá noc byla jeden velký omyl. Nejdřív ten strašlivý pohřeb jejího bratra, tísnivé ticho Háje a tíha tradicí všude kolem ní jako hustá mlha, potom příbuzní a přátelé na smuteční hostině, kteří o Orianu Durmanovi mluvili, jako kdyby byl nějaký mladý Růže, a ne to, co skutečně byl - zkažený hajzlík. Říkala si, že jí pomůže, když si zajde s přáteli někam, kde je hluk a tma. Ale nakonec si musela přiznat, že většinu svých přátel ve skutečnosti ráda nemá. A to, že viděla Thea, jí také nepomohlo. Skoro žadonila, aby jí zavolal. Kdo to kdy viděl, aby se mladá žena s jejím původem a styky chovala takovým způsobem? Nejspíš se jí teď někde vysmíval se svými přáteli z lidu, obzvlášť tou drzou malou třepotalkou.

Malander dělal, že mohutné šedé postavě salutuje: “Jaké zní heslo, Kolozube?”

“Přesčas,” zabručel osobní ochránce.

Poppy upustila hned za dveřmi svůj černý pavučinový plášť. Stál tisíce, ale ona zpola doufala, že ho někdo ukradne nebo na něj alespoň šlápne, aby měla záminku jít si koupit jiný. Nechtěla být doma. Nenáviděla to tam. Jenže nijak zvlášť se jí ani nechtělo zpátky do školy.

“Mimochodem, kdo byl ten, co ses s ním bavila dole u baru?” zeptal se znenadání mladý Náprstník. “Trochu podsaditý, se zvláštním účesem. Nikdy jsem ho neviděl.”

“To jsi mě špehoval?”

Vyfoukl prstýnek dýmu. “Šel jsem na záchod, jak už to bývá. Páni, my dnes jsme ponoření sami do sebe. A trochu upjatí. Copak, je to snad nějaká tvá nová láska…?”

Ta otázka a bezmocnost, kterou cítila, když se na ni snažila odpovědět alespoň v duchu, nad ní stále visela jako prstýnek dýmu, když světla v chodbě znenadání blikla a zhasla.

“Další podělaný výpadek.” Malander Náprstník potáhl z cigarety a jeho ostře řezané rysy krátce problikly jako nějaký rudý přízrak. “Ty mizerné dělníky v energetické stanici nikdo neumí přinutit, aby odvedli slušnou práci. Potřebují probrat. Už roky si na ně nikdo pořádně neposvítil.” Ovinul kolem Poppy paži. “Nedělej si starosti - udělám trochu světla.”

Ve stejnou chvíli, kdy se mu mezi prsty neslyšně rozhořel oheň, se mu vykroutila. “Díky, ale nepotřebuji tvou pomoc.”

“Jsi dnes hodně zvláštní, Poppy. No tak, dej mi pusu a smiřme se.”

Krátce zaváhala. Ve skutečnosti nevěděla, co chce, a bylo by příjemné nechat se držet. Malander nebyl ten nejhorší mládenec na světě, přestože ji právě teď trochu rozčiloval. Ale když postoupil směrem k ní, s ukazováčkem a palcem ohnutými a čistým ohněm tančícím mezi nimi, spatřila v jeho tváři něco odporně majetnického, jako by mihotavé světlo odhalilo něco, co bylo doposud skryto. Byl jako jeho otec, nebo brzy bude. Dokonce byl jako její otec, nebo takový, že v tom prakticky nebyl rozdíl - další v zástupu privilegovaných princátek, která si mezi sebou předávala svět, jako by to byla věc, na které nijak zvlášť nezáleží, a se stejným bezstarostným nezájmem přistupovala k životům svých žen a sluhů.

Královna by to tak nenechala. Byla to překvapivá myšlenka, poněvadž byla tak nečekaná. Všechny ty hodiny v dětství, o nichž si myslela, že je už dávno zapomněla, všechny ty slavné staré pověsti, ze kterých si s ostatními děvčaty dělaly po schůzkách Mladých květů legraci - vůbec nezmizely. Ať už to byly pravdivé pověsti nebo ne, co na tom ve skutečnosti záleželo? Myšlenky byly správné. Když král královnu rozzlobil, neudělala to, že by sklonila hlavu a nechala si to líbit. Opustila ho, když se jí zachtělo. Měla milence, dělala z něho hlupáka. Byla Titanie Nádherná, a kdyby ji můj otec, Náprstník a celá ta banda rozčílili, sežehla by je jako piliny.

“Nech mě být, Malandere,” pravila. Otočila se a vykročila přes tmavou vstupní halu pryč.

Ale on jí nechtěl nechat být - slyšela za sebou jeho kroky. “Aha. Takže my se chceme nechat honit, že?”

Mohla zavolat stráže. Stačilo jediné slovo, dokonce jedna silná myšlenka, a podomník by na něho vmžiku poslal tucet svalnatců. Nebyla žádná služka, se kterou si mohl pohrávat, i když byl syn z jedné z předních rodin. Ona byla Durmanová - její otec byl první radní. Jenže kdyby neodešel v klidu, kdyby se strhl pokřik a byla z toho veřejná scéna, otec by z toho nadělal…

Zalovila hluboko v paměti pro kouzlo. Nepoužila je už roky, od doby, kdy se potají vykradla z koleje s Calpurnií a Julií - sestrami Lomikamenovými - a při pozdním návratu zjistila, že na ně čeká slečna Kostivalová, Stará Kost, tak rozčilená, že se jí zamlžily brýle. Poppy tiše zašeptala příslušná slova a zalovila po té myšlence, jak jí to předvedli učitelé - byla to kluzká, lesklá věcička, polapitelná stejně těžko jako ryba v kalné vodě - a uchopila ji. “Poppy? Pro železo a krev, kam jsi zmizela? Poppy?” Potlačila zahihňání, které by ji bystrým smyslům Malandera Náprstníka prozradilo bez ohledu na použité kouzlo, otočila se a prošla hned vedle jeho natažené ruky. Do paměti si uložila ohromený, rozčilený výraz jeho tváře v čistém světle, aby se jím pokochala později. Stejně byl bystrý - ucítil slabý závan vzduchu, jak kolem něho prošla, a skočil po ní, ale minul. Pospíšila si ke schodišti. Říkala si, že z dalšího patra vyjede nahoru výtahem.

Na výtazích je nepříjemné, říkala si, když se plahočila na podestu, která podle jejího počítání musela patřit k pětadvacátému patru, že při výpadcích energie nefungují. Tyto poruchy, poslední dobou čím dál častější, byly velice mrzuté, a tahleta rozhodně přišla v nepravou chvíli. Sama by v sobě dokázala najít dost energie, aby to vystačilo na dva malé spotřebiče - ne že by při výuce dávala takový pozor, ale měla přirozený talent - jenže všechny výtahy byly napojené na hlavní okruh. Aby dala do pohybu jeden, musela by uvést do provozu všechny, a na to neměl dost energie ani její otec se všemi svými roky a zkušenostmi, kdyby to měl udělat sám.

Sami jsme se uvěznili ve svých palácích, pomyslela si, i když musela uznat, že to asi dramatizuje příliš.

“Snažím se nasadit pomocné zdroje,” řekl jí - a všem ostatním v budově - do ucha podomník. “Co nejdříve vrátím dům do normálního stavu.”

Na schodech potkala několik sluhů a rodinných funkcionářů. Někteří slepě tápali, někteří si nesli světélka, která si sami zažehli, kdyby nebyla zvyklá na úctu ze strany poddaných, možná by jí přišlo zvláštní, že se na ni nepodívali, a ještě zvláštnější, že do ní mnozí málem narazili a nezastavili se, aby se uklonili nebo udělali letmé pukrle. Jenomže po zdolání více než dvou desítek pater, které završilo v konečném výsledku dosti hroznou noc, byla méně všímavá, než by možná byla jindy, a také podceňovala sílu své magie: nenapadlo ji, že ji vůbec necítí ani nevnímají, že kouzlo stále působí.

I bez neoddiskutovatelné tmy by poznala, že budova je bez energie, podle toho, že k otevření dveří stačilo pouze sebemenší zatlačení. Vstupy do soukromé části věže Durmanů byly normálně tak prošpikované kouzly, že by odrazily i velký vůz, kdyby se něco takového mohlo v předsíni v pětadvacátém patře objevit. Ale teď se jí otevřely jako náruč milence, nemusela ani zašeptat své tajné domovské jméno. V zeleném mihotání nouzových čarosvětel viděla chodbu, která se před ní táhla, ale potom už skoro nic jiného. Něco bylo jinak než obvykle, ale při výpadku bylo samozřejmě neobvyklé všechno, a ona ještě pořád přemýšlela o dveřích.

Ne, nejsme jen vězni, jsme otroci své namyšlenosti. Protože když není energie, mohl by sem kdokoli jednoduše přijít a udělat cokoli. Jak jsme ve své síle domýšliví! pomyslela si. Nemáme na dveřích ani zástrčku.

Teprve když byla v polovině chodby a před ni vyšla překvapivě vysoká postava lorda Čemeřice, zářící vlastním čarosvětlem, uvědomila si svou chybu. Byla v kancelářském patře, nikoli v obytném. Při pohledu na něho, jeho temné vlasy a zář, která z něho vystupovala, na kůži, jež v aureole sinalého ohně vypadala jako kůže mrtvoly, polkla překvapený výkřik a vzápětí musela potlačit další zajíknutí, když bez povšimnutí prošel kolem ní.

Pořád mám na sobě kouzlo!

Zastavil se a zaváhal, zvedl pohublý obličej, jako kdyby něco vycítil, a ona poznala, že by měla promluvit - neslušelo se být neviditelná, a to ani ve vlastním domě - ale cosi v jeho přísné tváři zadusilo její přiznání stejně důkladně, jako by jí hrdlo stiskla něčí ruka. Nidrus Čemeřice zavrtěl hlavou, ale spíš než nechápavé gesto to bylo přenesení dravčí pozornosti jinam. Pak došel k oknu na konci chodby. Když se otočil a zamířil zpátky, Poppy se přitiskla ke zdi a zadržela dech, přestože ani teď nedokázala dost dobře vysvětlit proč. I kdyby ji přistihl, určitě ji nemohlo potkat nic horšího než to, že by dostala vyhubováno. Byla ve svém domě. A neudělala to schválně.

“Co se děje?” Do chodby vyšel lord Náprstník, Malanderův otec. “Útočí na nás někdo?”

Když Čemeřice promluvil, v jeho hlase bylo silné pohrdání. “Pokud ano, pak zaútočil na třetinu města. Ne, ty pitomče. Je to jenom další porucha.”

Aureola Náprstníková čarosvětla maličko pohasla, jako by dostal facku. “Já jenom… ta věc, o které mluvíme… jsem z toho…”

“Jestli chceš říct, že jsi z toho celý podělaný strachy, neobtěžuj se, toho jsem si všiml.” Čemeřice se znovu zastavil a otočil hlavu ze strany na stranu. “Ale pravda je, že mám pocit, jako by tady někdo byl. A není to dlouho.”

Zdálo se, že Náprstník ho neposlouchá. “Já jenom… nemyslím si… určitě je i jiný způsob…”

“Co tam děláte vy dva?” zavolal další hlas - hlas jejího otce. “Pojďte sem a zavřete dveře. Podomník to vyřeší.”

“Už jdeme, Aulusi,” prohlásil hlasitě, zvesela Čemeřice. V dalším okamžiku se otočil zpátky k Náprstníkovi jako zmije. “Ty jsi vážně pitomec,” řekl dost hlasitě, aby to Poppy na vzdálenost několika málo metrů zaslechla. “Měl jsem místo tebe přibrat Oměje. Možná je blázen, ale má aspoň charakter. Kdo vlastně potřebuje tu tvou směšnou frakci koextenzivců? Stejně brzy ztratí smysl. Podívej se tam! Míle a míle tmy. Bez energie. Všechno se hroutí a ty moc dobře víš, že se to nezlepší. Otázka zní, jestli jsi s námi nebo ne. Přišel čas velkých rozhodnutí a, ano, velkých rizik. Co je ještě důležitější, Durman a já jsme vsadili všechno. Jestli si myslíš, že teď můžeš jen tak vycouvat… určitě si pamatuješ, jak dopadl Violka.”

“Ale já jenom… nešlo by to jinak…?”

“Jestli si to myslíš, žiješ ve světě kouzel, Náprstníku. To můžeš být rovnou smrtelník a zaletět si na Měsíc. Ptal jsem se tě, jestli si pamatuješ, co se stalo s Violkou.”

“Samozřejmě, ale…”

“A vzpomeň si na palác Violků. Vzpomeň si na to prázdné místo uprostřed Večera, kde stával. Černé, spálené stromy. Prosolená půda.”

“Ale…!”

“Čas od času si na to vzpomeň. A teď pojď - náš hostitel čeká.” Čemeřice uchopil Náprstníka za ruku - jejich aureoly na okamžik splynuly, zablikaly. Potom oba prošli dveřmi do otcovy kanceláře a chodba znovu potemněla.

“Snažím se nasadit pomocné zdroje,” řekl podomník, a tentokrát Poppy, jež měla nervy napnuté jako struny loutny, opravdu vypískla překvapením. “Co nejdříve vrátím dům do normálního stavu.”

Rychle zamířila ke schodišti. Doufala, že kouzlo teď bude působit alespoň tak dlouho, aby se dostala do správného patra, proklouzla mezi služebnictvem a vlezla si do postele. Bylo jí jedno, že kolem je tma. Chtěla přes sebe jenom přetáhnout přikrývky a nechat svět aspoň na chvíli zmizet.

Nic mi do toho není, řekla si. Ať dělají cokoli, mně do toho nic není.

Nenávidím tenhle dům.

Kapitola 22

Status quo ante

Po takovém večeru nebylo snadné usnout, ale nakonec se mu to podařilo. Pravděpodobně by udělal líp, kdyby zůstal vzhůru.

Starý známý těžký sen se vrátil poprvé od doby, kdy opustil svůj svět, i když ve skutečnosti cítil jeho přítomnost celý večer, od prvního okamžiku, kdy zahlédl kostnaté a hranaté výšiny paláce Čemeřiců.

V mnoha ohledech se zdálo, že jde o tentýž sen jako předtím: Theo uvězněný ve vlastním těle, o které se dělí s nějakou cizí bytostí. Stejně jako v jiných těžkých snech se díval ze tmy, která ho obklopovala, jenomže v této verzi neměl kolem sebe mlhu, nýbrž dým: díval se dolů z vrcholku vysoké budovy pod nesmírně jasnými, blízkými hvězdami, ve vzduchu ztrpklém pachem spalin. Město pod ním vypadalo jako lávové pole, s desítkami jasně zářících míst, z nichž každé značilo celou čtvrť v plamenech. Požáry byly tím jediným, co ztemnělé město osvětlovalo. Výkřiky dolétaly až vysoko k němu, zesláblé vzdáleností jako mňoukání koťat, ale horší než utrpení, které se odehrávalo pod ním, byl pocit, že se mu to líbí, že se kochá hrůzou, která v tmavých ulicích řádí. Ta cizí bytost ho zcela ovládala. Každý výkřik mu přinášel záchvěv rozkoše. Bylo to jako sex. Bylo to lepší než sex, protože on, nebo spíš ta věc, která nosila jeho tělo jako šaty, si mohla s celým světem dělat, co chtěla.

Theo se probudil s mumláním, zpocený, a byl neskutečně rád, že je ve svém pokoji v paláci Narcisů. Zeptal se, kolik je hodin, a hlas podomníka ho odbyl odpovědí, že je po půlnoci. Měl zkušenost, že skřítkové a víly se o čase nevyjadřují příliš konkrétně, a jejich domy je v tom napodobovaly.

