Tad Williams

Válka květin 02.

Zastávka na Pentagramové ulici

Švejdík Kopřiva si velice pozorně prohlédl uliční cedulku, aby se ujistil, že je na ní stále totéž. Nepředpokládal, že by ulice běžně měnily jméno mezi dvěma křižovatkami, ale úplně jistý si tím nebyl. Vlastně si nebyl úplně jistý skoro ničím, s výjimkou toho, že chce nasednout na správný autobus a odjet domů. Nadechovat se mohl jen zlehka, protože byl tak nervózní, že ho bolela hruď. Byl venku poprvé od chvíle, kdy ho našli jeho noví přátelé, a přestože byl zčásti pyšný, že jim nějak pomáhá, místo aby se jenom přiživoval na jejich jídle a zabíral místo, nelíbilo se mu stát sám uprostřed chodníku pod tou šedivou odpolední oblohou. Přesto to byl důležitý úkol. Řekli mu to. Také mu řekli, že to může udělat jedině on - nikdo jiný! Nad tím vážně užasl. Ale pobyt na ulici mu to nijak neusnadnilo. Přemýšlel, proč… proč… snažil se vzpomenout si, jak se ten tichý, vážný skřítek jmenoval… proč se s ním Caradenus nesetkal tak, jak se s ním setkat měl.

Chvílemi se musel zastavit, aby se zamyslel, aby si vzpomněl, co má udělat dál, ale když to udělal, lidé, kteří ho obcházeli nebo oblétávali, se na něho často dívali s hněvem ve tváři. To ho lekalo. Myslel si, že každým okamžikem někdo ukáže a řekne: “Podívejte, to je ten, který utekl z energetické stanice!” Pak ho strážníci odvedou a on už své přátele nikdy nespatří.

Švejdík si odhrnul vlasy z očí a zašilhal na cedulku se jménem ulice. Stálo na ní Pentagramová ulice jako na všech ostatních, což bylo dobré. Jeho malí přátelé mu přesně řekli, co má udělat, a jednou z těch věcí bylo zůstat na Pentagramové ulici. Měl jít pořád dál směrem ke čtvrti Soumrak, jenže než se tam dostane, ještě ve Večeru, měl narazit na místo, kde se Pentagramová kříží se Zkysanou cestou, a najít tam autobusovou zastávku. Nevěděl to proto, že když jel ráno do středu města, vystoupil na téže zastávce (i když přesně to s Caradenusem udělal), ale proto, že mu přátelé znovu a znovu opakovali, jak se dostane domů, pokud by snad zůstal sám. Zkusili mu nakreslit mapu, ale číst v ní a pochopit ji bylo příliš obtížné. Snazší bylo naučit se něco tak, jako kdyby to byla slova písně. Stejným způsobem se naučil i tu písničku, kterou měl tolik rád, “Broceliandské blues”, předříkával si ji znovu a znovu, dokud ji neznal stejně dobře jako své jméno.

A cestu domů skutečně znal stejně dobře, možná dokonce líp, protože byly chvíle, kdy si vůbec nevzpomínal, jak se jmenuje - kdy o sobě Švejdík Kopřiva nedokázal uvažovat jako o jménu, ale jako o myšlence, o vzpomínce na ten děsivý zlatý okamžik, ve kterém jím prošla energie celé stanice a zabydlela se v něm, jako by vůbec nebyl osoba, ale nějaké zvíře mrazivého ohně, velké jako obloha. V těch okamžicích přestával být čahounským synem vdovy Kopřivové, venkovským mládencem z Lísky, a dokonce i novým Švejdíkem, jemuž se tak těžko přemýšlelo, ale který tak moc chtěl pomoci svým novým přátelům: v těch okamžicích jednoduše byl nádhernou, hrůznou vzpomínkou na to, že je tak plný světla, jako by se mohl rozletět na zářivé bílé střípky…

Lidé, kteří spěchali kolem, do něho naráželi a nadávali mu. Někdo se pokusil protáhnout těsně kolem něho a zřejmě ucítil zmrzačená křídla schovaná pod volným kabátem, protože se na něho podíval velice zvláštně. Byla to žena, mladá dívka se služebnickým čepcem, které se křídla třpytila dokonce i v tlumeném podzimním světle.

“Některým to tak vyhovuje,” řekla a rychle šla dál.

Švejdík si uvědomil že se opět zastavil uprostřed chodníku. Stál v cestě. Lidé si ho všímali. To byla věc, kterou mu přátelé velice kladli na srdce, stejně jako to, aby se naučil cestu: neměl dělat nic, čím by na sebe upoutal pozornost.

Bylo tak hrozně těžké přemýšlet, když šel, nejen proto, že přemýšlení byla dřina, ale také proto, že se bál, že přejde místo, které hledá, jak se bude snažit vzpomínat. A zrovna dnes si toho musel pamatovat tolik! Nejen to, jak se dostat tam, kde byl teď, a jak se znovu vrátit ke svým přátelům, ale také nezastavovat se na ulici a neříkat nic, čím by na sebe přilákal pozornost. A pak všechna ta dřina, aby si zapamatoval všechno to, co přátelé chtěli, aby bez Caradenusovy pomoci ve středu města udělal! To bylo v některých ohledech úplně nejtěžší, ale už s tím byl hotový, což byla úleva.

Ale byl opravdu hotový? Znovu se zastavil, jenom na okamžik, protože najednou si nebyl jistý. Usilovně přemýšlel a panika mu znovu svírala hrud. Co když sice došel na to místo, ale zapomněl udělat věci, kvůli kterým tam přišel? “Pojďte se mnou,” prosil své přátele úpěnlivě, “je moc těžké všechno si to zapamatovat!” Ale oni nechtěli. “Nemůžeme tam jít s tebou, Švejdíku,” řekl mu jeden z nich - měl pocit, že to byl Závora. “Sledovali by nás. Celou dobu by nás hlídali. Musíš to udělat ty.”

Najednou si vzpomněl na tašku, kterou drží v ruce. Taška! No ovšem! Kdyby neudělal, co udělat měl, taška by byla prázdná. Maličko ji pootevřel, jen tolik, aby nahlédl dovnitř. Byla plná karet s pravými jmény, přesně jak měla být. Vzdychl úlevou. Udělal, co udělat měl - teď, když nebyl tak nervózní, si na to vzpomněl. Ano, už si vzpomínal, jak tam přišel a udělal všechno, co po něm chtěli, přesně ve správném pořadí.

Znovu do něho naráželi lidé. Stál uprostřed chodníku. To bylo špatné. Měl by znovu vykročit. Jít po Pentagramové ulici. Dívat se po Zkysané cestě. Tak to mělo být. Ale byl opravdu pořád na Pentagramové ulici? Co když někde zahnul do špatné ulice?

Konečně našel cedulku. Pentagramová ulice. To bylo výborné. Znovu se vydal na cestu k autobusové zastávce.

“Zmiz z ulice, slaměná hlavo!” vykřikl někdo. Švejdík Kopřiva konečně odtrhl pozornost od blikajícího modrého světla na sloupu. Připadalo mu to, jako by mu blikalo i pod víčky - takový zvláštní pocit. A nenápadné šmouhy toho světla byly kolem všeho, dokonce i velkého černého vozu, který zastavil uprostřed křižovatky a jehož řidič na něho hrozil pěstí a křičel ze staženého okénka. “Vrať se do Olše!”

“Ale já nejsem z…” Švejdík zavrtěl hlavou. Světlo semaforu jako by měl v očích pořád, dokonce i když se podíval dolů. Klakson znovu zatroubil. Rychle přešel přes křižovatku na protější chodník. Na které byl ulici? Na Pentagramové? Dobře.

Vždycky to nebylo takové. Nedokázal si přesně vzpomenout, jaké to bylo, ale věděl, že před tou nehodou to bylo jiné. Nezapomínal tak rychle, přátelé mu nemuseli připomínat, že někam jde, když ho našli, jak jenom stojí a civí. Blikající světla ho neuspávala jako teď, nešeptala mu do ucha svítí nesvítí svítí nesvítí svítí nesvítí, necvakala jako půlnoční kroky v dlážděné místnosti. Vlastně si před tou nehodou světel prakticky nevšímal. Teď viděl, co jsou zač, jakési studené teplo, které se přelévá sem a tam mezi jasem a tmou, jako když voda šplouchá v umyvadle, ale tak rychle, že většina lidí ty změny nevidí. Švejdík je ale viděl, nebo je přinejmenším cítil. Byl rád, že nemusí chodit ven v noci. Možná by ho ze světel centra města rozbolela hlava i na tu dálku.

Na další křižovatce zvedl hlavu a uviděl cedulku, na které stálo Zkysaná cesta. Tentokrát si uvědomil, že by se měl postavit co nejblíž k výkladní skříni obchodu, když o tom bude přemýšlet. Ano, to bylo jméno, které hledal. Tam, kde Zkysaná ulice kříží Pentagramovou. Měl něco najít. Zamračil se, ale netrvalo mu to dlouho. Autobusovou zastávku.

Potěšený a jaksepatří pyšný, rozhlédl se po celé křižovatce. Na jednom rohu byl velký obchod, velice vysoká budova se širokými prosklenými dveřmi, nad nimiž jasně zářila písmena: “Vrbina, licencovaný prodej”, a vycházeli z nich lidé s taškami a krabicemi. To nebylo ono - ne, to byl nějaký obchod. Obchody si pamatoval. Vzpomínal si, jak ho jednou maminka vzala až do městečka Tucet Stromů, aby mu koupila kabát na zimu. Byli v obchodním domě - mnohem menším než tento - který se jmenoval “Bratři Ostalkové” a byl plný nedosažitelných předmětů, jako bylo celé podkrovní patro hraček, kde si mladý Švejdík připadal jako ve snu.

Zamžoural očima. Měl jít do obchodu? Ne, na autobusovou zastávku. Vzpomínej, Švejdíku! Měl na sebe zlost.

Nakonec ji uviděl, na Pentagramové ulici jenom několik kroků zpátky. Přešel ji. Bylo to od jeho přátel moc chytré, že mu řekli, aby dával pozor na Zkysanou cestu! Zastávka byla úplně stejná jako ta o ulici dál, kde ho ráno vysadil autobus. Měla prosklené stěny a šedozelenou měděnou střechu ve tvaru obrovského listu černého bezu.

Autobus Památníky a Loděnice, opakoval si. Tak to řekli. Nenastup do špatného autobusu. Památníky a Loděnice.

Na lavičce bylo už půl tuctu lidí, z toho tři staré ženy oblečené v černém či šedém. Byly tam také dvě mladší ženy ve stejnokrojích domácí služby, jedna dost malá, aby mohla být poloviční špulda, a nakonec muž, kterému drahý kabát padl tak těsně, že evidentně nemohl mít vůbec žádná křídla, dokonce ani zmačkaná a zdeformovaná jako Švejdík. Na klíně měl rozevřené přenosné zrcadlo, a nezvedl hlavu dokonce ani tehdy, když do něho Švejdík málem vrazil. Několik jiných lidí se na něho podívalo, ale jenom na okamžik. Rozhodl se, že bude stát, přestože ho bolely nohy. Bál se, že by mohl usnout, kdyby si sedl, jak se mu to občas stávalo. Vestoje bylo těžší usnout.

Zrovna přemýšlel o tom, jestli si ten muž v obleku nechal odstranit křídla u doktora, jak to podle lidí z energetické stanice udělal dozorce Svída, když maličká služka zatahala druhou ženu za rukáv, ukázala k obloze a řekla: “Co je to?” Neznělo to polekaně, jenom překvapeně.

Švejdík se podíval Pentagramovou ulicí k jihu a zůstal očima omámeně viset na řadě oranžových a modrých světel na semaforech, která se táhla do dáli. Chvíli mu trvalo, než uviděl, na co žena ukazuje. Byl to malý ostrohranný stín, který letěl oblohou jak spadlý list zachycený větrem.

“Je to strašně velké…!” řekla přítelkyně. Švejdíkovi se chtělo rozesmát, protože to vůbec nebylo velké, bylo to malé, mohl natáhnout ruku a zakrýt to jako tečku na stěně. Ale potom uviděl, že se to velice rychle zvětšuje, a pochopil, že se zmýlil, že to bylo tak malé jenom proto, že to bylo daleko - zapomněl, jak se to stalo - a potom poznal, co to je, a na nic jiného už nedokázal myslet, protože mu celé tělo sevřel mrazivý chlad. Měl pocit, jako by spolkl kus ledu, který byl velký jako jeho hlava.

“U černého železa…!” vykřikl někdo - musel to být zřejmě ten muž s přenosným zrcadlem, ale Švejdík se na něho nedíval. Nedokázal se dívat na nic jiného než na tu věc, která na obloze rostla víc a víc.

“Ale nic tak velkého přece není!” vypískla jedna stará žena. “Už ne! Není!”

Ta věc ve svém pádu zakryla světlo. Přístřešek na autobusové zastávce se pohroužil do stínu a vzduch na kratičký okamžik naprosto znehybněl. Poté vítr vyplnil ulici jako něco živého a v mohutných vírech poslal papíry, listí a prach vzhůru k obloze. Vozy dostávaly smyk a narážely do sebe. Někde začal troubit klakson a nechtěl přestat.

Jen několik stop nad vršky nejvyšších uličních domů obrovský černý drak rozepjal křídla a vyrovnal svůj střemhlavý let - Švejdík slyšel, jak vítr burácí a duní na membránách. Ze zdí se trhaly cedulky a s rachotem se kutálely ulicí. Světla praskala a syčela jasně zeleným světlem unikající energie, což by normálně pobídlo Švejdíka k tomu, aby vzal nohy na ramena a utíkal, jak nejrychleji umí, ale nohy jako by mu k chodníku někdo přilepil. Po celé ulici začala praskat okna a na chodníky se snesl liják skleněných střepů, některé zařinčely i o střechu autobusové zastávky. Lidi kolem něho srazil proud vzduchu na zem. Všichni zmlkli, ať už nárazem nebo strachem. Švejdík se držel třesoucí se stěny přístřešku. Viděl, jak se obrovský černý červ ve vzduchu zkroutil, prudce mávl křídly nahoru a dolů a znovu se svíjivě zvedl vysoko na oblohu. V dalším okamžiku se řítil k severu, již ne v jedné přímce s ulicí. Nezmizel však: Přímo Švejdíkovi před očima vylétl výš a rozepjal křídla ještě víc, jako kdyby to byly korunní plátky nějaké exotické skleníkové květiny. Potom mu z tlamy vytryskla čára jasného ohně směrem k zemi, k nějakému cíli, který Švejdík neviděl. Dračí oheň byl tak pálivě jasný, jako kdyby mu někdo přejel přes oči hořícím klackem. Švejdík Kopřiva poprvé vykřikl, pustil se a sklátil se na chodník jako poloprázdný pytel.

I přesto, že držel oslněné očí zavřené, zahlédl obrovský bílý záblesk. Pak se ozvalo burácení připomínající dlouhou sérii hřmění. Zem pod ním poskočila, jako kdyby do ní obr praštil kladivem, a srazila Švejdíka na břicho. Chladná dlažba na tváři byla na chvilku jediná reálná věc - kromě bolestivého pohledu na dračí oheň, který měl dál na spodní straně víček jako řez břitvou, jenž otevřel cestu spalujícímu světlu.

“Draci nás všechny zabijí!” zavřískl někdo. Hlasy splynuly - lidé teď křičeli po celé ulici. Další vozy do něčeho narazily.

“To byl palác Proskurníků - ta věc právě spálila palác Proskurníků!” vykřikl někdo další. “Všechny nás zabijí!”

“To je válka!”

“To je konec, konec, konec…!”

Švejdík přitiskl obličej na chladný beton a poslouchal, jak větry sílí. Nic dalšího si nechtěl pamatovat. Nechtěl.

Šel, i když si nepamatoval proč. Sněžilo jako doma v Lísce. Něco na tom nebylo v pořádku, ale opravdu sněžilo, všude se třepetaly šedobílé vločky - poletovaly vzduchem, přesypávaly se a vířily mu kolem nohou, lezly mu do nosu a do úst, takže nemohl pořádně dýchat a od pláče neviděl. Byl to zvláštní sníh. Také ulice byla tmavá jako v zimě, ale noc padla jen na některá místa. Slunce zakrývaly inkoustově černé mraky, ale místy jimi vykukovala modrošedá obloha. Vůbec to nechápal.

Žádný autobus nepřijel. Nedokázal si přesně vzpomenout proč, ale všichni ostatní přestali čekat ještě dřív než on. Dokonce všichni utekli, až na jednu vílu, která rozepjala křídla, aby odletěla, ale moc jí to nešlo, jako by to nedělala často, a taky hodně brečela. Nemotorně se třepetala v tom větru se sněhem, až narazila do zdi, spadla a už nevstala.

Švejdík už dlouho neviděl létat tak velkou vílu, jako byla ona. Muselo ji rozrušit něco hodně zlého. Měl pocit, že by si měl vzpomenout, co to bylo - připadalo mu, že to bylo důležité - ale nešlo to. Proto nyní šel a v ruce dál svíral svou zvláštní tašku. Nechtěl, aby se jeho přátelé zlobili. Doufal, že jde správným směrem. Pentagramová ulice? Byl si celkem jistý, že je to správné jméno, ale neměl ponětí, jestli na té ulici pořád je. Zkoušel se zeptat lidí, kam by měl jít, ale většina těch, které viděl, jak pospíchají tím šedým sněhem, někteří s různými věcmi nad hlavou, aby na ně nepadal, někteří s ústy zakrytými šátkem nebo košilí, se nechtěla zastavit a mluvit s ním. Nakonec někoho našel, maličkého svižníka v obleku, který stál na rohu ulice a mluvil do mušle. Švejdík se ho zeptal, jestli jde správným směrem, aby se dostal na autobus do Památníků a Loděnic.

“Památníky…?” Okrově zbavený mužíček si zastrčil mušli do kapsy. Zasmál se, ale vypadalo to, jako by mu bylo spíš do breku. Obličej i oděv měl hodně špinavé. Švejdíkovi připadal jako někdo, kdo by měl Památníky znát, ale svižník ho zklamal. “U prasklin v podlaze, jak to mám vědět?” Otřel si z čela pot a šedý sníh a zachichotal se. “Tři slavné paláce - Ocúnú, Narcisů a Proskurníků - pryč během hodiny! Někdo řekl, že parlament je zavřený. Je to válka!” Přestal se smát a rozbrečel se, přesně jak to Švejdík čekal. Vypadal na velice citlivou osobu. “Nemůžu ti pomoct. Nemůžu ti pomoct. Do setmění prý mají být všichni z ulic pryč. Durman to říkal, lord Durman. Vypadal úplně klidně…”

Jméno Durman Švejdíka polekalo, i když si v tu chvíli nedokázal přesně vzpomenout proč, ale zmátlo ho také něco jiného, co ten muž řekl: “Do západu slunce? Ale vždyť už je noc!”

Svižník zavrtěl hlavou, otřel si oči rukávem saka svého obleku. Rozmazával si šedý sníh po tváři čím dál víc, až vypadal, jako by měl na tváři masku. “Běž domů! Běž za svými dětmi!” Otočil se a rozběhl se ulicí pryč. V několika okamžicích se ztratil v šedobílé chumelenici.

“Já žádné děti nemám,” odpověděl Švejdík, ale kolem nebyl nikdo, kdo by ho slyšel.

Šel dál. Připadalo mu, že to byly hodiny. Zapomněl, na jaké ulici má být, a přestal se dívat po cedulích, přestal si připomínat, že to má dělat. Stejně bylo špatně vidět - oči ho pálily a řezaly a z nějakého důvodu i plíce, jako tenkrát po té nehodě. Klopýtal a padal, a pokaždé bylo těžší vstát. Ale doma na něho čekali přátelé. Stiskl tašku pevněji. Přátelé čekali.

V nějaké tmavé ulici, kde sněhu nebylo tolik, v úzké uličce, kde nad hlavou neměl záblesky ohně, ale prádelní šňůry, vylezl na něčí verandu a padl na dveře, jež měly uprostřed menší kulaté okénko zasazené asi tak do výše jeho břicha. Vůbec už nevěděl, kde je, a neměl ponětí, čí byt nebo kancelář by to mohla být, ale tyto dveře si pamatoval - přátelé mu říkali o takových dveřích s dírou uprostřed. Plácal do nich, dokud se mu nepodařilo sevřít prsty v pěst, a potom do nich dál bušil. Snažil se vzpomenout, co ho učili přátelé o tom, jak se správně klepe - třikrát rychle, dvakrát pomalu, dvakrát rychle, a tak to dělej znovu a znovu…

Šotek, který konečně otevřel vsazené kulaté dveře a vykoukl ven, neřekl jediné slovo, ale taky je znovu nezavřel. Jen zíral na Švejdíka vytřeštěnýma, vystrašenýma očima. Zpoza jeho zad unikly ven hlasy, bzučivé šotčí hlasy zvýšené hádkou, a také známé hlasy zrcadlových hlasatelů, kteří Švejdíka vítali každou noc doma po návratu z polí, ještě než odjel pracovat do stanice. Jeho matka své zrcadlo milovala. “Je to moje společnost,” říkala o něm. “Moji přátelé.”

“Přátelé. Pomozte mi,” vyhrkl Švejdík, a najednou se díval na šotkův obličej nahoru místo dolů. Nějakým způsobem spadl a dýchalo se mu hrozně ztěžka, jako by mu sníh vyplňoval plíce, horký sníh, který v něm doutnal a vytlačoval všechen dobrý vzduch. “Pomozte mi… najít přátele. Žijí… pod… mostem.”

Kapitola 25

Milion jisker

Dlouho čekal, že shoří.

Všude kolem něho byl hluk, vzdálený křik a odhmotněný hlas podomníka, ohlašující nebezpečí a škody, stejně apatický jako dítě v horečkách, ale Theovi to v tu chvíli připadalo, že je obklopený hlubokým, omračujícím tichem, že se v něm topí.

Zemřu, byla jediná souvislá myšlenka, a proto mu připadala jako jediná: zemřu. Ale po chvíli si uvědomil, že to ticho je jakýsi hlukový šok a že tak jako je svět kolem něho ve skutečnosti plný horečných zvuků, je i jeho mysl plná nesouvislých myšlenek, které poletovaly, pištěly a srážely se jako vyplašení netopýři v uzavřené místnosti.

Zemřu tady. V Říši skřítků. Proč seděl a čekal, až to přijde? Proč Řebříčka neprokoukl dřív? Proč si všichni skřítkové a víly, které potkal, byli tak jistí, že válka nebude? Teď jsou všichni mrtví, takže si nejspíš připadají docela hloupě. Přes všechno to nesouvislé třepetání v hlavě věděl, že se ocitl v okamžiku obrovské změny, v bodu, ze kterého je možné všechno vidět jako nitky táhnoucí se zpátky. Mohl jen doufat - ale ne tak docela věřit - že nějaké nitky povedou také dopředu.

Jestli nezemřu.

Postupně, přes prach a zvuky poškozených nosníků, skřípějících jako trámy lodi v bouři, si uvědomil, že jestli má zemřít, možná to nebude ještě mnoho minut nebo ještě déle. Ten strašlivý okřídlený stín nespálil na popel patro, v němž se nacházel, ale to, které bylo v budově o jedno výš. Kousky stropu ho přimáčkly, ale nerozdrtily, cítil, že může hýbat nohama, i prsty se ohýbaly, když je vyzkoušel. Ale nemohl počítat s tím, že to tak zůstane dlouho. Z pekla nad jeho hlavou již začínal dolů pronikat kouř - cítil to, zvláštní pach hořících věcí, které neuměl identifikovat, pálení něčeho neznámého. Už teď měl potíže, když se chtěl zhluboka nadechnout. Kdyby zůstal tady, nepřežil by, jenže všechno ostatní bylo mlhavé a komplikované.

Oslepený prachem, natáhl ruku a nahmatal jí to, co ho drželo, ale pouze hmatem nepoznal, co to je. Protřel si oči a proměnil volné kamínky v pálivou, slizkou směs z potu a prachu. Prach byl všude, oblaka prachu smíšeného s kouřem. Něco mu přelezlo po ruce. Vykřikl a setřepal to ze sebe, i když věděl, že je to absurdní - jako by se něco živého mohlo přiblížit k té hrůze, jíž byl právě svědkem, stu čtverečních metrů skla v okamžiku proměněného v kapalinu, plamenu jako žhnoucí kyselina. Jeho výkřik přešel do bezmocného, sípavého zakašlání. Po celém těle mu lezli malí zaprášení brouci, nebo alespoň jako brouci vypadali, i když byli dokonale kulatí. Nohy jim trčely všemi směry, žádný nebyl větší než stříbrný dolar, ale některé byly malé jako konfetová kolečka. Několik centimetrů od jeho ruky přelezl jeden přes druhého a on uviděl tam, kde mu setřel prach, zlatý lesk.

Jak tam seděl na podlaze, bezmocný jako dítě, náhle si uvědomil, že po celou tu dobu mu vzadu v hlavě nehlučně mluví Čemeřicova bledá, klidná tvář, jako nějaká nekonečná hororová smyčka ukazující nekonečně krutý úsměv skřítčího šlechtice v okamžicích těsně před tím, než svět vzplanul. Čemeřice byl prázdný jako přízrak - to byl přízrak, něco, co vypadalo jako člověk, jenomže nebyla v tom ani špetka něčeho dobrého - byl však mocný, mnohem mocnější, než se zdálo i nebohému mrtvému Proskurníkovi. Lord Čemeřice a jeho spojenci poslali ještěří monstrum, aby záměrně a chladnokrevně zabilo všechny v konferenčním sále a s nimi také bůhvíkolik stovek nebo dokonce tisícovek v paláci Narcisů. A zkáze možná nebyl konec. Jestli měl mít šanci na přežití, musel se dostat ven.

Konečně přišel na to, že to, co drží dolní část jeho těla, není kus stropu, ale konferenční stůl, na kterém předtím stálo zrcadlo, bez noh, na jednom konci podepřený sutí, pokrytý vrstvou prachu. Byl příliš těžký, než aby ho ze sebe shodil, ale když do něj vrážel tak dlouho, až jeho dech přešel v přerývané sípáni, podařilo se Theovi jednu nohu uvolnit. Celá končetina mu pulsovala bolestí a on musel v čím dál zakouřenějším šeru chvíli počkat, než ji bude moci použít, aby pomohla konferenční stůl maličko nadzvednout a udělat tak dost místa, aby mohl nohu natočit na stranu v místě, kde byla zachycená pod protějším koncem stolu. Překulil se úplně na bok a kroutil sebou, až vysvobodil také druhou nohu. Pak chvíli seděl a lapal po dechu, dokud ho záchvat kašle nezvedl na kolena. Vzápětí začal zvracet a plivat kousky šedobílé kaše. Stáhl si koženou bundu a tenkou skřítčí košili a košili si uvázal přes ústa a nos jako nějaký pirátský šátek. Zdálo se, že dokáže kouř trochu odfiltrovat. Těžkou bundu tam chtěl nechat, sentiment nesentiment, jenže kus hořících trosek padající shora ho přiměl, aby si to ještě rozmyslel. Přestože se mu nedostávalo sil, znovu si bundu oblékl.

Kde jsou dveře? V místnosti začínalo být mimořádné horko, jako v troubě, kterou právě někdo zapnul. Hlavou se mu mihla představa, jak je vysušený a spečený na prášek podobný popelu, který ho pokrýval. Mě nedostaneš. Já jsem Perníkový Dědek… Najít dveře se jevilo jako nemožný úkol. Všude ležely sutiny, hory trosek vršících se páté přes deváté ke zborcenému stropu. Nedokázal poznat, kde jsou stěny a která je nejblíž.

Se sténáním a kašláním se začal plazit pryč. Krátce nato nahmatal ruku někoho jiného.

Rukama bez citu začal odhrabávat prach a úlomky stropu, až se propracoval podél paže k obličeji. Když poznal, o koho se jedná, měl dost času na otupělý šok, ještě než Řebříček otevřel oči pod rozbitými brýlemi. “Pomoz mi…” zašeptal skřítek.

Theo se na něho chvíli díval. Čemeřice nechtěl, abych zemřel, uvědomil si. Poslal Řebříčka, aby mě napřed dostal ven, ale zvrtlo se to. Vědomí, že měl být ušetřen, mu nepřineslo žádnou úlevu. Excisoři ho chtěli živého, ale nejspíš jenom proto, aby z něj mohli mučením dostat nějakou informaci, o níž si mysleli, že ji má.

“Kdo je…?” Řebříček mrkáním dostal z očí krev. “Pomoc…!”

“Nebezpečí,” zamumlal podomník odevšad a odnikud. “Útok.”

Theo jen zakroutil hlavou a lezl dál.

Zatímco se bolestivě propracovával přes místnost, idiotský hlas podomníka slábl čím dál víc a nakonec zmlkl úplně. Postup mu znesnadňovaly zřícené nosné prvky, spadlé trámy a velké kusy stěn a stropu, které visely dolů nebo se před ním vršily jako nějaké abstraktní sochy, ale Theo si mlhavě uvědomil, že to všechno mohlo dopadnout mnohem hůř - byť to nebyla valná útěcha. Zdálo se, že interiéry moderních budov se v Říši skřítků stavějí z velice lehkých materiálů, což znamenalo, že místo betonu a litiny se prohrabával hromadami profilovaného, velice pevného skla, dřevěnými laťkami a kovem rozklepaným tak, že byl tenký skoro jako zlatý lístek. To všechno pokrývala vrstva sypkého prachu. I tak měl pocit, že přestěhoval pěkných pár kubíků suti, než se dostal ke dveřím. Potil se žárem, který se do něho opíral z hořících pater nad ním, ale vždycky když se na něho z temných prostor nad ním sesypala sprška doutnajících úlomků, byl rád, že si bundu znovu oblékl.

Jednou či dvakrát se mu zdálo, že ze sutin za sebou slyší Řebříčkovo sténání, ale ignorovat je nebylo tak těžké, jak si myslel, přestože podomník teď mlčel, Theo měl hlavu stále plnou naříkajících hlasů.

Když se konečně propracoval ke dveřím kanceláře, trvalo mu několik minut, než je otevřel - celá podlaha jako kdyby přestala být rovná. Strop v chodbě se také propadl. Jak po rukách a po kolenou lezl pryč, nacházel v troskách a kouři těla, nehybná a poměrně jasně mrtvá - půl tuctu skřítků plné velikosti, kteří zůstali v chodbě, právě když se strop zřítil. Zastavil se a napínal zrak do poletujícího prachu, snažil se rozhodnout, který konec chodby je blíž, ale bylo to marné. Mohl si pouze zvolit směr a začít se plazit přes překážky a kolem nich, kolem němých obětí, z nichž někdy nebylo vidět víc než ruce nebo nohy trčící zpod těžkých dřevěných nosníků.

Kouř houstl a hlasy v jeho hlavě také opět sílily, žvanily bez valného ohledu na to, co se skutečně děje, jako autobus plný svárlivých starých lidí, který zastavil u krajnice. Slyšel, jak Cat mluví o jeho četných nezdarech, Jamku, jak mu vyčítá, že je povrchní. Slyšel Řebříčkovo pohrdání a posměch lorda Narcise.

Všichni chtějí, abych zemřel. Mrhání místem. Litoval sám sebe, neboť to vypadalo, že se jim jejich přání splní. Ale vždycky to tak přece nebylo. Všichni vždycky poznali, že v hudbě by mohl něco dokázat. Když zpíval, lidé seděli a poslouchali nebo stáli a tleskali. Už na základní škole učitelé posílali domů zprávy, psali mu do posudků: “Theo zpívá jako anděl…”

Nebo jako pohádková bytost. Takže i o to měl přijít? Ukázalo se, že není výjimečný, že jenom patří k jinému druhu. Ale Poppy se můj hlas líbil… Řekla to, a přitom nikdy neslyšela nic jiného než skřítky a víly…

Kouř začínal být tak hustý, že zapomínal, kde se nachází, myslel si, že je to mlha, že je na některém kopci nad San Franciskem a dívá se, jak se od západu valí dolů. Nebo je ve svém srubu a dívá se, jak se stromy venku ztrácejí v mlze a získávají vzhled přízraků…

Zcela jednoduše proto, aby slyšel nějaký obyčejný zvuk, vykašlal z úst a z hrdla prach a začal zpívat první věc, která mu přišla na mysl:

“…Ale… Zpívat nebudu… dokud hlt nedostanu.