Věděl, že v nejbližší době znovu neusne, dokud mu srdce v hrudi tak buší. Požádal o rozsvícení světel, odešel do koupelny a napustil si sklenici vody. Znovu se podivil tomu, jak mu takové místo může připadat absurdně obyčejné, jako by přespával ve slušném, avšak nijak omračujícím hotelu a ne v srdci magické Říše skřítků. Když otočil kohoutkem, začala téct voda. Zkusil spláchnout záchod. Voda se točila pořád dokola - dokonce ani ne opačně, jak to podle některých lidí dělala v Austrálii. Mohl být jenom rád, že přes záchod není papírový pásek s nápisem: “Dezinfikováno pro vaše bezpečí.”

Ale mátově bonbony na polštáři by nebyly k zahození.

Nemělo smysl dělat si z toho legraci. I když prostředí vypadalo obyčejně, uvízl na velice zvláštním místě. Nějací lidé, vlastně ani ne lidé, nějaké věci se ho snažily zabít. Neznal pravidla. Jeho jediný přítel měl velikost kuličkového pera.

Vytáhl z kapsy saka Eamonnovu knihu. Kožený obal i zápisník vypadaly trochu opotřebovaněji, byly krabaté, jak na nich seděl, a flekaté od vody. Věřil, že ta kniha je důvod, proč ho z jeho světa vytáhli, ale zatím ho nikdo nepožádal, aby mu ji ukázal, a dokonce se na ni ani nezeptal, přestože se o ní zmínil před lady Aemilií a před Břímou Šáchorem, jen aby jmenoval dvě osoby tady z paláce Narcisů.

Theo stále neměl pořádnou představu o tom, jak tady věci fungují, a uvažoval, jestli by mu nepomohlo, kdyby si knihu přečetl znovu. Něčemu předtím prakticky nevěnoval pozornost, protože si myslel, že jsou to výmysly - protože koho by napadlo, že nejsou?

Je to podobné, jako by mi někdo dal přečíst příručku, jak se krotí lvi, ale neupozornil mě, že mě pomažou šťávou z masa a shodí na padáku do africké stepi.

Ale frustrující bylo, že to nebyla příručka s pokyny. Nebyl tam žádný šikovný slovník, žádný index faktů nebo vysvětlivek k místní etiketě. Bylo to vyprávění sepsané návštěvníkem a detailnost popisů záležela na libovůli autora a byla k uzoufání proměnlivá.

Theo začal knihou listovat. Úvodní autobiografické pasáže přeskočil úplně. Sám pořádně nevěděl, co hledá, ale za těch několik krátkých dní, co přešel, propadl, nebo jak se to dalo nazvat, na druhou stranu, si byl čím dál méně jistý, že chápe, co se děje. Rodinný les Stračků, kde se vynořil, byl sice zvláštní, ale aspoň vypadal jako něco, co by v Říši skřítků očekával. Teď bylo jasné, že to nebylo víc než soukromá lovecká rezervace, majestátní sídlo bohatého rodu. Skutečná Říše skřítků byla tady, v tomto obrovském městě - alespoň se zdálo, že se v něm nachází většina jejích obyvatel. Ta podivná modernost současně jako by přecházela také do jiných oblastí, třídního bohatství, boje o moc a významu techniky…

Všiml si slova, které si mlhavě pamatoval ze středoškolské občanské nauky, a přestal číst.

Přestože současná Říše skřítků je oligarchie a mocné rodiny existovaly vždycky, zdá se, že přibližně přede dvěma sty lety jejich času došlo k nějaké změně. Přesněji ji zařadit nemohu, protože čas je v Říši skřítků úhořovitá věc - o to víc, když se porovnává s časem v našem světě.

Říše skřítků byla kdysi pravá monarchie, které vládli (jak to i smrtelníci popsali v poezii a folklóru) král a královna. Shakespeare jim říkal Oberon a Titanie, ale měli mnoho jiných jmen, jako Geynn ap Nudd a Maeve (nebo Mab). Dokonce se zdá, že mají mnoho jmen a přitom žádná, protože jsou jenom král a královna a byli jimi po většinu doby, kam sahá paměť skřítků a vil, tak jako se tomu, co jsem pojmenoval New Erewhon, v celé Říši skřítků říkalo jednoduše “Město”, protože tam žádná jiná města nebyla, jenom městečka a vesnice.

V každém případě se během poslední Titánské války - války mezi skřítky z New Erewhonu a plemenem obrů (jejichž původ a domov nedokáže nikdo popsat lépe než tak, že pocházejí ze “Země titánů”) se králi a královně něco přihodilo. Všeobecně se má za to, že je obři doslova zabili, ale slyšel jsem také jiná vysvětlení, která naznačují, že král a královna zemřeli, když použili nějakou mocnou a rozhodující sílu, která zachránila Město a tyto strašlivé nepřátele porazila, existuje píseň o tom, jak se obrnění obři blíží k srdci Říše skřítků, spalují a rozbíjejí vše před sebou, a v té písni z nich jde větší hrůza než z nejmodernějších válečných strojů mého světa. Ať to bylo jakkoli, monarchové Říše skřítků padli při posledním boji v troskách své pevnosti (jíž se zřejmě z nějakého důvodu říká jménem, které se překládá jako “Katedrála” namísto Paláce nebo něčeho jiného, co by se dalo čekat) a otěží moci se následně chopilo to, čemu se běžně říká Sedm rodin - sedm nejmocnějších rodů, které (buď hrdinsky, anebo oportunisticky, podle toho, kolik cynismu se na historii použije) vytvořili mocenskou strukturu schopnou udržet Říši skřítků pohromadě ve vakuu, jež nastalo po smrti krále a královny.

Všichni ze známé Sedmičky - Narcisové, Proskurníkové, Prvosenkové, Čemeřicové, Durmanové, Violkové a Ocúnové - již patřili k nejmocnějším rodinám v říši. Všichni měli normální rodové sklony, jaké se mezi urozenými rody dají najít - Čemeřicové a Narcisové vynikali ve vědě, byť každý velice odlišným způsobem, Violkové a Ocúnové byli zruční v kreativních uměních, Durmany přitahoval obchod a Proskurníkové s Prvosenkovými se zabývali jen politikou. Ale jednu vlastnost měli všichni společnou - vládnout Říši skřítků. Když utichla počáteční panika a byl obnoven pořádek, vůle lidu je přinutila obnovit parlament květů, ale skutečná moc zůstala - a dosud zůstává - v rukou těchto rodů a jejich nejbližších spojenců.

Pak zhasla světla.

Theo byl v první chvíli přesvědčený, že se stalo něco skutečně hrozného - někdo zjistil, že si čte něco, co by číst neměl, a teď si pro něho jdou - ale potom si vzpomněl na výpadek v Řebříčkově domě a na různé poznámky, které zaslechl na adresu nespolehlivě energetické situace. Když hlas podomníka oznámil, že brzy budou zahájeny alternativní energetické postupy a že byly vyrozuměny příslušné orgány, nedokázal úplně zapomenout na to, že je uvězněn v absolutní tmě uprostřed velice zvláštního domu, na místě plném obrů a horších věcí, ale cítil se alespoň trochu klidný. Když pak někdo zcela znenadání zaklepal na dveře, Theo jen velice tiše vyjekl překvapením.

“Kdo… kdo je to?”

“Přišel vás navštívit Bříma Šáchor,” vysvětlil podomník, který vytrvale plnil své povinnosti i při výpadku energie.

“To jsem já, Bříma,” odpověděl dotyčný.

Svižník si přinesl vlastní světlo, které mělo tvar a velikost velké kuličky a zářilo právě tolik, aby bylo vidět sklíčenou tvář mladého skřítka, ale už ne o mnoho víc. “Omlouvám se, že vás obtěžuji, pane Vilmosi. Podomník mi řekl, že se u vás svítí. Tedy, dokud nezhasla všechna světla.”

“Prosím, říkej mi už konečně Theo a tykej mi. Pojď dál. Jak ti je?”

“Myslíš po tom pití? Jde to. Bude to horší, až se zítra probudím - jediné štěstí, že je Mabon a paní Aemilia nečeká, že přijdu do práce. Ale co moje chování? Pěkná ostuda, abych pravdu řekl.” Vešel za Theem do místnosti, odmítl nabídnutou židli, možná jako projev pokání, a posadil se na překřížené nohy na koberec.

“Ale, to se stává. Každý se potřebuje občas vypovídat.” Theo zaváhal. “Pokud tě za to nepopraví nebo něco takového.”

“Nikdo nechodí do Studny za to, že říká takové věci,” odpověděl Bříma. “Alespoň pokud není šotek.”

“To je dobře. Pro šotky asi ne, ale jsem rád, že tě nenechají zastřelit za urážku květiny nebo tak něco.”

Svižník přikývl. I ve slabé záři magické kuličky, nebo co to bylo, vypadal velice nešťastně. Theo se na něho původně díval, jako kdyby byl ve věku absolventa vysoké školy, ale teď si uvědomil, že žlutooranžový skřítek bude nejspíš alespoň pětkrát starší - klidně i desetkrát. Usrkával vodu a čekal, až návštěvník něco řekne. Bylo to dlouhé čekání.

“Takže to se děje pořád?” zeptal se Theo. “Tyhle výpadky?”

Bříma pokrčil rameny. “Je to čím dál horší. Všechny energetické stanice jsou přetížené - lord Narcis má v Břečťanu tři, a podle toho, co jsem slyšel, mají problémy všechny. A to je jeden z důvodů velkého jednání, které svolávají.”

“Vážně?” Theo přemýšlel, co mladého skřítka do jeho pokoje přivedlo. Zdálo se, že Bříma má něco na srdci, ale možná jen chtěl společnost někoho, kdo si o něm nemyslel, že dělá ostudu. “Zajímavé. Co je to za velké jednání?”

Bříma se zatvářil ohromeně. “Tys o tom neslyšel? Proč ti nikdo nic neřekl?”

“A co mi měl říct? Proč by mi o tom někdo měl říkat?”

“Protože jsi jedním z důvodů toho jednání.”

“Já jsem… Počkej, cože?”

“Lady Aemilia o tom včera mluvila. Lord Narcis ví, že některé jiné rody se tě pokusily zmocnit, a jelikož jsi tady, počítá s tím, že má výhodnou vyjednávací pozici.”

“Výhodnou vyjednávací pozici?” Thea náhle zamrazilo. “Chceš říct, že uzavřou nějakou dohodu a předají mě těm, kteří po mně jdou?”

“Ne, to ne!” vyhrkl Bříma. “Ne, nedovedu si představit, že - kdyby jen proto, že lady Aemilia má o tebe obrovský zájem. Ale lord Narcis ví, že Čemeřicové, Durmanové a ta banda o tebe stojí, a tak se zřejmě rozhodl, že jim trochu přidělá vrásky na čele, až si budou lámat hlavu nad tím, jaká tajemství mu prozrazuješ. To mi připomíná, že jsem se musel zfackovat za to, jak jsem dopustil, aby nás Zirus dnes v noci vytáhl ven, a ještě k tomu do rajónu Čemeřiců - bylo to šílenství. Ale tvá přítelkyně Jamka se mýlí - lidem, kteří to tady řídí, záleží na tom, co s tebou je, alespoň dokud pro ně máš cenu. A kdyby se něco stalo, když jsme byli mimo komplex, nejspíš by vinu hodili na mě.” Vypadal jako někdo, kdo snědl něco, co mu neudělalo dobře.

Počkat, pomyslel si Theo. Durmanové? Rodina Poppy? Ti po mně jdou taky? Je možné, že o tom věděla? “Já tomu nerozumím - ničemu. Ti zloduši si myslí, že Narcisovi vyzrazuji nějaká tajemství? Jaká tajemství? Já přece nic nevím. Proč se o mě všichni tak zajímají? Vždyť tihle lidé dokonce nemají smrtelníky rádi.”

“A proto jsem s vámi… s tebou chtěl mluvit, Theo. Je mi hrozně z toho, že ti nikdo nechce nic říct. Ne že bych věděl mnoho. Ale jednu důležitou věc vím - něco, co se musíš dozvědět i ty.” Bříma se zhluboka nadechl. “Můžu si taky napustit sklenici vody? Mám pocit, jako by se mi v puse uhnízdilo jedno z Velkých zvířat.”

“Samozřejmě. Posluž si.” Do koupelny a ke kohoutku bylo jenom několik kroků, jenže Theo neměl klid, dokud se svižník nevrátil s vodou a neposadil se znovu na podlahu. Když se ve filmech někdo chystá vysvětlit něco důležitého, vždycky ho střelí do zad, probodnou nebo něco takového, než člověku stačí sdělit Velkou pravdu.

“Tak,” začal Bříma, “především nejsi smrtelník. Jsi jeden z nás.”

“Cože?” Theo se musel na okamžik zamyslet, aby se ujistil, že skutečně slyšel to, co si myslí, že slyšel. Najednou se mu těžko dýchalo. “Žertuješ. Přiznej se, že žertuješ?”

Bříma Šáchor jen zavrtěl hlavou. “Nevím, proč ti to neřekli, ale vím, že je to pravda. Viděl jsem výsledky testu. Hodnoty tvého indexu humoru - jsi sice na spodní hranici normálu, ale určitě nejsi smrtelník. Ne, nic jiného to být nemůže. A slyšel jsem, jako tom lady Aemilia mluvila se svým bratrem.”

“Se svým bratrem…” O Thea se pokoušely mrákoty.

“S lordem Narcisem. Volala mu hned, jak přišly výsledky.”

“Ale… ale…” Pokusil se najít něco, co by mohl použít jako zbraň proti síle útoku. “Já že nejsem člověk? To je blbost! Já… měl jsem přece rodiče, prokristapána!”

Bříma sebou škubl, jako kdyby dostal ránu, ale dál upíral oči na Thea, přestože viditelně nebyl ve své kůži. “Měl jsi lidi, kteří tě vychovali,” řekl potichu. “Smrtelné lidi. Věřím, že na tebe byli moc hodní, ale to neznamená, že jsi s nimi příbuzný. Podvrženci málokdy poznají pravdu sami. A po překročení určitého bodu v životě se z nich stanou smrtelní lidé. Ani ty bys v našich testech pravděpodobně neobstál, kdybys tam zůstal ještě několik let, nemluvě o jiných faktorech, které mohly urychlit nebo dokonce završit proces proměny ve smrtelníka - založení rodiny, náboženská konverze, vážná choroba…” Svižníkovu provinilou zádumčivost nakrátko projasnilo, že mohl mluvit o své odbornosti. “Byly případy, kdy podvrženci ve smrtelném světě dokonce odhalili jiné podvržence, a přitom je vůbec nenapadlo zamyslet se nad tím, proč jsou si tak jistí…”

Bylo to jako jeden z těch na hlavu postavených snů, kdy vám někdo může tvrdit věci, o kterých víte, že nejsou pravda, a přesto proti nim nedokážete najít použitelný argument. “Počkat, počkat!” Theo zamával rukama. Jeho hlas zněl vzdáleně, jako by to mluvil někdo jiný. “Jestli jsem jeden z těchhle… těchhle skřítků… tak proč se o mne tak zajímají? Proč všechny ty testy? Určitě nepotřebovali to všechno, jen aby poznali, jestli jsem, nebo nejsem, jeden z nich - ty testy reflexů, poznávání barev…”

“Jak řekla lady Aemilia - a každopádně v tom mluvila pravdu, Theo - dlouho neviděli nikoho, jako jsi ty. Mezi vaším a naším světem se už moc necestuje. Není mnoho podvržených dětí a já jsem už celou věčnost neslyšel o žádném, které by přešlo zpátky na naši stranu.”