Střízliv jsem málo… i dneska jsem pil…”

Zpočátku skoro nevydal hlásku, bylo to jenom syčení vzduchu se slovy, tlumené košilí uvázanou přes obličej. Našel trochu síly, zakašlal a navázal hlasitěji:

“…Dejte si taky s fešným tulákem.

Teď nemocný jsem, dny mám sečtené.

Tak pojďte, vy mladí, a dejte mě v zem.”

Byla to stará písnička, kterou zpíval matce, když ležela na posteli a umírala. Nebyl to nijak kurážný zvuk - jeho hlas nesrozumitelně skřehotal a každá slabika ho škrábala v hrdle jako drátěnka - ale byl to zvuk, něco jiného než hororové vnitřní hučení. Prohrabával se sutinami a zpíval hlasem, který nebyl o mnoho silnější než šepot:

“Jak rád bych viděl Carrickfergus,

Do Ballygrandu chodil jen spát.

Přeplaval bych i nejhlubší moře,

Kdybych tak mohl svou lásku znát…”

Moře. Utopit se by určitě stálo za to, kdyby to mohl udělat v požehnané, chladivé vodě, jen otevřít ústa a polykat…

Zvedl hlavu, poněvadž si neurčitě uvědomil, že se něco změnilo. Byl tak zabraný do zápasu s kusem spadlého stropu před sebou, vyšším než metr, že si ani nevšiml, že to, co drží pevně v ruce, je klika.

Klika.

Jako zjevení Šavla na cestě do Damašku, skoro ho to oslepilo. Klika. To znamenalo… dveře. Dostal se na konec chodby.

Než plát ze stropu znovu nadzvedl, podařilo se mu odsunout jej stranou, a tentokrát už jej postavil a odstrčil pryč, takže se svalil na nějaké jiné trosky, které se na konci chodby nakupily. Nyní spatřil kliku doopravdy, zaprášenou jako nějaký artefakt v hrobce. Sevřel ji prsty. Otevírání dovnitř, to bych potřeboval. Bože, prosím, ať se otevírají dovnitř. Jestli se otevírají ke mně, znamená to… co to vlastně znamená? Snažil se zabránit myšlenkám, aby se rozutekly a nechaly ho znovu samotného. Tak. Bude to znamenat, že je to východ - nejspíš schodišťová šachta. Ale jestli se budou otevírat ode mě, je to další kancelář.

Nemohl o tom tolik přemýšlet. Stiskl kliku a zatáhl. Dveře se neotevřely.

Dlouho tam seděl v prachu, úplně zničený, oči zastřené slzami smíšenými s jemnou drtí. Stiskl a zatlačil, a když ani to nešlo, dopřál si záblesk naděje.

Třeba to jsou dveře ven, jenom se zasekly.

Zapřel se nohama, chytil kliku oběma rukama a prudce zatáhl. Neotevřely se, ale zdálo se mu, že ucítil velice nepatrné zachvění, jako by se něco chtělo hnout, ale nešlo to. Iluze - sebeklam umírajícího, nic jiného to nemohlo být. Přesto si znovu sedl na bobek, chytil se kliky oběma rukama a zapřel se jednou nohou o dveřní rám. Tahal, lapal po dechu, skoro řval, jak se snažil. Dveře se otevřely s jediným prudkým křupnutím, jako když praská kost, a ve stejném okamžiku ucítil nenadálý andělský chór, který přehlušil všechny ostatní zvuky v jeho hlavě.

Schodiště bylo plné trosek, prachu a kouře skoro stejně jako chodba, ale viděl mezi nakloněnými trámy cestu dolů. Na schodech již byly stovky a tisíce zlatých broučků. Valily se ze zlomených trubek a formovaly se do polouspořádaných řad, které šly nikam, zastavovaly se o překážky, poháněné nějakým instinktem, jejž nechápal. Svým bezhlavým odhodláním mu dokonce připomněly jeho samotného. Byl by se rozesmál, ale v hrdle a plicích měl pocit, jako by je měl plné sežehlé vlny.

Jsi jen několik pater od země, říkal si. Ještě to nevzdávej, člověče.

Byl v polovině prvního ramene schodů, když se nad ním něco provalilo s ránou, jako když vybuchne bomba. Náraz ho srazil na podlahu. Se změnou tlaku se vyvalila oblaka prachu a v uších mu zahučelo. Byl to vysoký, nepříjemný tón, který nepřestával a působil mu žaludeční nevolnost. Nasával vzduch přes improvizovanou masku a čekal, že bude rozdrcen na kaši, ale zdálo se, že Smrtka i teď zůstává stranou - obrovská kostnatá pěst mu jenom hrozí nad hlavou. Těžce se postavil a začal znovu vrávorat po schodišti dolů.

Co tady dělám, uprostřed toho všeho? Jsem zpěvák zpěvák, do prdele! Nepatřím ani k těm, co hrají na kytaru…

Když hučení v hlavě začalo pomalu utichat, obklopily ho nové hlasy, odtělesněné stejně jako podomník, ne však věcně praktické. Hučely, mumlaly, dokonce zpívaly ve stovce různých tónin, kakofonií. Přemýšlel, jestli mu něco spadlo na hlavu a toto je symptom poškození mozku nebo tu jako dírou v potrubí uniká nějaké zlomené kouzlo paláce Narcisů.

Na dolním konci čtvrtého ramene schodů, ze kterých každé mu připadalo kilometrové, se ocitl před dalšími dveřmi. Úžas na sebe nechal čekat, ale uvědomil si, že slyší hlasy, které mají původ vně jeho hlavy - opravdové hlasy, hlasité, chraptivé a bázlivé. Uklouzl a spadl na podestu, pak vstal a otevřel dveře. V dalším okamžiku ho málem ušlapaly tři zaprášené postavy strážníků v šedých ochranných krunýřích. S kapucí na hlavě a zaprášeným pláštěm byla jejich silueta tak robustní a deformovaná, že je v prvním okamžiku považoval za obry.

Ještě než se stačil vzpamatovat z úžasu nad existencí jiných živých lidí, jeden ho popadl a pevně ho chytil za nadloktí, až Theo vykřikl. Strážník měl pod kapuci a prachem prizmatické ochranné brýle, které vypadaly jako složené oči hmyzu. Těsně nad strážníkovým ramenem se vznášelo cosi drobného, co drželo malou zářící kouli. Na sobě to mělo masku s průzorem a tlakový skafandr jako figurka nějakého mimozemšťana. Theo usoudil, že je to nějaký třepotálek záchranář. Jeden z Jamčiných příbuzných.

“Je tam nahoře ještě někdo?” křikl na něho strážník. “Někdo živý?”

“Nevím.” Košile přes ústa ztlumila jeho slova, a tak to musel říct znovu, hlasitěji. Jamka, blesklo mu náhle hlavou. Proboha, kde je?

“Dobrá. Jdi ven.” Skřítek, který Thea vyslýchal, ho hrubě prostrčil dveřmi. “Běž! Chodbou rovně a potom nahoru do vestibulu!” Strážníci se kolem něho protlačili a pustili se po schodech nahoru.

Theo pospíchal chodbou. Cítil rezavou bolest, úlevou skoro až hyperventiloval. Bude žít. Většina suti byla odhrnuta ke stěnám, takže průchod byl volný. Unikne ven na vzduch. Unikne prachu, kouři, úpění přízračných hlasů a hrůze, uteče z tohoto pobořeného domu a poběží dál, jedno kam, dokud nebude moci dýchat. Dokud nebude moci spát…

Chodba se větvila. Na stěně byla cedulka napsaná tím nesrozumitelným skřítčím písmem, které nějakým způsobem dokázal číst. Stálo na ní Hala a šipka ukazovala směr k životu a svobodě jako laskavá ruka strážného anděla. Na cedulce u příčné chodby stálo: Věž paláce Narcisů. Také na ní byla šipka.

Zastavil se, aniž v prvním okamžiku věděl proč. Kde byla Jamka, když… se stala ta hrůza? Venku - nebo tomu aspoň chtěl věřit. Určitě letěla ven, určitě - to byl ten vzkaz, jejž mu nechala, než odešel do konferenčního centra. Třepotalka navíc nebyla hloupá: pokud by byla někde venku z budovy, viděla by, jak vzduchem přilétá ta věc, ten strašlivý okřídlený stín, viděla by to a vzala by roha. Určitě by to udělala.

Jenomže v okamžiku, kdy vykročil chodbou k hale, mu hlavou blesklo něco jiného. Možná zahlédla Řebříčka, ale nesledovala ho do konferenčního centra, kde jsem byl já. Co když místo toho letěla nahoru do velké jednací síně?

Stál na místě, kde se chodby rozbíhaly. Jestli letěla tam nahoru, je mrtvá a nic pro ni nemůžu udělat. Jestli je venku, mohla přežít, ale nemůžu dělat nic, dokud se taky nedostanu ven. Kde jinde by mohla být?

V úlu. Nechtěl na to myslet, ale nedokázal tu představu vypudit. V úlu pod palácem Narcisů. Netušil, jaký osud potkal hlavní věž, ale zdráhal se uvěřit, že Čemeřice a jeho spojenci by ten hrdý, vysoký symbol nechali na pokoji. Co když se vrátila do úlu? Co když potřebovala pomoc?

Ne, i myslet na to byla hloupost, natož dělat něco jiného. Jít do další poničené budovy hledat někoho, kdo tam nejspíš vůbec nebyl, a i kdyby byl, najít ho by bylo prakticky nemožné? Ale i když mu v hlavě hučelo a všechny údy měl bolestivě vysílené, nedokázal zapomenout, jak se rozletěla proti té nemrtvé věci jako nejstatečnější kolibřík na světě a pokusila se zachránit jeho nanicovatý život pouhou vývrtkou. A nedokázal zapomenout, jak se zachovala ve vlaku, když s ním zůstala až do trpkého konce, schoulená pod košilí, když se k nim blížili ti odporní, slizcí děrníci. Čím mu byla povinována? Ničím. Za co vděčil on jí? Za všechno.

Jenom běž tou chodbou nahoru do haly, pitomče, říkala mu ta rozumná část jeho mozku. Nejspíš je venku, a jestli není, co bys pro ni mohl udělat?

Povrchní. To slovo vyskočilo jako nejhorší nadávka. Povrchní. Cítil se, samý povrch, prázdný jako sádrová socha. Bez srdce. Bez kuráže.

Raději být povrchní než mrtvý.

Jenže co jiného mám? Čeho se můžu držet? Nejsem ani člověk, jsem nějaký nechtěný skřítek z výprodeje. Ona je kamarádka.

Opět se otočil a vešel do chodby s cedulkou Věž paláce Narcisů. Třeba hlavní věž nejhorší zkáze unikla, namlouval si, aniž tomu příliš věřil. Čemeřici a těm ostatním hajzlům přece šlo o konferenční centrum, ne? Všichni jejich nepřátelé shromáždění na jednom místě. Zatočila se mu hlava, když si náhle vybavil ten obraz, jak se jednací síň hroutí pod výtryskem roztaveného skla a dmoucích se plamenů, když si představil, co se stalo s lady Aemilií Žonkylovou, lordem Proskurníkem, a dokonce i mokrošem Walterem, který pracoval ve svátek…

Jelikož chodba byla skoro bez sutin, všichni, kdo byli v kancelářích podél průchodu mezi konferenčním centrem a hlavní věží, na nic nečekali: dveře po obou stranách byly otevřené a dlouhá chodba byla až na jemný prachový opar prázdná. Asi po sto krocích došel na širší místo, odkud se paprskovitě rozbíhaly čtyři další chodby a tvořily tak pěticípou hvězdu, nepočítaje hladkou vertikální šachtu, která vedla z průsečíku vzhůru k nějakému světlíku na povrchu vzdálenému několik desítek metrů. Theo viděl, že venku je teď tma, husté šero probodávané kužely zelenozlatého světla, jež prachovou tmou prosakovalo. Nevěděl, jestli slunce skutečně zapadlo nebo vzduch venku jednoduše zčernal dýmem. Tak i tak to bylo depresivní a dezorientující. Neměl představu o čase ani o denní době, neuměl odhadnout, jak dlouho se z konferenčního centra dostával.

Jen pár kroků za hvězdicovou křižovatkou začalo být v chodbě horko a Thea přepadla zlá předtucha ohledně toho, co se stalo s hlavní věží nad jeho hlavou. Po dalších dvaceti krocích z něho tekl pot. Pak chodba skončila stěnou lehce kouřící suti v místě, kde se zřítil strop.

Proboha. Tady taky.

Stál a kolébal se. Zdálo se být jasné, že zkáza nahoře musí být všeobecná a že dosáhla až sem, patro pod úroveň terénu. To znamenalo, že se právě prodral do nejnebezpečnějších částí další zmrzačené budovy.

Ale tady dole to není tak strašně jako tam, kde jsem byl předtím. Držel se té myšlenky. Je možné, že je uvězněná, dveře se zasekly. Na další postávání nebyl čas: žár byl už tak bolestivý a vypadalo to, že se ještě zhoršuje. Přetáhl si rukáv bundy přes prsty a opatrně se svislé suti dotkl. Hledal bezpečné místo, kde by mohl zatlačit, ale suť se nepohnula, ani když do ní strčil. Otočil se a vrátil se chodbou zpátky.

Když došel na křižovatku pěti směrů, uvázal si košili přes ústa a otřel si oči, z nichž mu tekly slzy. Vybral si jednu ze dvou bližších chodeb a šel jí tak dlouho, až se znovu dostal na místo, odkud ho vrátil zřícený strop. Ze štěrbin nahoře padali zlatí brouci s ohořelými krunýři, křupali mu pod nohama, když šel. Alespoň že ty hučivé, bzučivé hlasy konečně ztichly, zemřely stejně jako hlas podomníka. Zvolil další chodbu a prošel několika křivolakými tunely. Snažil se soustředit na to, který směr je ten pravý, jenomže neměl mnoho času, aby si geografii hlavní palácové věže nastudoval, a z podzemí to bylo ještě víc matoucí. Skleslého a vyčerpaného jej zastavila další rozeklaná hradba z probořeného stropu. Ale právě když se chtěl znovu otočit, všiml si, že otevřené dveře na okraji závalu vedou do krátké chodbičky a k dalším dveřím.

Prodral se troskami. Odstrkoval z cesty těžké kusy trámů, jejichž ohořelé hrany pořád ještě místy žhnuly, a chránil se při tom bundou. Když došel k těm druhým dveřím, zjistil, že jsou zablokované nějakou překážkou z druhé strany, ale nakonec se mu podařilo rozrazit je. Když jimi chtěl projít, mezeru náhle přehradila ruka, málem o ni zakopl a zřítil se z dalšího schodiště. Mrtvola skřítka u jeho nohou byla rozdrcena velkým kusem kovu, který spadl shora, spáchal své vražedné dílo a odkutálel se otevřeným schodištěm ještě níž. Ventilace, nebo co to bylo, se nakonec zaklínila asi v polovině schodiště, stříbrný beztvarý chuchvalec žíhaný černými šmouhami.

Mrtvola ani zřícená ventilace si však neudržely jeho pozornost na dlouho. Dole za nimi, přes celou obrovskou místnost, viditelné jenom proto, že většinu dýmu odvětral propadlý strop, se otevíralo ohromující panoráma zkázy.

První, co Thea napadlo, bylo to, že nějakým nepochopitelným místním kouzlem opustil palác Narcisů a pozoruje zkázu komplexu z nějakého místa vysoko nad ním. Chvíli mu trvalo, než pochopil, že to, co vidí, je miniaturní náhodný odraz.

Strop obrovské klenuté místnosti, v níž se nacházel Narcisovský úl, se zřítil jako masa hořících trámů, vytrhaných potrubí a materiálu, střední část úlu rozdrtil a zbytek zapálil, ke zničenému stropu ještě šlehaly ohnivé jazyky a naplňovaly vzduch spirálami kouře a jisker, bouří bílých vloček a oranžových třpytek, takže rozlehlá prostora připomínala ze všeho nejvíc sněžící kouli z nějakého pekelného krámku se suvenýry. Všude se povalovala těla, na podlaze i v sutinách. Asi tak tucet jich bylo v Theově velikosti, obyčejných skřítků, kteří byli v úlu na návštěvě, pracovně nebo ze společenských důvodů, ale strašlivou většinu tvořili elfové, třepotalky a další tvorečkové, nesčetné stovky a dokonce tisíce těl, maličká těla zčernalá ohněm, křídla zkroucená a spečená, takže to, co bývalo celým městem mluvících, zpívajících lidiček, teď vypadalo jako nánosy mrtvých much. Ale ne všichni v první vlně zkázy zahynuli: vzduchem se rozléhaly tiché výkřiky ohromení a bolesti a Theo konečně poznal, že to, co prostorou krouží, je víc než jenom kousky rozžhaveného popela, že horní partie jsou plné maličkých, nemotorně poletujících tvorečků, z nichž někteří skutečně hoří, jiní teprve začínají doutnat - létajících jisker, které zběsile hledají únik, ale místo toho jsou horkými vzestupnými proudy strhávány vzhůru. Další, tvorové, jimž se podařilo zůstat pod vzdušnými proudy, naráželi do dveří a stěn, slepí a otupení, a umírali. Vypadalo to tak, že půl milionu jisker, jež poletují ve vzduchu, jsou umírající skřítkové a víly.

Theo klopýtal ze schodů, smetal vločky hořícího popela, které mu padaly do vlasů a ohrožovaly mu oči, ale stejně už věděl, že je to beznadějné: žár byl příliš prudký. Nemohl zůstat v hořící síni tak dlouho, aby se dostal k místům největší zkázy, natož pak pátrat v té hrůzné, zuhelnatělé hromadě po jednom tělíčku. Měl pocit, jako by mu oči vylézaly z hlavy, bolestivé a tak vyschlé, že nemohl ani mrknout. Vzduch byl plný strašlivého puchu.

Když se dostal na podlahu, zastavil se. Dírou ve stropě propadl velký kus hořícího trámu, zřítil se na trosky úlu a vyvrhl vzhůru mohutný oblak jisker a plamenů. Ve chvilkové záři si všiml, že na zemi nedaleko něho někdo klečí - někdo stejně velký jako on. Přestože trosky napadaly velice blízko a postava měla záda zasypaná poletujícími uhlíky, skřítek nevypadal, že by byl těžce popálený. Dokonce se hýbal, i když velice pomalu, snažil se odlézt po podlaze pryč.

“Zůstaň tam!” vykřikl Theo, jenže jediné, co z něho vyšlo, bylo zkomolené štěknutí. Strhl si košili z úst, aby mu bylo rozumět. “Pomůžu ti!” Postava zvedla hlavu a rozhlédla se, zpola oslepená kouřem. Theo ji ke svému úžasu poznal. “Bříma?”

Co nejrychleji přeběhl po podlaze. Přeskakoval hromady hořících trosek, obíhal ty, které byly moc velké, snažil se zůstat vzpřímený a bránil si myslet na to, co svýma nohama drtí a rozšlapává. Dostal se vedle svižníka a ztěžka ho zvedl, nevšímaje si protestů vlastních zmučených svalů. Bříma Šáchor si Thea dlouho, ohromeně prohlížel. Nevypadalo to, že by ho poznával.

“No tak, to jsem přece já - Theo! Pomůžu ti. Můžeš jít?”

“Noha - něco mi na ni spadlo.” Bříma udělal další krok a málem upadl. Theo ho chytil pod ramenem.

“Jo, to mně taky. Na to za chvíli zapomeneš. Vydrž.”

Vrávorali dýmem zpátky jako nějaká zrůda se dvěma hlavami a třema a půl nohama. Pro Thea bylo neskutečně obtížné vytáhnout skřítka po schodech nahoru - Bříma sice nebyl zdaleka tak velký jako on, ale nebyl ani z labutího peří a pampeliškového chmýří. Theovi s tichým nářkem prosvištělo kolem obličeje něco, za čím se táhl chvost jisker. Ve stropě zaskřípělo, další obrovský kus se pohnul a pak se zřítil. Vymrštil kolem nich fontány ohně, právě když se snažili dostat na podestu.

“Zabili všechny,” řekl smutně Bříma. “Všechny.”

“Tebe a mě ne,” odpověděl přes zatnuté zuby Theo. Začínal dospívat k názoru, že si bude muset svižníka přehodit přes rameno.

“Ještě ne.”

Nejobtížnější bylo dostat se přes ten kus kovu, který zabil skřítka nahoře na schodech. Poté co kolem něj Theo prolezl, se převážil, skutálel se o další rameno schodů níž a teď byl zaklíněný napříč přes schody. Theo neměl jinou možnost než přelézt ho sám, potom se naklonit zpátky a zkusit pomoci se zdoláváním překážky Břímovi Šáchorovi.

Když se svižník přes horký kov ztěžka drápal, potrubí se dalo znovu do pohybu. Bříma, zajíkající se bolestí, z kusu kovu víceméně seskočil, právě když se pohnul, smekl se a pak se skutálel po schodech dolů na ohnivou podlahu Narcisovského úlu. Theo mrtvolu na horním konci podesty překročil, ale Bříma Šáchor se zarazil, přestože měl ještě před malou chvílí spálená těla všude kolem sebe.

“Zbytek stropu se každou chvíli zřítí,” naléhal na něho Theo. “Projdi těmi dveřmi, nebo ti jednu vrazím a odtáhnu tě.” Dokonce i zvedl ruku - kašlal a oči měl tak uslzené, že skoro nic neviděl, ale rozhodně to chtěl udělat - když Bříma polkl a překročil mrtvé tělo. “To byl Plávek Lopuch,” dostal ze sebe, když ho Theo protáhl dveřmi. “Znal jsem ho od malička. Pracoval s mou mámou.”

“Jdeme ke schodům.” Vlastně jinak nebylo co říct. Theo znovu podepřel Břímu v podpaží a kulhavě s ním vykročil k hvězdicové křižovatce. Za nimi začalo něco mručet tak hlubokým hlasem, až se Theo polekal, že ten okřídlený stín, drak, se vrátil, slétl k zemi a prodral se do obrovské prostory za nimi. Potom se dveře chodby prudce otřásly, podlaha poskočila a mručení se změnilo v praskavý nářek. “Strop!” vykřikl Theo. Sklonil se, uchopil Břímu nejlépe, jak to šlo, nemotorně si ho hodil přes rameno a dal se na útěk. Srdce se mu v hrudi nadouvalo, až měl pocit, že mu žebra prasknou směrem ven. Udělal sotva několik kroků, když se za nimi ozval hlasitý škrábavý zvuk následovaný obrovskou ránou a vlnou horkého vzduchu. Podlaha se jim pod nohama otřásla. Theo upadl a Bříma se těžkopádně složil pod něho.

Když se na ně po několika vteřinách omámení nezřítil zbytek stropu a stěn, Theo Břímu zvedl a pospíchal s ním k jedinému místu, o němž věděl jistě, že tudy vede cesta nahoru a do bezpečí.

V době, kdy dosáhli schodů vedoucích do haly konferenčního centra, se jim dým převaloval kolem nohou jako mlha v bažině. Omámený, bolestmi trpící Bříma se chtěl zastavit, aby popadl dech, ale Theo mu to nedovolil.

Poslední okamžiky byly jako ze snu, ve kterém člověk padá, jako okamžik předtím, než si uvědomíte, že se dostanete do dopravní nehody, ještě než přijde první náraz kovu na kov. Když se vypotáceli ze schodiště, Theo uviděl, že hala je plná lidí. Většinou to byli strážníci, kteří pomáhali obětem k otevřeným dveřím, ale vyšlo by to nastejno, kdyby všechny ty ostatní bytosti byly v nějakém paralelním rozměru, v místě, které je sice vidět, avšak jinak nemá s Theem Vilmosem nic společného. Jeho jedinou myšlenkou, tou, která poháněla jeho nohy, bylo dostat se ven z budovy, na vzduch a na světlo, a nad hlavou nemít nic než oblohu.

Ze stěny spadl obrovský narcis ze dřeva a zlatých lístků. Rozbil se a jeho kousky se rozletěly všude dokola. Bylo to jako vysilující pohana, muset ještě nakonec zvedat unavené nohy přes úlomky, ale udělal to. Theo se vypotácel ze dveří a zůstal ohromeně stát pod černou oblohou a hořící masou hlavní věže. Plameny se tisíckrát odrážely v oknech ostatních budov paláce Narcisů. Nějakých sto metrů daleko stála menší a štíhlejší věž domu Mečíků, téměř nedotčená, třebaže mnoho oken bylo rozbitých a z některých se valil dým. Ta bizarní scéna měla vypadat jako něco z Danta - a vypadala jako něco z Danta - ale pro Thea byla nepopsatelně krásná. Znovu to byl svět, volná obloha, věci, o nichž si v uplynulých hodinách mnohokrát myslel, že jsou pro něho nadobro ztraceny.

Nechali se ochraptělými strážníky odvést od dveří. Bříma se mu vysmekl a dál kulhal bez podpory. Theo natahoval do plic vzduch, ve kterém nebyl kouř, nebo v něm alespoň bylo víc vzduchu než kouře.

Unikl jsem, pomyslel si, nesoustředěný a unavený. Snažil se dát rozuteklým myšlenkám nějaký smysl. Jsem venku. Jsem živý. Co teď?

Nic důležitého ho nenapadalo, leda že by si dopřál dlouhou, studenou sprchu a potom sto let spal.

Kapitola 26

Ztráta přítele

Vzduch venku obsahoval téměř tolik kouře jako ten, který ho dusil v budově, ale když Theo na chvíli přestal kašlat, připadal mu skoro lahodně čistý, jako dech andělů. Rozvázal košili, kterou měl kolem obličeje, teď černou od sazí, a hodil ji na zem, potom se postavil a zhluboka nasával tu báječnou věc. Rozhodl se oslavovat až do konce života každé své nadechnutí.

Po zdech, jež dosud stály, a po zemi cupitaly pramínky zlatých brouků, jací mu křupali pod nohama, když prchal ode dveří konferenčního centra. Všude po zahradách paláce Narcisů, mimo dosah padající suti, stály obří nouzové lampy, shora zakryté čočkami, které vypouštěly jejich hořčicově zbarvené světlo vzhůru do temných, vířících mraků. Všude bylo plno pokřikujících strážníků a popálených, prachem umazaných obětí. Pohybovali se stejně bezcílně jako zlatí brouci, až na jednu skupinku asi deseti skřítků a vil v dlouhých šedých hábitech, kteří stáli v kruhu na nejzazším okraji volného prostoru kolem budovy, mávali pažemi ve vzduchu a zpívali. Nějaká náboženská skupina, usoudil, skřítčí ekvivalent Armády spásy, která se modlí na místě katastrofy. Potom ale uslyšel vysoko nad hlavou zaburácení pravého hromu a na obličej mu dopadly dešťové kapky. V tomtéž okamžiku zpěv vyskočil o oktávu výš. Takže žádní náboženští fanatici, ale možná skřítčí verze dobrovolných hasičů, její pravé poslání je spíš meteorologické než misionářské. Theo zavrtěl hlavou. Říše skřítků ho už několikrát málem zabila, a on ji pořád chápal tak strašně málo! Nemohl si však dovolit stát na místě a omámeně je pozorovat - stále byl příliš blízko dvou nejpoškozenějších budov, konferenčního centra a hlavní věže, která vypadala, jako by jenom taktak držela pohromadě. Z výšin nasvícených reflektory tu a tam vypadávaly ve spirálách kusy střechy a fasády a rozbíjely se o zem, stejně nebezpečné jako granáty.

Theo, stále s Břímou ve vleku, dovrávoral do zahrad paláce Narcisů a konečně padl na kolena, aby vyzvracel, co mu připadalo jako několik kilo sazí. Popadl ho takový silný záchvat kašle, že když skončil, mohl jen ležet na zemi. Točila se mu hlava a byl příliš slabý, než aby dokázal vstát. Dlouho jen ležel, lapal po dechu a pozoroval, jak kolem něho poletují jiskry. Střídavě upadal do stavu podobného spánku a procital. Bříma po celou tu dobu seděl vedle něho, něco si pro sebe mumlal a sténal. Nakonec se z šera vynořila nějaká víla. Oči měla vytřeštěné, ale její popelem umouněný obličej měl unaveně prázdný výraz. Podala každému z nich něco, co vypadalo jako drahý pohár, načež zase zmizela v přítmí a novém dešti. Theo se posadil a napil se vody, většinu jí vykašlal a napil se znovu. Na krátký okamžik byl celý jeho život v té stříbřité nitce vody, která mu stékala hrdlem. Bylo to něco nepopsatelně příjemného a úžasného.

Posadil se, poprvé po několika hodinách s pocitem, že být naživu by mohlo mít nějaký smysl. Vtom si všiml, jak se k nim blíží nějaká jiná postava a kymácí se jako pokažená hračka. Ten chudák je na tom ještě mnohem hůř než my. To bylo jediné, co stačilo Theovi proběhnout hlavou, než vítr odvál dým a on spatřil známou tvář. V první chvíli ho napadlo, že se určitě plete, že se nechal oklamat šerem, ale když postava přišla blíž, na deset, devět, osm kroků, nabyl jistotu. Jak byl ohromený a vyčerpaný, nedokázal si vzpomenout na jméno, ani si vybavit, proč by mu toto setkání mělo připadat tak nepravděpodobné, ale tu tvář se skelnýma očima znal, určitě ano.

“Pro železo a krev,” zasténal Bříma, když uviděl, co se k nim blíží. “Podívejte na toho chudáka. Oslepl.”

“Je to on,” řekl Theo tak tiše, že se neslyšel skoro ani on sám. “Řebříčkův bratranec.” O chvilku později se mu vybavilo i jméno, avšak zároveň s ním také vzpomínka, jak byl Rufinus pul Sedmikráska ubodán na stanici Polostín. Než Theo stačil říct něco dalšího, Rufinusův dlouhý kabát se ve větru rozevřel a odhalil svraštělý, na okrajích zčernalý otvor, kde se rozříznuté břicho propadlo dovnitř, a Theo ucítil, jak jím projela elektrizující hrůza. Toto nebyl Rufinus, ale něco, co si obléklo jeho tělo - a Theo přesně věděl, co to je.

Ta mrtvá věc šla přímo k němu. Jak zvedla ruce a ohnula scvrklé prsty, doširoka rozevřenými ústy zasyčel vzduch. Theo se ztěžka postavil a zakopl o Břímu. V dalším okamžiku ho mrtvola dohonila a s tupou silou ho popadla. Theo byl natolik vyděšený, že se nevzmohl ani na to, aby zakřičel o pomoc. Ohnal se po známé, ale prázdné tváři, která se nad ním hrozivě tyčila, a bušil do ní tak dlouho, až cítil praskající kosti. Sice z ní vyrazil závan mrtvolného dechu, ale ta věc nepovolila svůj stisk. Ruce na jeho šíji byly studené jak led. Theo po nich chňapl v zoufalém pokusu odstrčit je a v rukou mu zůstaly kusy masa jako z uvařeného kuřete. Sevření na jeho hrdle zastudilo ještě víc, jako by mu chtělo pohřbít myšlenky v mrazu, proměnit jeho svaly v kaši krvácející ze břehu ledové řeky. Neviděl nic a nedokázal myslet na nic než na obličej s prověšenou kůží…

Najednou prsty na jeho hrdle povolily a živá mrtvola se z něho svalila. Uslyšel, jak Bříma mlátí tu věc do hlavy pohárem na vodu a vyděšeně při tom chroptí. Theo se překulil a zalapal po dechu. Apaticky, jako v nějakém zvláštním snu, se díval, jak ta věc zápasí, téměř v naprostém tichu. Zarputile se sápala po ožehlých nohavicích Břímy Šáchora a snažila se vylézt po něm nahoru, zatímco kňourající skřítek ji tloukl do hlavy - do hlavy, která kdysi patřila Rufinusi pul Sedmikráskovi, a stále vypadala jako hrůzná karikatura - až z ní zbyl jenom beztvarý pahýl.