“Ale… já si připadám jako smrtelník, sakra!”

“Je to pravděpodobné - byl jsi tak vychován. Ale co je důležitější, cítíš se jako ty. Kdy jsi byl někým jiným, abys to mohl porovnat?”

Snažil se vymyslet nějakou odpověď, ale nic ho nenapadlo. Tento nový sen, tento noční přízrak, nad ním vítězil. “Jamka o tom věděla?”

“Pokud vím, tak ne. Vyšlo to najevo, až když lady Aemilia uviděla výsledky testů. Ostatně, tvoje přítelkyně nevypadá jako někdo, kdo by uměl něco důležitého udržet v tajnosti.”

Theo měl desítky dalších otázek, ale Bříma Šáchor měl jenom velice málo odpovědí. Testy neuměly ukázat, kdo byli jeho rodiče. Svižník nevěděl o žádných slavných chybějících dětech, a pokud mu bylo známo, lady Aemilia také ne - Theova původní totožnost byla záhadou. Výměna dětí se smrtelníky bývala v minulosti běžná, ale v těchto dobách byla prakticky neznámá, hlavně vlivem Jetelova jevu.

Theovi bylo do breku, ale zároveň měl pocit, jako by se vznášel ve vzduchoprázdnu, neschopný dotknout se normálního života, který až donedávna vedl, ba i si na něj ani vzpomenout. Dokonce i uprostřed tak nenormálních událostí, jaké v poslední době zažil, se stále cítil jako velice obyčejný člověk. To teď bylo pryč: doslova neměl ponětí, kdo nebo co je. Chvíli seděl mlčky, plný hněvu a zmatku.

Nakonec zhluboka vydechl, až se při tom po celém těle zachvěl. “Poslyš, vážím si toho, že mi to a všechno ostatní říkáš, a jednou ti za to možná poděkuju - ale mohl bys teď vypadnout? Chtěl bych být sám.”

“Jistě. Rozumím.” Bříma vstal, ne úplně jistě. “Je mi to líto, ale říkal jsem si, že bys to měl vědět.”

“Fajn.” Doprovodil ho ke dveřím. Snažil se vymyslet něco jiného, co říct, když svižník rozpačitě stál v chodbě venku, ale nic ho nenapadlo. Teprve když dveře zabouchl, uvědomil si, že poslal pryč jediné světlo.

Došmátral zpátky k posteli a lehl si potmě. Hlavou se mu míhaly útržkovité obrazy, které do sebe příliš nezapadaly, aby daly smysl - jeho dětství, umírající matka, šílené věci, které viděl tady, dokonce rozezlená, bledá tvář Cat. Trvalo to hodiny, nebo mu to tak alespoň připadalo, neovladatelná jízda na horské dráze zdánlivě nekonečným chaosem.

Co jsem? Odkud jsem se vzal? Je celý můj život jenom hloupá, vymyšlená historka?

Nenadálá, velice ošklivá myšlenka někoho, kdo je sám v cizí zemi v místnosti bez světel: O tom je ten sen? O té věci ve mně, která se dívá mýma očima? Možná v sobě mám nějakého zlého skřítka, který teď začíná vycházet na povrch.

Máma říkala, že mě nedokázala mít ráda tak, jak měla, vybavil si najednou. Protože jsem jí nepřipadal správný. Neřekla to tak snad? Ona to věděla.

Věděla to.

Energie stále nefungovala, když konečně usnul, přenesl se z jedné bezmocné tmy do jiné.

Narcisovský úl se nacházel ve stodolovité stavbě pod hlavní věží. Byla to obrovská místnost, jež připomínala tělocvičnu na střední škole. Dodávka energie se obnovila, ale stropní světla v hlavní síni svítila jen slabě a ve vzduchu poletovalo tolik malých lidiček, že bylo těžké rozeznat detaily, a tak Theo mohl její původní účel pouze tušit.

Hrají tihle lidé vůbec nějaké sporty? napadlo ho. Normální? Skličovalo ho, jak málo ví o světě, v němž je momentálně nucen žít - a, co bylo horší, jak málo ví o těchto tvorech, kteří zřejmě byli stejného druhu jako on. Ale v tu chvíli o tom nedokázal přemýšlet - jako by celá jeho hlava byla bolavá modřina. Bylo snazší soustředit se na věci, které nebyly důležité.

Chudák snobský Rufinus řekl něco o tom, že je v šermířském týmu - proto si myslel, že dokáže děrníky zvládnout. Samozřejmě se strašlivě mýlil. Takže šermování v tomto světě měli, ale co dál? Těžko si představit, jak skřítci hrají hokej nebo fotbal. Vládnoucí třída dokonce vypadala spíš jako národ venkovských tenisových hráčů - bylo snazší představit si je, jak po zápase srkají drinky na nádvoří, s drahými svetry přehozenými přes ramena, než že by se věnovali upocenému basketbalu.

“Hej, velká noho, radím ti, aby ses díval, kam šlapeš,” vypískl hlas se silným přízvukem. “Nebo se ve volných dnech bavíš tím, že bloumáš sem tam a rozmačkáváš nevinné lidičky?”

Theo ztuhl a podíval se pod sebe. Na podlaze bylo stejně živo jako ve vzduchu nad ním: elfové a jiní mrňaví tvorečkové pochodovali do úlu a ven, v dlouhých řadách cupitali po podlaze k podepřeným dveřím ven jako myši prchající z Hamelnu.

“Prokris…” Zarazil se. “Promiň! Promiň! Doufám… doufám, že jsem na nikoho nešlápl, nebo snad ano?”

“Nešlápl, ale ne proto, že bys byl nějak extra ohleduplný.” Theo opatrně klesl na kolena. Tvor, jenž stál před ním, byl o málo větší než Jamka, ale jednolitě šedozelený a pokrytý naježenými ostny, Theo se neubránil myšlence, že vypadá jako nějaký maskot Artyčokové rady. Nesl si krabici s nářadím. Proboha, blesklo Theovi najednou hlavou. Jestli má Bříma pravdu, tenhle človíček je můj příbuzný - stejně jako všichni tihle brouci. Je mi bližší než máma, přinejmenším biologicky. Byla to další představa z kategorie příliš velkých a příliš cizích, jednoduše s ní nedokázal nic dělat. “Mě to doopravdy mrzí, věř mi. Byl jsem… jsem tady nový.”

Ježatá postavička na něho chvíli hleděla. “No jo, to se stává.”

“Nemohl bys mi pomoct? Potřebuji najít vílu, která se jmenuje Jamka Jablečná. Třepotalka. Neznáš ji náhodou?”

“Neznám. A nemám je rád. Pitomé křídlatky, myslí si, že jsou hlava rodiny.” Strčil si do úst dva prsty, malé jako hroty ostrouhaných tužek, a zapískal, překvapivě hlasitě - přít, přít, přít! Theo nevěděl, co by měl říct, a tak neříkal nic.

Vzápětí spadla ze vzduchu někde nad Theovou hlavou další postavička - třepetalka, ale mužského rodu, pokud to mohl posoudit, pohledný, elegantní mužíček oblečený do něčeho na způsob tógy. Okřídlený skřítek zůstal viset ve vzduchu. Věnoval Theovi pohled, v němž byla jen omezená zvědavost, a pak křikl dolů na tvora na podlaze: “Co chceš, pichláku?”

“Přijdu pozdě do práce. Tenhle hromotluk hledá jednu od vás a málem mě zašláp. Nějaká ta pleskavka, prej Jamka Jablečná. Říká ti to něco?”

Skřítek slétl o několik desítek centimetrů níž a s jistým zájmem si prohlédl Theovu tvář. “Myslím, že bydlí v pokojích pro hosty,” křikl dolů.

“Fajn. Tak se o něho postarej. Já musím jít čistit stříbrný nádrže od spousty akumulátorů a nemám čas na nějaké poletuší blbinky.” Ježatý mužíček se otočil a odkráčel. Zanedlouho se zapojil do fronty tvorečků, která se táhla ke dveřím ven. “Milý chlapík,” poznamenal Theo.

“Ty bodláky jsou jenom naoko,” řekl se smíchem skřítek. “Tihle ježouři jsou staří bručouni. Ale jinak se s nimi dá vyjít dobře.

Zkusím se po ní podívat. Ty zůstaň raději tady. Kdybys na některého toho pichláka šlápl, nejspíš bys mu neublížil - jsou houževnatí jako stará podešev - ale určitě by ti v noze zůstal ošklivý trn.” Zatřepetal křídly, až je nebylo vidět, a byl pryč.

Jak mu Jamka řekla, Narcisovský úl měl vlastní nedělenou jídelnu v další velké místnosti hned vedle toho, čemu teď v duchu říkal tělocvična. Nejmenší stolečky měly velikost stříbrného dolaru, ale některé byly dost velké, aby se k nim vešlo šest stolovníků velkých jako panáček G. I. Joe. To bylo pro Thea pořád ještě trochu malé, a tak opatrně přešel na okraj jídelny, aby si mohl sednout na podlahu a opřít se zády o zeď. Jamka se mu s čajem a koláčkem posadila na koleno. V pokročilou dopolední dobu mnoho jiných hostů v jídelně nebylo, avšak těm, kteří tam byli, připadal pohled na třepotalku a jejího nestvůrného přítele docela zábavný, protože se chichotali a špitali si pod rukama. Měl pocit, jako by se vrátil na střední školu, s tím rozdílem, že ani v době nejhorších pubertálních traumat na střední škole si nikdy nemusel dělat hlavu z toho, jestli je, nebo není člověk.

“Nevím, co na to říct, Theo, opravdu.”

“Tys to nevěděla?”

“Při Stromech, nevěděla! Přísahám!”

“Mohl Bříma lhát? Nebo se mýlit?”

Zamyšleně upila čaj. “Možné je všechno. Ale pravděpodobné to není. Je to dobrák, ten mládenec, a taky mi připadá docela chytrý.”

“Jenže… jenže já si nepřipadám jako jeden z těchhle tvorů! Navíc to nevysvětluje nic z těch ostatních nesmyslů, i kdyby to byla pravda. Myslíš, že je to důvod, proč po mně šli ti druzí, ti, kteří si najali ty jeskynní trolly? Protože se mnou chtěli dělat pokusy jako paní Aemilia?”

“To se mi nezdá.” Její malé čelo se svraštilo. “Fakt je, frajere, že to pořád nedává smysl.”

“Řekni mi alespoň jednu věc. Co tady děláš ty?”

Zamračila se. “Jak to myslíš?”

“Jak to říkám. Chtěl jsem se tě zeptat už nějakou dobu, ale moc jsem se bál. Jsi jediný přítel, kterého tady mám.” Na okamžik se zamyslel a zkusil se usmát. “Abych řekl pravdu, i doma mám jenom jednoho přítele, který stojí za řeč, takže jsi v docela vybrané společnosti.” Co by si Johnny pomyslel, kdyby se dozvěděl, že Theo má skřítčí krev? Samozřejmě by tomu nevěřil, ale určitě by využil příležitost komentovat, jaké to má možnosti. “Ještě u Řebříčka jsi mě chtěla doprovodit na stanici a konec. Místo toho jsi se mnou jela až sem, riskovala jsi život, nemůžeš ani být doma se svými přáteli - to všechno pro někoho, koho pořádně ani neznáš a koho nejspíš nakonec stejně dostanou…!” Zpražila ho pohledem, když ji jedním ze svých sebelítostných gest málem srazil rukou z kolena dolů. “Promiň, ale já tomu nerozumím. I když to asi není moje vina, jsem v nějakém velkém průšvihu. Proč riskuješ život tím, že se mnou zůstáváš?”

Dojedla a smetla drobky z nohavice jeho kalhot. “Určitě to nedělám pro ten přepychovej bejvák, to je zcela jasná věc. Ten koláček upekli v šotčí robotárně, nebo se nejmenuju Jablečná.” Chvíli se na něho dívala. “Proč jsem ještě tady? Sama si nejsem úplně jistá, a to je pravda. Zčásti proto… prostě když jsem tě poprvé potkala, byla jsem překvapená. Nikdy předtím jsem nepotkala pravýho člověka…”

“Ale já zřejmě nejsem pravý člověk!”

“Možná že jsi, podle toho, jak skáčeš do řeči. U kořene a větve, Theo, občas dovedeš být pěknej hulvát.” Znovu ho na chvíli zpražila pohledem, Theo si zakryl ústa rukou. “Tak je to lepší. Víš, člověka jsem nikdy předtím nepotkala. A čekala jsem, že budeš, já nevím, asi velký, podlý a hloupý. Jako obr. Já vlastně ani nevím, co všechno jsi, ale podlý nejsi.”

Teď byla řada na něm, aby se na ni zlostně podíval.

“To už je lepší.” Roztáhla tvář do širokého úsměvu. “Ale je to pravda. Možná jsi osina v zadku, ale v podstatě jsi dobrák. A když jsem tě přenesla na druhou stranu, byl jsi tak… bezmocný…”

“A jsem na tom čím dál líp.”

“Buď rád, že máš alespoň několik kladů, frajere, i když jsou to takové, které vzbuzují soucit. A teď dávej pozor. Od začátku jsem neměla dobrý pocit z toho, co se děje, z celé té záležitosti s tvým přenesením sem. Měla jsem totiž za úkol pronést tě tou bránou, ať se děje co se děje. To, že se zrovna objevila ta ohavná mrtvolná věc, jenom znamenalo, že jsem se s tebou nemusela dohadovat nebo na tebe zkoušet nějakou fintu. Takže jsem se těžko rozhodovala nechat tě odjet do Města samotného, ale popravdě řečeno, k Panence ses zachoval jako hajzlík, čímž se to usnadnilo. A potom se na stanici všechno podělalo.”

“Tak proto jsi tady? Protože jsem zoufalec a tobě mě bylo líto?”

“Jestli se na to chceš tak dívat, Theo, asi to tak bude.” Její tvář překvapivě zvážněla. “Na začátku dobrých přátelství bývá i míň.” Vzpomněl si, co řekl Panence, a zjistil, že ani jemu se ten Theo příliš nezamlouvá. “Jasně, fajn. Máš pravdu - přátelství je přátelství, řekl bych.”

“To nebylo všechno.” Dopila čaj, seskočila mu z kolena odletěla vrátit tácek na pult. O chvilku později dosedla znovu. “Já jsem totiž hraběti Řebříčkovi tak úplně nevěřila. Tím nechci říct že ti přál něco zlého, jenom jsem pochybovala, že pro tebe chce to nejlepší. Jeden z mých bratrů mu dělal poslíčka a dostal se kvůli tomu do potíži - Stopka, ten nejstarší. Dnes už je to stará historie, ale bratr si z toho odnesl jenom jedno funkční křídlo a prakticky musí zůstávat doma. Vede rodinné účetnictví a pomáhal se starat o nás malé, než jsme vyrostli. Řebříček hrál nějakou složitou politickou hru a využíval Stopku k doručování zpráv. Jednou bratra napadla banda nepřátelských elfů a hrozně ho ztloukla. Ty si nejspíš myslíš, že to zní jako legrace.”

“Ne, nemyslím. Učím se. A sám jsem jednou zažil něco podobného, ale měl jsem štěstí a vyvázl jsem z toho bez trvalých následků To byla ta nepovedená noc na parkovišti baru, který se jmenoval Stopka - teď mu to připadalo jako před stoletími A za to, co se tvému bratrovi stalo, mohl Řebříček?”

“Ne tím, že by to zařídil, ale tím, že Stopku dostal do nepříjemné situace, aniž by ho jaksepatří informoval, a potom nevypadal ani moc smutně, když se to všechno zvrtlo a bratra těžce zranili - Jistě, rod Sedmikrásků mu zařídil slušnou malou penzi, ale co myslíš, že by měl raději, peníze, nebo obě křídla?”