Theo zbavil své myšlenky ledové vrstvy, přelezl po zemi a pustil se do té mrtvé věci, která s sebou stáhla i Břímu. Chvíli se oba zmítali v panice, zapletení jak do svého chňapajícího, houževnatého protivníka, tak do sebe navzájem. Theo se vysvobodil jako první a vší silou do té věci kopl. Cítil, jak pod mumifikovanou tkání praskají žebra. Kopal znovu a znovu, až pustila Břímu, aby se bránila, a stočila se jako tichý, smradlavý pavouk. Theo však nepřestal, ani když byl svižník volný, a kopal do té věci dál. Rozběsněně řval hrůzou a odporem a dělal z trupu potlučené maso a rozlámané kosti. To trvalo tak dlouho, dokud ho Bříma Šáchor neodtrhl. “Už je to mrtvé!” řekl mu svižník. “Je to mrtvé!”

“Už… to… bylo… mrtvé,” zajíkal se Theo. Vyprostil se a ještě jednou do toho kopl. Vypadalo to, že oči té věci se zastřely úplně, tělo konečně zůstalo nehybné. “Pospěš si,” vyhrkl pak. “Musíme odsud.” Popadl Břímu a začal ho od těla táhnout pryč.

“Počkej,” zarazil ho Bříma, “potřebuješ pomoc. Krvácíš…!”

Z hustého šera se vynořila další postava a zastavila se vedle té nehybné hromady na zemi. “Hej, co se děje - co jste to udělali?” zabručel na ně nově příchozí. “Vraťte se!”

“Je to strážník,” řekl s úlevou Bříma. “Počkej, pomůže nám…”

Theovi nezbývala síla na takové nesmysly. Zrychlil do nejistého poklusu a Břímu Šáchora táhl za sebou.

“Ten muž nás napadl!” křikl na strážníka Bříma. Škubal Thea za ruku, snažil se ho zpomalit. “Nechtěli jsme…”

“Zmlkni. Kam jdeme?” zeptal se Theo. Bříma nepřestával zírat za sebe. Theo se ohlédl, ale hned ho mrzelo, že to udělal. Strážník si klekl k tělu na zemi. Chvíli to vypadalo, že polibkem vrací oběti život, jenže ta věc ho potrhanou rukou svírala kolem krku a přidržovala si ho. Tím, kdo sebou škubal a zmítal, byl strážník. “Ježíši Kriste,” zašeptal Theo.

Bříma běžel váhavě dál, ale stále se po té bizarní scéně ohlížel. “Ale co to…”

“Bere si nové tělo!”

“Nové tělo…?”

Theo zpomalil, až se Bříma Šáchor dostal před něho, a potom do něho tak hrubě strčil, že svižník klopýtl a málem upadl. “K čertu s tebou - běž! To nebyl nikdo živý! Je to ta mrtvolná věc, která se mě už jednou pokusila zabít!”

Dostali se jenom asi padesát metrů daleko, když se tmavá, mohutná postava strážníka postavila a nechala Rufinusovo bezvládné tělo klesnout na zem jako pytel smetí. Strážník velice nepřirozeně otáčel hlavou, až našel Thea a Břímu, potom, jako nějaká mechanická hračka nebo hmyz, natočil zbytek těla, aby byl obrácený stejným směrem, a těžkým, nemotorným poklusem vyrazil za nimi.

Theo se opřel rukou o Břímovu páteř a postrčil ho dopředu. Snažil se svižníka popohnat zpátky k dýmající, reflektory osvětlené mase konferenčního centra paláce Narcisů a většímu bezpečí mezi jinými lidmi.

Jenže zasáhli by vyděšení strážníci, snažící se zachraňovat životy na místě katastrofy, aby ho zachránili před někým, kdo vypadá jako jeden z nich? Theo si navzdory svému vyčerpání a zmatku dovedl představit mnohem pravděpodobnější obraz: že ho zadrží na dost dlouho, aby ho ta věc dostihla. Jak prudce změnil směr od ostrých reflektorů a zmatku kolem předních dveří, Bříma do něho narazil a oba málem upadli. Theo se ohlédl a uviděl, že ta věc v podobě strážníka zkrátila vzdálenost mezi nimi jenom na pár desítek metrů.

“Kam jít?”

“Tam!” Bříma ukázal na dveře stavby, která vypadala jako bouda nebo veřejná toaleta přistavěná z boku k vysoké vnější stěně paláce Narcisů.

“Zbláznil ses? Tam budeme… jako v pasti…!”

“Udělej, co říkám!” Bříma ho k těm dveřím postrčil. Theo po nich hrábl a otevřel je. Vřítili se na malou podestu a pak, když se dveře za nimi zavřely a utopily je ve tmě, málem spadli ze schodů.

“Co to sakra je?”

“Dolů. Chyť se zábradlí.”

Dorazili na dolní konec čtvrtého krátkého ramene, když Theo uslyšel, jak se dveře nad nimi skřípavě otevřely a na schodech zaduněly první kroky nohou v těžkých botách. Spolu s Břímou se vyhrnuli z dolní podesty do prostoru s rovnou podlahou. Najednou se všude kolem nich rozlilo nazelenalé světlo: Bříma vytáhl z kapsy malou svítící kouli. Byli v obrovské místnosti, nízké, avšak široké, a všude kolem nich stála… zaparkovaná auta.

“Garáž? To umřeme v garáži?” Najednou se v něm rozhořela jiskřička naděje. “Auto - ty tady máš auto!”

“Ne,” řekl Bříma. “Ale vede odsud cesta, která vychází na druhém konci areálu. Tudy!”

Klopýtavě překonali prostor garáží na druhou stranu, jenže když otevřeli Břímovy únikové dveře, čekala je chodba plná dýmajících trosek shora a zablokovaná cesta. Jejich pronásledovatel ve stejnou chvíli sešel ze schodů na opačném konci a zamířil přes garáž k nim, přízrak s kamennou tváří a topornýma nohama. Garáží se rozléhala ozvěna jeho těžkých bot.

Theo se otočil k doutnajícím troskám. Napadlo ho, že by mohl najít alespoň nějaký kus hořícího dřeva, který by se dal použít jako zbraň. Hlavou se mu míhaly scény z komiksů, pohádek a filmů - pochodeň, bojí se ohně, obludy se přece bojí ohně, ne? - ale pak ho Bříma začal táhnout jiným směrem.

“Tam! K hlavnímu schodišti!”

“Zbláznil ses? Uvízneme někde v budově a ona nám spadne na hlavu! Do prdele! Tady máme aspoň naději, že se přes to dostaneme ven, na vzduch…” Theo nechtěl zemřít v nějaké díře, jako bylo tato, a rozhodně nechtěl zemřít tak, že bude lapat po dechu v dýmající schránce paláce Narcisů, z níž se předtím tak dlouho a těžko dostával.

“Ne!” zavřískl Bříma, “ty schody vedou dolů! Je tam vlaková zastávka!”

Theo vytřeštil oči. Ta věc, která měla vzezření strážníka, postupovala rychle, ale nijak kvapně. Ruce měla natažené široko od sebe, až Theo na okamžik podlehl halucinaci, že vyplňují celou garáž od jedné stěny ke druhé. Bříma mu škubl loktem tak prudce, že málem upadl. Bezradný a zoufalý, nechal se táhnout přes volnou podlahu k pevnůstkovité stavbě uprostřed. Dveře budou určitě zamčené. Theo to věděl stejně jistě, jako znal své jméno. Bude si muset hrát na schovávanou dokola, jako chytré prasátko zamčené venku ze svého cihlového domečku, a vlk bude blíž a blíž, až Theo nakonec padne vyčerpáním a ta hladová věc ho dostane.

Ale dveře byly odemčené.

Když se za nimi s prásknutím zavřely, Bříma promrhal několik kritických vteřin pátráním po západce, ale žádná tam nebyla. Vzdali to a zamířili dolů.

Další schody. Zakopávali, klopýtali, někdy až padali v chvějícím se, téměř nepoužitelném světle Břímovy svítilny. Schody. To je peklo. Peklo jsou schody. To bylo jediné, na co dokázal Theo myslet. Zaprodal bych duši zajeden podělaný výtah.

Ale největší potíž je v tom, že duši nemám, ne? Jsem nějaký skřítek.

No dobrá, stačily by aspoň jezdící schody.

“Vážně si myslíš, že tam budou nějaké vlaky?” zasípal. Uslyšeli, jak se schodišťové dveře nad nimi skřípavě otevřely.

“To je jasné, že nepojedou žádné vlaky, když komplex hoří! Ale jsou tam koleje… a tunely a…” Bříma zakopl. Zachytil se, aby nespadl, ale zaúpěl bolestí.

“Tvoje noha - zapomněl jsem.” Theo ho chytil pod paži. “Mám tě nést?”

“To nejde. Stačí, když mi pomůžeš. Zvládnu to.”

Sešli další dvě ramena schodů. To už supěli oba. Vpadli na nástupiště, uklouzli, zamotali se do sebe a spadli na ruce a na kolena. Slábnoucí světlo Břímovy koule jim ukázalo ústí tunelu na obou koncích malé zastávky, temné díry, do nichž to bažinné světlo nedokázalo proniknout.

“Hele, ta věc přece nejde po tobě,” zašeptal Theo, když pomáhal svižníkovi vstát. Slyšeli pravidelné pleskání kroků scházejících po schodech, ještě vzdálené, ale zesílené ozvěnou. “Jenom po mně. Tebe si nejspíš ani nevšimne. Počkej, až půjde za mnou, a potom se vrať po schodech nahoru.”

“Zmlkni,” řekl unaveně Bříma. “Jsi špatný hrdina. Pojďme slézt na koleje.”

“Kterým směrem?”

“Opačným, než kde se na ně s největší pravděpodobností zřítila polovina paláce Narcisů, nemyslíš?” Bříma Šáchor dolezl k okraji nástupiště a začal se spouštět dolů na kolej o pár metrů níž. Theo sice utržil nespočetně modřin a bolístek a plíce ho pálily jak čert, ale i tak byl v mnohem lepším stavu než jeho společník a hlavně byl o několik desítek centimetrů vyšší. Rychle slezl jako první, aby mu mohl pomoci. Nedokázal nemyslet na to, že je to další osoba, která ho skoro ani nezná, a přitom za něho nastavuje krk.

“Díky,” zašeptal, když svižníka spustil na koleje.

“Stačí, když nezemřeme. To bude dostatečné poděkování.”

Kulhavě vykročili k tunelu. Kamínky jim skřípaly pod nohama a nazelenalé světlo, které se mihotalo na stěnách, jako by všechno vykreslovalo deformované.

“U nás by člověk musel dávat pozor, aby nešlápl na kolej nabitou elektrickým proudem. Je tady něco takového?”

Bříma si odfrkl. “Nic, čemu by se dalo vyhnout tak snadno.”

“A víš opravdu jistě, že nepojede žádný vlak?”

“Jestli se pletu, uslyšíš ho.”

Theo se nenápadně ohlédl. Maličké nástupiště bylo pořád prázdné.

Tma kolem nich začala čím dál víc houstnout. Theo si dělal starosti, že tunel se plní dýmem, jenže on se ho předtím nadýchal tolik, že ho už ani necítí, a tak pozná, že vzduchu ubývá, jen podle toho, že hůř vidí. “Do hajzlu,” řekl, když konečně pochopil, co se děje. “Ta tvoje svítilna. Zhasíná.”

“Není dělaná na to, aby se používala tak dlouho. Původně má sloužit k pořizování poznámek v posluchárně.” Bříma udělal ze zářící kuličky něco, co se spíš podobalo kuželu světla z baterky, ale nezdálo se, že by tím světlo zesílilo.

A kdy zhasne definitivně? napadlo neodbytně Thea. Až budeme v tom černočerném tunelu jenom my… a za námi ta věc…? Napnul sluch, zda uslyší skřípání pod těžkými botami, ale jeho vlastní nohy, jež táhl za sebou, byly příliš hlučné. Zastavil se, aby slyšel líp.

“Pro krev a železo, copak jsi úplně ztratil rozum?” Bříma se otočil, vrávoravě se vrátil, chytil Thea za bundu a prudce zatáhl. “Buď za námi je, nebo není - k čemu je dobré tady stát a poslouchat?”

Theo se nechal vést dál.

Světlo Břímovy kuličky zesláblo natolik, že mu chvilku trvalo, než si všiml, že strop tunelu je pryč a oni jsou znovu venku - pokud se tak dala označit nějaká prostora takto hluboko pod zemí. Na to, aby něco viděl, byla příliš tma, ale měl dojem rozlehlých prostorů a zdálo se mu, že ve vzduchu cítí něco prvotnějšího než pachy tunelu, kvasící odér tvořený především bahnem, rostlinami a… vodou?

“Je to kanál, součást Ysu,” potvrdil mu jeho podezření Bříma. “Nebo spíš nějaký přítok, jenž se do Ysu vlévá - tady dole je to všechno prakticky stoka.”

“A taky se mi zdá, že vidím nějaká světélka.” Theo zašilhal do střední vzdálenosti. Svítící body se zvedaly po obou stranách kolejí, jako by vcházeli do nějakého amfiteátru postaveného výhradně pro světlušky.

“To je Hluboké Doupě, město koboldů,” řekl Bříma. “Vlastně nejenom koboldů - nejrůznějších bytostí, které ztratily své místo ve městě nahoře. Šotci, permoníci, nezdokumentovaní bubáci…”

“Pomohli by nám?”

“Děláš si legraci? Jediný důvod, proč nás zatím neokradli a nezabili, je nejspíš ten, že jsou všichni vyděšení z dění nahoře, a tak nevylézají.”

“Kam tedy jdeme?” Theovi se skupinky světélek najednou přestaly líbit a ještě menší radost měl ze vzdálených hvízdavých výkřiků, které se krátce nato začaly ozývat z horních partií neviditelného údolí, jako když na sebe kojoti vyjí z vrcholků pouštních kup.

“Nevím. Ale ať dojdeme kamkoli, určitě je to lepší než stát a čekat, až tě ta mrtvá věc dostane, ne?”

Theo jenom zabručel. Už tak to byl nejpříšernější ze všech špatných dní, a nyní ještě musel vláčet své vyčerpané tělo hlubinami. Byl unavený bolestí, unavený nekonečnou chůzí, unavený pronásledováním. Byl unavený tmou. Jedině, čím nejsem unavený, asi bude život, pomyslel si. A proto dělám všechny tyhle nesmysly.

Výkřiky z blikající tmy v horních partiích města koboldů zněly hlasitěji a naléhavěji. Theo se shýbl, aby sebral z traťového svršku pár dobrých kamenů na házení. Do hlavy se mu nahrnula krev, až málem upadl. Potom hvízdavé zvuky najednou změnily tóninu, byly teď frenetičtější a zmatenější. Vzápětí nato všichni neviditelní pozorovatelé rázem ztichli - bylo to jako nějaká duchna ticha, která spadla nejdřív za Theem a Břímou a potom se přes ně převalila. Theo se překvapeně rozhlédl po bezpočtu světélek, která začala zhasínat.

“Myslím, že zahlédli našeho přítele,” zašeptal Bříma. “A nelíbí se jim o nic víc než nám.”

Theo byl vděčný alespoň za to, že přepadení ze zálohy se zřejmě odkládá. Ohlédl se po kolejích zpátky a snažil se odhadnout, kde to náhlé zatmívání světel začalo. “Určitě to není dál než nějakých čtyři sta metrů, možná míň,” zašeptal. “Je to pomalé, ale nezastaví se to - myslím, že to ani nezná únavu. Dobrý bože, muselo to přejít s vyhřezlými vnitřnostmi půl Říše skřítků, aby se to dostalo do paláce Narcisů…!” Otočil se zpátky ke kolejím před sebou a překvapeně vzhlédl. Ve slábnoucím světle Břímovy kuličky uviděl něco, co vypadalo jako svislé věže tyčící se poměrně blízko před nimi. “Co je sakra tohle?” sykl. “Železniční most.”

Theo nerad chodil po pilířových mostech. Na jednom ho málem zachytil vlak, když s Johnnym a bandou kluků z jedné jejich starší kapely skotačili opilí v Marrinských kopcích. V pozdějších letech se té historce sice smál, ale nikdy se úplně nezbavil vzpomínky na těch několik okamžiků, kdy si nebyl jistý, že se dostane včas pryč, kdy musel uvažovat o tom, že seskočí nějakých deset patnáct metrů do skalnaté rokle. Teď se další takový most zlověstně tyčil přímo nad nimi. Bárky se jako nějaký přízračný filigrán táhly do dálky přes tmavou vodu, jíž se slábnoucí světlo ani nedotklo, tak černou, že to mohl být bezhvězdný vesmír.

“Musíme přes něj přejít?”

“Ledaže by ses chtěl otočit a zkusit přeprat tu věc, která nás pronásleduje. Jinak ale myslím, že musíme.” Břímův hlas byl zostřený bolestí, ale Theo se nedal umlčet tak snadno.

“Jak je dlouhý?”

“Jak je dlouhý? Jel jsem přes něj jenom vlakem. Zas tak dlouhý není - řekl bych několik set kroků.”

“Dobrá.” Theo vylezl z mezery mezi kolejemi a začal slézat po náspu na boku. “Pak můžeme raději přeplavat.” Vztyčil hlavu a zaposlouchal se. Voda dole nevydávala téměř žádný zvuk - nemohl tam být velký proud.

“Ty jsi vážně zešílel.” Bříma se klopýtavě pustil za ním a popadl ho za ruku. “Podívej se na tohle, Theo. No podívej!”

Theo nechápal, o čem mluví. “Na co se mám podívat? Na most? Ten vidím svinsky dobře.”

“Ne, podívej se, co máš na zápěstí, osle.” Bříma vyhrnul Theovi rukáv bundy a obnažil tak náramek z trávy. “To je nymfí závazek. Copak jsi už zapomněl?”

Theo byl nervózní z toho, jak začíná být Bříma hlasitý. “Trochu jo. Co se tím mění?”

“Co se tím mění? Patříš nymfám. Jakmile se ocitneš ve větším množství vody, než kolik jí vejde do vany, jsi jejich. Bez diskusí. A nedokážeš se ani vykoupit, ledaže bys na našem dnešním výletu posbíral nějaké skvělé talismany a já jsem si toho nevšiml.”

“O čem to mluvíš? Že… mají nárok na můj život, nebo něco takového? Na nic takového jsem nepřistoupil!”

“Ty ne, avšak Jamka, aby tě zachránila. Nymfí závazek je stará klička, kterou získáš šanci najít poklad a vyměnit ho za svou službu.” Zavrtěl hlavou. “Možná máš skřítčí krev, Theo Vilmosi, ale nevíš nic, vůbec nic. Říše skřítků je založená na smlouvách a dohodách. Naše věda se zabývá jenom dohodami, ne nějakou hloupou náhodností, na kterou se věří ve vašem světě. Požádáš, dostaneš a zaplatíš za to.”

“Takže kdybych tam jednoduše skočil…”

“Tak to, co tam žije, by na tebe mohlo vznést nárok. A můžeš mi věřit, že by to nebyla malá hezká říční nymfa, jako ta, před kterou tě zachránila Jamka, to ani náhodou. Bylo by to něco, co žije v hlubinách té vody a živí se tím, co město vyvrhne.”

Theo začínal propadat panice, a nejenom z nepříjemné představy, kterou mu Bříma maloval. Stáli totiž na místě a mluvili už příliš dlouho. “Tak dobrá,” zašeptal, “přesvědčil jsi mě. Přeplavat nemůžeme. Budeme muset přejít po tom mostě. Ale hoďme sebou - nebo nás to každou chvíli dohoní!”

Vyškrábali se zpátky na koleje a pustili se po bárkovém mostě, i když to znamenalo přinutit nekonečně bolavé svaly k dalšímu úsilí. Každých pár kroků někdo zakopl. Theo se snažil nemyslet na to, jak daleko je dolů do vody, která šplouchala o podpěry, a co by mohlo plavat pod její neprůhlednou hladinou. Urazili jen několik desítek metrů, když jim koleje pod nohama začaly vibrovat. Zároveň se ozval tichý, ale zřetelný dusot, který pomalu sílil.

“Kroky?” hlesl Theo. Ohlédli se, jenomže po jejich pronásledovateli nebyla ani památka. Bříma posvítil na druhou stranu, ale ani před nimi nebylo nic vidět. Theo se rychle otočil, o několik kroků se vrátil a upřel oči do dálky. Kulička dosud vydávala takové množství světla, že by měl vidět něco, co dělá takový rámus - alespoň si to myslel.

“Theo…” Břímův hlas zněl velice zvláštně. Otočil se a uviděl, že přes bok mostu před nimi přelézá obluda jako ze špatného snu. Na to, jak byla obrovská, byla překvapivě mrštná. V hrubých obrysech připomínala člověka. Měla bledou, bradavičnatou kůži, jež svítila jako spodní strana světélkující houby. Vypadala jen o málo vyšší než člověk, ale přinejmenším pětkrát těžší: když nahrbeně vykročila směrem k nim, skoro to vypadalo, jako by vyplňovala celý most. Několikrát zamrkala - oči měla malé a černé jako rozinky - ale jinak se nezdálo, že by měla z jejich světla strach. Zdálo se, že její pružná tlama je dostatečně velká, aby spolkla Thea po ramena. Před nimi se zastavila, ale její tělo pokračovalo v pohybu ještě dlouho poté, jako želatina - dalo se těžko poznat, zda je ten baňatý tvor skutečně tak ověšený tukem, nebo se jeho kůže pouze mačká a skládá jako záhyby na kůži nosorožce. Jisté bylo jenom to, že byl nestvůrně velký a neuvěřitelně šeredný a páchl jako přílivové mělčiny.

“Ňam,” řekl hlubokým, bublavým hlasem. “Cizinci na mém mostě. Copak jste mi přinesli?”

“Stokrát jsem po tomhle mostě přejel vlakem a nedal jsem ti nikdy nic!” Břímovo spravedlivé rozhořčení zradil záchvěv strachu v jeho hlasu.

“Jo, protože mám smlouvu s dráhou,” řekl ten tvor vesele. “Rodinná práva - tenhle most nám patří už po staletí a já pravidelně dostávám svůj malý díl. Ale jak jde někdo pěšky - to je jiná věc. Ale udělám ti návrh,” řekl Břímovi. “Dej mi hlavu svého kámoše a já ti nechám volný průchod na celé tři roky.” Předklonil se, aby si prohlédl Thea, který byl ztuhlý strachem a nepohnul jediným svalem, ani když se mu do tváře vevalil netvorům strašný dech. “No, dva roky,” opravil se.

“Potřebujeme tudy projít jenom jednou,” řekl Bříma. “Pronásleduje nás něco moc zlého.”

“Je to horší než já?” Obluda se usmála a ukázala rozeklané zuby mnoha různých délek. “Dejte si pozor. Mohli byste urazit city starého trolla.”

“Možná je,” odvětil Bříma. Stálo ho mnoho úsilí, aby zachoval v hlase klid. “A nesmlouvá to.”

“Uvidíme.” Zdálo se, že trolla to zaujalo. “Ale všechno hezky po řadě, jestli pospícháte.” Poškrábal se velikým, rozpraskaným nehtem na bradě - nebo spíš na obrovském neforemném vaku tuhé kůže v místě, kde měla být brada. “Tak dobře, zkusím přemýšlet…”

“Nechtěl bys mou permanentní jízdenku?” zkusil se zeptat Bříma.

Troll se rozesmál. Bylo to jako sirný sykot. “Permanentní jízdenku. To je dobrej fór.” Znovu se dotkl pařátem brady. “Něco ti řeknu. Můžu si dovolit být velkorysý, protože doba je příznivá - nejenom že dostávám důchod od dráhy, ale teď, když se všichni nastěhovali shora pod zem, si na kolejích každou chvíli hrají nějací drobečkové, takže jsem měl skvělý rok. A jestli se tam nahoře začnou vyhazovat do povětří, bude to ještě lepší. Takže vám udělám dobrou cenu. Prst.”

“Prst…?” Theo měl pocit, že hůř už být nemůže. “Chceš od jednoho z nás prst, abys nás nechal přejít?” Rychle se ohlédl. Byl si na padesát procent jistý, že zahlédl, jak se k nim z tmavých dálek po kolejích něco blíží.

“Ne. Prst od každého z vás. To je totiž velice šlechetná nabídka. Dřív bych jednoho z vás jednoduše sežral. Nejmíň jednoho.”

Theo se zadíval na přízračné zvíře před nimi. Krčilo se v brnění bledých záhybů kůže jako nějaká obří ropucha. Chvilku si pohrával s myšlenkou, že by proběhl kolem něho, ale tak nějak věděl, aniž by to potřeboval říkat, že by to nebylo tak snadné. Taky tušil, že nabídka by už nemusela být tak přijatelná, až by byl chycen.

To je šílené! To je nějaký špatný sen… Ohlédl se. Ze stínů za nimi skutečně něco vycházelo, pohyblivý kousek tmy, byla to jenom vzdálená tečka, ale každým okamžikem se zvětšovala.

“Tak dobře,” řekl nahlas. Najednou ho polil chlad po celém těle, udělalo se mu nevolno. Odkládat to nikam nevedlo. “Můžeš si je vzít ode mě,” řekl a natáhl levou ruku. Sice ho probodávala hrůza, ale pokusil se obrátit to v žert. “Ještě že jsem zpěvák a ne kytarista.”

“Může si vzít jeden od každého z nás,” namítl Bříma.

“Teď zmlkni zase ty. Nebýt mě, nedostal by ses do téhle šlamastyky.”

Obrovská, hrbolatá ruka s kůží jako mokrá guma obalila jeho ruku tak, že z ní vyčnívaly jenom prsty. Měl pocit, jako by mu dlaň a zápěstí sevřel průmyslový svěrák. “Tak ty zpíváš? Jestli tudy půjdeš ještě jednou, můžeš se zastavit znovu - já miluju hudbu.” Obrovská ústa zívla a Theo, vyděšený a ohromený zároveň, vytřeštil oči na změť kazících se zubů. Kde se tady omyje, jak si vyčistí a zaváže rány? Jakými strašnými nemocemi se nakazí? Nedokázal se na to dívat. Ohnul prostředník a ukazovák, aby se do té špinavé tlamy nedostaly, pevně zavřel oči, soustředil se, aby se nepozvracel, a čekal, čekal… čekal…

Znovu otevřel oči. Obrovský obličej byl blízko jeho ruky, ale ta tlama jako z hororového filmu byla zavřená, stejně jako oči. Ta věc čenichala, alespoň dvě maličké nosní dírky se jí chvěly.

“Co je to za vůni?” zabručel troll. “Připomíná to krávu, ale… je to jiné.”

Theovi chvíli trvalo, než pochopil. “Moje kožená bunda?”

“Nikdy jsem nic takového necítil.” Roztáhl nozdry a zhluboka se nadechl. “Kravská kůže! Ale takovou jsem ještě neviděl.”

“Je to ze světa smrtelníků,” prohlásil Bříma. “Ta kůže pochází z krávy ze světa smrtelníků. Je to velká vzácnost.”

“Je… nádherná. Úplně se mi z ní sbíhají sliny.” Troll se otočil a podíval se přes uvězněnou ruku na Thea. Očička se znovu přimhouřila a vychytrale zašilhala. “Víš, ne že by tvé prsty nebyly svým způsobem hezké… ale byl bych ochotný spokojit se jen s jedním výměnou za tenhle kus kůže.”

“Žádné prsty,” řekl Bříma. “Tu kravskou kůži dostaneš, ale víc nic.”

Bylo to absurdní, ale Theo se málem začal hádat - jeho milovaná bunda! Měl ji léta. Potom pomyslel na to, jak dlouho má prsty.

“Hmm…” Na trollově tváři se na chvíli usadilo těstovité zamračení. Pak Theovu ruku propustil. “Tak dobře. Dohodnuto.”

Theo si bundu rychle svlékl, ale než se jí vzdal, vytáhl z ní prastrýcovu knihu. “Je tvá.”

“Krásná,” řekla obluda hlubokým, lojovitým hlasem. “Dokonce ji ani nesežeru celou najednou. Hezky si ji vychutnám. Díky. A kdybys někdy narazil na něco podobného, vzpomeň si na mne - rád smlouvám…!”

Ale Theo a Bříma již pospíchali přes most pryč, co jim nohy stačily. Teprve když nechali most a jeho strážce za sebou, Theo si uvědomil, že v kapse bundy zapomněl Řebříčkovu telefonní brož. Samozřejmě se pro ni nechystal vrátit. Nevadilo by mu ani v nejmenším, kdyby ta dvounohá obludnost Řebříčkovi pěkně namastila účet za dálkové hovory nebo si stáhla tunu trollího porna na účet občiny Sedmikrásků.

Zradili jste mě? Ochutnejte Vilmosovu pomstu!

Nakonec se pod oběma podlomily nohy. Dlouho leželi a jenom lapali po dechu, než nabrali aspoň tolik energie, aby se mohli posadit.

“Pojď.” Theo byl první, kdo se pomalu postavil, třebaže každý sval v těle na něho křičel, aby to nedělal. Z Břímovy kuličky vycházel už pouze zelený mihotavý svit, o nic silnější než z noční lampičky v dětském pokoji. “Tady zůstat nemůžeme. Měli jsme to hned za patami.”

“Ale aby nás to chytilo, musí to přejít most.”

“Ty nevíš, jak je to kruté, jak těžko se to zastavuje.”

Nenadálá a nechtěná vzpomínka, jak to prošlo koupelnovým oknem srubu chráněným okenicí, jako by to byl sýr, ubrala jeho nohám tolik sil, že málem upadl znovu. “Nemáš tušení.”

“Možná ne,” uznal Bříma, “ale ty pravděpodobně podceňuješ, jak těžké je přejít přes trolla, který hlídá svůj most.”

“Co když si to přivlastní trollovo tělo stejně jako předtím strážníkovo?”

Bříma se na chvíli zamyslel. “Nevím, jestli to vůbec jde. Pokud ano, bude pomalejší, ale mnohem silnější. Ale myslím, že nad zemí by to mělo s naším sledováním velké problémy. Takový troll nejspíš nespatřil denní světlo staletí. Bylo by to podobné jako nutit ho chodit po rozžhavených uhlících.”

“Tomu zombiemu to bude jedno - nejspíš bolest ani necítí. Rufinusovo tělo si nechal, i když mu vyhřezly všechny vnitřnosti.”

“Jistě, ale zároveň by to bylo velice podezřelé - lidé by si určitě všimli, kdyby se venku potloukal takový jeskynní troll. Potom by pro něho bylo mnohem těžší přiblížit se k nám nenápadně.” Zakabonil se, když mu Theo pomohl vstát. Potom znovu vykročili po kolejích. “Ano, myslím, že bychom měli přemýšlet o návratu nad zem.”

“Ale kam půjdeme? Máš nějaké přátele, kteří… kteří by mě mohli schovat?” Styděl se, že se tak ptá - prozatím tomuto mladému skřítkovi nepřinesl nic než problémy a strašlivé nebezpečí.

“Ve Městě ne - teď už ne. Nikde jinde než v paláci Narcisů jsem tady nežil. Nech mě přemýšlet. Rozhodně potřebujeme najít něco bezpečného - nechce se mi věřit, že by Čemeřice a jeho kumpáni zosnovali takový monstrózní útok a potom nechali všechno ostatní běžet jako normálně. Určitě je to totální válka květin. Pošlou vojáky, aby sehnali dohromady jejich nepřátele, a většinu z nich už nikdo nikdy neuvidí.”

Nejen že jsem nejcizejší cizinec, jaký můžu být, pomyslel si Theo, když se pak belhali po kolejích a dávali pozor, jestli uslyší nějaké zvuky svého pronásledování. Teď jsem ještě uprchlík. Všichni se mě snaží zabít. A právě teď si na mé oblíbené bundě, kterou mám od puberty, někdo pochutnává, jako by to byl tatarský biftek. Zasmání, které z něho vyšlo, bylo zpola vzlyk, nebo to možná bylo naopak.

Tohle je určitě nejhorší pohádka na světě.

Když narazili na obslužný žebřík, který stoupal z hradla na povrch, Břímova svítící kulička se scvrkla na svítivost zhasínající, zeleně hořící zápalky. Theovi, unavenému jako nikdy v životě, trvalo půl hodiny, než zdolal nějakou stovku příček a krok za krokem opatrně vystrkal Břímu nad sebou. Nakonec se vynořili z boudy na prázdné železniční vlečce pod kalnou ranní oblohou plnou tmavých, sazových mračen. Kolem sebe měli stromy a živé ploty, takže z města neviděli mnoho, ale k nebi nad nimi dosud stoupalo přinejmenším půl tuctu obrovských sloupů dýmu.

“Spálili sídla všech svých nepřátel,” zašeptal Bříma.

Unavení tak, že už ani mluvit nemohli, slezli z železničního náspu a ocitli se v nějaké průmyslové zóně. Známek života však kolem nich bylo jen poskrovnu, jediné, co se pohybovalo, byl vířící popel, který točité větry vynášely vzhůru a nechávaly znovu klesnout, jako by to byl sníh. Našli autobusovou zastávku a s tupou nadějí na ní zkusili počkat, ale po čtvrt hodině se zdálo být jasné, že autobusy nejezdí.

“Musíme se té věci nějak vzdálit,” řekl Theo. “Nejspíš se nám nepodaří setřást ji úplně - sledovala mě z mého světa sem a určitě vystopovala mou cestu z vlakového nádraží, kde si opatřila Rufinusovo tělo - ale můžeme získat nějaký čas.”

“Pojďme k hlavní silnici,” navrhl Bříma.

Skoro to vypadalo jako krutost překonávající všechny hrůzy, které Theo přežil, muset znovu jít, když byl tak unavený a všechno ho bolelo, muset znovu klást nohu přes nohu. Ulice byly tak prázdné, až se neubránil pomyšlení, jestli Čemeřice a jeho armáda excisorů neudělali něco víc než jenom to, že podnikli útok na své nepřátele, jestli nenašli způsob, jak zničit i veškeré obyvatelstvo Říše skřítků. Ale když došli do čtvrti, která vypadala víc obchodně než průmyslově, zahlédli tu a tam známky živých bytostí - auto, které projelo na konci ulice, obličeje vykukující z oken v horních patrech a nakonec i frontu lidí, kteří čekali u malého krámku na rohu, nejspíš aby nakoupili do zásoby základní potřeby.

Bříma se najednou začal belhat přímo do vozovky. Theo se zastavil a s otevřenými ústy se díval za ním. Vzápětí vyjel z boční ulice malý náklaďáček a zatočil směrem od nich, ale Bříma jej kulhavě doběhl. Dlouho mluvil s řidičem a potom mávl na Thea, aby šel za ním.

“Je to konec světa,” říkal právě vousatý mužík, když Theo přišel blíž. Jeho kůže měla viditelný azurový nádech a uši měl jako krysa klokaní. “V Pomníku je to hrůza. Já jedu do Břízy, kde mám rodinu. Uděláte dobře, když taky vypadnete.”

Náklaďák měl přiměřenou velikost ke svému trpasličímu majiteli, jelikož do maličké kabiny by se Theo ani Bříma nevešli, natáhli se na korbě a podle možností si udělali pohodlí uprostřed sbírky roztodivných nástrojů a předmětů, které vypadaly, jako by se hodily jenom k tomu, aby ležely na jiných věcech a bránily jejich odfouknutí. Náklaďáček jel mučivě pomalu, ale i tak byli šťastní, že nemusejí jít, a vzhledem k tomu, že na cestách bylo tak málo vozidel, neměli zas tak špatný čas. Zauzlené sloupy černého dýmu jako by na Thea shlížely jako nějací nestvůrní kobří bohové, ale ani to mu nezabránilo pohroužit se do trhaného spánku, zatímco náklaďáček kodrcal přes město.

Když se probudil, strašně ho bolela hlava. Zjistil, že náklaďák stojí a Bříma se ho snaží přimět k tomu, aby z korby slezl. Řidič ani nepočkal na poděkování, jen co stáli oba na chodníku, zařadil rychlost a pomalu odjel.

Vypadalo to, že jsou v nějakém veřejném parku. Theovi to bylo jedno. Nechal se Břímou odvést po hliněné pěšině a potom mimo ni do skupiny stromů. Zalezli si do břečťanového houští, které porůstalo svah, a udělali si přestávku. Než bys řekl švec, Theo usnul, jako když kámen do vody hodí.

Kapitola 27

Čudlův most

První, co se mu zdálo, byl neskutečný horor, ve kterém kousal něco, co se mu vzpíralo, něco, co nepřestávalo zápasit ani v jeho ústech. Byl plný temné radosti, ale také zděšený svou lhostejnou krutostí, v povznesené náladě, a zároveň plný odporu. Potom přešel do jiného snu, který byl sice normálnější, ale o nic méně hrozný, neboť se hemžil obrazy tělíček, která se v jeho humpoláckých rukou rozpadala na prach. Vrstva křehkých černých křídel mu pod nohama šelestila jako kousky spálených cibulových slupek.

Probudil se pod tenkým srpkem měsíce. Celý se třásl. Byla zima a tma a jeho všechno bolelo. Byl sám na svahu, zamotaný do břečťanu. Byl sám.

“Břímo!” zaskřehotal rezavě. Vzápětí se z toho rozkašlal tak, že když přestal, hvězdy, které měly být na obloze, ale nebyly, mu tančily přímo před očima.

“Psst.” Přiblížil se k němu nějaký stín. “Nedělej takový rámus!”

“Myslel jsem, žes odešel.”

“Hledal jsem dřevo na oheň. A byl jsem taky pro nějaké zprávy. Na, obleč si to.” Hodil mu cosi roztrhaného a špinavého, co původně mohlo být prostěradlo. Theo si to chvíli nechápavě prohlížel a pak dospěl k závěru, že to má být košile. “Našel jsem to v popelnici,” vysvětlil Bříma.

Theo si uvědomil, že je od pasu nahoru nahý. No ovšem, bunda… Přetáhl si košili přes hlavu. Byla mu tak velká, že musela určitě patřit nějakému obrovi. “Pro zprávy? Kde?”

“Ty si myslíš, že my dva jsme jediní, kdo se v tomhletom parku schovává? Vlastně je tady mnohem rušněji než obvykle - nejenom ti, kteří nemají kam jít, ale také nejrůznější lidé, kteří najednou nechtějí být v domech, ale pod stromy a oblohou jako za starých časů. Všichni jsou vyděšení.” Bříma si sedl a vytáhl z kapsy nasbírané větvičky. “Myslel jsem si, že už nikdy nebudu chtít vidět, jak něco hoří,” řekl. “Ale momentálně oheň potřebuju.”

Theo seděl mlčky a díval se, jak svižník větvičky narovnal, potom vytáhl z kapsy něco, co vypadalo jako noviny, a mnul to mezi prstem a palcem, až se okraje zkroutily a začaly hořet. Když to přisunul ke kouskům kůry, které navršil na větvičky, Theo se zeptal: “To byl papír? Nebo jsi to udělal ty?”

“Jestli jsem udělal jiskru?” Bříma pokrčil rameny. “Udělal. Je to docela snadné kouzlo - nejspíš bys to zvládl taky, kdybys chvíli cvičil. Ale včera bych to nedokázal. Všechno mě bolelo a byl jsem moc utahaný, než abych přemýšlel.”

“Co tvoje nohy?”

“Zlomeného nic, ale bolí mě, a ty části, kde jsem se popálil, svědí jako trpasličí spodky. Co ty?”

“Je mi mizerně. Mám strach. Ale žiju, a to je úspěch.” Zadíval se, jak plamínky začínají šplhat po hromádce dříví nahoru. “Co uděláme teď?”

Bříma Šáchor zavrtěl hlavou. Podařilo se mu zbavit žlutohnědý obličej toho nejhoršího prachu a sazí, takže vypadal skoro jako mladý laboratorní asistent, kterým byl, když ho Theo uviděl poprvé. “Nevím. Tam venku je chaos.”

“Co tím myslíš, tam venku? Kde jsme my?”

“V Radeově parku ve čtvrti Soumrak. Je to jeden z největších parků ve městě - taková připomínka toho, jak to vypadalo, než Čemeřice a ostatní - ano, i starý dobrý lord Narcis - vykáceli celý Pravý Arden, aby Město mohlo růst.” Přimhouřil oči. “Nechce se věřit, že Narcis je doopravdy mrtvý, ten starý tyran. Vlastně nebyl tak spatný. A lady Žonkylová na mě vždy byla hodná, když si vzpomněla, že tam jsem - tak si říkám, jestli by třeba…?”

“Ne.” Znělo to mnohem hruběji, než Theo původně chtěl. Zvedl ruku a nemotorně svižníka poplácal po paži. “Je mi to líto, ale myslím, že ne. Viděl jsem, co se stalo. Z té jednací síně nikdo nevyváži živý.”

“A Jamka…?” Vypadalo to, že Bříma Šáchor se snaží, aby z jeho hlasu nebyla slyšet naděje. Snažil se totéž udělat v srdci?

“Třeba se dostala ven. Nebo ani nebyla v budově, když se zřítila.” Najednou ho něco napadlo. “Propána… no jasně! Jamka mi nechala vzkaz - všimla si, jak se kolem paláce Narcisů potlouká někdo, koho znám. Myslel jsem si, že to byl Řebříček, ale ten tvrdil, že o tom nic neví…”

“Nemám tušení, o čem to mluvíš.”

Theo mu popsal krátké, poměrně kruté setkání s proradným hrabětem Řebříčkem. “Zdá se být jasné, že to byl on, kdo mě do toho dostal. Ale to je jedno. Chtěl jsem říct to, že jsem myslel, že Jamka mluvila o něm - že zahlédla Řebříčka. Jenže ne, všimla si jeho příbuzného Rufínuse, nebo alespoň jeho těla, které obcházelo kolem. Je jasné, že ji to trochu překvapilo, poněvadž když jsme ho viděli naposledy, měl v sobě asi tolik života jako hřebík. A tak odletěla prozkoumat, proč někdo, o kom jsme si mysleli, že je na seznamu bývalých občanů, obchází před palácem Narcisů.” Pokýval hlavou. “Dává to smysl.”

“Takže podle tebe se šla líp podívat na… tu věc? Tu věc, která tě chtěla zabít? Tu věc, která nás pronásledovala?”

“Jo, přesně tak.” Vystřízlivěl, když si uvědomil, z čeho si svižník dělá starosti. Chvíli seděli mlčky a hleděli do plamenů. Nemělo smysl mluvit dál. Měli jen málo důvodů pro naději a nic praktičtějšího, o co by se mohli opřít. “A co jsi tedy slyšel, když jsi byl venku z lesa?” zeptal se nakonec Theo.

“Je válka - skutečná.” Bříma si povzdechl a rozhrábl oheň. “Zrcadla jsou toho plná. Čemeřice, Durman a jejich spojenci tvrdí, že to udělali jen proto, že se proti nim chystal útok, že to byla sebeobrana. Nikdo jim samozřejmě nevěří, jenomže taky nikdo není v takovém postavení, aby se s nimi mohl pustit do sporu. Poslali parlamentní stráže, aby po celém městě pátraly po osobách, které označují za spiklence. V podstatě tím myslí všechny, které považuji za nepřátele.”

“Například nás dva.”

Bříma se usmál. “Například tebe. Já bych nejspíš pořád ještě mohl dělat, že nic nevím, takže by mi dovolili vrátit se na venkov - dát se na pasení koz nebo něco takového.” Úsměv mu povadl. “Pokud ze mě nedělá nepřítele jen to, že tě znám.”

“Nevím, jestli to chceš zjistit blíž,” řekl Theo. “Myslím, že vyptávání by pro tebe bylo hodně nepříjemné.”

Bříma dlouze vydechl. “Pak jsem nejspíš uprchlík i já.”

“A to je všechno? Je konec? Čemeřice spálil paláce svých nepřátel a tím pádem je vítěz?”

“Tak jednoduché to není. Jednak přiměl mnoho jiných rodů, aby přehodnotily své názory, i když teď nahlas neřeknou nic, ani s tím nebudou vůbec nic dělat. Ostatně, jak bys chtěl věřit někomu, kdo udělá něco takového třem svým nejstarším spojencům? Čemeřice a ostatní excisoři jsou momentálně na vrcholu, to je jasná věc, ale dopadnou stejně jako staří králové titánů, kteří se uchýlili k vraždě, aby se dostali na trůn, a potom museli spát s jedním okem otevřeným, neustále ve střehu, kdo přijde zavraždit zase je.” Bříma to říkal se smutným zadostiučiněním. “A to není všechno. Kolují historky - alespoň ty nejmíň šílené a neuvěřitelné, jaké jsem dnes večer slyšel - že mnoha lidem se podařilo z paláců uniknout nebo v nich v době útoků vůbec nebyli, včetně Ziruse, syna lady Žonkylové. Povídá se, že se schovává u jiné rodiny. Dokonce se prý chystá dát dohromady armádu a bojovat. Studium historie ukazuje, že první zprávy se skoro vždycky mýlí, ale je možné, že Čemeřice a ostatní neodvedli tak důkladnou práci, jak doufali.”

“Ale to nám nijak nepomůže,” prohlásil Theo. “My žádné vlivné přátele nemáme. Jistě, vypadalo to, že Zirus tě má v oblibě. Přijal by nás?”

“Možná. Jestli se nám ho podaří najít. Ale v tuhle chvíli, dokud se Čemeřice a Durman chovají v parlamentu květů, jako by to byl jejich obchod s nektarem někde na rohu, samozřejmě nikdo nepřizná, že má jako hosta synovce lorda Narcise.”

“Takže co uděláme? Zůstaneme tady?”

“Možná tak den, ale tady v lesích jsme moc zranitelní. Nevíme, jak dlouho bude trvat, než tě ta mrtvá věc vystopuje. A tady v parku bývají určité problémy s vlkodlaky i v lepších časech…”

“Už nic neříkej.” Theo se přisunul blíž k ohni. Uvědomil si, že temnoty Říše skřítků by nejenom mohly ukrývat všechno, co si člověk umí představit, ale téměř jistě to také ukrývají. “A co vlastně chtějí Čemeřice, Durman a ti ostatní? Pořád nevíme ani to, proč mají zájem o mě. Proč se tak namáhali, aby se mě pokusili unést z paláce Narcisů?”

“Moc. To je důvod, který obvykle stojí za vším.” Bříma si povzdechl. “Pokud jde o to, jak do toho zapadáš ty, nemám tušení.

Jsem zvyklý číst o těchto věcech v historických knihách či o nich slyšet od těch, kteří přežili. Nikdy jsem nechtěl být tím, kdo přežije.”

“To možná ne, ale rozhodně je to lepší než ostatní alternativy.”

“To je pravda.” Svižník natáhl své tenké ruce k teplu. “Ať se děje co se děje, tady zůstat nemůžeme. A nechceme se ani toulat ulicemi. Excisoři nejsou u většiny obyvatel v oblibě, ale momentálně mají město pevně ve své moci a spousta lidí bude stát o to, aby se uchytila na správné straně, tím, že udají pár hledaných uprchlíků.”

Theo nyní přemýšlel o vlkodlacích. Úvahy o chodících mrtvolách už absolvoval a mrzelo ho, že nemohlo zůstat u nich, byly samy o sobě dost děsivé. “Panebože, to je zima. Nemůžu uvěřit, že jsem se od tebe nechal přesvědčit, abych se vzdal své bundy, Šáchore. Kdyby mi chybělo pár prstů, větší zima by mi nebyla.”

“Tomu se říká vděčnost.” Bříma zabloudil přimhouřenýma očima k bouli v kapse Theových kalhot. “Co to je - jestli se můžu zeptat? Viděl jsem, jak jsi to vyndal z bundy.”

“Ty už víš, co to je - prastrýcův deník, zápisník nebo co. Vyprávěl jsem ti o něm. Myslel jsem, že to je důvod, proč mě Čemeřicovi lidé chtějí, ale teď vím, že to není pravda.”

“Tys ho zachránil?” Břímova tvář se rozjasnila, vypadal jako kluk, který poprvé drží prskavku v Den nezávislosti. “To je úžasná zpráva. Je to… myslíš si… bylo by ode mě moc troufalé, kdybych se zeptal, jestli do něho můžu nahlédnout?”

“Beze všeho, posluž si podle libosti.” Když mu Theo knihu podával, něco malého mu vypadlo do klína, bílý svitek, jen o málo větší než paragon.

Svižník hleděl na knihu, kterou choval na klíně, s výrazem blažené nenasytnosti. “Skutečný záznam dojmů smrtelníka z Říše skřítků nedávné minulosti! Studium smrtelníků je moje specializace - na něco takového jsem čekal celý život.”

Theo zvedl lístek, který z knihy vypadl. Přimhouřil oči, aby se jej pokusil v mihotavém světle ohně přečíst. “Pod Starým Vílohradským mostem. Co je sakra zas tohle?” Potom mu to došlo - ta osůbka se zářivýma očima, kterou potkal v autobusu. “No jasně. To mi dal jeden šotek. Myslím, že je to nějaká misie nebo útočiště bezdomovců. Říkal mi, že kdybych někdy potřeboval místo, kam jít…” Otočil se k Břímovi. “Hej!”

Vypadalo to, že svižník se spíš polekal, než že by měl radost. “Kdo ti to dal? Šotek? Ukaž to sem.” Zadíval se na kus papíru, jako by doufal, že se silou vůle promění v něco jiného. “Vílohradský most - to je dole u Mokřadů, dokonce až za Pomníky - úplně na druhé straně Města. A je to děsivé místo, nebezpečné, plné chudáků a zločinců…”

“Jsou tam vlkodlaci?”

“Vlkodlaci.” Bříma našpulil rty. “Ne, samozřejmě že nejsou. Je to v mokřinách nedaleko městských doků.”

“To je pro mě dostatečné doporučení - žádní vlkocosi.”

“Jenže - šotci!”

“Víš, vy skřítkové a víly jste hrozně zatížení předsudky.” Theo se dokonce usmál. Byl rád, že má znovu nějaký směr, cíl. “Mně zatím žádný šotek neudělal nic špatného. Proč jste na ně všichni tak vysazení?”

“Nemůžu mluvit za nikoho jiného,” prohlásil upjatě Bříma, “jenomže mně tlupa šotků snědla prababičku. To určitě je důvod k jistým předsudkům.”

Theo se probudil do rána pod oblohou, která byla stále zčernalá kouřem, špinavá jako rozdupaná horská tůň. Bříma Šáchor rozdělával další ohýnek. “To je dost, že ses probudil, když uvážím, že jsi včera prospal celý den,” řekl. “Vstal jsem dřív a navštívil jsem několik ostatních milovníků přírody, kteří jsou tu s námi.” Zvedl něco, co vypadalo jako plechovka s kávou. Velkými bílými písmeny na ní stálo: Čistič křídel. “Přinesl jsem trochu vody z potoka.” Z kapsy vytáhl zmačkaný pytlík. “A taky jsem sehnal kousek chleba - tady máš, ulom si snídani.”

Theo ani nevěděl, jaký má hlad, dokud si patku okoralého chleba nestrčil do úst. Skoro ji ani nerozkousal, hned ji polkl, ale s druhým kusem už si dal načas. “Jak jsi k tomu přišel? Včera jsi tvrdil, že nemáš žádné peníze.” Prohlédl si Břímu pozorněji. “Hej, kde máš boty?”

“Vlastně je ani nepotřebuju. Dokonce se mnoho lidí v paláci Narcisů divilo, že nějaké boty vůbec nosím. Květiny používají takové staré úsloví pro nevkusné fintění - Jako bys svižníkovi obouval boty. Najez se. Je to lepší než jít přes Město s prázdným žaludkem.”

Když se Theo vymočil a uhasili oheň - úzkostlivý Bříma trval na oddělení těchto dvou činností, což Theo považoval za plýtvání vodou - zjistil, že se mu jde až nečekaně dobře, když pomine pocit, jako by prošel nějakým strojem na skládání prádla. “Když mě to bolí tolik, tebe musí nohy přímo zabíjet,” řekl Břímovi. Sám zatím dělal bolestivé grimasy, jak se snažil prokrvit různé trpící svaly.

“Není to nijak hrozné. My svižníci se ze všeho vylížeme rychle a umíme těžce pracovat bez naříkání - proto to šlechticům připadá jako takové mrhání, když chce někdo z nás používat spíš hlavu. Raději pojďme. Máme štěstí, že to můžeme vzít několik mil přes park, aniž bychom se přiblížili k nějaké veřejné ulici.” Vypadalo to, že Bříma se spolu s obuví zbavil i části svého civilizovaného pesimismu, když vyrazili mezi stromy, byl skoro až veselý. Zem byla ještě mokrá, stoupala z ní mlha. Nedalo se dost dobře poznat, kde končí vrcholky kopců a začíná šedá obloha.

“Vysvětli mi ještě jednou, jak se to stalo, že tvou prababičku snědli šotci. Předtím jsem pořád usínal.”

Bříma si povzdechl. “Byl bych rád, kdybys o tom přestal mluvit - není to nijak příjemná historie. Říkal jsem ti, že měla hroznou smůlu. A byla to moje prababička. Spolu s manželem byli - jak bys to řekl? Chtěli vlastní půdu, a tak si postavili farmu ve velice divokých končinách.”

“U nás jsme takovým říkali novousedlíci. Pionýři.”

“Je to možné. Vlastně to nebyla jenom vina šotků. Byli necivilizovaní a asi to byla jejich půda. Stalo se to těsně před poslední válkou se šotky. Místní klan se dostal do sporu s dědečkem, který jich pak několik zastřelil.”

“Pistolí? Jednou z těch… úlových věcí?”

“To se stalo před staletími, Theo. Tenkrát neměli moderní zbraně. Byla to starodávná kuše. Šotci se potom vrátili a zaútočili na ně. Pradědeček se z toho dostal, jenže prababičku zabili. A tak ji snědli.”

“Páni.” Theo se ušklíbl. “Asi už chápu, proč je nemáš moc rád.”

“Správně bych měl říct, že jedli i svoje lidi, když byli zabiti v boji. Nejspíš to brali jako nějakou poctu. Z jejich pohledu se možná dokonce snažili prokázat úctu i staré prababičce. Ale dědeček to tak neviděl.”

“No ne. To je jako v nějakém filmu z Divokého západu. A proč jsou teď všichni ti šotci ve Městě? Jedí lidi pořád?”

“Podle toho, co jsem slyšel, jenom na znamení velké úcty. A jen mezi svými.” Bříma převedl Thea přes hřeben kopce, odkud se jim nakrátko naskytl pohled na několik nejvyšších věží Města, zlatorůžových v mlhavém ranním světle, než znovu sešli dolů mezi stromy.

Nejvyšší věže pořád stojí, pomyslel si. Bezstarostná nálada z něho vyprchala.

“Po poslední válce s šotky,” promluvil znovu Bříma, “když jsme je důkladně a přesvědčivě porazili a Město se začalo rozpínat na původně šotčí území, se vedly dlouhé debaty o tom, co s kmeny šotků udělat. Některé květinové rody je jednoduše chtěly zlikvidovat, všechny je pozabíjet, ale někteří prozíravější přišli s tím, že bude rostoucí potřeba levné práce. A tak byli šotci přinuceni pracovat. V posledních stoletích, kdy se expanze rozběhla dost rychlým tempem, jich byla přímo do města přivezena spousta.” Udělal těžkopádné gesto. “Teď, když se rozvoj zpomalil, máme výpadky energie a všechny další potíže, pro všechny není dost práce, jenže oni se prakticky nemají kam vrátit. Je to problém.”

“Ale někteří stále žijí divoce, ne? Zahlédl jsem nějaké z vlaku ve Velkém Jeřábu.”

“Grimové?” Na Břímovi byl vidět úžas. “Tys viděl ve Velkém Jeřábu grimy? Víš to jistě?”

“Jo. Jamka je viděla taky.” Překonal okamžik smutného ticha. “Vypadali, co já vím, jako Čingischánovi Mongolové nebo tak něco. Divoce. Barbarsky.”

“Nevím, kdo jsou ti Džingismonglové, ale grimy jsem viděl taky, v Jasanu, kde ještě žije převážná většina těch, kteří neodešli do Města a do městeček.” Jeho oči se na okamžik zahleděly do prázdna. Zpomalil svižné tempo “Svým způsobem je to velice vzrušující.”

“Takže tvoje rodina byli kolonizátoři? Lidé z venkova?” Bříma se trochu trpce zasmál. “Ovšem. A pořád jsou. Usedlí jak hlína.”

“Ale ty jsi vystudoval vysokou školu, ne?” Tentokrát se ani nezasmál. “Viděl jsi moje záda, Theo. Myslíš, že ten obchod stál za to?”

“Proboha, to je opravdu podmínka přijetí na skřítčí univerzitu? A u nás si děcka myslí, jakže to nemají těžké.”

“Tak okaté to samozřejmě není.” Bříma zavrtěl hlavou. Díval se, jak se jeho bosé nohy prodírají podrostem. Nezdálo se, že by mu to dělalo sebemenší problémy. “Moje matka přišla do Města z venkovského sídla Žonkylů - lady Aemilia si ji oblíbila. Dalo by se říct, že ji měla jako takového mazlíčka. Když pak měla mě, samozřejmě mě vychovávala tady v blízkosti dětí své paní, a lady Aemilia jí to dovolovala. Ale stejně jsem nebyl stejný jako děti květin, a nejnápadnější rozdíl byl v tom, že jsem měl křídla. V rodu Narcisů neměli křídla už několik generací, dokonce ani zakrnělé pozůstatky. A tak máma našetřila peníze - nedovolila by, aby jí lady Aemilia pomohla! Máš přece svou hrdost, nebudeš brát milodary, když chceš svého syna nechat zmrzačit. A tak jsem šel na operaci. A víš co, Theo? Dokonce i ti, kteří vůbec neviděli moje záda, hned první den, kdy jsem se Zirusem a ostatními přišel na akademii, to poznali. Byl jsem přece svižník, ne, a svižníci mají mít malá křídla. Připadalo jim to legrační. Alespoň těm slušnějším. Našli se i takoví, kteří si mysleli, že se povyšuju, a dávali mi to znát, pravidelně a důrazně.”

Thea nenapadalo nic, co by na to mohl říct. Snad s výjimkou občasných strkanic se sportovci se jeho příjemně zkouřená středoškolská léta na Hillsdaleské střední nedala s něčím takovým srovnat.

“Tak to prostě chodí,” prohlásil Bříma. “A stěžovat si nemá valný smysl. Teď, když se k veslu dostane Čemeřice a jeho banda, to bude ještě horší.”

“Tak se mi zdá, že, ještě než se přihodilo toto, tady někteří nebyli zrovna nadšení, jak to tady chodí.” Než zde Theo skončil jako nedobrovolný host, příliš o Říši skřítků nepřemýšlel, natož aby se zabýval reálnou možností třídního boje.

“Je to všechno až moc pravda. Ale vždycky to takové nebylo. Za starých časů bylo všechno mnohem jednodušší. Všichni měli své místo a všechno to tak nějak fungovalo. Byla to možná nuda, ale na rozích ulic nebyly vidět žebrající děti trpaslíků. Začalo to jít z kopce, když zemřeli král s královnou. Tím vlastně to celé začalo. Sedm nejmocnějších rodin - dnes šest - se dostalo k moci a hned začalo dělat změny.” Bylo až bolestivé vidět, jak si náhle uvědomil realitu. “Dnes tři rodiny. A zanedlouho nejspíš zůstane jedna. Říše Čemeřiců.”

Theo došel k závěru, že některé věci se od jeho světa zas tolik neliší. Lidé, kteří měli moc, se vždycky snažili získat jí víc. Nestačilo, že jedí to nejvybranější maso, zatímco zbytek obyvatel ohlodává kosti. Zdálo se, že všichni velcí psi mají stejný tajný cíl: každý sní o tom, až bude on ten největší pes ze všech a bude se cpát slaďoučkým krvavým masem, dokud se nepozvrací, zatímco ostatní budou mít hlad.

“Bolelo to? Když ti řezali křídla?”

“Bolelo? Ne, ovšemže ne. Žijeme v moderní době. Dnes ti můžou uříznout celý život, a neucítíš vůbec nic.”

Překonat Radeův park jim zabralo skoro celé dopoledne. Den, který uplynul od hrůzné události, trochu otupil palčivost Theových citových ran, a tak konečně dokázal mluvit o Jamce, třebaže se on i svižník nadále bránili spekulacím, co se jí mohlo stát. Theo se přistihl, jak obšírně vypráví o její odvaze a hluboké studnici laskavosti bráněné jejím mimořádně ostrým jazykem, a překvapeně zjistil, kolik toho o ní už Bříma ví - zdálo se, že svižník a třepotalka spolu vedli v paláci Narcisů několik dlouhých hovorů. Rozhovor začal připomínat spíš bdění u zemřelého - vypadalo to, že na Břímu dolehla její ztráta a fakt, že je to pravděpodobně ztráta navždy, přinejmenším stejně jako na Thea. Nakonec, zkroušení smutkem a lítostí, oba zmlkli.

Hodinu po poledni si udělali zastávku, aby si odpočinuli, a Bříma vytáhl zbytek chleba, který se mu podařilo ráno získat. Theo měl obrovský hlad a byl šťastný, že chléb má, ale začínal chtít víc. Pořádné jídlo. Pořádnou postel. Bezpečí.

Jenže nic z toho mít nebudeš, je ti to jasné? Alespoň v předvídatelné budoucnosti. Takže žij s tím, co máš. Stěžovat si by bylo víc než zbytečné, byla by to ukázka pošetilého nevděku. Několikrát přežil to, co měla být jistá smrt, a neodnesl si nic horšího než pohmožděné, bolavé tělo a nepříjemně kornaté plíce. Měl společníka - možná přítele - který riskoval vlastní život, aby mu pomohl. Theo si byl celkem jistý, že i když momentálně Město pro Břímu Šáchora asi není bezpečné, určitě se dají najít místa na venkově, kde i svižník bez křídel najde přístřeší a pomoc. Přesto byl tady a trpělivě odpovídal na otázky tak základní, že si musel připadat jako učitelka v mateřské škole na konci hodně dlouhé vycházky.

Když už je řeč o otázkách, Theo měl stále potíže s tím, aby se vyznal v místní chronologii. “Říkal jsi, že těch sedm rodin se dostalo k moci kdy, před několika stoletími?”

Bříma se na něho pobaveně podíval. “Chystáš se podstoupit test? Myslím, že to, co bude momentálně tvoje největší minus ve snaze stát se občanem, nebudou tvoje chabé znalosti historie.”

“Ne, snažím se jenom pochopit různé věci - hlavně to, jak do toho všeho zapadám. Čemeřice a jeho kumpáni mě chtějí, takže důvod, proč jsem tady, s ním nějak souvisí. Ale určitě nepotřeboval nic, co bych mu mohl říct nebo dát, aby rozpoutal svou malou válku květin.” Theo se zamračil. Snažil se udržet krok s Břímou: ukázalo se, že bosý a viditelně vzpružený svižník je vyčerpávajícím společníkem pro vycházku. “Vím, že to pořád opakuju, ale já nejsem nikdo. Obyčejný muzikant bez práce. Nedává to smysl.”

“Ne, nedává.”

“Fajn. Ale určitě je něco, co zatím nevím. Tak mi s tím pomož. Jsem prý skřítek, dobrá. Jediné další spojení, které s tímto místem mám, je to, že před nějakými třiceti nebo čtyřiceti lety tady byl někdo, koho jsem považoval za svého prastrýce. Třicet nebo čtyřicet let v mém světě. Kolik je to tady? Jak to bylo dávno?”