Theo si povzdechl. “Snažím se to všechno pochopit, ale pořád se vracím k téhle obrovské věci, přes kterou se nemůžu dostat. Někdo mi tvrdí, že nejsem člověk. Byl jsem člověk celý život Jak se s tím mám vyrovnat?”

“Nevěděl jsi, že bys mohl být celý život něco jiného než člověk,” řekla Jamka. “Zkus se na to dívat tak, jako by ti právě někdo řekl, že nejsi - odkud to vlastně jsi? Z Ameriky? Že nejsi Američan, jak sis myslel, ale Frank nebo něco takového.”

“Francouz,” opravil ji zamyšleně. Bylo to dobré přirovnání, jenomže zatím ještě nebyl na takovou duševní gymnastiku připravený. “Stejně tomu pořád nerozumím. Jak by se mohlo něco takového stát? Nebyl jsem adoptovaný. Máma mi vyprávěla, jak se mnou jela do nemocnice. Byla rozčilená, protože jsem se narodil ve špatnou dobu a ona mě čtyřiadvacet hodin neměla čím krmit nebo něco takového.”

“Podvrženci se neadoptují, ale vyměňují. Obvykle ještě dřív, než to maličké začne mluvit. Tak to alespoň bylo, když se to dělalo častěji. Někdo tvým rodičům odnesl jejich pravé dítě, nebo umřelo. Tak nebo tak, vzniklo… volné místo a oni místo toho dostali tebe.”

Theo zavrtěl hlavou. “Takže… takže někde musím mít… skřítčí rodiče?”

“Je to logické.”

“Mohl bych je najít?” Ta myšlenka ale nebyla jenom příjemná. Najednou si vzpomněl na jednu písničku, kterou napsal před léty, bluesové chvástání, že jeho otcem je bouře. Člověče, tohle je ještě divnější. Říkal jsem si, že je to nuda, vyjít ze středostavovských předměstí. Kdybych tak tušil!

“Myslím, že to můžeš zkusit. Ale tady v Říši skřítků se lidé - aspoň to platí mezi vámi, jestli mi ten výraz promineš, většími - o rodinu tolik nestarají. Prostě to tak chodí - viděl jsi to na té mladé Durmanové.”

“Poppy.”

“To je úplně jedno, jak se jmenovala. A nalejme si čistého vína, frajere, nechat svý dítě smrtelníkům s tím, že už je nejspíš nikdy neuvidím, to zrovna není něco, co by udělal milující rodič, nemyslíš?”

“Tím chceš říct, že by nestáli o to, setkat se se mnou?”

“Jak bych to vyjádřila co nejšetrněji? Ne, myslím, že by o to nestáli. Obzvlášť když tě chtějí zabít mocní lidé. Jsi tak trochu smíšené požehnání i pro ty z nás, kteří jsou…”

“Theo Vilmosi,” řekl mu do ucha tichý, ale pevný hlas. “Lord Narcis si žádá tvou přítomnost v audienční síni.”

“Co se stalo?” Jamka vypadala znepokojeně.

“Tys to neslyšela? Nějaký hlas mi právě řekl, že mám jít do audienční síně za lordem Narcisem.”

Našpulila rty a téměř neslyšně hvízdla. “Povyšuješ, frajere. Víš, kde to je?” Když jenom zavrtěl hlavou, řekla: “Zavedu tě tam. Třeba bych mohla zůstat a dělat publikum. Lord Narcis se neukazuje až tak často.”

“Jsem rád, že ti můj bídný život poskytuje alespoň nějaké zajímavé okamžiky.”

Radostně se zasmála. “To jo, frajere, s tebou je něco novýho každou minutu.”

Zdálo se, že audienční síň paláce Narcisů zaujímá velkou část šestadvacátého patra hlavní věže. Každopádně měla vlastní velkou předsíň. Tvor, který seděl za stolem - jelikož byl vysoký dobré dva metry a měl svraštělý obličej opatřený kly jako prase bradavičnaté, Theo usoudil, že je to spíš ostraha než tajemník - si Thea chvilku prohlížel a pak ho gestem poslal ke dveřím. Na Jamku se však podíval jenom jednou a zavrtěl deformovanou hlavou. “Není na seznamu.”

“Patří ke mně,” řekl Theo. Doufal, že do toho dal obdivuhodné odhodlání.

Recepční zvíře si ho prohlíželo maličkýma zarudlýma očima, jejichž výraz by se dal považovat za pobavený, nebýt toho, že se pobavení málokdy tolik podobalo nutkavé touze ukousnout někomu hlavu. “Ó,” řeklo. “Velice kavalírské. Třepotalka tady tak jako tak zůstane. Teď jde o to, v kolika kusech mám poslat k šéfovi tebe. V jednom? Nebo jich má být víc?”

“Nestojí za to se s ním hádat,” řekla Jamka. “Je to jenom prase, který dostalo moc velkou funkci.”

“Zasáhla jsi mě přímo do slabin, děvenko.” Zvíře obrátilo škodolibá očka zpátky k Theovi. “Tak co, jdeš dál?”

“Počkám na tebe tady,” řekla Jamka. “Najdeš mě tak daleko od stolu, kolik potřebuje klimatizace, aby zmírnila puch, který tomu jde z huby.”

Prase se uznale uchechtlo, když kolem něho Theo prošel. Litoval, že on se tak vesele necítí. Skutečnost, že dveře si šeptají jako nějaký slabomyslný žebrák, mu náladu také nezvedla.

“Čistý jako lusk,” zaševelily, když jimi prošel. Jejich dětský hlas zněl najednou docela hlasitě. “Čistý jako lusk. Jeden nymfí závazek. Neobvyklé šaty. Zbraně žádné. Čistý jako lusk.”

Když se řeklo audienční síň, znělo to, jako by to měly být samé čalouny a okna z barevných skel, ale jednalo se o velkou a mimořádně moderně zařízenou místnost. Celou jednu stěnu od podlahy po strop zabíralo okno s úchvatným výhledem na ten kout narcisovského komplexu, v němž byla konferenční budova, a také na město za ním. Zdálo se, že okenní sklo - pokud to bylo sklo - světlo zvláštně ohýbá. Uvnitř na něho čekaly tři postavy, nehybné jako sochy: lady Aemilia seděla mezi dvěma skřítky, jedním světlým a jedním tmavým. Uvažoval, jak dlouho už všichni sedí mlčky. Hovořili snad spolu myšlenkami? Měl pocit, že Jamka o něčem takovém v souvislosti s květinovými rody mluvila. Naskakovala z toho husí kůže.

Počkat, jestli jsem jeden z nich, dokázal bych to taky? Nebo je pro mě moc pozdě? To by bylo pro Theo Vilmose ovšem typické štěstí - mít všechny nevýhody toho, že není člověk, a žádné výhody.

Lady Aemilia vstala a laskavě, byť trochu mechanicky, se usmála. Měla na sobě jakési šaty zhotovené z hrubé, světlé látky - něco, co dokázalo vypadat jednoduše a zároveň mimořádně draze, podobně jako bezplatně poskytnutý župan v pětihvězdičkovém hotelu. “Přeji vám dobrý Mabon, Theo Vilmosi. Je od vás laskavé, že jste se k nám připojil. Doufám, že výpadek energie vám nezpůsobil příliš nepříjemností. Jsou pro nás v těchhle dnech velkým problémem.” Pokynula k tmavovlasému muži. “Toto je náš vzácný host, lord Proskurník.”

Theo se maličko lekl. Proskurníkové byli rodina, která původně pověřila Řebříčka, aby dopravil Thea do Města, takže toto musel být nějaký pokrevný příbuzný chlapíka, který skončil jako mumifikované srdce v Řebříčkově stříbrné truhlici, ale Theo na ně v následném rozruchu téměř zapomněl. Urozený skřítek nevypadal příliš na to, že by v poslední době utrpěl nějaké velké ztráty. Měl na sobě krásný, matně lesklý oblek a byl pohledný, tak jako zde byli mnozí, ale na poměry květin se zdál být malý. Nosil brýle bez obrouček, ale jinak měl obličej, který si Theo dovedl představit na renesančním obrazu, jako kdyby měl stát vedle trůnu a uculovat se na Kolumba, když se ten chudák snaží přesvědčit Isabellu a Ferdinanda, aby mu půjčili nějaké lodě. Překvapil Thea, když ho zahrnul úsměvem, který byl skoro až milý. “Konečně se setkáváme, pane Vilmosi.”

“A toto je váš hostitel,” řekla milým hlasem paní Aemilia. “Lord Narcis.”

První, co Thea napadlo, bylo to, že by se měl jmenovat spíš lord Pampeliška. Byl celkově vysoký, měl mohutnou hřívu vlasů, vyčuhující všemi směry, hezkou tvář s pevnou bradou a krátce přistřižené vousy, které byly trochu víc než světlé strniště. Jeho nestrukturovaný oděv pískové barvy byl dokonale neformální. Také jeho vlasy, bíle prokvétající, měly pískovou barvu. Ze všech květin, které Theo dosud spatřil, byl jediný, jenž vypadal, jako by měl nejlepší léta dospělosti za sebou. Theo tušil, že to znamená, že je skutečně velice starý. Na pohled vypadal na energického šedesátníka, takového, který člověku koupí firmu, dá mu padáka, pak mu ještě přebere holku a odveze ji na své jachtě.

“Mýlím se, když mám za to, že s vámi bylo zacházeno dobře?” zeptal se lord Narcis. Jeho tón naznačoval, že ví o tisíci věcech, které jsou důležitější.

Bylo těžké nepadnout před touto impozantní postavou na kolena, ale ještě těžší bylo neříct něco, co bylo přinejmenším zdvořile ubezpečující, protože o nic víc než o zdvořilostní dotaz se evidentně nejednalo. Theo však začínal uvažovat, že bez ohledu na to, jak to dopadne s jeho skutečným původem, by se tady mohl uplatnit jeho smrtelnický přístup. “Střechou mi do pokoje sice neteče ani nic podobného, ale na druhou stranu bych neřekl, že jsem byl dvakrát zasypán informacemi.”

Lord Narcis dovolil jednomu obočí, aby povylezlo přesně do takové vzdálenosti, která značí lehce pobavené pohrdání. To gesto bylo tak přesně propracované, že je Theo musel chtě nechtě obdivovat. Napadlo ho, zda má pán domu Narcisů nějakou šotčici, která mu to impozantní obočí vytrhává a tvaruje. “Máte pocit, že jste byl nějakým způsobem oklamán? Že jsme vás využili?”

“Mám pocit, že se tady dějí věci, které se mne týkají, ale já jsem poslední, kdo se o nich dozvídá. Lady Aemilie,” řekl prudce, “právě mi bylo řečeno, že podle vašich testů ve skutečnosti nejsem smrtelník - že mám skřítčí krev. Je to pravda?”

Usmála se. Byl to milý úsměv, jen nepatrně smutný. Kruci, pomyslel si Theo, copak tyhle lidi nikdy nedokážeš přistihnout vyvedené z rovnováhy? “Určitě jste mluvil s mladým Břímou. Slyšela jsem, že minulou noc to trochu přehnal s pitím. Mám toho chlapce moc ráda - znám ho od narození a jeho matka je mi velice blízká - ale přestože se mu dostalo vzdělání, diskrétnosti se příliš nenaučil.”

“Nezlobte se, urozená paní, ale do hajzlu s diskrétností,” prohlásil Theo. “Je to pravda? Mám skřítčí krev?”

Lord Narcis se zavrtěl, ale lady Aemilia mu nabídla pouze další lítostivý úsměv a přikývla. “Ano. Jste… jeden z nás.”

“Jeden z vás? To znamená… že jsem Narcis?”

Pán domu si hlasitě odfrkl. “Při pobořené Katedrále, to rozhodně ne! Našemu rodu žádné děti nechybějí!”

“Prosím,” pravila lady Aemilia. “Odpusťte bratrovi. Nechce být hrubý, ale my se opravdu o své potomky dobře staráme, na rozdíl od některých jiných rodů. Slyšela jsem, že jste se setkal s mým synem Zirusem - připadá vám jako potomek rodu, který by dokázal ztratit dítě a bylo mu to jedno?”

Vypadá jako potomek rodu, který mu svěřuje příliš mnoho peněz a příliš málo odpovědnosti, pomyslel si Theo, ale neřekl to - věděl, že takový způsob rodičovství se neomezuje pouze na Říši skřítků. “Dobrá. Odkud tedy pocházím?”

“Nevíme, pane Vilmosi,” promluvil lord Proskurník. “Ale víme, že určité jiné přední rody vás již dlouho sledují. Že se v poslední době stalo nebo děje něco, co jejich zájem zaměřilo osobněji a rušivěji. Náš… řekněme náš zdroj s přístupem k těmto rodům nám dal jasně najevo, že se chystají zasáhnout do situace - udělat něco víc než vás pouze pozorovat.” Bedlivě Thea sledoval, možná proto, aby poznal, jak dobře Theo poslouchá, co se říká. “V tom okamžiku jsme se rozhodli zasáhnout. Víte o tom, co se zde děje? O našich frakcích?”

“Dost, abych věděl, že je to zmatek. Ale ano, slyšel jsem to, šplhavci, škrtiči a podobně. Všichni se hádají o to, jestli smrtelníkům nakopat prdel nebo ne. Vysvětlovali mi to.”

Proskurník se lehce usmál. “To vysvětlení bych si rád poslechl. Jestli o tom tedy něco víte, možná pochopíte, proč jsme cítili, že nemůžeme našim protivníkům dovolit, aby udělali, co chtějí. A proč jsme se o vás začali trochu zajímat.”

“Pořád tomu nerozumím - proč zrovna já? Ti, o kterých mluvíte, jsou Čemeřicové a Durmanové, že? K čemu bych jim mohl být dobrý?”

“Nevíme,” připustil Proskurník. “Ale určitě je velice rozčílí, až se dozvědí, že jste u nás.”

“Vy jim to chcete říct?”

“Ten má proklatě mnoho otázek,” ozval se lord Narcis. “Ať je jeho pravý původ jakýkoli, jeho morální výchova se rychle projevuje.” Neznělo to, jako by to považoval za dobrou věc.

“Počkejte, já jsem si myslel, že jste jedna z rodin, které mají rády smrtelníky.”

Narcis se na něho podíval, jako by na něho hleděl z velké výšky, což víceméně odpovídalo skutečnosti. “My symbioti nemáme pocit, že by smrtelníci měli být zničeni, ale že obě plemena musí najít způsob, jak existovat vedle sebe. To je sotva totéž jako mít je rádi.”

Theo se na židli opřel, unavený a sklíčený. Možná nebyl člověk, ale cítil se jako člověk a jako člověk uvažoval. Nebylo moc zábavné neustále poslouchat, jak moc tu všichni jeho lid nenávidí. “Odpusťte mi morální neurvalost, ale stejně by mě zajímalo, proč chcete říct těm, kteří mě chtějí zabít, že tady jsem?”

“Ono se ve skutečnosti nezdá, že by vás chtěli zabít,” řekl Proskurník, který alespoň vypadal, že je schopen s Theem mluvit, jako by oba patřili ke stejnému druhu. “Je to součást hádanky. Nás zajímá, proč vás honili, stejně jako vás. Doufáme, že až zjistí, že jste tady, budou si myslet, že to víme, a buď od svého plánu upustí, nebo jej prozradí.”

“Takže já jsem vlastně hornický papoušek, nebo jakého ptáka to používají. Buďte upřímní, o to vám jde, ne? Zjistěme, jestli jsem opravdu důležitý, tím, jestli se mě znovu pokusí zabít.”