Bříma jen zavrtěl hlavou. “Bojím se, že tak jednoduché to není. V našem a tvém světě plyne čas rozdílně a často to vypadá, že rychleji běží tady - ale ne vždycky. Dáváš dohromady dva nestabilní systémy. A taky v tom hrají svou roli geografické faktory, ale to bys moc nepochopil. Zabýval jsem se tvým světem dostatečně, abych věděl, že místa, která jsou v tvém světě blízká, blízká zůstávají.”

Theo o tom chvíli přemýšlel. “Jo,” připustil. “Obecně se dá říct, že když jede vlak ze San Franciska do Los Angeles, nestane se ti, že se jednoho dne probudíš a zjistíš, že cestou staví rovněž v New Yorku.”

Bříma se usmál. “Úžasná jména. Nikdy jsem je neslyšel. Ty představy, jaké mi probouzejí v hlavě. San Francisco! Je to jako jméno z nějakého snu!”

“Jo, přál bych ti vidět, když o Halloweenu tančí masky v Castru.” Theo si odfrkl. “No jo, je to jako z nějaké staré pohádky.”

“Měli bychom jít dál. Přecházíme právě po okraji okrsku Soumrak, ale máme před sebou ještě hodně dlouhou cestu a já bych tam do noci rád byl.”

Čekal je dlouhý sestup. Kopce byly porostlé stromy čím dál řidčeji a tu a tam Theo zahlédl napravo širokou plochu stříbřité vodní hladiny.

“Ys,” řekl Bříma. “Ostrovy Hy Breasil jsou těsně pod obzorem východním směrem. Často jsem si říkal, že bych si tam chtěl zajet. Dostat se ven z tohoto strašlivého města…”

“Takže je to oceán? Nebo jezero?”

“Je to jenom voda,” řekl Bříma a pokrčil rameny. “Když si vyjedeš dost daleko, je to oceán. Ale tady je to jezero - místy taková zátoka. Asi to neumím vysvětlit.”

Theo zahlédl také široký pás městských domů a průmyslových bloků mezi parkem a vodou, ale čtvrť pod nimi nijak neoplývala vysokými věžemi, jimiž bylo poseto centrum města. “Tam máme namířeno?”

“Ne, to je Východní Voda. Cestou projdeme jedním koncem. Jsou to většinou skladiště a ty nejlevnější byty pro velice chudé lidi. Dál na sever - vidíš, tam kde není tolik budov? To je okraj Mokřadů. Je to taková bažina mezi vlastním Městem a doky. Měsíční řeka tam končí a Starý Vílohradský most je jeden z posledních mostů přes řeku. Myslím, že dnes už se skoro nepoužívá, protože železniční trať a hlavní silniční okruh se mu vyhýbají a jdou přes Východní Vodu.”

“Pořád si nemůžu zvyknout na to, že v Říši skřítků se něčemu říká železnice, natož pak energetická stanice. Kdy se to všechno seběhlo?”

“Když se Město rozrostlo, poté co se Sedm rodin chopilo moci. Lord Čemeřice možná smrtelníky nenávidí, i když mě nenapadá žádný důvod, proč vlastně - než začal působit Jetelový jev, prý navštěvoval svět smrtelníků docela často -, ale on a jemu podobní určitě mají rádi všechny věci, které smrtelníci vymysleli. To je jeden z důvodů, proč máme takové problémy s energií - rody květin stavěly příliš mnoho a příliš rychle. Kdysi stačili zásobovat Říši skřítků energií pro kouzla, čarovné triky a formule král s královnou tím, co dělali.”

“A co přesně dělali?”

“Vlastně nevím. Vytvářeli energii nebo ji usměrňovali - prostě byli, a to nějak stačilo. Jenomže když zemřeli a město se začalo tak rychle rozvíjet, Sedm rodin a parlament potřebovali najít jiné způsoby, jak vytvořit energii, aby všechno fungovalo. A tak přišli se stanicemi.”

Theo nechápal, jak to myslí. “S jakými stanicemi?”

“Samozřejmě energetickými. Takovými, kde se vyrábí vědecká energie, která svítí, dává do pohybu vozy, vlaky a… a vlastně všechno. A tak parlament schválil zákony o získávání energie a oni zavedli odvod.”

“Počkej, už jsem zase mimo. Odvod - to jako nějakou brannou povinnost? Jako když ti řeknou, že půjdeš do armády, ať chceš, nebo nechceš?”

“Tak takový význam to má u vás?” Bříma pokýval hlavou. “Věděl jsem, že ten výraz používáte, ale vzhledem k tomu, jak je vaše věda jiná - abych byl upřímný, my se na ni jako na vědu ani nedíváme - neuměl jsem si představit, co to znamená, a hodnověrné texty se velice špatně hledají dokonce i v univerzitních knihovnách.”

“Stejně v tom mám pořád zmatek. Proč tady lidé musejí… k odvodu. Není to, jako by šli do armády, ne?”

Bříma zavrtěl hlavou. “Ne. Ty to vážně nevíš? Promiň, ale to je věc, jakou se tady učí každé školní dítě, i kdyby celý život nemělo dělat nic jiného než pást ovce. U odvodu se určuje, kdo půjde do energetických stanic.”

“Nezní to zas tak hrozně - je to alespoň nějaká práce, ne? Proč k tomu musejí lidi nutit?”

Bříma Šáchor se zastavil. “Theo, když řeknu, že odvod rozhodne, kdo půjde do energetických stanic, neznamená to, že tam bude pracovat, bude na něco dohlížet, obsluhovat stroje nebo vést účetnictví. Na to mají normální zaměstnance, kteří dostávají slušný plat, lidi, kteří se každý večer vracejí k rodinám a bydlí v domech nebo bytech. Ne, odvedení jsou ti, kteří energii vytvářejí. Nebo spíš ti, kteří v loterii prohrají a jsou odvedeni do stanic, kde z nich energii vysávají. Po několika letech - nanejvýš po deseti - jdou do výslužby, ale tou dobou, když ze stanice odejdou, už z nich mnoho nezbývá, bez ohledu na to, co tvrdí vládní propaganda. Odpracoval jsem si své a teď mě díky Durmanově Energetické čeká dlouhý, spokojený důchod! Viděl jsem několik těch, kteří doopravdy přežili, lidí přímo z mojí vesnice, než se provozovatelé poučili a začali je zavírat do Domovů pro energetické dělníky ve výslužbě, aby ti, kteří je jednou možná nahradí, nemuseli každý den chodit na návsi kolem nich a dívat se, jaké jsou z nich trosky.”

“Chceš říct, že ty energetické stanice nějak… vysávají energii… z lidí? Ze živých skřítků a vil?”

“A odkud jinud by se tak vzala?” Bříma se znovu trpce zasmál. “A proč myslíš, že mojí mámě tolik záleželo na tom, abych šel do školy a moje jméno se nedostalo do loterie? Moderní výroba energie je zázrak vědy, Theo. Tak málo věnuje tolika tak mnoho. Tu větu vymyslel ten starý drahoušek, který včera shořel na škvarek - míval slzu hrdosti v oku, když ji před ním někdo zopakoval. Často mluvil o starých zlatých časech, kdy se chlapci z venkova hrnuli z vozů, aby nastoupili na místo ke generátorům a splnili svou povinnost pro starou dobrou Říši skřítků.”

Theo musel jít chvíli mlčky. V krku cítil hořkost a bál se, že kdyby otevřel ústa, mohl by začít zvracet.

Když nechali park a stromy nadobro za sebou a sešli několika točitými dlážděnými cestami zpátky do města, průmyslové oblasti plné krabicovitých skladišť a stejně krabicovitých činžovních domů, kde na každém balkonu vlálo prádlo jako bílé vlajky, schylovalo se k večeru a Theo ztrácel překvapivou energii, která ho dopoledne poháněla. Jeho nálada měla odraz v příkrovu kouřových šedých mračen na obloze.

Jak se tak díval na dlouhé bloky budov táhnoucí se před ním, jednotvárných až na neskutečné stříbrné skulptury na střechách, jimž se říkalo zrcadlové stožáry (z Břímova zmateného vysvětlení se dalo usuzovat, že plní podobnou funkci jako televizní antény), a občasná graffiti na stěnách, využívající ještě záhadnější a abstraktnější symboly, než na jaké byl zvyklý doma, zabloudil v myšlenkách k Anně, dívce, se kterou nějaký čas chodil v polovině osmdesátých let. Hlásila se ke kultu čarodějek, ale Theovi to připadalo, že si svou verzi vymyslela z velké části sama. Zásadně neklela ani neděkovala jménem “Boha”, ale “Bohyně”, a chovala hlubokou, uctivou lásku k drakům, jednorožcům a dalším nadpřirozeným bytostem. Theo měl pocit, že je ve skutečnosti trochu blázen, ale jejich vztah častého rozcházení a scházení, který stál především na dlouhých dnech trávených pod prošívanou přikrývkou vlastní výroby v jejím malém bytě, vydržel skoro celý rok a poskytl mu určité útočiště v jinak jalovém období jeho života. Dlouho si na ni nevzpomněl, ale teď zjistil, že si s cynickým pobavením, a zároveň s určitou lítostí, vybavuje, jak s vážnou tváří vysvětlovala, v čem všem mají skřítkové a víly prsty.

Je to jedině dobře, že se sem stará Anna nikdy nepodívala, přemýšlel s pohledem upřeným na drobnou hospodyňku na balkoně, která sundávala ze šňůry tolik různého dětského oblečení, že v tom bytě určitě byla jen v nájmu. A určitě se musela pořádně otáčet, aby se o rodinu postarala. Takhle ve skutečnosti vypadá místo, o kterém se tolik namluvila: “Odkud pochází všechna magie,” říkávala. “Oni žijí z našich snů. A vlastně měla pravdu. Ale ne zrovna příjemně. Vzpomněl si, jak mluvil nyní již mrtvý lord Proskurník o Čemeřicově plánu, o něčem, čemu říkal Strašné dítě. A brzy to bude příjemné ještě míň. Budou žít z našich snů, jako pijavice žijí z krve, s tím rozdílem, že pijavice nemusejí svým obětem zničit celou společnost.”

“Vypadáš hrozně, příteli,” řekl Bříma. “Netrap se, už brzo budeme venku z města a v Mokřadech.”

“O to nejde. Jenom jsem… zamyslel jsem se nad tím, jak lidé - lidé z mého světa, nebo alespoň z toho, který jsem za svůj považoval…” Odmlčel se, poněvadž se do toho sám trochu zamotal. “Nad tím, kolik máme o Říši skřítků příběhů. Básní, písní. A bez ohledu na to, jestli si moji lidé tohle místo představují jako nádherné nebo děsivé, vždycky si je představují krásné. Magické. Strašlivé, ale fascinující. A něco z toho tady skutečně je. Ale spousta je toho… jako tohle.”

Bříma zvolna pokýval hlavou. “Jestli to skličuje tebe, zkus si představit, co to dělá s někým, jako jsem já. Já tady žiju.”

Theo, vlídně, ale účinně umlčený, šel dál.

Poslední kousek chleba snědli, když procházeli čtvrtí, která budila ještě méně příjemných pocitů než ta, kterou překonali předtím. Byla to chaoticky rozlezlá chudinská čtvrť, která vypadala, jako by byla postavená z bílé překližky. Byla to po všech stránkách špatná čtvrť, ale místní, kteří se na ně chodili dívat do dveří svých chatrčí nebo na ně nakukovali ze střech, sebranka špinavých, strachem šílených skřítků v lidské velikosti, špuldů, trpaslíků a šilhavých hejkalů, působili až příliš schlíple, než aby představovali velké nebezpečí. Přesto si Theo cestou úzkými, křivolakými uličkami dával pozor na zdejší lupiče.

Právě když se chystali přejít místní ekvivalent hlavní ulice, kde chatrče stály nějakého půl tuctu kroků od sebe a blátivá ulice byla rozryta od kol, Bříma najednou popadl Thea a strčil ho do stínu dveří. Dívali se, jak kolem projelo zvláštní otevřené auto. Ze všeho nejvíc připomínalo džíp, ale odlišností v tvaru a linii bylo tolik, že by to většinu smrtelných návrhářů rozčílilo nebo dokonce polekalo. Sedělo na něm půl tuctu strážníků v silných pláštích a přilbách. Všichni byli vyzbrojeni sršními zbraněmi a měli na své výstroji abstraktní květinový piktograf, jenž byl, jak mu řekl Bříma, znakem parlamentu. Za vozem se táhla tlupa dětí snad tuctu různých druhů. Byli mezi nimi malí šotci, kteří žebrali jídlo a peníze. Nepřívětivě se tvářící skřítkové na džípu si dětí nevšímali, ale Theo byl vděčný, že dělaly takový hluk a strhávaly na sebe pozornost. Vůz při průjezdu kolem jejich úkrytu ani nezpomalil.

“Jak daleko dostřelí ty zbraně?” zeptal se šeptem, když už byli strážníci daleko.

“Tak daleko, jak potřebují,” odvětil Bříma. “Ale sršni se po chvíli letu unaví, obzvlášť když byli v zásobníku hodně dlouho a nikdo je nenakrmil.”

Theo zavrtěl hlavou. “Chceš říct, že v tom jsou opravdoví sršni?”

Bříma přikývl. “Jak se to vezme. Jsou vyrobení z kovu. Je to vědecká záležitost.”

“Jsou z kovu, ale stejně jedí? Čím se živí?”

“Hlavně bronzovými sponami.”

Theo si povzdechl. Občas měl pocit, že by nic nepochopil, ani kdyby tady žil roky.

Brzy po setkání se strážníky nechali poslední chatrče čtvrti u Východní Vody za sebou. Teď to vypadalo, jako by před sebou měli celý Ys, ale byl to zvláštně fádní pohled. Terén mezi nimi a vodou klesal snižujícími se, zvlněnými pahorky, ze kterých vystupovaly skalní útvary, tu a tam zarostlé stromy, které stálý vítr ohnul do bizarních tvarů - vítr, který se už teď opíral do Theova oblečení tak, že na něm hlasitě pleskalo a vlálo.

“Vypadá to tady dosti ponuře.”

“Dřív to tak nebývalo. Vidíš tu stříbrnou čárku? To je Měsíční řeka. Bývala to tepna - protékala hned vedle Velkého kopce, na kterém žili první skřítkové a víly. Jenže když začali stavět město dál, přehradili ji, změnili jí koryto a vykopali kanály, aby mohli používat vodu na zavlažování území na západ od města, až nakonec nezbylo o mnoho víc než tenhle potůček.” Obsáhl mávnutím celou tu plochou, depresivní krajinu. “Toto všechno býval Pravý Arden, zarostlý stromy. Královna pořádala tanečky na lesních mýtinách u Památníků, pod dnešním Bitevním vrchem - můžeš ho vidět tamhle, když trochu zašilháš. Ano, ta ošklivá skála. Jenomže řeku přehradili, stromy vykáceli a tady zůstaly jenom bažiny, skalnaté kopce… však to vidíš sám.”

Pohled nebyl nijak zvlášť povzbudivý, ale chůze přes řídce zarostlé pahorky byla o něco snazší a Theo byl za to vděčný. Přesto se nemohl ubránit srovnávání této prázdnoty se skoro až psychedelickou krásou lesů na Stračkových pozemcích a zmínil se o tom před Břímou.

“No jo.” Bříma pokrčil rameny. “Jenže to není opravdový les, to je boháčská rezervace. Bývala to část Stříbrného hvozdu - vlastně všechny Stračkovy pozemky bývaly maličkou částí Stříbrného hvozdu. Je to pořád ta stejná stará historka. Určitě už tě nebaví to poslouchat - a mě už rozhodně nebaví říkat ti o tom. Je to pryč. Zachránili jenom maličký kousek, aby měli Stračka a jeho přátelé kde lovit.”

“Vy vážně rádi napodobujete můj svět.”

Bříma se jen smutně usmál.

O hodinu později došli k Měsíční řece. Spíš než řeka to byl stojatý kanál, po obou stranách sevřený kamennými břehy, které byly až na několik hrbatých pahorků nejvyšším krajinným rysem na kilometry daleko. Slunce se naklonilo k západu a kalná obloha za vrcholkem, který Bříma pojmenoval Bitevní vrch, se začala zbarvovat efektní rudou září. Ochlazovalo se a z močálovitých, bahnitých rovin kolem řeky stoupala mlha. Theo se zachvěl zimou. Dost na tom, že spal venku v parku, schovaný pod stromy a břečťanem. Představa, že by měl strávit noc v této nevlídné pustině, na doslech vřískotu racků, byla dosti nepříjemná. I Bříma se zdál být na pochybách.

“Tak to je on - Starý Vílohradský most.” Bříma ukázal na něco, co se objevilo, když přešli vrchol táhlého, nízkého stoupání. Nevypadalo to jako víc než hromada trosek. Krčilo se to nad řekou jako vyřazený slavnostní prám, jako pohádkový hrad, který rozsedl nějaký obr.

Proboha, blesklo hlavou Theovi, v těchhle končinách se to klidně mohlo stát.

Most se z větší části zřítil. Velké oblé trosky hradeb ležely zpola ponořené v tekoucí vodě a vytvářely jediné bílé peřeje, které Theo po celé délce lenivé řeky zahlédl. Několik úseků hradeb ještě stálo nahoře na mostě, ale většina zdiva zůstala jen jediné věži. Stála na jednom konci širokého mostního pole jako osamocený zub v ústech čarodějnice z nějakého kresleného filmu. V místech, kde most zabíhal do bahnitých břehů, byly po obou stranách další hromady zřícených kamenů, které již zpola zmizely v bahně a tolik připomínaly trus nějakého zvířete, až Theo zalitoval, že vůbec někdy pomyslel na obry.

“Kdysi tento most střežil řeku, když to ještě byla nejzranitelnější a nejdůležitější tepna města,” prohlásil Bříma. “Když měla řeka ještě význam.”

“Já tady nikoho nevidím.”

“Třeba je vyhnali.” Z Břímova hlasu bylo zjevné, že ho to nemrzí zdaleka tolik jako Thea.

“Ne, počkej - nahoře se někdo pohybuje.” Theo si zastínil oči. “Mnoho jich není. Myslím, že nás vidí taky.” Ať už je vzdálené postavy viděly nebo ne, vzápětí z rozpadajícího se opevnění mostu zmizely a krajina znovu působila dojmem, že je naprosto bez života.

Trvalo jim další čtvrt hodiny, než podél řeky došli k patě mostu. Prostor pod mostem byl ucpaný smetím, kusy dřeva a hromadami kamení. Theo skoro neviděl vodu. Divil se, že si řeka vůbec najde místa, kterými proteče do Ysu. Zblízka ho ještě víc překvapilo, jak byla stará stavba obrovská. Z jednoho břehu na druhý bylo určitě víc než sto metrů. Jediná věž, která ještě stála, měla poloviční výšku jako palác Narcisů. Stále se užasle díval nahoru a přemýšlel, kolik pečlivě opracovaných kamenných bloků musela tak obrovská stavba spolykat, když na ně někdo zavolal, aby se zastavili.

“Ani o krok dál.” Ve větru, který hvízdal v rozvalených kamenech mostu, nebylo neviditelného strážného skoro slyšet. “Míří na vás zbraně.”

Theo a Bříma se ani nepohnuli, když z jedné pobořené věže v jejich blízkosti slezla šlachovitá postavička. Byl to šotek. Navzdory studenému větru měl na sobě jen bederní zástěrku a vestu. Theo si nejdřív myslel, že by to mohl být ten, který mu dal papírek se vzkazem, ale po chvíli si všiml, že tento je menší a starší, kolem širokých úst má prošedivělé bílé vousy. Jeho pohyby byly přesto jisté: seskakoval z kamene na kámen, až se dostal do dolního opevnění, sešplhal z vnější hradby po provaze, jehož si Theo předtím ani nevšiml, a zamířil k nim.

“Co tu hledáte?” zeptal se šotek. Vypadal spíš otráveně než nervózně, přestože i Bříma byl skoro o hlavu vyšší než on. Možná na nás opravdu míří zbraněmi, pomyslel si Theo. Byla to tísnivá představa. Připadal si tak utahaný, že by neutekl ani banánovému slimákovi, natož magickým kovovým sršňům. Začal si sahat do kapsy, ale potom si vzpomněl na všechny policejní zákroky a situace s rukojmími, které kdy viděl v televizi.

“Mám kus papíru,” řekl pomalu a zřetelně. “Dal mi ho jeden šotek a pozval mě sem. Vytáhnu ten lístek z kapsy.”

Na bělovousého šotka to evidentně neudělalo pražádný dojem. “Ukaž tedy ten papír, nebo se ti dostane velkého žihadla.”

“Tomu říkám přátelští lidé,” poznamenal šeptem Theo. Sáhl do plandavé skřítčí košile a na okamžik propadl nefalšované panice, než lístek konečně našel zmáčknutý až na dně kapsy.

Šotek se na papírek podíval přimhouřenýma očima a potom ho zvedl k západní obloze, jako by na něm hledal vodoznak. Oči se mu zvětšily a nos, dlouhý jako prst, se zachvěl. Podíval se na Thea a Břímu s výrazem, který se podobal ohromení, a Theo si několik těžkých vteřin myslel, že je oba zastřelí.

“Pojďte za mnou, dobří lidé,” vyzval je šotek. Dokonce se uklonil, než se otočil a odvedl je k patě mostu.

“U všech Stromů, podívej na to!” Bříma se zastavil a vyklonil se přes bok mostu. Theo, který se obezřetně rozhlížel po skrytých střelcích, jimiž jim bylo vyhrožováno, si ověřil u šotka, který je vedl, jestli se podívat může. Zdálo se, že šotkovi to nevadí, a tak se postavil vedle svižníka.

Ze směru, odkud Theo a Bříma přišli, nebylo chatrče vidět, tísnily se však z druhé strany polorozpadlého mostu a po obou březích jich bylo tolik, jako by je tam nechala nějaká povodeň. Městečko se táhlo po břehu daleko směrem k Ysu. Theovi se zdálo, že vidí poslední chatrče nějakého půldruhého kilometru daleko, ale v houstnoucích stínech se to dalo těžko poznat. Tábor byl plný různých obyvatel Říše skřítků, ale zdálo se, že štíhlí hnědošedí šotci mají převahu.

“Musí jich tady být stovky,” zašeptal Theo. “Ne, tisíce.”

“A dalších asi tisíc jich žije přímo pod vašima nohama, v opevnění mostu, pod pilotami a dokonce na vorech v řece pod mostem.” Podle hlasu se zdálo, že vousatý šotek je s touto situací docela spokojený. “Ale s těmito skutečnostmi jste určitě již obeznámeni, mladí pánové, jestliže se důvěrně znáte s naším slavným Čudlem.”

“Čudlem?” Theo zavrtěl hlavou. “Kdo je to Čudl?”

“No ovšem.” Šotek souhlasně zavrtěl hlavou a přitiskl si prst vedle svého abnormálně dlouhého nosu. “Čím víc ticha teď, tím méně křiku potom.”

Theo se mohl jen podivit, co to má znamenat nebo jaké nedorozumění svým kouskem papíru rozpoutal. S jistým překvapením si všiml, že šotek, který je vede, s nimi nesešel dolů mezi chatrče na březích, ale zamířil po mostě ke zbývající věži. Když k ní přišli blíž, vystoupila ze stínu dveří dvě mohutná stvoření. Theo překvapeně zjistil, že jsou to obři, přinejmenším stejně velcí a stejně oškliví jako Řebříčkovi osobní ochránci Medvídek a Panenka. Změřili si Thea s Břímou podezíravým pohledem, ale když jim dal starý šotek bezstarostné znamení, ustoupili a jejich šeredné tváře najednou dostaly uctivější výraz.

Dva nově příchozí byli vyvedeni po úzkém kamenném schodišti do věže. Theo byl již vyčerpaný a po zdolání výšky, kterou odhadoval na ekvivalent pěti pater, doufal, že pokud je to všechno nějaký rafinovaný trik, jak je zajmout, přijde po zajetí rychle poprava, aby ho už nohy nebolely. Ale na horním konci schodů došli k těžkým dřevěným dveřím. Šotek do nich zatlačil, otevřel je, ustoupil stranou a pokynul jim, aby šli dál.

“Mluví s nějakými červánkovými tanečníky, kteří přišli až z Dubu,” pošeptal jejich průvodce, když prošli kolem něho. “Takže možná budete muset chvíli počkat, než vás přijme.”

Na opačném konci místnosti seděl další, o trochu větší šotek. Hnědý oděv, který měl na sobě, byl tak prostý, že by si na sebe něco takového klidně mohl vzít františkánský mnich, než se mu vypere jeho hábit. Za ním seděl půlkruh šotků a dalších obyvatel Říše skřítků. Byl jich dohromady snad tucet, ale pouze jeden z nich vypadal ve většině ohledů jako člověk, pohledný zlatovlasý muž s obvyklým vzezřením nestárnoucích středních let. On i ostatní zvedli hlavu, když Theo a Bříma opatrně postoupili blíž, ale šotek stále visel pohledem na trojici skoro až neskutečně tenkých bytostí oblečených do průsvitného hedvábí, které vypadaly spíš jako snové bytosti než tvorové z masa a kostí.

Šotek nakonec zvedl ruku, roztáhl prsty a krátce se trojici vil uklonil. Potom se poprvé podíval na nově příchozí. Theo v něm poznal toho, kdo mu na autobusové zastávce dal ten lístek. Na šotkově pohublé tváři se objevil lehký úsměv.

“Tak jsi přišel. Doufal jsem, že se to stane. Jsem poctěn tvou důvěrou.” Krátce zavřel oči, jako by usínal. “Líto, je mi to velice líto, ale momentálně zde mám tyto jiné ctěné hosty, kteří potřebují, hem, mé chabé myšlenky a skromnou pomoc.” Elegantním gestem ukázal na éterická stvoření. Theo vytušil, že to budou červánkoví tanečníci, o nichž se předtím zmínil druhý šotek.

“Potřebuješ mě ještě, Čudle?” zeptal se šotek s bílými vousy.

“Děkuji ti, Závoro. Můžeš jít, jestli chceš. Ale byl bys ještě tak hodný a přivedl mi sem nahoru přítele Kopřivu, než se vrátíš na své stanoviště?”

Starý šotek, který se jmenoval Závora, odpověděl zvláštně ledabylým mávnutím a zamířil po schodech zpátky.

“Tak,” promluvil ten, kterému říkali Čudl, k Theovi a Břímovi, “dokud vám nebudu moci věnovat svůj čas a nabídnout vám občerstvení, jak se patří, patrně bude nejlepší, když vás svěřím jednomu z vás.” Otočil se ke skřítkovi se žlutými vlasy. “Caradenusi, mohl bys dohlédnout na to, aby o mé hosty bylo co nejlépe postaráno?”

“Jistě.” Skřítek vstal. Byl poměrně vysoký. Na sobě měl jakýsi volný nevypasovaný oblek, který vypadal, jako by se hodil spíš na verandu třtinové plantáže.

“Velice vám děkuji za vaši trpělivost,” zavolal za nimi Čudl, když s nimi skřítek vykročil zpátky ke schodům. Theo v duchu zaúpěl při představě, že bude muset zase sejít až dolů. “Brzy si znovu pohovoříme.”

“Promiňte, že se ptám,” řekl Theo, když začali sestupovat, “ale kdo to sakra byl?”

Zlatovlasý skřítek se k němu udiveně otočil. “Jestli to nevíte, co tady děláte? A proč by se vám mělo dostat tak laskavého zacházení?” Přimhouřil oči, ale jeho výraz byl spíš nechápavý než nepřátelský. “Mluvíš zvláštně, příteli. Odkud jsi?”

“Zdaleka. Jsme tady v bezpečí?” Nevěděl, kolik si toho může dovolit prozradit. “Chci říct, můžeme tady strávit noc? Jsme velice unavení.”

“Ovšemže,” odvětil ten, který se jmenoval Caradenus. “Při světle padajícím mezi listy, ovšemže můžete. Rozhodl o tom Čudl - nikdo by se tady neodvážil říct něco jiného.”

“Takže on… to tady má na povel? Ten šotek?”

Caradenus se na něho opět zvláštně podíval. Když sešli ze schodů, na okamžik se odvrátil a pokynul obrům u dveří. Když potom vyšli z věže na most, vrátil se pohledem k Theovi. Obloha byla již mnohem tmavší. Po celém městečku chatrčí se rozhořely plápolavé ohně. “Promiň, ale na tvé řeči je mi něco strašlivě povědomého - jako něco, co jsem zaslechl ve snu. Odkud jsi?”

“Z Jeřábu,” vyhrkl Bříma. “Je z Jeřábu.”

Z výrazu tváře zlatovlasého skřítka však bylo jasné, že tomu nevěří. Ještě chvíli se na Thea díval - a pak se jeho zachmuření najednou změnilo v něco jiného - v ohromení s vytřeštěnýma očima.

“Už to mám. Mluvíš jako jeden smrtelník, kterého jsem kdysi znal. Mluvíš jako někdo ze světa smrtelníků. Je to slabé jako vůně květiny pod sněhem, ale je to tam. Jak je to možné?”

Theo byl unavený. Neměl rád výmluvy a nechtěl stát tady uprostřed mostu, před očima všech z městečka chudáků.

“Protože jsem smrtelník,” přiznal unaveně. “Nebo jsem aspoň ze světa smrtelníků přišel a ještě před pár dny jsem si myslel, že tam patřím. Teď si nejsem tak jistý, co jsem. Stačí to jako vysvětlení?” Caradenus dál zíral, dokonce ještě pozorněji, jestli to bylo možné. “A znáš smrtelníka, který se jmenuje Eamonn, z rodu Dowdů?”

“Eamonn Dowd? Ty jsi znal Eamonna Dowda?” Thea to natolik ohromilo, že veškerou rozvahu hodil za hlavu. “Byl to můj prastrýc!”

Skřítek o krok couvl, jako by dostal políček do tváře. Jeho úžas se změnil v něco složitějšího - ve výraz, v němž byl zmatek a možná dokonce smutek. “Pak jsem ve strašlivé situaci.”

“Proč?”

“Dost,” řekl Bříma. Z jeho hlasu zaznělo znepokojení. “Neměli bychom říkat nic, dokud si nebudeme moci znovu pohovořit s tím Čudlem.”

“Protože tě patrně budu muset zabít.” S gestem, jež bylo úsporné a zároveň elegantní, Caradenus sáhl do svého volného saka a vytáhl nůž, který byl dlouhý jako Theovo předloktí. Dal jej níž, až čepel neochvějně mířila na Theovo srdce. “Jenže jsi hostem někoho, kdo je mi drahý. Ale mám na svých bedrech čest celého rodu.” Zavrtěl hlavou. Jeho úzká tvář teď byla smutná, ale velice odhodlaná. “Vidím jenom jedno řešení. Až tě zabiji, budu muset ukončit vlastní život. Nesmažu tím všechnu hanbu, ale jiná možnost mi nezbývá.”

Theo ohromeně zíral na vysokého skřítka a jeho děsivě ostrý meč. “Do prdele,” bylo jediné, co ho napadlo říct.

Kapitola 28

Šotčí jazz

“Jestli máš zbraň,” prohlásil skřítek, který se tvářil, jako kdyby se ho skutečně chystal zabít, “uděláš velice dobře, když ji vytáhneš. Závazky cti nesahají tak daleko, aby mi bránily zabít tě, když nemáš zbraň, ale budu mít mnohem lepší pocit, když se budeš bránit.”

Theo stále couval. Jeho únava otupila příval strachu, ale věděl, že by ve svém vyčerpání nedokázal ani utíkat, natož bojovat proti vyššímu muži s dlouhým ostrým mečem. “To není nutné,” řekl, ale ten, který se jmenoval Caradenus, dál postupoval k němu. Theo se snažil vymyslet něco jiného, co by ho mohlo zachránit, ale v mozku jako by měl zkrat. “Ježíš Kristus, Buddha a Mohamed! Svatý František z Assisi! Ať žije papež!”

Bříma sebou škubl a zvedl ruce k uším, ale skřítek pouze přimhouřil oči.

Tihle lidé teď chodí do klubů, jež se jmenují “Vánoce”, pomyslel si zoufale Theo. Celá ta záležitost s božím jménem už je asi tak nebere. “Proč to děláš? Nikdy jsem tě neviděl - a nikdy jsem neviděl ani strýčka Eamonna, prokrista!”

Tentokrát ani přimhouřené oči. “Lituji tě, ale nic víc. Věřím, že ty jsi svým způsobem nevinný, ale tvá krev není. Tak jako pomsta je dynastická odpovědnost, platí totéž i pro původní zločin.” Čepel se začala pohybovat v malých kruzích. Bylo to stejně fascinující jako kolébání hlavy kobry. “Tvůj prastrýc zprznil mou sestru a zneuctil rod Prvosenků. Buď rád, že otec je mrtvý.” Skřítkovu tvář na okamžik zkřivilo něco jako žal. “Buď rád, že ho zavraždil ten zrádce Čemeřice, protože otec by ti neposkytl laskavost rychlé smrti.”

“Ale Čemeřice je i můj nepřítel!”

Tvář znovu opanovala maska bez výrazu. “Na tom nezáleží. Toto není politická věc. Toto je věc krevní přísahy na vody Studny.” Skřítek se vrhl vpřed.

Theo uskočil zpátky a klopýtl, čímž si pravděpodobně zachránil život, ale hrot meče mu i tak prosekl košili na rameni, krátce nato ucítil studené bodnutí, které mu prozradilo, že seknutí zasáhlo i kůži pod košilí. Skřítek nepřestal. Dál se hnal na něho a mečem znovu hledal jeho srdce.

“Dost!” řekl Bříma Šáchor. “Je to někdo jiný, než si myslíš!”

“Úskoky mu nijak nepomohou. Přiznal se vlastními ústy.”

Theo znovu uskočil dozadu, neboť čepel se vyřítila proti němu. Ani teď neutrpěl nic horšího než další dlouhou díru na košili, jenže teď měl za sebou zeď a dál už nemohl. Pozpátku přešel celou šířku mostu.

“Jenomže právě o to jde!” Bříma se rozhodl vstoupit mezi Thea a skřítka, tenká čepel mu málem zajela do oka. “Mluví o něm jako o prastrýci, ale není to jeho prastrýc! Theo, řekni mu, co ses dověděl!”.

“Co?” Srdce mu bušilo tak prudce, že měl pocit, jako by mu někdo napojil tepny na průmyslový kompresor. Bylo to jako nejhorší nával krve, jaký kdy zažil. Meč mu tancoval jen centimetry od hrudi. Potom vyjel výš a pomalu se mu míhal před hrdlem. “Cože? Řekni…?”

“Co ses dověděl! V paláci Narcisů! O tom, co jsi!”

“Aha! Já totiž… já nejsem smrtelník. Řekli mi to.” Nedokázal odtrhnout oči od stříbrného meče zdobeného proplétajícími se symboly jelenů a květin.

“Co je to za nesmysl?” otázal se skřítek. “Jak to souvisí se ctí rodu Prvosenků?”

“Poněvadž jestli není smrtelník - jestliže je opravdu jeden z nás - jak může nést pokrevní vinu za něco, co tvé rodině provedl Eamonn Dowd? Jenom si myslel, že jsou s Dowdem příbuzní - ale není - nemůže být!”

Pro Thea to bylo skoro stejné překvapení jako pro Caradenuse Prvosenku. Byl teprve na počátku úvah, co to všechno znamená - že jeho matka ve skutečnosti není jeho matka, že jeho život je jenom lež. Ale Bříma Šáchor měl pravdu. Jestli nebyl smrtelník, pak Eamonn Dowd ve skutečnosti nebyl jeho prastrýc.

Byla v tom nějaká náhoda, něco velkého, zvláštního a důležitého, ale Theo v tu chvíli dokázal myslet jenom na vysokou žlutovlasou osobu, která ho chtěla zabít.

Skřítek upřel oči nejdřív na Břímu a potom na Thea. Meč se přestal pohybovat, ale zůstal velice blízko Theova krku. Nakonec se Caradenus otočil znovu k Břímovi. “Přísaháš, že je to pravda? Že se jenom nesnažíš zachránit přítele? Přísaháš na věčné Stromy?”

“Přísahám.”

Meč chvíli kolísal a potom klesl, až mířil na kameny mostu pod jejich nohama. “Nevím… nevím, co říct.” Prvosenka vypadal tak zmateně, že mu ho Theovi bylo skoro líto, dokud si nevzpomněl, jak málo chybělo, aby mu skřítek zapíchl do srdce ten kebabový rožeň. “Jestli jsem tě obvinil křivě, omlouvám se. Průvodce vám musí dělat někdo jiný. Zostudil jsem Čudla i sebe.” Prudce se otočil a odešel po mostě několik kroků, potom se vyhoupl na zeď a seskokem na druhou stranu jim zmizel z očí.

“Co to udělal?” zeptal se ohromeně Theo. “Zabil se?”

“Dolu je to jenom pár metrů,” připomněl mu Bříma. “Myslím, že jestli nepřistál na ostré stanové tyči, nic tak hrozného se mu nestalo.” Svižník udělal znechucenou grimasu. “Tyhle pitomé květiny a jejich dluhy cti.”

“Chtěl mě zabít. Nikdy dřív jsem se s ním nesetkal, a on mě chtěl zabít!” Theo se opřel o bok mostu. Snažil se znovu popadnout dech, čekal, až se mu zpomalí srdce. “Řekl, že mu Čemeřice zavraždil otce. V té jednací síni byli Prvosenkové, když… když přiletěl ten drak. To musí znamenat -” Theovi už se strachem udělalo zle od žaludku. Nechtěl přemýšlet o tom, co se přihodilo v paláci Narcisů. Stále měl potíže s tím, aby zlatovlasého skřítka litoval, ale jestliže tam jeho otec byl s Proskurníkem, lady Žonkylovou a ostatními…

“Vzhledem k tomu, že jsme mu řekli pravdu, myslím, že už si s ním nemusíš dělat starosti. Čest zabírá oběma směry, a on vypadal dosti rozrušeně, když zjistil, že tě mohl zabít ze špatného důvodu.” Břímův úsměv nebyl veselý. “Nakonec se ve skutečnosti nezměnilo nic. I tak se musíme rozhodnout, co budeme dělat dál.”

Diskusi však museli odložit, neboť se náhle vynořily dvě postavy, jedna známá a jedna ne. “Copak to slyším?” zeptal se šotek Závora. Z jeho prošedivělé tváře čišelo znepokojení. “Svár mezi hosty? Mezi Čudlovými přáteli? To je ale strašlivá věc!”

“Už je všechno v pořádku,” prohlásil Bříma. “Jenom nedorozumění.”

“Ale nemáte nikoho, kdo by vám ukázal cestu…” začal starý šotek. Pak se druhá postava najednou prudce pohnula vpřed. Její pohyby byly tak těžkopádné, až Thea napadlo, že si ho znovu našla jeho nemesis. Okamžik nejistoty byl dlouhý a Theo měl pocit, že se mu zastavilo srdce.

Vysoký mladý skřítek měl na sobě o málo víc než cáry. Jeho rozcuchaná kštice vypadala jako komediantská paruka. Byl tak hubený, že normálně štíhlý skřítek jako Bříma vedle něho vypadal jako první rotarián ve frontě na palačinky pro chudé. Kromě toho měl oči, které se nezaostřovaly, nebo se spíš zaostřovaly kousek za tím, co vypadalo jako předmět jejich zájmu. Přestože kontakt očí nebyl dokonalý, zdálo se, že ho Theo nebo alespoň něco v jeho blízkosti fascinuje.

Těžko říct, co zaujalo pozornost toho cvoka, napadlo Thea, ale každopádně stojí nepříjemně blízko…

“Dobrá.” Šotek vrhl na vychrtlého skřítka nervózní pohled, jako by to byl pes, který by se mohl znenadání rozhodnout, že uteče na rušnou silnici. “Jen co zavedu našeho přítele Kopřivu k váženému Čudlovi, vrátím se a pomohu vám sám. Představil jsem se vám? Říkají mi Závora.”

“Ano, já jsem Bříma Šáchor. A toto je můj přítel Theo.”

“Ty…!” Vysoký hubený skřítek se naklonil ještě blíž k Theovi, kterého najednou opanovala děsivá představa, že zbytek svého času v Říši skřítků stráví sérií mstivých soubojů, ale Kopřiva pouze přimhouřil oči a zvedl ruce s dlouhými prsty, jako by si chtěl sáhnout na Theovu tvář. “Ona… ona tě zná,” řekl. “Ona… o tobě mluvila.” Mluvil, jako by měl nějaké potíže s uvažováním a vyjadřováním, jako by utrpěl poškození mozku nebo se narodil s nějakou vadou.

“Kdo?” Thea už začínalo zmáhat, že ho v tomhle zatraceném táboře snad každý zná. “O kom to mluvíš?”

“O Poppy. Jmenuje se Poppy. Mám ji rád.”

“Poppy Durmanová?” Samozřejmě že to byla Poppy Durmanová - Theo znal v celé Říši skřítků jenom tři ženy. “Počkej chvilku, ty ji znáš?”

Hubený skřítek zavrtěl hlavou. “Slyším ji.” Poklepal si na protáhlou lebku. “Tady.”

“Nerozumím.”

“Nelekejte se, pane,” řekl Závora. “Náš přítel Kopřiva není jako ostatní. Má spoustu zvláštních nápadů.” Obtočil tmavými prsty skřítkovo zápěstí a začal ho odvádět směrem k mostní věži. “Pojď. Čudl si přeje, abys ho navštívil.”

“Čudl je na mě hodný,” řekl Kopřiva Theovi. “Přinesl mi jídlo. Pomáhá mi přemýšlet.”

Theo rychle ztrácel kontakt s tím, co je normální. “Ale já znám tu ženu, o které mluví!” křikl za nimi.

“Promluvíme si, až se vrátím!” zavolal na něho Závora. “Počkejte na mě!”

“Myslím, že jsem dosáhl bodu nasycení,” prohlásil Theo, když zmizeli ve věži. “Skřítkové, kteří mě chtějí zabít pro čest rodiny, skřítkové nadaní telepatií - už je na mě těch podivností moc.”

“Musím říct, že to opravdu vypadá, jako bys je přitahoval,” poznamenal Bříma.

“Doma jsem měl stejnou smůlu. Tady je to smolné a navíc divné.” Sesul se na most a zády se opřel o zeď, která mu ještě před několika minutami zablokovala ústup a málem ho zabila. “A všichni, kteří mě mohli poslat zpátky, jsou teď mrtví, ne? Zabití v paláci Narcisů.”

Bříma se účastně zamračil. “Problém není ani tak poslat tě zpátky, jako spíš zbavit se té mrtvé věci, která tě honí. Pravděpodobně se dá říct, že většina lidí, kteří tě mohli té věci zbavit a poslat tě domů - a kteří tě taky nechtějí zabít - je po smrti, v tom máš pravdu. Předpokládám, že by se našly nějaké jiné možnosti…” Povzdechl si. “Ale věř mi, Theo, některé by nakonec mohly být ještě horší než zůstat tady. Některé by dokonce mohly být ještě horší, než kdyby tě ubodal ten Prvosenka.”

Theo se přimhouřenýma očima zadíval do oranžově žíhané dáli. Dlouhý západ slunce v Říši skřítků vystřídal velice rychlý soumrak. “To mi fakt pomůže, Břímo. Díky. Jsem ti moc vděčný, že jsi tomu chlapíkovi zabránil, aby mě zabil, ale až tě příště napadne zase něco tak povzbudivého, mohl by sis to laskavě nechat pro sebe?”

“Kohopak to tady máme?” Závora si nesl tenkou pochodeň. Obloha za ním byla sametově černá. Byl vidět znehybnělý ohňostroj zdejších hvězd. Theo si uvědomil, že usnul, jak tam seděl, opřený o zeď mostu. Lehce polekaně se rozhlédl po Břímovi a s úlevou zjistil, že svižník sedí vedle něho.

Theo se nejistě postavil. Dřímal právě tak dlouho, aby si připadal ještě slabší a dezorientovanější. “Kdo byl ten chlapík… jakže se jmenoval? Kopřiva?”

“Je to velice laskavý mladík, jako vy!” řekl Závora. “A velký oblíbenec našeho Čudla.”

“Jak to myslel, když povídal, že v hlavě slyší Poppy Durmanovou?”

Drobný šotek pokrčil rameny. “Na tohoto bracha je to všechno moc složité. Často říká věci, kterým nerozumím. Je… postižený.” Zdálo se, že šotek o tom nechce příliš mluvit. “Musíte se zeptat Čudla. To on mladého Kopřivu našel. Velice si ho považuje, a proto si ho samozřejmě považujeme také my ostatní.”

Bříma se zařadil vedle nich. Společně došli na konec mostu, sešli z něho a potom slezli po provizorních dřevěných schodech dolů na břeh řeky a mezi chatrče. Thea pohled na svižníkovu čilou tvář dráždil. Jestli jsme oba skřítci, říkal si, jak je možné, že on vypadá zase tak odpočatě a já si připadám úplně vyřízený? “Všichni ti lidé jsou bez domova? Proto jsou tady? A ten šotek, který se jmenuje Čudl, jim všem velí?”

“Máte příliš mnoho otázek, mladý pane. Příliš mnoho na starého Závoru. Musíte si je schovat pro ty, kteří vám na ně budou moci náležitě odpovědět.” Vedl je dál bludištěm stanů a ohňů, hustým a živým jako marocké tržiště, ale stokrát pestřejším svým složením obyvatel. Bylo tam mnoho těch, které by Theo označil za “normální skřítky” - těch, kteří vypadali skoro jako lidé, s křídly nebo bez - a také další šotci, ale tu a tam se daly najít jiné působivé druhy.

Skupinka malých, nevlídně vypadajících osob, které byly porostlé krátkou srstí jako výmarský ohař, probodávala kolemjdoucí zlostnými pohledy, jako by vetřelci mohli mít v úmyslu ukrást jim plameny z jejich táborového ohně. “Huňáči,” vysvětlil tiše Bříma. “Dovedou měnit podobu, nebo aspoň dovedli. Co založili svaz, nikdo si je nemůže dovolit zaplatit, takže zůstávají takoví, jací jsou. Je třeba říct, že tu červenohnědou barvu si vybrali dost nešťastně, jestli má být napořád. A ty příjemně vyhlížející ženy tamhle jsou divoženky. Možná tě požádají o tanec. Nechoď s nimi. Dřív nechávaly mladé muže, jako jsi ty, tančit celou noc a potom je snědly. Teď už to nedělají - alespoň by neměly - ale i tak tě s radostí oberou o peněženku a oblečení a nechají tě, aby ses probudil omámený někde na louce.”

“Úžasné,” řekl Theo. Razili si cestu davem, skláněli se před všudypřítomnými vránami, mořskými ptáky a bahenními ptáky, kteří se spouštěli dolů, jako by chtěli vyplnit každý prostor, který skřítci na chvilku uvolnili.

“Nevykládej si to špatně. Já nejsem žádný slepý fanatik. Většina svižníků je nadšená, když může dělat domácí práce - nesnášejí totiž nepořádek - jenže já k nim nepatřím, takže nejspíš budou i divoženky, které jsou vegetariánky a nerady tančí, a taky permoníci, kteří se v uzavřených prostorách necítí dobře. Ale obecně se dá říct, že jedním z rozdílů mezi smrtelníky a skřítky je to, že smrtelní lidé jsou všichni prakticky stejní, zatímco skřítci mají… řekl bych, že máme role. Jsme nejspokojenější, když děláme to, co se od nás čeká.”

“Jako voslouni, kteří se stali řidiči, když cesty vzala pod svou správu vláda.”

“Ano, možná, i když si nejsem jistý…” Bříma najednou popadl Thea za ruku a strhl ho doprava. “Pozor! Nešlápni na pidivíky.”

Theo se podíval dolů a uviděl skupinku maličkých postaviček se snědými obličeji, jež k němu nahoru vzhlížely. V dalším okamžiku se daly na úprk a podběhly pod stěnou stanu.

“Už tam budeme, už tam budeme,” řekl Závora. “Chtěl jsem vás dát dohromady s mladým Prvosenkou - hm, to je smutné, teď mi došlo, že to teď bude lord Prvosenka! Ale jelikož spolu nevycházíte, musím to zařídit jinak.”

Bříma pořád přemýšlel o tom, co předtím řekl Theo. “Vlastně ano, asi máš pravdu. Voslouni by raději upadli - kdysi to byl docela mocný klan - než by se vzdali svých milovaných cest. A podívej na mě! Myslím si, jak nejsem jiný, první svižník, který získal vyšší vzdělání, jenže kam jsem to nakonec dotáhl? Dělám pomocníka ve velkém domě místo v malém, to je všechno. Uklízím. Pořád jsem sluha. Klidně bych mohl za misku mléka a místo k vyspání ve stodole tahat dřevo na otop pro nějakého venkovského farmáře. Nedokázal jsem se dívat, v jakém stavu lady Aemilia laboratoř opouštěla, a tak jsem tam zůstával ještě dlouho poté, co odešla na večeři, a dával všechno do pořádku…” Zavrtěl hlavou. “Ale nebyla zas tak zlá.”

Theo pozoroval skupinku tvořenou převážně špuldy a šotky, která vypadala, jako by se věnovala nějakému hazardu. Nedaleko jednoho ohně někdo nakreslil do hlíny kruh a dva brouci tam chodili kolem dokola - chodili velice podivně, jako kdyby je někdo pobízel neviditelným klacíkem, aby šli na jednu stranu nebo na druhou. Nakonec jeden z vrávorajících brouků překročil obvod kruhu a okamžitě se převalil na záda, jako by ho to vyčerpání málem stálo život. Zatímco brouk chabě hrabal nohama ve vzduchu, vítězové jásali a ti, kteří prohráli, si ulevovali nadávkami.

“Ale teď už pro lady Aemilii nepracuješ,” připomněl mu Theo. Padlého brouka zatím dali pryč a do kruhu k šampiónovi posledního kola hodili nového. Křik začal nanovo. “Nemusíš už být… to, co jsi byl. Palác Narcisů je pryč. Jestli někdy byla příležitost, aby se něco změnilo…” A já, co potřebuju já - dostat kamenem do hlavy? Byl jsem vytržen ze svého světa. Jsem cizinec. Tohle je i moje šance - moje šance být něčím, na co bych mohl být… co vlastně? Hrdý? O to mi jde? O věci, které se berou v občance na základní škole?

“Máš pravdu, Theo,” řekl Bříma. “A pomohl jsi mi, abych dostal zpátky svůj život, abych dostal tuto šanci udělat něco jiného. Děkuju ti za to.”

“Mně?”

“Sám bych se z paláce Narcisů nedostal. Vzdal jsem to. Byl bych tam zemřel.”

“Ty jsi mě zachránil několikrát. Myslím, že teď jsme vyrovnaní.”

“A jsme tady!” oznámil Závora. “Je to malé, ale myslím, že to bude útulné, a proto příjemné.”

Theo se zahleděl na obdélníkový žlutý stan. Nakláněl se sice na jednu stranu, ale byl dobrého půldruhého metru dlouhý a více než polovinu široký - to bylo docela rozumné pro dva lidi, kteří předtím spali pod širákem v parku. “Vypadá to, že by to mělo stačit.”

“Skvělé. Jen zajdu dovnitř a představím vás vašim novým… jak to říct? Spolustanovníkům? Spolunocležníkům?”

“Co?” Ale než se Theo stačil na něco dalšího zeptat, Závora odtáhl vchodový díl a vlezl dovnitř. Vstup byl poměrně nízký a Theo si musel dát pozor, aby se jím protáhl a nezamotal se přitom do plachty, která ho zakrývala. Než se dostal celý dovnitř, Závora již mluvil.

“Přivedl jsem vám dva přátele, skutečně dobré přátele. Samotný Čudl požádal, abyste jim byli ve všem nápomocni a rozdělili se s nimi o svůj domov.”

Stísněný prostor uvnitř stanu osvětlovala jen bludičková lucerna, jejíž světlo mělo slabý zelenošedý nádech, ale stačilo, aby bylo vidět, že ani jedna ze dvou osob, které již ve stanu přebývají, není ze svých nových spolubydlících zrovna nadšená.

“Další dva Čudlovi zvláštní přátelé?” zeptal se drobný tvor s kulatým obličejem, který měl na sobě jenom červenou kombinézu se stříbrnými knoflíky. Bojovný obličej a věnec oranžových vlasů dodával tomuto neznámému vzezření zrzavého lvíčete. Theovi chvíli trvalo, než si všiml, že přinejmenším jeden z jeho dvou nových spolubydlících je ženského pohlaví. “Pod stejnou záminkou jsi nám vnutil už Švejdíka, a ať mě spolkne Studna, jestli každou noc nemusíme poslouchat, jak sebou hází a mluví sám se sebou. A když prdí, celý stan se rozsvítí jako tabule na Slaměnkovém náměstí! Kdo v tom má spát?”

“Nechte si ty své vtípky, paní Osinková. Vždyť vy víte, že toho chlapce máte ráda.” Závora zavrtěl prošedivělou hlavou. “A on na vás spoléhá!”

“Ale kravál dělá hrozný,” řekla, ale Theo si všiml, že se usmívá. “No tak dobře, přiveď je dovnitř. Můžeme se tady zmáčknout - v celách pod Čemeřicovým palácem nejspíš nebudeme mít místa o mnoho míň, až nás všechny zavřou za protikvětinové myšlenky. Co myslíš, Háčku? Nemáš proti hostům nic?”

Druhým obyvatelem stanu byl šotek, ale jiný než Čudl a Závora, menší a ještě šlachovitější. Jeho štětinaté vlasy byly spíš černé než hnědé nebo šedé. Zamyslel se nad otázkou paní Osinkové a pomalu zamžoural žlutýma očima. “Mně je to jedno,” řekl nakonec.

“Skvělé!” odvětil Závora na tento nijak halasný souhlas. “Všechno je dohodnuté. Vy dva noví se trochu prospěte. Kolem půlnoci se pro vás vrátím. Čudl vám řekne příběh.”

“Příběh? O půlnoci?”

“Samozřejmě. Budou tam všichni. Paní Osinková, Háčku, buďte tak hodní a pomozte těm dvěma vyznat se tady, až odejdu, ano?” Závora vycouval vchodem ven.

Přes stan něco přilétlo a málem to Thea praštilo do hlavy, ale včas zvedl ruce a chytil to. Byla to otlučené kovová láhev, jaké se přesně hodí do kapsy na boku. “Je to víno. Dejte si,” pravila paní Osinková. “Vítejte v našem skromném příbytku. Říkáme mu Jedová chýše.” Přimhouřenýma očima se podívala na Břímu Šáchora, jenž vypadal trochu zaraženě. “Dělá ti to problémy? Jsi snad jeden z těch květin jako mladý Prvosenka, kterému už před léty umřel humor hladem? Nebo se ti jen nezamlouvá představa, že bys měl bydlet s emancipovanou ženou?”

“Ne - ne!” Bříma zavrtěl hlavou, aby to zdůraznil. “Ne, jedno ani druhé. Květina určitě nejsem.” Ale vypadalo to, jako by mu skoro udělalo radost, že si ho někdo špatně zařadil. “Jenom… ještě nikdy jsem se s divokým šotkem nesetkal.”

“To myslíš Háčka? Narodil se jako divoký, ale vyrostl tady ve špinavém, zkaženém Městě, právě tak jako my všichni ostatní. Nemám pravdu, Háčku?” Šotek však neodpověděl. “Tady na mostě jsou divnější,” zasmála se. “Dokonce i v tomhle stanu žije někdo divnější.”

“Jestli tomu dobře rozumím, bude nás tady pět,” řekl Bříma.

“Jistě.” Paní Osinková pokynula Theovi, aby dal láhev Břímovi, který opatrně upil a potom si dopřál větší a nadšenější doušek.

“Tak je to pravda, co se vypráví.” Nyní už se usmíval i Bříma. “Vy hejkalové vážně máte nejlepší víno. Z čeho to je, z pampelišek?”

“A lopuchu. S trochou čmeláčích zadků, aby to dostalo správný říz.” Zasmála se nahlas, ale krátce. “Nic moc, ale legrace musí být.”

“Vy jste vážně hejkalové?” zeptal se Theo.

“Není to vidět na první pohled? Já však nevím, jak říkají tobě, chlapče. Já jsem Berta Osinková z ulice U Slepého prasete. Háčka už znáš.”

“Theo. Theo Vilmos.” Vlastní jméno mu teď znělo divně. Bylo trochu zvláštní vyrůstat s maďarským příjmením na předměstích, kde se většina ostatních jmenovala Roberts nebo Smith, ale jakmile se přestěhoval do kosmopolitního San Franciska, kde měl kolem sebe Nguyeny, Battistiny, Chaveze a Khasigiany, příliš o tom nepřemýšlel. Teď si poprvé po několika desítkách let znovu připadal hloupě - skoro jako by se už jen ze slušnosti měl jmenovat Zimolez, Květák nebo tak nějak. “A tohle je můj přítel Bříma Šáchor.” Proč se vůbec máma odstěhovala ze San Matea? napadlo ho. Nikdy předtím o tom nepřemýšlel. Táta odcházel do důchodu a nemusel už dojíždět do města, takže mu to mohlo být jedno. Mohlo to být tím, že… že mu máma nebo dokonce oba chtěli být blíž? Byla to zvláštní a nová myšlenka. A stále ještě neuvěřitelná představa, že to nebyli jeho praví rodiče, ji dělala ještě zvláštnější.

“Tak jsme se sešli hezky,” vytrhla ho ze zamyšlení paní Osinková. “I když všichni si to nemyslí.”

“Cože?”

“Náš přítel, mladý pán z Prvosenku, tu před chvílí prošel a něco si brblal a syčel.” Vytáhla doutník a zapálila si ho ostrým lusknutím prsty. Krátce nato se stan začal plnit páchnoucím dýmem. “Zkusila jsem z něho dostat, co mu leží na srdci, že tak bezcílně bloumá, a on začal mluvit o nějakém mladém smrtelníkovi, který ve skutečnosti není mladý smrtelník, ale další zbloudilé štěně, jež Čudl přivedl zpět. Tak se zdá, že se s ním rozešel ve zlém, blábolil něco o cti a podobně - nebylo mu moc rozumět. Prvosenka je dobrý mládenec, jenže když to na něho přijde, plácá nesmysly. Každopádně se z toho celý klepal. Ty máš smrtelnické jméno a právě jsi dorazil. Vypadá to, že jsi Čudlův přítel. Tak možná dělám nepodložené závěry. Přihořívá?”

Theo mrkal, aby tak vypudil z očí slzy. Doutník paní Osinkové v malém stanu byl skoro stejně hrozný, jako kdyby se vrátil do paláce Narcisů. Ale ať chtěl nebo nechtěl, nenuceným vystupováním malé hejkalky se bavil - byla trochu jako Johnny Battistini, kterému změnili pohlaví a předělali ho na skřítka. “Ano, měli jsme malou hádku. Nedorozumění.” Ale uvnitř se toho nedokázal zbavit tak snadno. Prvosenka ho evidentně chtěl zabít - zbýval okamžik, aby to udělal - a něco takového člověk hned tak nezapomene a neodpustí, jako by to byla tahanice na školním dvoře. Theo si vzal nabídnutou láhev a napil se. V hrdle, pořád ještě dost citlivém, to trochu pálilo, ale v žaludku se mu rozlil příjemný hřejivý pocit. Svaly se mu zcela uvolnily a zakouřený vnitřek stanu najednou působil útulně.

Proboha, pomyslel si, jsem opilý z jednoho pořádného doušku. To svinstvo má sílu. To, jak byl vyčerpaný, mu taky zrovna nepomáhalo. “Kde bych si tady mohl lehnout?” zeptal se a najednou si uvědomil, že i když pro něho možná nebude pohodlné mačkat se v tak malém prostoru, musí to být ještě horší pro ty, kteří tady už bydleli a zvykli si, že mají místa mnohem víc. “Stačí koutek. Padám únavou.”

“Mohl by se vmáčknout vedle tebe, Háčku?” optala se paní Osinková.

Šotek nahmatal několik pečlivě složených tašek, které vypadaly, že v nich asi tak před sto lety mohlo být nějaké rychlé občerstvení - na jedné Theo přečetl vybledlý nápis “Čerstvé z Vrbových farem!” a vytáhl tmavý raneček, který vypadal příliš malý i na vězeňskou přikrývku. “Máš něco na přikrytí?” zeptal se šotek. Jeho hlas byl monotónní a obličej neprozrazoval mnoho emocí, ale měl velice bystré, zářivé oči. “Nemáš? Tak si vezmi můj kabát.”

“To je opravdu laskavé. Díky.” Theo jej rozprostřel a lehl si. Na dotek to bylo jako kousavá černá vlna. Kromě přírodního lanolinu nevydělaného rouna cítil ještě nějaký jiný pach, silný, skoro až pižmový, ale ne vyloženě nepříjemný. Jak byl každým okamžikem malátnější, napadlo ho, že to trochu připomíná pach pavilonu šelem v zoo. Nebo něco jiného. Pavilon lišek? Pavilon vlků? Mají v zoo pavilony vlků…?

Poslední, co slyšel, bylo, jak Bříma Šáchor říká chmurně, avšak skoro až hrdě: “Byli jsme tam. Byli jsme v paláci Narcisů, když se to stalo…”

Theo se probudil s těžkou, zastřenou hlavou a spoustou bolestí v místech, kde měl mít tělo. Ve stanu se nesvítilo, ale trochu světla pronikalo dovnitř z ohně venku. Ze stínu pohybujícího se po látce stanu poznal, že není sám.

Opatrně vystrčil hlavu. Uviděl šotka Háčka, jak sedí na zkřížených nohách u ohně a něco si peče, nebo možná jenom opaluje konec klacku. Žluté oči se otočily k němu. “Kde jsou všichni? Už je půlnoc? Zmeškal jsem to vyprávění?” Háček vytáhl klacík z ohně a pozorně si ho prohlédl, potom chvíli třel špičku o plochý kámen, načež ji vrátil do plamenů. “Půlnoc ještě nebyla. Hejkalka vzala tvého přítele na brouky.”

“Bříma žádné peníze nemá, takže se snad nemůže nic stát.” Theo nevěděl, co by měl říct. “Ještě jednou díky za ten kabát.”

Šotek pokrčil rameny. “Do zimy ho potřebovat nebudu. Zatím si ho nech. Když jsi Čudlův přítel.”

Theo si sedl k ohni naproti němu. Šotek dělal velice pomalé pohyby, ale vypadalo to, že by se mohl pohybovat mnohem rychleji, kdyby chtěl - a ty oči! Theo si vzpomněl na svůj polosen o vlčím pavilonu v zoo. Zadíval se na tmavého, mlčenlivého Háčka. Mohl být šotek zároveň vlkodlak? Připadalo mu to příliš - jako moc vajíček v nákypu. Ta hejkalka, paní Osinková, tvrdila, že je napůl divoký. Ale co znamenalo u šotka divoký - byl snad jeden z grimů, které Theo zahlédl z vlaku? Vzpomněl si, že vypadali hodně působivě.

“Mohl bys mi říct něco o tom, kam jsem se to vlastně dostal?” zeptal se. “Totiž, přišel jsem sem jenom proto, že mi Čudl dal nějaký lístek, na kterém bylo napsané jméno mostu. Vypadá to, jako by si všichni mysleli, že jsme jeho přátelé, ale my ho ve skutečnosti vůbec neznáme.”