“I kdyby vás chtěli zabít,” promluvil lord Narcis, “netroufli by si. Dokud jste pod mou ochranou, tak ne. Mohlo by to rozpoutat další válku květin, a to nikdo nechce, dokonce ani ti nejhorkokrevnější excisoři jako Čemeřice.”

Theo vyhlédl z okna. Za zdmi paláce Narcisů se město táhlo do dáli, kam až dohlédl, až na velkou tmavou plochu Ysu, jezera, oceánu nebo co to bylo, plného lodí, které vypadaly jako stříbrné klipry. Nejhorší mraky odtáhly a obloha dostala barvu čisté, i když tlumené modři. Theo si poprvé uvědomil, že tady sice viděl moderní vlaky a auta, ale nevšiml si žádných letadel. Bylo to proto, že někteří z těchto tvorů uměli sami létat? Ale nejbohatší, nejmocnější skupina křídla neměla, takže ta teorie neseděla. Mohlo to nějak souviset s tím, jak se měnila topografie, železniční stanice a to všechno? Chtěl se na to zeptat, ale lord Proskurník náhle řekl: “Bylo to pro vás velice obtížné, pane Vilmosi, že?”

Theo se překvapeně otočil. Myslel si, že urozený skřítek se mu vysmívá, ale pokud to tak skutečně bylo, dobře to skrýval. “Ano,” přiznal Theo. “Ano, abych řekl pravdu, bylo. Vytržený ze svého života do světa, o jehož existenci jsem nevěděl, pronásledovaný obludami a bandou dalších imaginárních bytostí - alespoň pro mne imaginárních. Tím nechci nikoho urazit. A teď se dozvídám, že ve skutečnosti vůbec nejsem člověk, že moji rodiče nebyli moji rodiče? Ano, bylo to trochu obtížné.”

“Prosím, věřte, na většině těchto věcí neneseme vinu,” řekl Proskurník. “Že jsme se vám skutečně snažili pomoci.”

“Ano. Ano, já vím. Jsem možná naštvaný, ale jsem také vděčný, obzvlášť za Jamku. Zachránila mi život.” Náhle se rozpomněl. “Ta věc, které na mě jako první zaútočila v mém světě - víte o ní něco?”

“Ta nemrtvá věc?” zeptal se Narcis. “To nedává žádný smysl. Proč by na něj Čemeřice a jeho lidi posílali něco takového?”

“Možná proto, že to na něj mohlo přijít v jeho světě,” řekla lady Aemilia. “A oni si mysleli, že nezjistíme, co se děje. Ano, pane Vilmosi, víme o tom.”

“Hrabě Řebříček řekl, že ta věc po mně půjde pořád. Nevím, zda se ukáže znovu, ale vím, že příště nemusím mít po ruce kouzelné dveře, kterými bych mohl proskočit. Nevím to přesně, ale Řebříček řekl, že by mohlo být ve vaší moci, aby ta věc ztratila mou stopu. Nezmínil se o tom?”

“Nemluvil jsem s Řebříčkem několik dní,” odvětil Proskurník. “Ale zuřil jsem, že vás poslal do města bez náležitého doprovodu. Měl s vámi jet můj synovec Dalian, ale byl zavražděn ve Jmelí den předtím, než jste byl přenesen ze svého světa do našeho. Podezírám Čemeřicovy lidi - je to cítit jimi, ta promyšlená krutost.”

“Vyřízli mu srdce,” řekl Theo.

Proskurník se na něho ostře podíval. “Odkud to víte? Pouze rodina viděla tělo a ví, co se mu stalo.”

“Viděl jsem to srdce. Poslali je Řebříčkovi ve stříbrné truhle. Myslím, že na ní byl váš rodový erb nebo něco takového.”

Tmavo vlasy urozený skřítek zavrtěl hlavou. “Poslali je Řebříčkovi? To srdce má Řebříček? Proč? To nedává smysl.”

Theo mohl jen pokrčit rameny.

“Už dost,” zarazil je Narcis. “Toto jsou maličkosti. Je to strašlivý zločin, Malvusi, ale já nevěřím, že s tím má něco společného přímo lord Čemeřice. V jeho domácnosti a mezi rody, které jsou jeho spojenci, jsou frakce, a některé docela divoké…”

Lady Aemilia mu hbitě skočila do řeči. “Ať to bylo jakkoli, je načase přejít k jiným záležitostem - nezapomeňte na vrcholnou konferenci. Začíná dnes odpoledne.”

“Vrcholná konference?” Theo skoro úplně zapomněl, co mu Bříma minulou noc řekl, ale pomalu se mu to vybavovalo.

“Ano, setkání Šesti rodin,” řekla lady Aemilia. “Kde se dozvíme, co si Čemeřicové a Durmanové myslí o tom, že jste naším hostem. Zakrátko zde budou, spolu s lordy Náprstníkem a Ocúnem a jejich družinami.”

“Počkejte okamžik.” Theo měl najednou mimořádně vlhké dlaně. “Chcete mi říct, že lidé, kteří se mě pokusili zabít, zajmout nebo co… přijdou sem, do paláce Narcisů? Dnes?”

“Ano, požádali jsme o svolání krizového shromáždění. Jelikož je svátek, nebyl čas na zařízení jiného místa. Parlament nezasedá a lord Oměj řekl, že takto na poslední chvíli není schopen zajistit dostatečnou bezpečnost…”

“Na co se ptá?” otázal se lord Narcis. “Myslíte si, Vilmosi, že byste měl mít právo vyjadřovat se k tomu, kdy by se spolu mělo setkat Šest rodin, vládcové říše?”

“Myslím, že bych měl mít právo vyjádřit se k tomu, kdy budu předveden jako kus dobytka bandě lidí, kteří mě podle všeho chtějí zabít, a určitě chtějí zlikvidovat rodinu a přátele, které jsem nechal doma. Ano, myslím, že to bych zatraceně měl mít.”

“Možná to nebude nutné, pane Vilmosi,” řekl Proskurník. “Lady Žonkylová, je třeba vystavovat ho přímé konfrontaci?”

“Ne, pravděpodobně není.” Otočila se k Theovi. “Zařídím, abyste mohl jednání sledovat bez toho, že byste musel být fyzicky přítomen. Bude vám to tak vyhovovat?” Řekla to příjemně, ale přesto se jí podařilo, aby to znělo, jako by uklidňovala dítě, které dostalo záchvat vzteku. Theo se ale nechtěl nechat vtáhnout do nabubřelých způsobů a starosvětského chování skřítčí šlechty.

“Asi ano. Jestli je to bezpečné.”

“Ten pitomec si vážně myslí, že na něho někdo zaútočí v mém domě?” zabručel lord Narcis. Dostal béžovorůžový odstín, na skřítka poměrně cholerický. “Nesmysl!”

Lord Proskurník se obrátil k Theovi. “Rád bych si s vámi ještě před jednáním krátce pohovořil, pane Vilmosi. Obědval jste? Ne? Možná byste se mnou tedy mohl něco pojíst v komnatách, které mi tak laskavě poskytli lord Narcis a lady Žonkylová. Když dovolíte, nejprve bych tady se svými hostiteli ještě probral několik věcí. Mohl byste na mne počkat venku?”

Theo přikývl a vstal. Stále mu zbývalo hodně nezodpovězených otázek, a ten Proskurník byl zatím jediný, kdo dával najevo, že je ochoten hovořit. Jak odcházel, ostatní za ním zmlkli. Zahlédl jejich odraz v okně, jež sahalo od stropu po podlahu, a všiml si, že se všichni dívají jeden na druhého. Vypadalo to, jako by mluvili, možná se dokonce hádali, ale aniž pohnuli ústy nebo vydali hlásku.

Předpokoj se zdál být prázdný až na kančího tvora usazeného za stolem. “Jamko?” zavolal Theo.

“Šla ven,” řeklo to stvoření s kly. “Uviděla něco na mých bezpečnostních očích.” Ukázal na řadu zarámovaných zrcadel na stole. Theo se naklonil, aby se na ně mohl podívat. Vypadalo to, že každá ukazuje nějakou část komplexu nebo okolní ulice. “Je to docela milá mrška, ta malá,” prohlásil kanec. “Není zrovna z těch cukrových, ale já mám taky rád trochu toho koření.” Na okamžik stáhl přeplněná ústa a svraštil čelo. “Poslyš, můžu se tě na něco zeptat? Nechtěl bych, aby ses urazil. Jste vy dva… vždyť víš… máte spolu něco?”

“Co to má být?” zabručel Theo. “Proč se mě na to pořád někdo ptá? Copak vám nestačí, že ona je velká asi jako sladká tyčinka a já jsem zhruba stokrát větší?”

Kanec na něho vytřeštil svá malá očka. “Odkudpak ty jsi? Určitě z nejvzdálenějšího ostrova v Ysu nebo tak nějak - z pukavčích doků, vsadím se. Copak jsi nikdy neslyšel o plastické chirurgii?”

“Plastické…? To myslíš…?” Byla to příliš bizarní představa. Nechtěl plýtvat další mozkovou kapacitou na spletitosti tohoto karikaturního světa. “A řekla, kdy se vrátí?”

“Ne. Jenom chtěla, abych ti vyřídil, že zahlédla nějakého tvého známého a šla to zkontrolovat.”

“Určitě myslela nějakého svého známého.”

Tajemník zavrtěl štětinatou hlavou. “Hej, já znám svou práci, kámo. Mluvila o nějakém tvém známém. Dokonce řekla jméno - Rufinus, Findus nebo tak nějak.”

Theo se na okamžik zamyslel. “Rufinus? Ale ten to nemohl být - ten je mrtvý.”

“Tak se nejspíš spletla.” Tvor se opřel a přeložil jedno široké, kalhoty napínající stehno přes druhé. “Ale stejně je roztomilá. A taky drzá - takové mám nejradši.”

Theo se pořád snažil přijít na kloub tomu, o čem Jamka mohla mluvit, když se objevil lord Proskurník a odvedl si ho na oběd.

Kapitola 23

Stín věže

Dobře oblečený špulda, který jim přinesl oběd, byl tak rychlý a výkonný, že pokaždé když ho Theo zahlédl, byl v jiné části místnosti a aranžoval pojízdný servírovací stolek, chystal pití či upravoval osvětlení a rolety na okně tak čiperně, až se ani nechtělo věřit, že Proskurník poslal svého tajemníka a zbytek personálu ven: vypadalo to, že místnost je plná jiných lidí. Když Theo naposledy zvedl hlavu, hbitý mužík byl pryč. Theo ani nezaregistroval, že by se otevřely nebo zavřely dveře.

“Jsem rád, že jste za mnou přišel,” řekl Proskurník a naklonil se dopředu, aby si stolek prohlédl. Mimo Audienční síň byl skoro přátelský. “Vezměte si kousek melounu - jejich sezóna potrvá už jenom asi tak týden.” Nabodl si jeden kousek dlouhou dvouhrotou vidličkou. Když dal kousek do úst, udělal vidličkou zvláštní gesto. Vzduch v místnosti jako by je okamžitě obepjal, sevřel. Theovi luplo v uších, jako by rychle změnil nadmořskou výšku. “Jenom malé kouzlo pro větší diskrétnost,” vysvětlil Proskurník. “Jsem si jist, že naši hostitelé respektují mé soukromí, ale přílišná důvěra, byť ve vlastní spojence, není v těchto smutných dobách zdravá.” Usmál se, ale jeho oči zůstaly soustředěné. “Řekl jsem, že mne rozzlobil Řebříček, protože vás poslal bez řádného doprovodu. Mrzí mne také, že rod Narcisů se o vás stará tak ledabyle.”

“Přijali mě z ulice,” řekl Theo.

“Neporadili vám, nevarovali vás, nedali vám nic. Je to politováníhodné, ale Město dnes není bezpečné téměř pro nikoho a rozhodně ne pro vás. Slyšel jsem, že syn lady Aemilie vás odvezl do klubu přímo v paláci Čemeřiců. Je to pravda?”

Když Theo přikývl, zamračil se. “To je zločinné. Jako položit peněženku na chodník v Šotčí čtvrti a čekat, že tam bude, až se vrátíte. Zdá se, že máte neuvěřitelné štěstí. Možná až moc velké štěstí.” Znovu zvedl vidličku a podržel ji, jako by to byla taktovka a on se chystal Thea dirigovat v árii z Madame Butterfly. “Nebude vám to vadit?”

“Co?”

“Když si vás krátce prověřím.” Všiml si nechápavého výrazu, se kterým si Theo prohlíží vidličku na ovoce. “Ach tak. To je stříbro - dobrý vodič. Dokonalé to není, ale nebudu se muset prohrabovat ve svých věcech, abych našel svou hůlku.” Když Theo nic nenamítl, lord Proskurník zavřel oči a začal vidličkou pohybovat v pomalých kruzích. Třikrát se zastavil, natáhl volnou ruku a chňapl po něčem neviditelném, jako by chytal moskyty.

“Přesně tak, jak jsem tušil,” řekl Proskurník, když skončil. “Měl jste jich na sobě plno. Avšak naštěstí pro nás všechny patří k těm menším. Pochybuji, že jde o něco závažnějšího než běžný bezpečnostní postup v paláci Čemeřiců - popráší jimi každého. Několik jste si jich přinesl také z občiny Sedmikrásků, ale ty jsou už pár dní staré a netečné.”

Thea najednou začalo všude svědit. “Čeho? Co jsem měl na sobě?”

“Vy byste asi řekl, že kouzla, i když jsou trochu… průmyslovějšího původu, než to slovo obvykle znamená. Jelikož nejste vzdělán v našich vědách, pokud je mi známo, vysvětluje se to trochu obtížně. Jsou to malá sledovací zařízení.”

“Štěnice!”

Proskurník se usmál. “Ne, nejsou to živí tvorové. Jak jsem řekl, vysvětluje se to obtížně…”

“Proboha, já přece dobře vím, co je to sledovací zařízení.” Theo se zhluboka nadechl - nechtěl tohoto muže urazit. “Tak říkáme podobným věcem v… ve světě, odkud jsem. Štěnice.” Ucítil na kůži mrazení. “Počkejte - chcete říct, že jsem ty věci nosil na sobě? Že lidé z paláce Čemeřiců nejen přesně vědí, kde jsem, a také mě odposlouchávali?”

Proskurník otcovsky zavrtěl hlavou - Ne, synu, odpadem ve vaně nepropadneš nikdy. “O tom silně pochybuji. Toto jsou nevýznamná kouzla, zhotovená tak, aby se přichytila bez rozdílu na každého, kdo není z paláce Čemeřiců a vstoupí do komplexu. Většina jich ani nefungovala - nepochybně je zneškodnily protikouzla paláce Narcisů, když jste se vrátil. Ta tři, která jsem právě zničil, posílala něco zpátky, ale nemohlo to být mnoho, protože obrana Narcisu je silně poškodila. Ve Městě jsou takové postupy zcela běžné.” Odložil vidličku. “Ale je to důkaz, že se tomu všemu nevěnuje patřičná pozornost. Řebříček, Narcis, dokonce i paní Aemilia, přestože je bystřejší než většina z nich, ti všichni se k tomu staví, jako by to byla špionáž mezi rodinami o to, kdo získá prapor pro vítěze při hrách na Starém kopci.”

Theo se bez valné chuti nimral v kouscích ovoce, chleba a sýru, třebaže meloun byl skutečně tak dobrý, jak bylo inzerováno, se zvláštní mátovou voňavou příchutí. Vlastně všechno na podnose bylo exotické a báječné, avšak touha jíst ho nadobro opustila. “Co přesně je toto?” zeptal se. “Pořád slyším o nějaké válce květin. Všichni říkají, že k ní nedojde, nikdo by si netroufl začít, bla bla bla. To mi zní jako rozvod či něčí smrt - pokaždé když lidé tolik mluví o tom, že se něco nestane, obvykle je to tím, že mají hrozný strach, že se to stane.”

“Vaše smrtelnické vzdělání vám nedělá ostudu,” řekl Proskurník. “Víte víc než mnozí v tomto městě. Ano, souhlasím - myslím, že všichni jsou bláhoví optimisté, ale také si myslím, že potají to vědí. Je běžná fráze říct, že nikdo nechce válku květin, ale skutečnost je taková, že jenom v nedávné historii byly tři, jedna před velice krátkou dobou, a pokud vím, tak prakticky ze stejných důvodů - vážné rozepře mezi vládnoucími rodinami.”

“Ale co to má společného se mnou?” Theo si promnul obličej. Začínal pociťovat nedostatek spánku. Bylo čím dál tím těžší ignorovat tupé pulsování v hlavě, které bylo připomínkou, že minulou noc příliš pil. “Je to šílenství.”

“Tuším, že to nějak souvisí s pověstmi, které jsem slyšel, a byly to pověsti, ze kterých skutečně běhá mráz po zádech. Říkají, že Čemeřicové si vychovali Strašné dítě.”

Theo zavrtěl hlavou. “Nerozumím tomu. Mají nějaké zlobivé dítě?”

“Ne, ne. Strašné dítě není obyčejné dítě, to ani náhodou. Je to… v jistém smyslu věc. Výtvor velice staré a nyní raději nepoužívané vědy z dřívější éry. Dítě, které se nenarodilo z ženy normálním způsobem. O mnoho víc ale o tom procesu nevím - je to věc, o níž se mluví pouze ve starých příbězích, takže jestli to se Čemeřici podařilo, dokázal něco velkého, bez ohledu na to, jak je to špatné.”

“Špatné?”

“Jestli je pravda to, co jsem pochopil, Strašné dítě je něco jako živá invokace. Brána do Staré noci.”

“Stará noc. Něco mi říká, že to je další výraz, který znamená něco skutečně nepříjemného.”

“Je to plíživý prvotní chaos, z něhož povstal všechen řád. Dá se pouze zkrotit, nikoli zničit.” Skutečnost, že skřítčí šlechtic je schopen říct takovou věc, jako kdyby mluvil o počasí, Theovi naháněla největší strach. Uvázl jsem ve světě, kde takové věci jsou čistá pravda. Magie je tady opravdová, dokonce i černá magie. A já o tom nevím vůbec nic. “Nyní se stáhl a dotýká se světa pouze na několika tmavých místech,” vysvětlil Proskurník. “Z těchto několika míst však prýští hrozné věci, šílenství a vraždy. Vypustit Starou noc v plné síle by znamenalo celou éru krve, barbarství a klamu, překroucení všeho známého v ta nejhorší možná uspořádání.”

Thea mrzelo, že se nenajedl. V ústech měl kyselou, nepříjemnou chuť, která mu dráždila žaludek. Vzal křišťálový pohár, do něhož mu urozený skřítek předtím nalil vodu, a vypil jej jako žíznivý na poušti. “Zní to děsivě,” řekl nakonec. “Jenomže pořád nevím, co to má společného se mnou. Kromě toho, proč by ti Čemeřicové vůbec o něco takového usilovali? Viděl jsem jejich palác - jsou bohatí a mocní. Když zničí Říši skřítků, uškodí sami sobě, ne?” Znovu se napil.

Proskurník se smutně usmál. “Nemám ponětí, jak by to všechno mohlo souviset s vámi, ale zdá se, že je to příliš velká náhoda, než aby to bylo možné přehlížet. Ale pokud jde o to, proč by Čemeřicové něco takového udělali, špatně jste mě pochopil. Oni nechtějí rozpoutat Starou noc tady. To váš svět by uvrhli do období útrap - nebo alespoň to, co byl váš svět. Svět smrtelníků.”

Theovi chvíli trvalo, než přestal kašlat a sípat. Osušoval si přední díl polité košile ubrousky, které mu Proskurník podával, a snažil se najít v tom nějakou logiku. “Vy říkáte… že ti pomatení hajzlové, Čemeřicové a Durmanové… že se chystají zničit celý můj svět?” Smířil se s myšlenkou, že škrtiči, jak jim říkala Jamka - excisoři, jak zřejmě chtěli, aby se jim říkalo - chovají k lidem zášť a možná by je dokonce chtěli vyhladit, ale díval se na ně jako na teroristickou buňku - možná původce občasných násilných činů, ne však skutečný plán totální genocidy.

“Rozpoutání Staré noci by jej spíš změnilo k nepoznání než zničilo,” řekl Proskurník. “Ale důsledky by byly i tak strašlivé.”

“Ale proč vůbec chtějí něco takového udělat?”

“Tuším, že to má něco společného s energií. Zažil jste výpadek, který jsme měli minulou noc, nebo jste ho zaspal?”

“S energií? To myslíte jako… elektřina?”

Proskurník se chvíli tvářil nechápavě, a potom přikývl. “Jistě, to je věda vašeho světa, že? Tady to slovo označuje zdiskreditovanou pověru z doby před půl miléniem. Ano, s energií, která pohání naši společnost, osvětluje domy, vyhřívá pokoje a roztáčí kola naších vozidel. Tyto výpadky jsou poslední dobou čím dál častější a závažnější. Není náhoda, pane Vilmosi, že nejhorlivější excisorské rodiny jsou ty, jimž patří mechanismy pro výrobu energie. Z nějakého důvodu, možná zásluhou našeho rychlého rozvoje a rostoucí poptávky, možná v důsledku něčeho podivnějšího, méně nápadného, naše věda - a konkrétně tyto rodiny - má potíže s uspokojením energetických potřeb naší civilizace.

O problému je známo to, že existuje spojení mezi rozvojem toho, čemu váš svět říká technika tam a nedostatky tady - že vědecký pokrok ve světě smrtelníků nějakým způsobem zapříčiňuje úpadek tady, který je čím dál ožehavější. Mnozí se domnívají, že váš svět a náš tvoří uzavřený systém - že potřebujeme vaši nevědomost, abychom zůstali silní. Pokud to tak je, znamená to špatné časy pro Říši skřítků ve více ohledech. Lidstvo pomalu ustupuje od starých soustav víry, těch, které našemu světu dávaly energii, a naše civilizace zároveň exponenciálně zvyšuje potřebu této energie.”

Zmínka o nevědomosti smrtelníků, i když od neobvykle sympatizujícího skřítka, trochu zabolela, ale zároveň Theovi připomněla hlubší paradox, který ho po celý den pronásledoval. Pořád říkají “vy” a “vaši” lidé, napadlo ho, ale o to přece jde, ne? Nejsem žádný smrtelník, ledaže by mi tady všichni lhali… a to musí nějak souviset s tím, proč jsem do toho zatažený. Byl však vychován tak, aby o sobě takto uvažoval, a svůj obraz, který si za celý život vytvořil, nemohl změnit v okamžiku - možná ho nemohl změnit vůbec. Tak jak mám pochopit, proč by mě ti excisoři měli chtít, když neumím uvažovat jako oni?

“Snažím se to všechno pochopit,” řekl. “Opravdu se snažím. Vy si myslíte, že oni chtějí nějakým způsobem přivodit tu Temnou noc. Znamená to, že lidé - smrtelní lidé - pak budou, co já vím, uvrženi zpět do středověku a začnou znovu věřit na pověry? A tím vám, skřítkům a vílám, usnadní získávat od nás energii?”

“Stará noc se tomu říká. Ano, možná jim jde právě o to. Přiznávám, že nejsem schopen vidět všechny strany obrazu - je to velice zvláštní, složitý plán, ať už je jakýkoliv, plán, který vznikal - ale je to jediné, co dává smysl tomu, co se děje.”

“A k tomu nějak potřebují to Strašné dítě - a taky mě?”

Proskurník si povzdechl. “Opět mohu říct snad jen to, že jsem si jistý jedinou věcí - našim protivníkům nebude stačit jen se o tom normálně dohadovat v parlamentu květů ani na dnešní vrcholné konferenci, jak si zřejmě myslí Narcis a další ze staré gardy. Stejně tak se nenechají oklamat, aby se vzdali. Čemeřice je muž činu. Spoléhá na to, že ostatní marní čas mluvením, zatímco on se vrhá vpřed.”

Theovi konference na chvíli úplně vypadla z hlavy. Nyní si při představě, že hlavy rodů Čemeřiců a Durmanů budou přímo tady, v tomto domě, připadal velice zranitelný. Zadíval se na okno Proskurníkova apartmá, na něž dopadal déšť. Několik kapek se spojilo a vytvořilo vertikální čůrek. Když dorazily k lístku přilepenému k tabuli, neodtlačily ho stranou, ale obtekly ho. Co to o mně Panenka řekla? Že jsem povrchní? Jako ta dešťová voda. Jen jdu s proudem, kloužu, měním směr - podle toho, co je nejjednodušší. Myslela si totéž i Cat?

Teď seděl tu, nejpovrchnější člověk na světě, v úplně cizím světě, a mezi těmito chladně sobeckými skřítky byl v sázce jeho holý život. Předsevzal si, že to zvládne lépe než v minulosti. A také si předsevzal, že to předsevzetí dodrží.

“A co vy?” zeptal se Theo najednou. “Proč jste vy tak jiný? Jak mám vědět, že nemáte vlastní plány?”

“Dobrá otázka.” Lord Proskurník si pohrával s kouskem chleba. “Odpověď zní, že samozřejmě mám vlastní plány. Ale jsem jeden z mála, jehož plány se shodují s vašimi, pane Vilmosi.”

“Proč to tak je? A proč bych vám to měl věřit?”

“Mohu vám odpovědět pouze na druhou otázku, a to tak, že byste neměl, jenomže bohužel vám nemohu poskytnout žádný důkaz. Pokud jde o to, co máme společné, kromě naší nejzákladnější podstaty, já nejsem jeden ze staré gardy, přestože moje rodina je mocná. Matka a otec zemřeli při poslední válce květin, takže mám důvod obávat se konfliktu mezi rodinami - a mít k němu nedůvěru. Také jsem svým způsobem radikální, alespoň s porovnáním s většinou hlav ostatních rodů. Nevěřím, že se můžeme spoléhat na to, že staré postupy udrží všechno pohromadě, nebo že tradice je nadále nejdůležitější silou naší společnosti. Máme dlouhý život, a proto se měníme pomalu, ale měníme se. Musíme. A naše společnost ve skutečnosti není stabilní od smrti krále a královny - vám to patrně nic neřekne, ale je to tak. Čemeřice je další radikál, jenže jeho myšlenky prospívají pouze Nidrusi Čemeřici a lidem, jako je on - velice malé části našich obyvatel. Nemluvě o tom, co by provedl s nespočtem nevinných smrtelníků, ke kterým já nechovám žádnou zášť.”

Theova pozornost se zadrhla na představě smrti krále a královny, o které četl v prastrýcově knize - že právě jejich skon donutil sedm vládnoucích rodin chopit se moci (nebo to bylo jim umožnili ?). Ať to bylo jakkoli, začínalo toho být trochu moc, příliš mnoho faktů, příliš mnoho matoucích nových myšlenek, a bez ohledu na to, co k tomu mohla říct jeho krev, mysl ho stále přesvědčovala, že je smrtelník. Ať k tomu jeho genetické dědictví říkalo, co chtělo, víc ho zajímalo ochránit si kůži než pokračovat v kolizním kursu proti šlechtě Říše skřítků.

“Mám ještě jednu otázku,” řekl Proskurníkovi. “Byl jste to vy, kdo mě chtěl dostat sem? Do… Říše skřítků? A jestli je to pravda, proč jste tím pověřil Řebříčka a neudělal to sám?”

Proskurník dal elegantním gestem najevo, že se vzdává. “Doháním ostatní k šílenství, neboť když věřím, že něco je důležité, chovám se k tomu podle toho. Takže ano, pokud to, že jsem tak dlouho naléhal, až Narcis, Ocún a ostatní povolili a souhlasili, abych vás nechal převést z vašeho světa sem, znamená, že jsem odpovědný, pak je vina na mně.” Maličko se usmál. “Doufám, že nakonec budete mít důvod spíš mi poděkovat než mě nenávidět, ale budoucnost dosud víří ve Studni. Mohli jsme vás nechat přenést přímo sem - přímo do tohoto domu, pokud bychom chtěli - ale takové vynaložení energie a takové jediné a neobvyklé ohnisko by jistě přilákalo pozornost, obzvlášť když jsme věděli, že Čemeřice a jeho spojenci vás již sledují. Řebříček je jeden z několika málo lidí mimo město, kteří jsou schopni takovou věc provést. Jeho experimenty jsou dobře známé, ale i ty nejpodezíravější vládnoucí rodiny ho považují v podstatě za neškodného excentrika - do opravdové politiky se příliš neplete, i když o ní často mluví - a tak jsem si řekl, že kdyby vás kontaktoval a pokusil se převést vás na druhou stranu, mohlo by to zůstat nepovšimnuto.” Zamračil se. “Zřejmě jsem se zmýlil. V každém případě jsem na něho vyvinul malý tlak prostřednictvím jeho bratrance, Sedmikrásky - a on nakonec souhlasil.”

“Ale ne se vším, co jste chtěl.”

“Rozhodně nesplnil svůj úkol s pečlivostí, kterou bych očekával. Když si představím, že za vámi poslal jenom třepotalku!”

“Zvládla to docela dobře,” řekl. “Ne, zvládla to zatraceně dobře.”

“V každém případě Řebříček dostal strach, když se dozvěděl o smrti synovce Daliana.” Proskurník se znovu zakabonil. “Stále nechápu, proč jeho srdce poslali rodu Sedmikrásků. On však každopádně zpanikařil a chtěl z celého plánu vycouvat. Narcis, Ocún a někteří další museli vynaložit veškerou svou autoritu, aby z něj dostali souhlas, že dohodu s námi dodrží.”

Theo se opřel. Konečně pochopil změnu v Řebříčkově chování, od podrážděnosti a něčeho, co zpočátku vypadalo jako nezájem, po skoro servilní laskavost. Ale nevysvětlovalo to pořád všechno. “Tak,” řekl po dlouhých vteřinách mlčení, “co se stane dnes? Jak můžu vědět, že mě lord Pampeliška a jeho kumpáni neprodají Čemeřici? Určitě o mně nemají valné mínění.”

“Lord Pampeliška,” vesele se ušklíbl. “To je legračně trefné - musím si to zapamatovat pro parlamentní revui, pokud by se taková povedená, obyčejná věc měla letos konat. Pokud se jedná o to, že by vás chtěli nějak zradit, nedělejte si velké starosti, pane Vilmosi. Z jejich pohledu možná jsem mladý buřič, ale stojím v čele jedné z vládnoucích rodin a ani starý harcovník jako lord Narcis mě nemůže jenom tak ignorovat. A také, ať říkají cokoliv, i oni konečně začínají být z Čemeřicových machinací nervózní. Slyšeli pověsti o Strašném dítěti. Vědí, že něco takového se dá získat jen použitím zvrácené vědy, studiem a praktikováním mnoha zakázaných věcí. Jste pěšák, ale dokud nebudeme vědět víc, důležitý pěšák. Nevzdají se vás tak snadno, jak se obáváte.”

“Nevím proč, ale nemůžu říct, že by mi bylo líp.”

Proskurník se rozesmál. Na to, že byl pánem jednoho květinového rodu, byl docela příjemný. Theo nevěděl, jestli by tím měl být podezřelý nebo ne. Jeho podezíravostní čidla každopádně začínala pociťovat únavu od přílišného používání. “Zařídil jsem, abyste mohl všechno sledovat z bezpečné části konferenčního centra,” řekl urozený skřítek. “Nebudete dokonce ani ve stejném patře budovy jako Čemeřice a jeho skupina. Pojďte, už je skoro čas - odvedu vás na vaše místo.”