“On zná vás.” Háček si opět prohlédl klacek a vyzkoušel špičku prstem. “Zve jenom ty, o kterých ví, že jsou ti správní. Nás ostatní nechává vodit další nové lidi.” Na konci tohoto proslovu, zatím nejdelšího, jaký od něho Theo slyšel, šotek strčil klacek zpátky do ohně.

“Takže on je… vůdce?”

Háček pokrčil rameny. “Je chytrý. Je ten, kdo má nápady. Ten, kdo… kdo ví.”

Theo zavrtěl hlavou. “Nějak tomu nerozumím. Je Čudl něco jako starosta tohoto… stanového města? A byl taky tím, kdo je založil?”

Háček se zazubil. Také zuby měl žluté - a docela ostré. “Lidi tady byli odjakživa, co se řeka změnila. Chudí. Hladoví. Čudl jim pomohl. Ale… starosta?” Když se rozesmál, znělo to jako sípavý kašel.

“Možná používám špatné slovo…”

“Ne, já to slovo moc dobře znám. To jsou skřítci, kteří jsou náčelníky měst a městeček. Jsou vykrmení a mluví tak, aby to vypadalo důležitě. Ale Čudl takový není. Není starosta. Myslím, že je generál.”

Theovi chvíli trvalo, než se mu rozsvítilo. “Chceš říct, že tohle je… armáda?”

“Zatím ne. Jenže brzo možná bude.” Háček vytáhl klacek, aby znovu vyzkoušel jeho špičku.

Theo nevěděl, co si o tom má myslet. Sledoval zčernalý kus dřeva, obrušovaný o kámen tak dlouho, až vznikla špička ostrá jako jehla. “Na co to máš? Na něco konkrétního?”

Šotek přikývl. “Jasně. Jestli v nejbližší době nedostaneme příležitost zabít některého z těch květinových lumpů, namířím si to přes celý tábor a píchnu to do ucha jednomu špuldovi, který se jmenuje Prut - až do těch míst, kde mu to myslí.” Znovu se sípavě zasmál, ale v očích se mu nepříjemně zalesklo. “To ho naučí, aby mě nepodváděl v kamínkách.”

“Potom už to určitě nikdy neudělá,” přitakal horlivě Theo. “Už jsem ti poděkoval, že jsi mi půjčil ten kabát?”

S jistou úlevou nechal šotka u ohně a vypravil se hledat něco k jídlu. Naposledy jedl pozdě odpoledne chléb, o který se rozdělili s Břímou, a měl za sebou dlouhou cestu. Od Háčka se dozvěděl, že jídlo bude po té Čudlově řeči, vyprávění nebo co to vlastně mělo být, ale Theo nechtěl tak dlouho čekat - nebyl ani přesvědčený o tom, že chce probdít celou noc, jen aby si poslechl nějakého šotčího mullaha, jak ze sebe chrlí podobenství, pobuřuje davy, nebo co to vlastně ten človíček dělal.

V noci, když ptáci odlétli a všude se rozhořely ohně, byl tábor ještě podivnějším místem než ve dne. Před ním vyrůstaly zvláštní siluety, každá překvapivější a děsivější než ta předchozí. Theo si musel stále připomínat, že lidé kolem něho nenosí halloweenové masky ani nepostávají v zákulisí nějakého dětského divadla. Oni tak skutečně vypadali. Dokonce měli nejspíš mnozí pocit, že uspořádání, jaké má on, se dvěma očima, dvěma nosními dírkami a ústy umístěnými na obličeji (a jenom na obličeji) symetricky je vyloženě nenormální. Ale jelikož byli skoro všichni dost slušní, aby tyto pocity skrývali, usoudil, že by to měl zvládnut taky. Pokýval hlavou a usmál se na dvě staré ženy s čapíma nohama, které si máčely pařáty v řece, a s úsměvem pohladil malé dítě, které mělo hlavu a ocas lišky. Snažil se neztratit úsměv ani potom, když mu dítě málem ukouslo prst a matka - nebo to možná byl otec - se za ním rozběhla s divokými gesty, štěkáním a nadávkami.

Stačilo, aby se Theo vzdálil několik metrů, a ňafání znepokojeného rodiče zaniklo ve všeobecném rámusu, smíchu, křiku a hádkách skřítků a vil. Tábor byl tak plný hlučného života, že se zatoulal od stanu poměrně daleko, než si všiml, že už nějakou dobu slyší zajímavý zvuk, aniž si vědomě všiml, že ho poslouchá. Byla to hudba, zpočátku jenom vzdálené dunění a praskání bicích nástrojů, občas prostoupené zakvílením, které znělo jako zpěv, ale s každým dalším krokem to bylo hlasitější a složitější na poslech.

Jelikož jídlo se mu sehnat nepodařilo (rychle pochopil, že bez peněz by musel jídlo žebrat na lidech, kteří viditelně neměli nazbyt), nechal se teď přes tábor táhnout ušima místo žaludku. Při cestě za těmi exotickými tóny několikrát špatně odbočil. buď málem zapadl do lenivého toku Měsíční řeky, skončil ve slepé uličce na bahnitém břehu, nebo se ocitl přímo uprostřed něčího soukromého prostoru, což bylo obzvlášť trapné, a dokonce traumatické, když vyšlo najevo, že jeden z těchto soukromých prostorů je obsazen dvěma milujícími se obry. Nezdržel se dlouho - vlastně se otočil a vzal nohy na ramena - ale i tak byl přesvědčený, že ho pohled na ty akry vrásčitých šedých těl zabraných do vášnivé kopulace bude strašit ve snech ještě léta.

Hudba ho táhla, ale nedokázal říct čím. Snad jen tím, že to byla hudba, i když hodně zvláštní. Nepatřila k tomu, co by vyhledával ani v těch nejeklektičtějších náladách, celkově příliš cizí, spíš jakési nekonečné, kvílivé monotónní muzicírováni, z něhož jeho neškolené ucho nedokázalo získat příliš informací, ale jiný cíl stejně neměl. Skřítčí děti po něm pokukovaly, některé s živým zájmem, jiné očima otupělýma hladem nebo nemocí. Nemůžu tady chytit nějakou jejich nemoc? napadlo ho. Stoprocentně jsem proti žádné nebyl očkovaný, než jsem se sem dostal. Náhlá obava pouze podtrhla, jak ztracený, jak cizí se cítil. Všichni tihle lidé, někteří s křídly, někteří s oslíma ušima, někteří tak malí, že je v záři táborových ohňů sotva viděl, patřili do jiného světa. Jako kdyby byl první člověk na Marsu v nějakém starém vědecko-fantastickém románu.

Už se nedivím, že o tom Eamonn Dowd chtěl napsat, pomyslel si, když sledoval skupinku dětí s umouněnými tvářemi a křídly, jak hrají nějakou složitou hru s klacíky a kolem něčeho, co vypadalo jako kočárek. Je to tak jiné. Není to ani jako v pohádkách. Člověk by tady mohl strávit celý život, a stejně by nepochopil, jak všechno funguje, základní předpoklady, pravidla. Najednou si uvědomil, že tady možná bude muset strávit celý život, a pocítil palčivý stesk po domově. Nejde o to, že by mi chyběly hamburgry, televize a podobné věci, stýská se mi po místě, kde bych znal pravidla. Kde bych věděl, co znamená, když někdo něco řekne, kde bych nemusel pořád hádat.

A teď, jako by jeho obrovská zásoba nevědomosti nebyla dost velká, si musel poradit s další záhadou: Co udělal Eamonn Dowd, že toho mladého Prvosenku tak rozzuřil? Anebo co si Prvosenka myslel, že udělal?

Hudba už byla docela hlasitá. Theo zabočil do dlouhého úzkého prostoru mezi dvěma skupinami stanů a zjistil, že se ocitl ve slepé uličce, kde tábor doléhal ke starým obezděným břehům řeky. Kolem hudebníků se nahrnul dav. Theo maličko znejistěl, když si všiml, že jsou to samí šotci, a navíc ne ti přátelští, civilizovaní jako Závora. Hudebníci a většina posluchačů byli drobní, hubení a pevní. Většina měla na sobě potrhané oblečení v barvě hlíny. Několik jich nosilo pestřejší látky, šaty, na nichž se i ve slabém světle dalo poznat, že jsou zářivě červené a žluté, a mnoho takto oblečených šotků tančilo. Uvědomit si, že to nejspíš budou šotčí ženy, mu trvalo déle, než mělo. Jejich dlouhonosé obličeje, nebo alespoň to, co z nich viděl, protože většina jich měla kapuce, se jen málo lišily od obličejů mužů, ale jistotu mu daly pozorovatelné partie jejich těl, nad pasem štíhlých, ale v bocích širších než Háček a ostatní šotci, s nimiž se setkal.

Několik se jich zastavilo a pohlédlo na něho - některé jakoby trochu podezíravě - avšak zanedlouho přenesly pozornost zpátky k hudbě. Šotků, kteří hráli, bylo přinejmenším půl tuctu. Dlouhé prsty jim kmitaly jako pavoučí nohy. Jeden šotek foukal do nástroje, který měl zdvojené píšťaly, další dva hráli na normálnější flétny nebo pikoly. Vysoký šotek s dlouhými vousy držel na klíně něco, co vypadalo jako lodní pádlo s nataženými strunami. Zdálo se, že ostatní hrají na různé bicí nástroje a chrastítka. Ale dalo se to těžko poznat, protože tančící ženy a někteří tančící šotci mužského pohlaví se před hudebníky pohupovali sem a tam.

Neobvyklost toho obrazu a skoro až bolestivě neznámá hudba mu přivodily další vlnu melancholie. Zavřel oči a na půl ucha se zaposlouchal do dechových nástrojů, které vířily kolem monotónních zvuků hudebního pádla a složitých, skoro arytmických úderů na bicí. Co tady sakra dělám? Kromě toho, co je jasně, že se snažím zůstat naživu? Největší dobrodružství, jaké může člověk zažít, a já je ani nedokážu ocenit - chci jenom zpátky domů. Kdybych byl prastrýc Eamonn, zkusil bych o tom napsat, jenomže já jsem nedokázal zvládnout ani slohové písemky, abych se dostal na dvouletku. Co vlastně jsem? Budižkničemu. Možná skřítek - stále se tomu zdráhal uvěřit - ale každopádně budižkničemu. Zpěvák bez práce. Poslíček květinově služby, který nemá holku ani rodinu. To je na celé té věci nejabsurdnější - představa, že podle někoho stojí za to mě unést nebo zabít. Nechtě mě chvíli být! Vždyť já se vyřídím sám. Dejte mi ještě třicet čtyřicet let…

Začínal v polyrytmech slyšet nějaký systém, zvláštní perkusové elipsy, vynechávky, které zdůrazňovaly to, co zůstalo. Přistihl se, že se pohupuje do rytmu. Podívejte se na mě - jako burzovní makléř na jazzovém festivalu, pomyslel si. Tak natvrdlý, že ani nepozná, že je úplně mimo. Ale to zase nebylo fér, ne? Skoro celý život věřil, že člověk nemusí být in, aby uměl ocenit hudbu, a že dokonce nevadí, když má někdo rád hudbu, která není in. To byla jedna z věcí, které ho štvaly na Krisi Rolleovi a jeho spoluhráčích z kapely, ta mladická jistota, že je dobrá hudba a špatná hudba a oni je umějí spolehlivě rozlišit. “Blbost,” řekl jim jednou. “Patnáctka, která vlhne, když slyší nějakou chlapeckou skupinu, mnich ponořený do Boha, kterého slyší v gregoriánských chorálech, nebo podělanej John Coltrane, kterej šplhá do nebe po schodišti z šestnáctinovejch not, všechno je to stejný. Jestli tě to bere, je to dobrý.” To bylo v době, kdy mu ještě stálo za to hádat se s idioty, jako byl Kris. To bylo v době, kdy mu ještě na něčem záleželo.

Theo začínal v hudbě slyšet nějaké zvuky, pochytávat slabý odlesk toho, co je, a co bylo možná ještě důležitější, dělat si představu o tom, co není. Když lidé slyší nebo vidí něco neznámého, mají sklon srovnávat to s něčím, co znají. To je v pořádku. Bylo však důležité odtrhnout se od té prvotní identifikace, jinak by člověk po celý zbytek života přemýšlel o životě jako o podmnožině známých věcí. Theo se zaposlouchal pozorně. Cítil rytmus, avšak zároveň si uvědomoval, že šotčí hudba není nic z řady věcí, které mu na první poslech připomíná: nebyla to středovýchodní hudba, indiánská ani asijská. Na to v sobě měla příliš mnoho zvláštních nezahraných momentů. Jestli znal něco, co se tomu aspoň trochu přibližovalo, bylo to qawwali, súfská devocionální hudba, kterou nějaký čas poslouchal jako projev vzdoru, když všichni jeho hudební přátelé najednou objevili africkou hudbu a básnili mu o takových, jako byli King Sunny Ane a Ladysmith Black Mambazo. Ne že by nebyli dobří, ale on prostě nechtěl být poslední, kdo bude dohánět nějakou módu, a to žádnou.

Teď jsem každopádně poslední, kdo dohání módu šotčího jazzu, alespoň v tomto světě. Ale jestli se někdy dostanu domů, budu první v celé ulici, kdo se šotčím jazzem přijde - ve všech ulicích.

Usmál se. Nechával zavřené oči a pokyvoval hlavou do úderů, které začínal slyšet, dokonce i do těch nezahraných. Když na to přijde, tohle jsem, uvědomil si. Možná z toho nevytřískám žádné prachy, ale jsem muzikant. Jsem zpěvák.

Čas plynul - pět minut, půlhodina, neměl přehled. Tanečníci, muži a ženy, se mu zpočátku vyhýbali, ale teď to vypadalo, jako by si ho nevšímali: pohroužil se do hudby spolu s nimi tak, že se stal neviditelným. Slyšel věci, které nemohl slyšet, když do slepé uličky přišel. Jeho mozek se začínal orientovat ve větších hudebních motivech, z nichž některým jako by trvalo minuty, než se začaly opakovat. Hudebníci čas od času popustili uzdu vokálnímu projevu. Byly to prudce stoupající výkřiky, které vyběhly po mollové stupnici, načež se na okamžik zastavily, ale jejich trvání nikdy nebylo delší než několik vteřin. Chvílemi se někdo z davu přidal, vychrlil ze sebe změť neznámých slov nebo ze sebe dokonce vyrazil neartikulovaný výkřik, ale jinak hudba vokální part neměla.

Zvláštní však bylo to, že to vypadalo, jako by takový part nebo alespoň prostor pro hlas jiného nástroje byl zahrnutý do tvaru hudby, jak ji teď chápal. Ostatní nástroje se k němu stavěly, jako by jej skutečně bylo slyšet. Někdy mezera zmizela, vyplněna zběsilými, skoro až srážejícími se zvuky hudebníků, jindy, obzvlášť když monotónní bzukot zeslábl a bubnování ztichlo do lehkých doteků prstů na napnuté kůži, působila ta mezera tak nápadně, že ji Theo zatoužil vyplnit. Zjistil, že se nejen pohupuje, ale také si pobrukuje, snaží se nejenom vyplnit vnímanou prázdnotu něčím, co sám vytvoří, bluesovou improvizací nebo jazzovým scatem, ale vytvořit to, co by tam mělo být.

Hudba ho obtáčela, podmanivá jako droga, nekonečná jako náhrdelník z jasných korálků, který mu dál a dál běží mezi prsty. Teď ten prostor v hudbě někdo vyplňoval, vybíhal z monotónnosti a poté zase zapadal do hutné změti nástrojů, prostupoval tiché pasáže jemnými, bezeslovnými, staccatovými zvuky.

Když si uvědomil, že tím zpěvákem je on a že je stejně hlasitý jako ostatní nástroje, přestal zpívat a ohromeně otevřel oči. Tanečníci, kteří od něho byli nejblíž, se po něm dívali, ale tančili dál. Zvedl oči k hudebníkům, ale jediný, kdo si ho všímal, byl dlouhovousý šotek se smyčcovým nástrojem, který se mu podíval do očí a přikývl. Neusmíval se, ale ani se nemračil. Ještě jednou přikývl a potom udělal hlavou gesto, které velice připomínalo “Pokračuj”. Theo začal opatrně opět zpívat. Šotek se ani teď neusmál, ale znovu přikývl, zavřel oči a ponořil se zpátky do řeky hudby.

Theo nechával oči při zpěvu otevřené, alespoň zpočátku, ale třebaže si ho mnozí z davu šotků prohlíželi se zájmem, a dokonce místy i s překvapením, ničeho jiného si nevšiml - žádné zášti, žádné zatrpklosti. Začal dýchat uvolněněji. Nechtěl být americký turista, který se vetře do obřadu někoho jiného, ale pokud šotčí jazyk těla nefungoval úplně opačně než jeho, zdálo se, že jim to nevadí, dokonce to vypadalo, že to přijali a líbí se jim to. Znovu se ponořil do hudby, pustil znepokojené myšlenky z hlavy, až znovu našel místo, kde byl předtím. Mezera v hudbě ho vedla dál jako světluška večerními kopci, jako bludička půlnočními močály. Snažil se ji sledovat, jak nejlépe uměl, vyplňovat prostor, aniž jej vyplnil úplně, aby hudba kolem něho mohla dýchat. Když na to šel příliš silou, když moc přemýšlel, ztrácel se, ale když jednoduše zapátral po tom světélku, našel je před sebou, jak ho vede světem, který je úplně cizí a zároveň alespoň trochu známý.

Tohle jsem, pomyslel si, když hudebníci nastoupili s hlasitým, disharmonickým sólem a on popadl dech. Točila se mu hlava, byl šťastný. Čím víc se zapomínal a zpíval, tím víc měl pocit, že skutečně je sám sebou. Nevím, co jsem jinak, člověk nebo skřítek, ale určitě jsem zpěvák. To mi nemůže nikdo vzít.

Kapitola 29

Díra ve vyprávění

Theo si právě dopřával další dlouhé pokuřování ze slonovinové dýmky a obdivoval se nádherným hvězdám přilepeným na nebeskou klenbu jako kousky hořícího napalmu - bez ohledu na to, které další věci v Říši skřítků mohly zklamat nebo vyděsit, musel uznat, že pohled na hvězdy skoro stojí za cenu vstupného - když ho našel Bříma.

“Theo, všude tě hledám… co to děláš?”

Podržel kouř v sobě ještě několik vteřin a teprve pak odpověděl. “Posedávám s novými přáteli. A kouřím nějakou stínovici.” Otočil se k muzikantům. “Tak se tomu říká, ne? Stínovice?” Hudebníci ani předtím nebyli dvakrát hovorní, ale když se objevil Bříma, ztichli všichni. “No nic,” řekl Theo. “Je to docela fajn. Nedáš si taky?”

“Ne!” Bříma zamával rukama. “Ne. Měl bys to… tu věc vrátit. Máme zpoždění. Nestihneme Čudlovo vyprávění.”

Theo pokrčil rameny. “Ti chlapíci říkali, že nikdy nezačne, dokud na místě nejsou všichni, kteří tam mají být. Je to tak, Vršku?”

Hráč na strunný nástroj zvolna přikývl. “On vždycky pozná, kdy je ta správná chvíle.”

“Dobrá… dobrá, jenže stejně myslím, že bychom měli jít, Theo. Musíme si o něčem promluvit.”

Theo podal dlouhou dýmku Vrškovi, který jí poklepal o bosou patu, aby z ní vysypal popel, a zastrčil si ji do pytlovitého kabátu. “Tak jo. Díky, hoši. A díky taky za to, že jste mě nechali, abych si s vámi zazpíval.”

“Tys s nimi zpíval?” Bříma vypadal nezvykle rozrušeně. “Theo, nevzal sis od někoho něco, čemu se říká elixír lásky, že ne?” Ztišil hlas. “Nebo… elfí prášek?”

Šotčí hudebníci se na sebe podívali a začali se rozcházet. Jeden si začal broukat smutnou, monotónní melodii. Vršek se po Theovi ohlédl a usmál se hluboko pod srstí na tváří. Některé věci zřejmě byly univerzální a jednou z nich bylo to, jak muzikanti reagují na normální lidi.

Bříma ho chytil za loket a prakticky ho táhl pryč. “Co se děje, člověče?” zeptal se Theo. “Ti lidi na mě byli hodní.” Nedokázal se však moc rozčílit. Stínovice se rozlezla do škvír v jeho mysli, kterými to víc táhlo, a uzavřela je. Bylo mu teplo a připadal si propojený se vším od doutnajících hvězd dolů. “Co je na tom elfím prášku, že z toho tak panikaříš? Je to návykové, nebo co?”

“Je, ale hlavní problém je v tom, že se získává z opravdových elfů.”

“Cože?”

“Mumifikovaných. Každopádně se od něho drž dál, kdyby ti ho někdo nabídl. Dělal jsem si starosti, protože se říká, že šotci chodí do města a prodávají ho - hlavně bohatým dětem z květinových rodin.”

“Ti chlapi byli jenom muzikanti. A dobří muzikanti - měl jsi je slyšet! Chvíli jsem poslouchal a pak jsem se přidal. Pobavili jsme se.”

Bříma zavrtěl hlavou. “Ty mě nikdy nepřestaneš překvapovat.” Pustil Theův loket, ale dál pokračoval v rázné chůzi a Theo musel zrychlit víc než chtěl, aby mu stačil. “Jaké to je?”

“Co? Zpívání?”

“Ne, stínovice. Nikdy… nikdy jsem to nezkusil.”

“Ani když jsi byl na univerzitě? Cos tam dělal, člověče?”

“Studoval.” Jeho hlas zněl upjatě. “Někteří z nás si nemohli dovolit školu proflákat. Někteří z nás si nemohli dovolit, aby jim tatínek a maminka objednali zvláštní učitele, kteří jim pomůžou nadřít se na závěrečné zkoušky z transmutací.”

Theo si chtěl do svižníka ještě trochu rýpnout, ale v jeho hlase bylo až příliš mnoho bolesti, než aby to ignoroval. “No, o tolik jsi zase nepřišel. Je to… nevím, člověk je po tom veselý. Jako když si u nás dá marihuanu nebo pár piv. Alespoň si to myslím, ale zkusil jsem to poprvé - třeba začnu za hodinu vykřikovat a vidět zelené tygry.”

“Jednou za semestr, vždycky po zkouškách, mě Zirus a ostatní vytáhli a donutili, abych pil s nimi. Poprvé jsem byl trochu pyšný a vzrušený - ostatně, byly to děti z velice významných, slavných rodin. Jenomže jsem příliš vypil a ztrapnil jsem se. Začal jsem brečet, jak moc se mi stýská po domově. A víš, co udělal Zirus další den?”

Theo zavrtěl hlavou.

“Pozval mě znovu. Jim se to totiž líbilo. Mysleli si, že je to výborná zábava. Malý svižník, který neumí pít.”

“Podle toho, co jsem viděl v tom Vánočním klubu, možná patříš k těm, kteří by pít neměli - když se přestaneš ovládat, začnou se dít divné věci. U lidí, kteří jsou trochu moc svázaní, se to někdy stává. Neuraz se - ty víš, jak to myslím.” Bříma smutně přikývl. “Vím.”

“Hej, co se to tam děje?” Theo si v tu chvíli všiml, že nejsou jediní, kdo postupuje směrem k mostu, a že to vypadá, jako by tam většina tábora dokonce dorazila před nimi. Po délce mostní zdi byla rozestavena řada pochodní, ve které zůstalo prázdné místo uprostřed, kde stál hlouček lidí a díval se dolů na dav. “Vypadá to jako Elfapalooza nebo něco takového. Bude nějaká další hudba?”

“Čudl bude vyprávět příběh. Všichni o tom mluví už hodiny. Ty neposloucháš, Theo?”

“Jo, poslouchám.” Nechtěl Břímovi dopřát, aby mu zkazil náladu, zakalil opičku po stínovici nebo co to bylo. “Jenom jsem nečekal, že to bude vypadat takhle.”

Jak se propracovávali do nejhustší části davu, která byla nejblíž mostu, zavládlo zvláštní ticho. Většina hovorů kolem nich byla tlumená. Nad nenormální ticho, jež všemu dodávalo napjatou atmosféru plnou očekávání, jen tu a tam vynikl křik ptáků a šťastný nebo zlostný vřískot dětí.

Nakonec se prodrali shromážděním až k místu, kde by se museli protlačit mezi skupinkou obrů, kteří si mezi sebou nechávali kolovat velký sud, pokud by se chtěli dostat blíž, a Theo i v tom nejrozjařenějším stavu chápal, že by asi nebyl dobrý nápad snažit se procpat mezi opilými obry. Vrátili se kousek dozadu, aby viděli přes mohutné šedé tvory, kteří byli ještě vyšší, než byli širocí.

“Tohle všechno kvůli Čudlovi?” podivil se Theo. “Tomu střízlíkovi, který mi dal tu kartičku? Je snad nějaká rocková hvězda? Šaman? Dělá nějaká kouzla?”

Od Břímy, který upadl do mrzutého mlčení, odpověď nedostal.

Jako by Bříma a Theo skutečně byli těmi dvěma, na které se čekalo - třebaže byli určitě příliš daleko v davu, než aby je bylo vidět - skupinka uprostřed mostu se rozestoupila a k okraji přistoupila malá, štíhlá postava. Theo si nebyl jistý, ale zdálo se mu, že vedle páru obřích osobních strážců je jedním z Čudlových společníků Caradenus Prvosenka, skřítek, který se ho pokusil zabít. Alespoň že se Prvosenka netvářil, jako by byl na sebe pyšný, podle toho, co Theo z jeho obličeje na tu dálku rozeznal, vypadal skřítek stejně sklíčeně jako Bříma Šáchor.

“U kořene, přišlo vás sem dnes hodně!” začal vesele Čudl, když se rozhlédl po davu. buď zásluhou nějaké zcela mimořádně příznivé akustiky, anebo s přičiněním nějakého obyčejnějšího místního kouzla, jeho hlas doléhal k Theovým uším tak, jako by drobný šotek stál jenom pár metrů od něho. “Tolik vás přišlo od toho strašlivého dne, kdy vzlétli draci. Ale všichni jste vítáni! Mé rodové jméno je Čudl. V hnízdě mi říkali Blaťák. Další mé jméno - hem, k tomu se dostaneme. Šotčí jména, podobně jako šotčí příběhy, mají vždycky uprostřed díru.”

“Máme hlad!” vykřikl někdo chraptivým hlasem. Několik dalších výkřik zopakovalo, ale celkově to vypadalo, že dav je trpělivý a zajímá jej, co chce Čudl říct.

“A my vás nakrmíme. Mnoho dobrých lidí sem přineslo jídlo a toto jídlo se všechno rozdělí. Ale nejdřív, protože je zde tolik nových, vás žádám, abyste si poslechli můj příběh.

Ve skutečnosti to ale není můj příběh, ne - není to příběh Blaťáka z rodu Čudlů, i když v něm jsem, stejně jako jsi v něm ty, ty a ty. Vlastně jsme v něm všichni. Vlastně je to příběh o velice krásné zemi lesů, polí a řek. Kozy, krávy a ovce se pásly na kopcích ohřívaných sluncem, toulaly se tak daleko, jak chtěly - anebo alespoň tak daleko, hem, jak je jejich pastevci pustili. Večer důstojně vycházel z lesa bílý jelen, aby se podíval, jak vychází měsíc. Všichni měli dost místa, všichni měli jídlo a přístřeší, všichni měli oheň, vodu a zemi. Znáte to místo, to nádherné místo? Říkalo se mu Říše skřítků.”

Několik lidí se zasmálo, jako by to byla pointa vtipu, ale Theo pociťoval účinky stínovice poměrně silně a upadal do příjemného snění. V duchu viděl obrazy, které Čudl vykresloval, a nelíbilo se mu, že se jim někdo směje.

“Ano, zdá se to být zvláštní, dnes, kdy většina stromů stojí za zdmi velkých paláců nebo je ohrazena jako součást venkovských pozemků těchto rodin, aby poskytla útočiště zvířatům, která naši páni pro potěšení loví, že kdysi les pokrýval většinu Říše skřítků. Většina z vás si to pamatuje, avšak ti, kteří jste moc mladí - představte si to! Jen si to představte! Černá veverka, jež skáče z větve na větev, ze stromu na strom, mohla celý život putovat přes Říši skřítků, aniž se jedinkrát dotkla země. Stromy jako oceán! Stromy starší než květinoví páni, trpaslíci a dokonce šotci. Stromy, které viděly první slunce, které byly staré, když ze země vyrostly první hory, stromy tak široké, že by se pod větve jednoho z nich vešlo celé městečko, jaké najdete u každé železniční stanice, stromy vysoké tak, že se listy dotýkaly oblaků a kořeny se držely až přímo v šupinách světového červa. Hem. Lze se divit, že když skřítkové a víly prvního večera povstali z vysoké trávy, dívali se na tyto staré stromy s posvátnou bázní? Že za dlouhých dní, jež následovaly, si ti z nás, kteří se vyznačovali mocí a krásou, vzali jména stromů za vlastní? Kam se poděli všichni ti staří stromoví lordi a stromové dámy? Známe jejich jména, neboť žijeme v jejich starých državách, na polích plavovlasého lorda Jeřába, vysoké a štíhlé lady Břízy, Dubu, Olše a mohutné Vrby. Ti všichni byli krásní a moudří tak, že si to nedovedeme představit. Kam odešli? Proč po nich nezůstalo nic než jejich jména?”

Dav teď mlčel. Theo přestával vnímat, že vedle něho stojí Bříma, natož to, že on sám je pouze jedním v mnohasethlavém zástupu - ne, mnohatisícovém. Bylo to, jako by ta postavička stojící na mostě mluvila jenom k němu.

“Hem, já ale slyším, jak se ptáte, co o těchto věcech ví nějaký šotek? Co ví šotek o krásných vládcích Říše skřítků, kteří zkrotili svět, ale moudře ponechali jeho srdce divoké? Řeknu vám něco, co vás překvapí - šotci tam byli taky! Jistě, nechce se tomu věřit. Ale již v těch dávno minulých dobách žili předkové mého lidu, a také oni byli hezcí a stateční. Chodili nížinami a hlubokými lesy, mluvili s ptáky, plavali v ledových řekách beze strachu z vodních vil, běhali pod hvězdami a zpívali jim při tom - a hvězdy zpívaly jim. A co je ještě podivnější, nesloužili nikomu jinému než sobě. Když některý z velkých stromových lordů chtěl přejít přes území šotků, přinesl jim dary a šotci společně vystrojili hostinu. A když přes jejich zem přešel, nebo si zalovil v jejich lese, dal jim další dary a poděkoval jim. A když chtěl náčelník šotků přejít přes území stromového lorda na cestě za ptáky nebo při hledání nových pastvin pro své koně či ovce, přinesl dary stromovým lidem a všichni společně hodovali.

Ano, vím, našim civilizovaným uším to zní podivně, ale nezapomínejte, že to byly nejstarší doby, kdy nikdo nic lepšího neznal.

A nad tím vším bděli král a královna. Nakloňte se blíž a já řeknu těm nejmladším z vás jednu velice překvapivou věc. Všichni dospělí to dozajista vědí, ale dětem to bude připadat neskutečně udivující.”

Theo se najednou přistihl, že se naklání dopředu, jedno pšeničné stéblo mezi tisícem dalších, ohýbaných větrem, všechny stejným směrem.

“Tady je to tajemství. Král a královna - byli také králem a královnou šotků! Říkali jsme jim král Zlatozrak a královna Stříbrná packa. Ano! A byli to rovněž vládcové trpaslíků, elfů, třepotalek, domodělů - všech obyvatel Říše skřítků! Jeden král! Jedna královna! Seděli na svém trůnu hluboko ve Starém kopci uprostřed Říše skřítků, v temných róbách, s korunou vzduchu a světla, a ve svých rukou drželi řád všeho. Možná měli rádi vysoké stromové lordy se zářivými vlasy, ale stejně měli rádi chytré, šikovné trpaslíky, hbité třepotalky nebo smějící se, svobodymilovné šotky. Někteří tvorové je nectili, například titáni, ale ani všichni ptáci, hem, nemilují vítr, který je vynáší nahoru.