Theo vstal. “Mohl bych nějakým způsobem najít někoho, kdo tady bydlí? Jde mi o Jamku Jablečnou - tu třepotalku, která mě sem přivedla. Před chvílí se vzdálila a já si o ni začínám dělat trochu starosti.”

“Předám zprávu podomníkovi,” řekl Proskurník a vykročil s ním ke dveřím. “Vaši přítelkyni se jistě podaří rychle najít. Jste koneckonců důležitý host, i když to tak občas nevypadá.”

Z vestibulu narcisovské věže to bylo do konferenčního centra přinejmenším deset minut chůze, kolem vodního příkopu a pak po okraji pamětní zahrady, která se zdála být zasvěcena padlým členům rodu Narcisů, byť nebylo specifikováno ze které války, Theo už začínal mít skřítčí historie po krk a nezeptal se. Místo toho si vychutnával mírný větřík a tlumené odpolední slunce, opájel své smysly tím, co by v Kalifornii považoval za typický podzimní den. Vzduch voněl jablky a něčím zemitějším, vlhkou hlínou a listím. Komplex paláce Narcisů byl obrovský a jeho pozemky byly pečlivě upraveny, aby vypadaly skoro jako divoký les a louka. Když stál zády ke čtveřici věží a mnohem nižší konferenční centrum mu zůstávalo skryto za živými ploty a starými kamennými zdmi, skoro dokázal zapomenout, kde je.

Z nějakého důvodu se po pěšinách nepohybovalo moc lidí. Pracovní četa vrásčitých mužíčků, kteří kopali ve vypuštěném okrasném jezírku, se zvedla a pozorovala je. Když poznali lorda Proskurníka, sáhli si na čelo a rychle se vrátili k práci. O něco dál zdobila skupinka třepotálků malovanými detaily vršek jedné okrasné lampy vedle pěšiny. Tři na jeden štětec, bzučivě poletovali a švitořili. Pak slétli dolů a několikrát zakroužili kolem Thea a Proskurníka, rychlí jako hejno mušek. Jejich pozdravy zněly spíš posměšně než uctivě, ale urozený pán jim nevěnoval větší pozornost než předtím kopáčům.

Konferenční centrum bylo nízké ve srovnání se všemi ostatními budovami v komplexu Narcisů, v nejvyšším místě mělo jen čtyři nebo pět podlaží, ale to neznamenalo, že bylo malé. Zabíralo velký prostor za hradbou a mělo vlastní pečlivě pěstěné zahrady, méně divoké než ve zbytku narcisovského areálu. Také se zdálo, že je postaveno moderněji, alespoň Theovi to tak připadalo: vnější stěny tvořilo z větší části sklo nebo nějaký jeho ekvivalent a další různé budovy s ním byly propojeny venkovními lávkami a mosty, takže to trochu vypadalo jako obří model nějaké neobvykle vypasené molekuly.

I v doprovodu urozeného skřítka se Theo musel nechat poměrně dlouho mačkat a dloubat přísnými obry z bezpečnostní služby, než ho nechali projít širokými předními dveřmi. Proskurník ho provedl vestibulem plným zaneprázdněných funkcionářů nejrůznějších exotických tvarů do neveřejného výtahu.

“Mohli bychom jít po schodech - je to jenom jedno patro - ale určitě nechcete, aby vás viděli všichni ti, kteří si vyměňují drby na schodech,” vysvětlil Proskurník.

“Místem”, které bylo Theovi pro jednání slíbeno, se ukázala být rohová kancelář dvě patra pod hlavním konferenčním sálem. Tato místnost byla možná jen deset nebo patnáct metrů nad zemí, ale ve výhledu prosklenou venkovní stěnou se mačkalo tolik korun stromů, že se to dalo těžko říct s jistotou. Byla prázdná až na dlouhý stůl, několik židlí a jiných kusů nábytku a velké nazelenalé postavy, pevně zapasované do stolu hned za dveřmi.

“Teď vás tedy opustím, ano?” řekl Proskurník. “Potřebuji před jednáním vyřídit ještě několik věcí.”

“A já mám zůstat tady?”

“Ano, myslím, že ano. Když budete něco potřebovat, Walter vám může pomoci.” Proskurník ukázal na věc za stolem, poté pokýval hlavou a odešel.

Walter byl další Recepční zvíře, ohavné přinejmenším stejně jako to, s nímž se Theo už setkal. Byl zavalitější než svalnaté prase bradavičnaté, kůži měl jako krokodýl, obličej kulatý a šupinatý. Mlčky Thea nasměroval ke stolu uprostřed místnosti a pak švihl prsty nad deskou svého stolu, jako by z nich chtěl oklepat vodu. Ze štěrbiny uprostřed stolu, do té doby neviditelné, vyjelo velké zrcadlo. Odrazivý povrch vypadal nejdřív jako zamžený, pak opar zmizel a byl nahrazen narcisovským erbem, který ve středu zrcadla zůstal.

“Monoskopy Říše skřítků,” zamumlal Theo.

“Prosím?” řekl ještěří Walter.

“To nic.”

Recepční zvíře přikývlo, pomalu se vysoukalo zpoza stolu a přineslo Theovi džbánek s vodou a sklenku.

“Nebude vám vadit, když poobědvám?” zeptal se Walter. “Když jsem dnes v práci, přestože bych měl mít volno?”

“Vůbec ne.”

Šupinatá hlava přikývla. “To je od vás laskavé.” Walter vytáhl zpod stolu kartónovou krabici, ve které mohlo být nějaké čínské jídlo koupené přes ulici, otevřel ji a nahlédl dovnitř. Flop! Z úst vystřelil dlouhý šedý jazyk a vnořil se do krabice jako nějaký píst. Když se vzápětí skoro stejně rychle vrátil, bylo na něm něco, co zmítalo maličkýma nožičkama. Theo se znepokojeně odvrátil.

Zrcadlo uprostřed stolu se znovu zamžilo a narcisovský erb se vytratil. O chvíli později jej vystřídal pohled do rozlehlé místnosti. Theo vytušil, že to určitě bude jednací sál konferenčního centra několik pater nad ním. Byl velký přinejmenším stejně jako obrovská suterénní prostora, v níž byl úl. Vypadalo to, že podobně jako v mnohem menší kanceláři, ve které se právě nacházel Theo, je celá jedna stěna ze skla. Síň rozděloval na poloviny dlouhý stůl postavený kolmo k panoramatickém oknu, Theo na něj shlížel podél jeho naleštěné desky. Po obou stranách byl stůl obklopen řadou sedadel - diplomacie jako sport pro diváky. Venku probodávaly oblohu jako rozložené propriety švýcarského armádního nože siluety nejvyšších městských paláců, mnohem výstřednější než všechno, co bylo k vidění ve světě, kde se narodil.

Lord Narcis a lady Žonkylová, obklopeni různými poddanými, již seděli po té straně stolu, jež byla z Theova pohledu nalevo. Také lord Proskurník právě zaujal své místo, ale jeho doprovod, v němž bylo i několik mladých vil v elegantních šatech, byl mnohem menší. Za nimi, nejblíž k prosklené stěně a evidentně zastupující jiný dům, byla skupinka, která se soustředila kolem mimořádně vysokého a štíhlého skřítčího šlechtice s dlouhými stříbrnými kadeřemi a smutnýma, do sebe pohrouženýma očima, vypadal ještě starší než lord Narcis. Tuto zasmušilou bytost obklopovala skupinka postav, které vypadaly jako nějací ministranti - mladí skřítci s totožnými účesy, oblečení do prostých volných oděvů připomínajících církevní roucha.

Theo ukázal na skřítka se stříbrnými vlasy. “Kdo je to?” zeptal se.

Recepční zvíře zvedlo hlavu. Líce se mu nadouvaly. Několikrát žvýklo, vybraně vyplivlo do ubrousku krunýř, odložilo krabici, naklonilo se dopředu a přimhouřilo oči. “Ach. Jeho zářící Výsost Garvan, lord Ocún,” řeklo. “Ten je úplně praštěný.”

Theo se snažil vzpomenout si, co o rodu Ocúnů slyšel. Pokud ho paměť neklamala, byli to spojenci Narcisů a Proskurníků.

Takže všichni, kteří zatím přišli, jsou na stejné straně, pomyslel si a byla to pravda doslova, protože ta strana stolu, která byla z Theova pohledu napravo, byla stále úplně prázdná. Zatím žádní Čemeřicové, žádní Durmanové. Mělo se mu dýchat líp, ale nefungovalo to. Čekat bylo ve skutečnosti horší než vědět. Rozhlédl se po davu skřítků a vil, jenž zaplňoval sedadla za Proskurníkem, Narcisem a ostatními. “Kdo jsou všichni ti lidé vzadu?” zeptal se. “Někteří vypadají docela bohatě a důležitě.”

Ještěří muž se znovu předklonil. “Obvyklá sestava. Támhle je rod Prvosenků, to je další z Šesti rodin. Mnozí další jsou spojenci lorda Narcisa. To jsou Pivoňkové, Zvonkové a… ty vzadu nepoznám, ale viděl jsem seznam hostů, takže to určitě budou Sněženkové. Za nimi jsou… ano, Škardové, to je jasná věc. Těžko říct jen od pohledu, kteří Škardové - je to obrovská rodina a všichni vypadají skoro stejně - ale nedají se s nikým zaměnit. Ti, kteří mají tak nevýraznou bradu.”

“A na druhé straně, ta prázdná křesla, ta jsou pro Čemeřicovy a Durmanový?”

Recepční se krátce poradil se seznamem na psací desce. “Ano, a někteří další, kteří požádali, aby byli posazeni s nimi. Náprstníkové, Stračkové a… musím se podívat… Omějové, Pryskyřníkové…”

Náprstníkové. Theovi to něco připomnělo, jenomže hlava se mu z těch botanických jmen točila, bylo to jako přerostlá zahrada ne úplně srozumitelné občanské nauky a historie Říše skřítků.

“Ti přijdou určitě později,” pokračoval šupinatý tvor. “Od Čemeřice a některých ostatních to bude záměrné pohrdavé gesto. Lord Stračka se opozdí proto, že sedl na špatný vlak. Deset minut bude obviňovat dráhu.”

Přestože cítil nervozitu, Theo se bavil. “Vypadá to, že hodně víš. Jak ti říkají?”

“Mokroš Walter, pane.”

“Těší mě, že tě poznávám, Mokroši.”

“Ne, jmenuji se Walter. Mokroš jsem. Už jsi viděl mého bratrance Torna.”

“To prase bradavičnaté? Och, promiň, nebylo to ode mě hrubé?”

“Lidé si můžou myslet, co chtějí.” Walter pokrčil rameny, že tak to na světě chodí. “Někteří si myslí, že vypadám jako ještěrka.”

“Kdo by to byl řekl?”

Mokroš přikývl. “Nebude vám vadit, když dojím svůj oběd, pane? Prý možná budou chtít, abych vás později přivedl, takže bych se raději najedl teď. Skoro ani nemám čas si sednout, natož se v klidu najíst.”

“Samozřejmě.” Theo znovu znervózněl - silně znervózněl. Představa, že by měl být později přiveden, se mu příliš nelíbila, vlastně vůbec. Snažil se uklidnit a díval se, jak se skřítčí šlechtici připravují na konferenci. Tedy, jedna strana se připravovala. Druhá se ještě neobjevila. Mokroš Walter to označil za pohrdavé gesto. Ale Thea trápily jiné myšlenky. Nebo je to něco mnohem horšího. Třeba zaútočí na palác Narcisů a pokusí se mě unést nebo tak něco. Ale bez ohledu na to, co Proskurník řekl, bylo těžké tomu uvěřit, přisoudit si takový význam, natož uvěřit tomu, že by některý jiný rod skřítků byl natolik zoufalý, aby zaútočil na rod Narcisů přímo tady v srdci jejich moci, za jejich mocnými opevněními. Přesto…

“Hej, Waltře? Má lord Narcis… Nevím, jak tomu zde říkáte. Stálou armádu? Osobní bezpečnostní službu?”

Walter slupnul další věc, která se marně zmítala. “Ano, pane,” řekl pak mrzutě. “Je jich přes tisíc. Kasárna mají ve vnější hradbě. A stovka jich je stále ve velké věži. Po poslední válce květin tady nikdo není moc důvěřivý.”

“Díky.” Theovi bylo najednou mnohem líp. Určitě měli také magii - spoustu magie, nejrůznější kouzla a věci, o nichž se Proskurník zmínil. Tyto soupeřící rody jsou na tom určitě podobně jako Spojené státy a Sovětský svaz za studené války - nepřátelské síly, mezi nimiž je příliš rovnováhy, než aby si někdo mohl něco začít, neboť panuje strach, že ani agresor by nemusel přežít. Ne, vyhnout se musel tomu, aby tuto ozbrojenou pevnost opustil. Začínalo ho po zásluze žrát, že byl tak hloupý a nechal se Zirusem Žonkylou odvést až na práh svých nepřátel. No tak, Theo. Už nemůžeš být jenom povrchní. Nemůžeš se jenom vézt. Zabije tě to…!

Lord Narcis teď stál a mluvil k někomu na své straně stolu, ale Theo neslyšel žádný zvuk. “Dá se nějak zařídit, abych slyšel, co říkají?”

“Řekněte: Pro moje uši,” poradil mu Walter.

Theo tak učinil. Vzápětí se jeho hlavou rozlehl Narcisův hlas, uhlazeně rozhněvaný nad tím, že jeho protějšky z ostatních rodů zatím nedorazily. Nebyl to vnější zvuk, jaký vychází z reproduktorů, i kdyby byly sebelepší: hlas urozeného skřítka měl přímo v hlavě. Bylo to natolik zvláštní a fascinující, že se Theo skoro ani nerozhlédl, když se dveře kanceláře otevřely.

Příslušníci vládnoucí třídy Theovi stále připadali tak podobní, že jeho očím trvalo několik vteřin, než poznaly skřítka stojícího ve dveřích. Elegantní obrýlená postava kývla Theovi na pozdrav, potom se elegantně otočila k ještěrčímu tajemníkovi a řekla: “Poznáváš mě?”

“Samozřejmě, pane hrabě.”

“Dobrá. Mám pro tebe vzkaz od lorda Narcisa.” Podal mokrošovi kus papíru. Walter se na něj podíval. Vzápětí se jeho šupinatá tvář zakabonila.

“Mělo to přijít přes podomníka.”

“Nedostal to podomník, ale já. Byl jsem s tvým pánem před několika okamžiky.”

Walter vstal. “Pak musím okamžitě odejít,” řekl. “Na protější stěně je barová skříňka, pane hrabě. Prosím, odpusťte, že vás nechám, abyste se obsloužil sám. Zdá se, že je to naléhavé.”

Theo třeštil oči. “Řebříček. Nečekal jsem, že vás tady uvidím.”

Skřítek se pousmál. “Nemohu říct totéž - poslední dobou jsem o vás slyšel hodně. Pokud vím, mnohokrát jste vyvázl o vlásek, ale zdá se, že jste měl štěstí. Přesto jsem velice nespokojen, že vás Jamka navzdory mým příkazům přivedla sem.”

“Ovšem, to je pravda, vy jste chtěl, abych jel k…” Neposlušná paměť Theovi unikla nadobro, nahrazená jinou myšlenkou. Ruch z konferenční sině utichl, když věnoval pozornost hraběti Řebříčkovi, ale nezmizel úplně a jedině zvyšoval zmatek v Theově hlavě. “Počkat, to jste musel být vy!”

Řebříček, který se blížil ke stolu, se zarazil. “Jak to myslíte?”

“Jamka mi nechala vzkaz - řekla, že zahlédla před palácem Narcisů někoho, koho znám. Podle toho, co říkal tajemník, jsem myslel, že viděla Rufinuse - ale ten je mrtvý.”

“Ano, to nepochybně je, hlupák nebohý.” Řebříček vklouzl na židli vedle Thea.

“Vy jste mi hezký příbuzný,” řekl Theo. “Ale určitě myslela vás. Nepodařilo se mi najít ji - neviděl jste ji někde?”

Řebříček zavrtěl hlavou. “Neviděl a pochybuji, že viděla mě, protože jsem nepřijel svým normálním kočárem, ale mikrobusem z nádraží. O mé přítomnosti zde se totiž všeobecně neví.” Zalétl očima na pohled do hlavní jednací síně. “Jak vidím, Čemeřice a ostatní nedorazili.”

“Ano, ten mokroš říkal, že všichni přijdou pozdě, Durmanové, Stračkové a taky… Náprstníkové.” Najednou ho polila zima, jako by dostal zimnici. “Proboha. Za těmi jste mne chtěl poslat, ne? Za Náprstníkem?”

“Za Náprstníkem? Možná.” Řebříček nevěnoval pozornost tomu, co říká. Pozorně sledoval zrcadlo. “No a co? Teprve v posledních pár dnech se začalo mluvit o tom, že spojil své štěstí s Čemeřicovými lidmi.”

Theovi bušilo srdce. “Proskurník nemohl pochopit, proč jste mi dal na cestu do Města tak malou ochranu. Ale ona to nebyla chyba, že? Vy… jste mě prodal.”

“Prodal? Co je to za nesmysl? Udělal jsem, co bylo v mých silách, abych vám pomohl, vy sprostý, nevděčný tvore.” Řebříček se odmlčel. “Podívejte, Čemeřice už přijel.”

Theo zalétl očima k zrcadlu, ale všechno vypadalo v podstatě stejně - na jedné straně velkého jednacího stolu bylo plno, druhá strana byla prázdná. Lady Aemilia právě říkala, že je třeba probrat mnoho věcí i bez zástupců všech Šesti rodů, a její slova odvedla Theovu pozornost na vteřinu, která mu mohla být osudná. Koutkem oka zahlédl pohyb a otočil se právě ve chvíli, kdy se mu Řebříček pokusil přitisknout na ústa nějaký hadřík. Stačil jen závan jeho pachu, štiplavého a plesnivého jako něco, co rostlo dlouho pod tmavou, vlhkou zemí, aby prudce uskočil dozadu. Řebříček tak neměl šanci, aby druhou rukou chytil Thea kolem krku. Theovi se podařilo vyškubnout se a skutálet se ze židle na podlahu, ale měl pocit, jako by se mu nějaké výpary přece jen dostaly do těla a teď mu dělaly ze svalů gumu.

Idiot! Po čtyřech se odhrabal od stolu a pokusil se ovládnut končetiny dostatečně, aby se mohl postavit. Jsem idiot, že jsem si toho nevšiml včas! Poslal Waltera pryč! Zaprodal mě a teď přišel dokončit práci!

Řebříček se na něho vzápětí vrhl a popadl ho štíhlými, ale přesto překvapivě pevnými pažemi. Jako by byly na straně útočníka, hlasy z konferenční síně v Theově hlavě zesílily. On se ve stejném okamžiku snažil zabránit tomu, aby se mu Řebříčkův hadřík dostal k obličeji.

“Jednají s námi urážlivě. Víte přece, jak nerad opouštím svou horu, pokud to není absolutně nezbytné, a dvojnásob ve svátek, který bych měl strávit s rodinou a svými lidmi.”

“Prosím, buď trpělivý, Garvane.”

“Byl jsem trpělivý, paní Aemilie. Byl jsem vyrušen z meditací, musel jsem mimo sezónu projet celou Cesmínu, abych našel stanici, a teď tohle!”

“Máš plné právo být rozčilený, příteli Ocúne.”

“A to stačí, Proskurníku! Jsi jenom štěně! Jestli si myslíš, že tady zůstanu a nechám se urážet tím Čemeřicem a jeho domýšlivou sebrankou, jen abych podpořil tvé politické ambice.”

“Počkat! Právě dostávám zprávu.”

“Co se děje, bratře?”

“Okamžik. Aemilie, podomník říká… nedává to smysl.” Theův boj se ve strašlivém protikladu s tím odehrával v téměř úplném tichu. Překulil se směrem ke stolu i s nepřítelem, který na něm obkročmo seděl. Doufal, že skřítkovi narazí hlavu na nábytek a shodí ho, ale Řebříček jeho záměr pochopil. Podařilo se mu zapřít se jednou nohou o nohu stolu a znovu vrazit hadřík Theovi do obličeje. Theo zadržel dech, jenže byl již vyčerpaný a potřeboval vzduch, věděl, že o moc déle nevydrží. Snažil se vzpomenout si na bitky, do kterých se zapletl, ale vybavoval si jen to, že odešel se zraněními nebo se mu podařilo při prvním zmatku utéct.

Štíhlá, bledá ruka tlačila hadřík dolů k němu, přestože se veškerou silou snažil udržet si ji od těla. Za chvilku už se nebude moci nadechnout vůbec a boj skončí. Theo zaváhal, poněvadž věděl, že dostane pouze jednu šanci. Potom se přinutil přestat klást odpor a ochabnout. Vdechl jen trošku vzduchu, než se vzdal, a modlil se, aby hadřík nebyl něco kouzelného, aby fungoval pouze při vdechnutí výparů. Ve chvíli, kdy mu páchnoucí hadr ucpal ústa a nos, se přiměl ležet nehybně a zadržovat ten maličký, nedostatečný dech, přestože všechny jeho instinkty byly hlasitě proti.

“Mám ho,” oznámil Řebříček, jako by do vzduchu. “Za chvilku budu odsud venku. Můžete pokračovat.”

Thea pod hadříkem pálily oči tak silně, až ho napadlo, že možná oslepne, avšak to bylo to poslední, co ho trápilo. Musel čekat, přestože mu plíce hořely a všechno v něm křičelo, aby se nadechl, a pak musel počkat ještě o několik vteřin déle, dokud neucítí, že Řebříčkova ruka povoluje tlak a skřítek na jeho hrudi maličko přenáší váhu. Jakmile byl hadřík pryč, zkroutil hlavu tak, že se dostal zuby z boku k Řebříčkově ruce, a kousl, co nejvíc mohl. Skřítek překvapeně zařval bolestí a pustil hadřík z ruky. Theo škubl hlavou zpátky, zalapal po vzduchu, a snad z posledních předsmrtných sil - alespoň mu to tak připadalo - se zvedl a vzal s sebou i Řebříčka. V dalším okamžiku padl zpět do exploze tmy.

Tma nezmizela brzy. Dlouhé minuty a minuty Theo nedokázal víc než ležet na podlaze kanceláře a přemýšlet, jestli se sám udeřil do hlavy, když narazil Řebříčka na stůl, nebo ho jed na Řebříčkově hadříku skutečně oslepil. Alespoň neslyšel, že by se pohybovalo něco jiného: Řebříček se nezvedl, aby ho dorazil, přestože Theo cítil na hrudi tíhu jeho paže. Když se mu konečně vrátil zrak a vláda nad údy, Theo ze sebe skřítka setřásl, převalil se a uslzenýma očima se na něho podíval.

Řebříček nebyl mrtvý, ale narazil si hlavu velice ošklivě a oči měl zaběhlé pod víčka. Třásl se jako králík, kterého Theo kdysi viděl, když ho postřelil brokem. Theo přelezl po podlaze k hadříku, pak se s ním vrátil a přistrčil ho na Řebříčkův zakrvácený obličej. Skřítkův třes se zmírnil a pak ustal docela.

Doufám, že chcípl, pomyslel si Theo, ale pochyboval, že napuštěný hadřík má účinkovat takto. Pokud jim šlo jen o to, aby ho zabili, přidělávali si všichni spoustu zbytečných problémů. Zdálo se, že pravděpodobnějším záměrem je únos.

Vysoukal se horní polovinou těla na židli a potom se mu podařilo vytáhnout se dál, až stál vedle stolu a nejistě se potácel. Hlasy v hlavě se znovu ztišily, ale lidi v obrovském jednacím sále viděl pořád. Uvažoval, koho by měl zavolat. Musel to někomu říct - Proskurník se musel dozvědět, co se děje.

“Podomníku?” zavolal směrem ke stropu. Nikdo mu neodpověděl.

“Obávám se, že musím souhlasit s lordem Ocúnem,” říkal rozčileně Narcis. “Toto je více než nezvyklé - poslání tohoto mandragora je propočítaný políček.”

Čemeřická strana jednacího stolu již nebyla prázdná. Stála tam jediná postava v černém šatu, otočená k Narcisoví a ostatním. To, co Theo viděl z její tváře, bylo tak bledé, že ji zpočátku považoval za jednoho z děrníků. Když si stáhla kápi dozadu, uviděl, že tvář je bizarně beztvará: dvě úplně mrtvé oči, pahýl nosu, štěrbina úst, to celé bylo bez života jako neupečená perníková figurka. V okamžiku, kdy to sáhlo do hábitu, vyskočily ze všech stran místnosti stráže, v mžiku mířily na tu nehotovou věc hlavně několika desítek zbraní, ale ona pokračovala ve svém pomalém, nemotorně rozvážném postupu.

Theo dokázal pouze civět do zrcadla a dívat se, jak se to všechno odvíjí, šílený, vyčerpaný a zmatený.

“Nestřílejte,” řekl nahlas lord Narcis. “Věda nezná zbraně, které by mohly projít přes naše prohledávací kouzla. Mandragorum prošlo pěti kontrolami, než je pustili sem.”

Z hábitu se vynořily masité bílé ruce - každá se zlatou hůlkou. Navzdory Narcisovým slovům se ozvaly čilé, cvakavé zvuky, jak zvedli zbraně ti, kteří tak dosud neučinili, ale ta bledá věc pouze roztáhla ruce od sebe. Hůlky držela ve vertikální poloze, natočené nejdál, kam dosáhla. Mezi hůlkami probliklo světlo a v dalším okamžiku vyplnil prostor mezi nimi obraz mrazivě pohledné tváře s tmavými vousy.

“Čemeřice!” vyhrkl pobouřeně Narcis. “Co znamenají tyto laciné triky? Proč nejste tady? Proč místo sebe posíláte tuto ubohou umělou bytost, tento… chodící kořen? Bojíte se setkat se sobě rovnými?”

Tvář zářícího obrazu se roztáhla do úsměvu. “Mně rovní jsou zde se mnou.” Obraz si zachoval svou velikost, ale zorné pole se rozšířilo, až zabralo muže, kteří seděli po stranách. Jeden byl tmavý jako Čemeřice, ale měl bílé obočí, druhý měl světlé vlasy a bradku. “Myslím, že lordy Durmana a Náprstníka znáte.” Durman se pouze usmíval - a Theo si uvědomil, že nebýt toho obočí a nepříjemného úsměvu, znepokojivě se podobal své dceři Poppy - zato ústa druhého urozeného skřítka tvořila jenom tenkou čárku. Přestože ho bolela hlava, Theo poznal, že na lordu Náprstníkoví je vidět hanba a možná i trochu strachu.

Co to se mnou sakra je, že se na to dívám? To není nějaká podělaná televizní show - právě se mě pokusili zabít! Musím se odsud dostat ven, někomu to říct… Ale v tu chvíli nedokázal víc než stát a civět. Obrazu znovu vévodil Čemeřice. Jeho bledá, pobavená tvář byla pohledná, skoro až hezká, kdyby neměl kolem očí něco děsivého: i přes médium, které ho zobrazovalo, a zrcadlo, jehož prostřednictvím Theo přihlížel z dálky, mužův uhlově černý pohled poutal Theovy oči jako plamen svíčky v tmavé místnosti.

“Tak je to tedy?” zeptal se Proskurník. Zdálo se, že nikdo nechápe, co se děje. Narcis, Ocún a mnozí jiní se dál rozčilovali nad porušením protokolu. “Už se v našich domech necítíte bezpečni, navzdory všem našim odvěkým hostitelským tradicím? Znamená to, že bude válka?”

Čemeřice se rozesmál. “Řekněme, že bych se v tom domě bezpečně necítil, ne. A pokud jde o válku, je to tak. A nejen to. Hra nejenom začala, ale i skončila.”

Přestože Čemeřicova tvář zůstávala na magické obrazovce uprostřed zrcadla, Theo cítil, jak jeho pozornost něco táhne výš, k průhledné stěně, která se táhla přes celou jednu stranu jednacího sálu konferenčního centra. Ostatní ve velké síni to spatřili také: něco malého, co se oblohou blížilo k paláci Narcisů. Pohybovalo se to velkou rychlostí, černá silueta s roztaženými křídly, snášející se od slunce dolů.

Lord Narcis stál a třásl pěstí, ale jeho tvář byla stejně bezkrevná jako ta nelidská věc, která držela Čemeřicovu obrazovku - tvář někoho, kdo vidí ve větru svou smrt. “Ale to není možné! Nemohli jste postavit takový létající stroj! Všechny naše zákony to zakazují! Poznali bychom, kdybyste používali vědu potřebnou k postavění takové věci…!”

Ta věc letěla přímo na ně jako drak přitahovaný na provázku. Theo už rozeznal její tvar, křídla se zubatými okraji a tenký ocas jako bič. Lidé v jednacím sále vřískali, rvali se mezi sebou, klopýtali přes křesla, padali.

“Máte pravdu,” prohlásil Čemeřice. “Proto jsme se vrátili ke starší vědě, kterou naši lidé téměř zapomněli. Proč stavět něco, co létá, chrlí plameny a zabíjí… když stačilo, abychom to probudili?”

Bylo to nad středem města. Theo otevřel ústa. Bylo to obrovské - neuvědomil si, jak rychle se to pohybuje, poněvadž by ho ani ve snu nenapadlo, jak je to velké, od rozšklebené tlamy po konec hadovitého ocasu to bylo dlouhé jako fotbalové hřiště.

Lord Ocún vrávoral, museli ho podpírat dva asistenti. “Vy jste probudil draka? Pak jste prokletý! Prokletý!”

Jak v přijímací místnosti, tak v Theově hlavě začal vřískat pronikavý hlas podomníka: “Nebezpečí! Útok! Nebezpečí! Útok! Nebezpečí!”

“Prokletý? Možná,” řekl klidně Čemeřice. “Ale vy jste mrtvý. Kterému osudu byste dal přednost?”

Černý stín zakryl okno a na bezčasovou vteřinu uvrhl místnost do něčeho hlubšího, než je šero. Světlo doutnalo z každé štěrbiny jeho obrovského těla, šupiny obklopovala rudá záře, jako by to byly kameny plovoucí v tekuté lávě. Potom se tlama otevřela a odhalila pekelný jas. Křídla o rozpětí dvou set metrů se roztáhla, aby tu věc zpomalila, a ve stejném okamžiku sebou hadovitý krk škubl dopředu a vyplivl oheň.

Obrovské okno jednacího sálu vlétlo dovnitř v explozi hořícího tekutého skla - Theo krátce viděl, jak obyvatelé před tím deštěm prchají, ale scvrkávají se na zčernalé kosti a popel - a pak zrcadlo ztmavlo. Celá budova se mu pod nohama křečovitě otřásla a zahřmění, jako by sám Bůh udeřil kladivem, ho srazilo na podlahu a roztříštilo strop nad jeho hlavou. Úlomky ho zasypaly jako kameny rozvaleného Jericha.