Toto je samozřejmě šotčí příběh, a jak všichni kromě těch nejmladších víte, šotčí příběhy mají vždycky uprostřed díru. Stromoví lordi jsou dnes pryč, leží v hrobech v Katedrálovém háji, který obklopuje Starý kopec v Půlnoci. Říši skřítků dnes vládnou jejich pravnuci, prapravnuci a praprapravnuci, a tam, kde kdysi stromy pokrývaly zemi, pily ze slunce a měsíce a zároveň poskytovaly útočiště všem, již stáli pod nimi nebo přebývali v jejich větvích, se dnes květinoví páni halí do pestrých barev a šplhají za světlem, aby poskytli přístřeší ostatním.

Také král a královna jsou dnes mrtví, a s nimi odešel řád, který měřil každému šotkovi, skřítkovi a trollovi stejným dílem. Ano, je to neuvěřitelné, obzvlášť pro ty z vás, kteří jsou děti - ostatní jsou staří a moudří a tyto věci již znají - jenže bývaly doby, kdy nestálo Město, kdy nebyla poroba a kdy síla na rozděláni ohně, přivolání deště nebo vyléčení nemoci nepocházela ze závodů květinových pánů, ale přímo od krále a královny, proudila jako vody velké řeky, takže každý, muž, žena nebo dítě, mohl sejít k jejím břehům a vzít si, kolik potřeboval. Jak staromódní! Jak nepraktické! Poněvadž jak samozřejmě ví každé šotčí nebo skřítčí dítě, které si někdy hrálo na písčitém břehu, není možné rozhrnovat písek do šířky, když chcete postavit něco vysokého. Musíte nahrnout písek k sobě a vršit ho výš a výš, jedině tak postavíte něco tak vysokého a impozantního, jako je palác květinového pána nebo dokonce naše velké Město. Jestli to znamená, že musíte brát odjinud, abyste měli na pořádnou hromadu dost - nuže! Magie Říše skřítků není písek na břehu řeky, aby se o něj mohli podělit všechny děti, mladí šotci, hejkalové a skřítci bez rozdílu, obzvlášť proto, že jí, zdá se, není tolik jako kdysi - možná proto, že již nemáme krále a královnu. Každopádně by jedině šílenec nebo sobec mohl přijít s myšlenkou, že by se krása našeho Města a moc jeho pánů a dam možná dala využít lépe, kdyby se o ni mohli podělit všichni. Ty dny už jsou pryč! Kdo by mohl chtít, aby se takové starosvětské způsoby vrátily!”

Dav začínal reptat. Byl to šum neklidu a Theo se navzdory všeobecné atmosféře pohody, která ho obklopovala, neubránil jistým obavám, že věci, které Čudl říká, jej popuzují a že by každou chvíli mohl na most zaútočit, obři neobři, a šotka strhnout dolů. Theova nálada zaznamenala náhlý pád. Z davu kolem něho šel zvláštní, výhružný pocit. Nepatřím sem. Co to dělám? Co celá ta řeč znamená?

Čudl pokračoval, jako kdyby neslyšel mručení a sílící chorus rozzlobených výkřiků. “Ano, někdo by mohl říct, že my šotci bychom se mohli cítit obzvlášť poškozeni, neboť květinovým pánům dnes sice slouží všechna plemena Říše skřítků, ale pouze šotci byli přivedeni v řetězech, aby pomohli budovat Město, byli vytrženi ze svých lesů a plání a naloženi na železniční vozy - zvlášť ženy a muži, zvlášť rodiče a děti. A když byla práce hotova, zjistili jsme, že půda, na které jsme žili, teď patří květinovým pánům a květinovým dámám, že lesy jsou ohrazené, planiny rozorané a zastavěné městy a železničními kolejemi.”

“Nejste jediní, kdo byl okraden! Trpaslíci se nevzdali bez boje!” vykřikl hlubokým hlasem někdo, kdo stál jen několik metrů před Theem. “Rozbili náš cech. Vyhladověli naše rodiny. Osm set dvacet nás zahynulo jenom v bitvě u Zlaté hory, pobitých jako krysy v sýpce - šotci nejsou jediní, kdo trpěl!” Několik dalších hlasů ho podpořilo. Někdo jiný vykřikl něco o vodních nymfách a znásilnění Pravého Ardenu a Theo si najednou uvědomil, že rostoucí hněv nemíří proti maličkému šotkovi.

“Tak vidíte,” řekl Čudl, “jsem jenom hloupý šotek, sám mladý, a proto neznalý historie, hem. Můj lid možná nebyl jediný, který trpěl za tuto obrovskou květinu z pravého stříbra a křišťálu, které říkáme Město.” Lehce se kolébal. Jeho hlas znovu přešel do zpěvavé kadence. “Ale poslouchejte. Je pozdě a já jsem ještě nedovyprávěl svůj příběh do konce. Je pozdě a děti by už měly spát.

Řekl jsem vám, že všechny šotčí příběhy mají uprostřed díru - jako všechna šotčí jména. Nejsem ten, kdo by vám měl říct, co na to volné místo patří, do té tajemné studny uprostřed Říše skřítků. Na jedné straně žili stromoví lordi a všichni ostatní obyvatelé Říše skřítků spolu. Dnes stojíme na druhé straně té díry, stromoví lordi jsou pryč, všemu vládnou květinoví páni, a šotci, trpaslíci a další jsou nuceni posluhovat jim u stolu a doufat, že dostanou kůrku, kterou by mohli odnést domů rodinám. Na jedné straně byla Říše skřítků v dobách krále a královny, kdy zem byla štědrá a patřila všem. Dnes stojíme na druhé straně té díry a páni květinových rodů mezi sebou bojují o moc, vypouštějí obrovské draky a spalují nejenom své nepřátele, ale všechny, kteří musejí žít tam, kde oni vedou svou válku. Co je v tom prázdném prostoru? Já nejsem ten, kdo to řekne. Příběhy mého lidu takové nejsou.”

“Květinové rody musejí pryč!” zvolal někdo.

“Okradli nás!” vykřikl někdo jiný. Dav začal vydávat zvuky, jako když se probouzí nějaké zvíře, obrovské a mrzuté.

“Opatrně, přátelé!” promluvil k nim Čudl. “V těchto dnech, kdy všechna moc spočívá v rukou svářících se květinových pánů, je pošetilé urážet je. Kdo by chtěl hanět lorda Čemeřice a lorda Durmana, když jejich štědrost umožňuje chudým, aby ve Městě přežili i bez práce, a jejich shovívavost brání ozbrojeným vojákům, aby přišli do tohoto tábora a zavřeli do vězení všechny z nás, kteří jsme bez dovolení opustili své domovy, když parlament květů vyhlásil ve Městě vojenské právo? Parlament má přece mandát kdykoli poslat jednotky do této enklávy bezpráví a odvézt každého občana do pracovního tábora nebo dokonce k popravě.”

“Ať to zkusí!” zavřískla vysoká, celerově zbarvená žena. Jako ozvěna se k ní přidal tucet dalších hlasů.

“Klid, klid,” vyzval je Čudl. “Musíme být klidní. Páni květinových rodů pro vás jistě chtějí to nejlepší a mají moc, aby udrželi Město pod svou vládou a zbytek Říše skřítků pod vládou Města.” Odmlčel se, jako by poslouchal nespokojené reptání, a pomalu se rozhlédl po moři tváří ozářených pochodněmi. Theo uvažoval, jak to asi musí vypadat z mostu. Karneval. Halloween na druhou.

Nad nespokojenými výkřiky projevil zavytím svou zoufalost osamělý vlčí hlas.

“Kdybych si myslel, že květinoví páni jsou zkažení a jejich vládaje zločinná,” zvolal znenadání Čudl, “musel bych vám vyprávět úplně jiný příběh.” Dav ztichl. “Cítil bych, že mne čest zavazuje, abych vám řekl, že se blíží den, kdy se květinové rody budou muset své moci vzdát. Hem. Cítil bych povinnost říct, že pro jednou nebude v šotčím příběhu díra, připomenout, že svědkem smrti krále a královny nebyl nikdo jiný než představitelé slavných Sedmi rodin a že z těchto rodin dnes zbývají již jen tři, jako když si bandité nad kořistí z bohatého lupu, který právě spáchali, v noci jeden druhému podříznou hrdlo. Že jsme přišli o krále a královnu, kteří vládli všem rukou spravedlivou, a že to možná nebyla náhoda. Jejich nástupci si teď navzájem zapalují paláce a svými biči honí naše děti ulicemi.

Kdybych si myslel, že je třeba postavit se vládě květinových rodů na odpor, dokonce bych nejenom vyplnil díru ve svém příběhu, ale řekl bych vám, že dokud nepřijde den, kdy bude všechno napraveno, nebo vydechnu naposledy, nebudu se již skrývat za díru ve vlastním jménu.”

Chraptivý šotčí výkřik “Ne!” - ať vzešel od kohokoli - zněl dosti ohromeně, dokonce až vyděšeně. Nepočetný sbor dalších hlasů se k němu přidal a snažil se Čudla odradit od něčeho, co Theo dost dobře nechápal, ale Čudl se pouze usmál.

“Ale no tak, přátelé,” pokračoval. “Kdybych si myslel, že odpor proti květinovým rodům je důležitý, musel bych říct, že tajnůstkaření, i když podložené starou tradicí, je pro zbabělce - že někdy se i tajemství musí obnažit.” Zvedl ruce do vzduchu. “Stoupl bych si tady před vás, jako dítě, které poslouchá svou jmenovací píseň, a řekl bych každému, kdo mě slyší, že mé rodové jméno je Čudl, jméno, které jsem dostal v hnízdě, je Bahňák… a že jméno, kterým si říkám sám, jméno mého tajného zoufalství, je Brouk.” Přítomní šotci znovu zděšeně vykřikli. “Řekl bych to všem, protože se blíží den, kdy budou muset i ti nejmenší, nejplazivější tvorové povstat, kdy bude třeba s nimi počítat.

Přesně to bych udělal. Řekl bych: Jmenuji se Blaťák Brouk Čudl a nebudu mít klid, dokud nezískám zpátky svou domovskou duši - svou čest! A v takový den bych vás všechny požádal, abyste se ke mně přidali.”

Mnoho šotků v davu se ještě chvělo hrůzou z odhalení Čudlova jména - evidentně to bylo něco důležitého, třebaže Theovi to připadalo jen jako další matoucí detail pohřbený v mase mýtů, demagogického pobuřování a zvláštních podmíněných prohlášení. Ale i mezi těmito šotky se našlo několik, kteří se vzpamatovali rychle a kteří vypadali, že hoří vzrušením. A ti začali vyvolávat celé jméno. Z výrazu jejich tváří bylo jasně patrné, že se děje něco, co přesahuje i silnou protikvětinovou rétoriku, a skutečnost, jestli tomu Theo rozuměl či ne, na tom nic neměnila.

“Blaťák-Brouk-Čudl. Blaťák-Brouk-Čudl.” Volání zesílilo, ale bylo oslavné, nikoli výhružné, a pomalu mu začali přizvukovat i jiní než šotci. Počáteční zuřivost pominula - Theo ji cítil všude kolem sebe jako suchý troud, jako by stačilo, aby jim drobný šotek dal cíl a dav by se na ten cíl svými těly vrhl bez ohledu na následky - ale šílenství ještě neochladlo úplně. Shromáždění obyvatelé Říše skřítků byli rozjaření a spojení zvláštním poutem. Pokřikovali na sebe, dokonce se hlasitě hádali, ale bylo slyšet také smích a bodré chvástání. Příslušníci různých plemen se mezi sebou objímali, zdegenerované květinové rody byly zasypávány kletbami a pod ohnivými hvězdami se dokonce začínalo hrát a tančit. Když se Theo pomalu probral ze svého zasněného stavu, všiml si, že šotci a ostatní chodí davem s koši tvrdého chleba a říčních ryb a rozdávají jídlo.

Najednou se před ním objevila vysoká postava. “Čudl měl pravdu. Říkal, že jste tady. Má bystrý zrak.” Byl to Prvosenka, mladý skřítčí šlechtic, jenž mu ještě před několika hodinami držel na krku nůž. Theo od něho chtěl v první chvíli uskočit, ale po stínovici, již vykouřil spolu s hudebníky, mu zůstal zvláštní lhostejný pocit, jako by nic nebylo zas tak důležité.

“Co chceš?” Tím, z jehož hlasu bylo slyšet hněv a opatrnost, byl kupodivu Bříma.

“Především vám mám vyřídit, že Čudl chce, abyste ho navštívil. Večeří spolu s několika dalšími a byl by rád, kdybyste přišel a dal si s ním chléb.” Prvosenka zaváhal. “A pak bych se rád omluvil. Totiž… neoprostil jsem se od světa, z něhož jsem přišel, tolik, jak jsem si myslel, a když jsem se přede dvěma dny dozvěděl, že otec zemřel… připomnělo mi to povinnosti, jež jsem k němu kdysi silně cítil, povinnosti vůči jménu rodu, přestože jsem se obrátil proti nim, k jeho lítosti a mému zármutku.” Sklonil hlavu, jako by čekal na popravčího.

Proboha, uvědomil si Theo, když uplynulo několik dlouhých vteřin, on vážně chce, abych mu odpustil. Čeká na to. “Chtěl jste ho zabít.”

“Každý z mých příbuzných by udělal totéž,” odpověděl Prvosenka s náznakem zlostné pýchy. “Já jsem jeden z mála těch, kteří by se zadrželi, aby zjistili, proč by se mohli mýlit. A jsem možná jediný, který by za vámi přišel, aby se omluvil.”

A byla to pravda, nebo to tak alespoň vypadalo: Theo z celého skřítkova chování viděl, že Prvosenka dělá něco neskutečně složitého, že je napnutý jako struna v pianu. Theo neměl strach, že by na něho skřítčí šlechtic zaútočil, kdyby ho odbyl, ta chvíle již pominula, ale tušil, že samotný Prvosenka by si z toho odnesl hlubokou ránu.

Je těžké naučit se být pružný, pomyslel si Theo. Je těžké důvěřovat. Sám to zažil, když o všechno možné bojoval s Cat a obával se o píď ustoupit.

“Jestli slíbíte, že mi řeknete naprosto všechno, co víte, o mém… o muži, jehož jsem považoval za svého prastrýce,” začal Theo, “velice rád vám odpustím. Ne, odpustím vám i tak, bez podmínek. Ale chtěl bych slyšet, co vás sem přivádí - a také co víte o Eamonnu Dowdovi.”

Na Prvosenkově oboupohlavně hezké tváři se mihlo něco, co se podobalo vděčnému úsměvu, ale nezůstalo to tam dlouho. “To, co se stalo, je hanba. Hanba pro mou rodinu.”

“Dobrá, nebudu vás nutit. Ale jestli se mi můžete svěřit s omluvou, pravděpodobně se mi můžete svěřit i s nějakou rodinnou hanbou. A přestože Dowd ve skutečnosti nebyl můj strýček, nějakou dobu jsem ho za něj považoval, a tak asi na sebe budu muset vzít díl té hanby, o které mluvíte.”

“Já… já mám hlad,” odvážil se ozvat Bříma. “Byl jsem celý večer venku s naší spolunocležnicí paní Osinkovou, když Theo… zpíval. Ukazovala mi nějaké věci, představovala mi nějaké lidi. Většinou to obnášelo spíš pití než jídlo a mě už z hladu bolí žaludek. Nemohli bychom jít?”

Prvosenka přikývl. Najednou vypadal mnohem uvolněněji, ne tak afektovaně. “Pojďme. Čudl bude mít na stole dobrou, prostou stravu. Tak akorát pro někoho, kdo dělal společnost hejkalovi.”

Přestože teď byli uvnitř všichni ti lidé, místnost v horním patře mostní věže se zdála být větší, než když ji Theo viděl poprvé. Na podlaze kolem koberce plného mís a pohárů seděly dva tucty obyvatel Říše skřítků nejrůznějších tvarů a velikostí. Starý šotek Závora se vymrštil, když vešli, a málem jim skákal naproti, aby je přivítal.

“Ach, pan Vilmos a pan Šáchor, to je výborné, to je výborné. A jak vidím, vyřešili jsme naši hádku s Caradenusem Prvosenkou. To je skvělé!” Vzal Břímu za ruku a nasměroval ho na volné místo vedle atraktivní mladé víly, která sice měla potrhané šaty, ale záda jí zdobila těsně složená, nádherná mihotavá křídla. Zdvořile navedl Prvosenku, aby se posadil vedle Břímy, a potom vzal Thea za ruku. “Budete poctěn, mladý pane. Čudl požádal, abyste se posadil k němu.”

Nejdřív bylo zapotřebí přesvědčit obra o velikosti středního sedanu, který byl jedním z Čudlových osobních strážců, aby poposedl a udělal Theovi místo, ale nakonec se Závorovi podařilo vecpat Thea vedle Čudla, než odspěchal s nějakým dalším úkolem.

“Prosím, berte si z našeho stolu,” vybídl ho Čudl. Znovu měl na sobě hábit, který Theovi připomínal františkány. “Hraboši na medu jsou znamenití.”

Theo se snažil neztratit úsměv. “Díky. Myslím, že mi bude stačit trocha ovoce, chleba a… to je sýr?”

Čudl přikývl. Takto zblízka se hodně podobal té drobné, skromné postavě, kterou Theo potkal v autobusu. Bylo těžké spojit si to s demagogem, který jen před půl hodinou tak zručně manipuloval dav. “Mohu vás obsloužit?”

“To je od vás velice laskavé, ale zvládnu to sám.” Snažil se vyprostit z hromádky drobné ovoce s lesklou slupkou jako meloun a přitom ji celou nerozsypat. “Jsem… jsem z toho zmatený. Když jsem vás potkal poprvé…” Vzal si z pleteného koše kousek chleba. “Co jste dělal v tom autobuse?”

Šotek se usmál. Zuby měl žluté jako starý pes a ostré. “Hem, je to rychlejší než jít pěšky.”

“Jistě, ale zdá se, že jste tady trochu moc důležitá osoba na to, abyste vysedával v městském autobuse a rozdával kousky papíru lidem, jako jsem já.”

Úsměv se roztáhl. “Pokud je mi známo, pane Vilmosi, tady v Říši skřítků se nedá najít mnoho lidí, jako jste vy.”

“To je pravda.” S tím malým chlapíkem to nebylo vůbec jednoduché. Theo se podíval dolů a uviděl Břímu, jak se snaží poslouchat něco, co mu říká soustředěný Prvosenka, a zároveň udržuje konverzaci s atraktivní vílou s kaštanovými vlasy, kterou má z druhé strany. Chudák Jamka, pomyslel si. Ani jeden z nás není věrný její památce. Probudilo to v něm provinilý pocit a zároveň to posílilo jeho odhodlání. “Víte, snažím se přijít jednak na to, co tady děláte, a jednak na to, proč jste mě pozval - proč vám na mně vůbec záleží. Zřejmě jste tady důležitá osobnost.”

Čudl se otočil a pošeptal něco obrovi, jenž seděl z druhé strany. Obr se na Thea podíval a v jeho sloní tváři se mihlo něco jako náznak pobavení. Potom se vrátil k energickému žvýkání. “Řekl jsem mu, že jste ten, kdo dneska večer zpíval se šotky,” obrátil se Čudl zpátky k Theovi. “Hodně se o vás mluví. Vrtá vám hlavou, proč jsem vás pozval? Jak jsem dnes večer řekl na mostě, možná brzy přijde čas vyplnit prázdná místa v některých důležitých příbězích. Vy tady nejste ani den, a už jste našel velice mocný prázdný prostor k vyplnění. Vaše a moje plemeno spolu nehrají a nezpívají.”

“Skutečně?” Polichotilo mu to, ale zároveň byl trochu nervózní. To, co udělal, evidentně nebylo jen tak nějaké jazzové muzicírování, ale významná kulturní výměna. Najednou byl velice rád, že to nevěděl předem. “Ano, bylo to fajn. Pobavil jsem se. A rád bych si někdy popovídal o hudbě…”

“Pak si musíte promluvit se Závorou. Kdysi zpíval na posvátném vršku.”

“…Ale není to věc, která by mě momentálně zajímala nejvíc.” Nadechl se. “Prosím, jestli není hrubé, že se pořád ptám, co se tady děje? Kdo vlastně jste?”

Čudl se bezstarostně, nenucené zasmál. “Jsem přesně to, co vidíte - Blaťák Čudl.” Přinutil se poněkud zvážnět. “Ne, zapomněl jsem, že jsem se vzdal tajemství. Jsem Blaťák Brouk Čudl. Jsem vypravěč.”

“A příběhy, které vyprávíte, znějí, jako byste chtěl rozpoutat revoluci. Proto jste docela důležitý.”

“Důležité je to, co se tu děje. Já jsem se tady jenom objevil v určitém čase. Důležití jsou jiní, kteří jsou tady také, a důvody, které je sem přivedly.”

Je někde v polovině mezi hřímajícím kazatelem a politikem, pomyslel si Theo. Vypadá, jako by byl od každého to nejlepší, jenže jak to mám sakra poznat, obzvlášť tady, kde jsou všechna pravidla jiná? “Půjdou lidé do boje proti Čemeřici a jeho přátelům? Protože jestli půjdou, možná nakonec jsem na správném místě. Ti mizerové u mě mají vroubek.”

“Možná větší, než si myslíte.” Čudl si znovu zvláštně odkašlal a obrátil pozornost zpátky k chlebu a hraboši se skelnou polevou, kterého měl na talíři. Udělal si z toho všeho něco jako sendvič.

Theo neměl chuť dívat se, jak je hraboš konzumován, a proto se raději soustředil na zaplňování vlastního žaludku méně výstředními lahůdkami. Nalil si pohár vína, jež bylo cítit pomeranči a skořicí, a pak nabídl džbánek Čudlovi, jenž však zavrtěl hlavou. Theo vypil pohár až do dna, než si troufl na další otázku. “Potkal jsem dnes někoho, kdo šel za vámi… dosti zvláštní chlapík, nějaký Kopřiva…”

Čudl zvedl hlavu, usmál se a přikývl. “Ano, je to můj dobrý přítel. Uvidíte se znovu, protože spolu spíte v jednom stanu.”

“Počkat, on je ten další spolubydlící? Říkali, že se jmenuje Švejdík.”

“Ano, Švejdík Kopřiva. Tak se jmenuje.”

Theo si s poměrně velkým zděšením vybavil ten rozostřený pohled. “My spíme v jednom stanu s ním? S tím vysokým? S tím… divným?”

Čudl se málem rozesmál, ale podařilo se mu nedát to ve tváři znát. Oči ho však prozradily, pobaveně se leskly. “Takže jste se setkali. To je dobře.”

Theo zavrtěl hlavou. “O důvod víc k tomu, abych se vás zeptal, na co jsem se chtěl zeptat. Co s ním vlastně je? Říkal, že zná někoho, koho znám - že slyší v hlavě její hlas.”

“Není to náhodou někdo, hem, z rodiny Durmanů?”

“Ano!”

Čudl pokýval hlavou. “Když dovolíte, něco vám o Švejdíku Kopřivovi řeknu.”

“Bude to další příběh s dírami?”

“To musíte posoudit sám. Ale jelikož nic takového jako příběh s pravým začátkem a pravým koncem neexistuje, musejí se všechny odvíjet dokola, a když se odvíjejí dokola, dá to rozum, že budou mít všechny jisté… volné místo uprostřed.”

Theo rezignovaně mávl rukou. “Švejdík Kopřiva. Durmanové.”

“Ano, přítel Švejdík pro Durmany pracoval, pokud se to vůbec dá takovým jménem poctít. Víte něco o tom, jak se v Říši skřítků získává energie, pane Vilmosi?”

“Trochu jsem o tom slyšel,” přiznal mrzutě Theo. “V podstatě otrocká práce až do úplného vyčerpání, je to tak?”

“To je výstižný souhrn. A Švejdík byl jeden z těchto výrobců energie. Pracoval na Durmanově energetické stanici jako kondenzátor, z čehož se dá usuzovat, že měl vrozené schopnosti přesahující to, co je normální. V každém případě se dlouho před tím, než by dosáhl přirozeného věku pro zeslábnutí, Švejdík zapletl do nějaké velice vážné nehody. Těžko říct, co přesně se stalo, ale z nějakého důvodu došlo ke strašlivému přetížení sítě a on byl přímo v jeho středu.”

“Když tady mluvíte o energii, myslíte to, čemu já říkám magie, že?”

“Ach, jistě, původně jste ze světa smrtelníků. Asi to tak bude. Ale ať tomu říkáte jakkoliv, byla to strašlivá nehoda. Švejdíka to málem zabilo - vlastně ho to mělo zabít, ale z nějakého důvodu se to nestalo. Když se cítil dostatečně dobře, utekl. V delíriu, vyhladovělý, došel až na okraj Města a bloudil ulicemi Východní Vody. Našel jsem ho, dal jsem mu najíst a přivedl jsem ho sem.”

“To asi vysvětluje, co dělá tady na mostě, ale ne to…”

“Durmanovy?” Čudl si znovu ukousl chleba a způsobně si utřel ústa do rukávu svého oděvu. Nebýt nosu ve tvaru prstu a žlutých zubů, Theo by si připadal jako ve společnosti nějakého beduínského náčelníka. “To je záhada dokonce i pro mě. Bude to nějak souviset s tou nehodou, s tím, jak se změnil. Slyší hlasy. Zpočátku jsem měl zato, že je to jenom šílenství od poškozené mysli, ale je to něco víc. Slyšel jsem dost, abych pochopil, že si vytvořil, hem, určité spojení s energetickými soustavami paláce Durmanů - sice krátkodobé a nepravidelné, ale je tam - a nyní díky tomu slyší a dozvídá se různé věci. Neumí je všechny vysvětlit, a i když se nyní zdá, že chápe, co se stalo, velice ho ty hlasy v hlavě ruší.”

Theo složil ruce do klína. Byl sytý a téměř šťastný - zoufalství uplynulých dní ustoupilo, alespoň na okamžik, do přijatelné vzdálenosti. Stínovice a hudba, pomyslel si. A dobrá večeře. Možná to není nejlepší způsob, jak něco překonat, asi to člověku nepomůže vybudovat nový život ani nevrátí přátele, ale je to lepší než ostrým klackem do oka. “Je to všechno dosti divné,” řekl šotkovi, “ale aspoň to dává nějaký smysl. Musím si přestat myslet, že tu platí pravidla, jež znám. Trčím pak jako bolavý palec. Říkám si tím o problémy.”

“Jenže právě s tím byste přestávat neměl, příteli.” Čudl odstrčil svůj talíř. “Je důležité, abyste myslel jako to, co jste nebo za co jste se dlouho považoval - jako smrtelník.”

“O čem to mluvíte? A jak vlastně víte, že nejsem smrtelník?”

Tentokrát se šotek neusmál. “V tomto táboře už mnoho tajemství nemáte, Theo Vilmosi. Ale nebojte se. Jsme vaši přátelé, nebo bychom jimi chtěli být. A potřebujeme vás.”

“Potřebujete mě? K čemu?”

“Zatím nevím jistě. Ale blíží se zlé dny, dny ohně. Ne, již jsou tu. A já cítím, že vás budeme potřebovat, moc vás budeme potřebovat. Je možné, že to ani tak nebude stačit. Žijeme v době Strašného dítěte, Theo Vilmosi. V době, kdy těžké sny chodí obživlé pod sluncem.”

Bylo toho na něho příliš. Theo zavřel oči a nechal žvatlání u stolu plynout kolem něho. “Můžu vám položit ještě jednu otázku?”

“Samozřejmě.”

“Dnes jste řekl své druhé jméno. Bylo to tak důležité, jak to vypadalo?”

“Myslím, že žádný šotek je nikdy neprozradil nikomu mimo své hnízdo a rozhodně nikomu, kdo nebyl z jeho kmene. Ale žijeme v době změny. Připadalo mi to jako správná věc.”

“Zdálo se, že ostatní šotci to vzali dobře.”

“Většina těch, kteří tu jsou, téměř šílí zlobou - ano, a nenávistí vůči květinovým rodům. Jsou ochotni podstoupit prakticky cokoli, aby znovu našli svou domovskou duši, třebaže někteří zítra nebudou mít dobrý pocit z toho, že slyšeli, jak se o takových věcech mluvilo na veřejném místě a navíc před Nepozřenými - před těmi, kteří nejsou šotci.” Ukázal malý, žlutý úsměv. “A troufnu si říct, že mezi příslušníky mého plemene se zřejmě najde dost těch, kteří mě budou chtít zabít, až se o tom dozvědí, tradicemi spoutaní šotci z Úmluvy Jasanových rovin a jiní, kteří se bojí nového víc než smrti. A samozřejmě mezi těmi, kteří tady dnes byli, se našli zvědové květinových rodin. Ale Vláček a Káča mě ochrání.” Poplácal jednoho z obrů, který v odpověď něco zabručel s plnými ústy. “Každopádně dost dlouho, abych dokončil svou práci.” Čudl se narovnal. “Ale už jsme toho o těch věcech namluvili dost. Vyprávějte mi o svém světě. My šotci se v těchto těžkých dnech do těch končin dostaneme zřídka. Pořád námi matky straší děti?”

Theo se zamyslel. “Ani ne. Myslím, že na to jsou obludy z filmů a podobné věci…”

“Obludy z filmu?” Čudl se na něho lišácky podíval. “Váš svět by mi určitě připadal ještě podivnější než vám ten můj. Vyprávějte mi o něm chvíli, a potom vás nechám, ať se jdete vyspat, protože vím, že jste unavený.”

A tak zatímco lampy dohořívaly a obyvatelé Říše skřítků všude kolem něho mluvili, šeptali a smáli se, Theo se snažil zůstat vzhůru a vyprávět šotkům o zvláštním, magickém světě, kde všichni stárnou, ve stromech nebydlí žádné víly a nikdo, dokonce ani ti nejnižší lidé, nemá křídla.

Kapitola 30

Rodinné záležitostí

Velká limuzína plná osobních ochránců byla již naložená a čekala. Z výfukového otvoru stoupal obláček maličkých jisker energie. Vzduch v podzemní garáži jich byl plný - Poppy cítila, jak ji svědí na kůži. Čekali na ni dlouho.

To je dobře. Nemohlo by jí to být víc jedno.

Zahlédla tupé šedé tváře, jak se po ní otcovi ochránci podívali přes kouřová okna. Dokonce i přes tmavé sklo měli uctivý výraz. Všichni věděli, co se stalo obrovi jménem Kostka, který byl přistižen, jak žádostivě pošilhává po dceři svého zaměstnavatele lorda Brčála. To, co z jeho těla zbylo, poslali Kostkově rodině ve dvanácti pěkných obřadních skříňkách s erbem Brčálů. Přestože živý Kostka byl obrovský, žádná z těch skříněk nebyla příliš velká. Oficiální pochvala, kterou parlament lordu Brčálovi za jeho gesto odhlasoval, byla asi spíš za všeobecný odstrašující účinek na osobní ochránce a služebnictvo než za laskavost prokázanou rodině pozůstalých.

Řidič, jenž se jmenoval Okrajník, stál u dveří otcova vozu. Když přišla blíž, pokýval slepou koňskou hlavou. Byl větší než průměrný vosloun, vysoký a široký v ramenou. Prakticky sloužil Durmanům jako další ochránce. Jestli ostatní voslouni byli štíhlí plnokrevníci, Okrajník byl valach.

“Dobré odpoledne, slečno.”

“Dobré odpoledne, Okrajníku. Předpokládám, že otec zuří, že jsem ho nechala čekat.”

“Viděl jsem ho už v lepší náladě, slečno.” Otevřel jí dveře a potom je za ní zavřel s tichým cvaknutím, z něhož jí vždycky luplo v uších.

Sotva si sedla, otec ji probodl pohledem, z něhož měla jako dítě panické křeče, které jí probíhaly od týlu po slabiny. Teď už si to nepřipouštěla, nebo alespoň do té míry, jak to šlo, když vás dotyčný stejně může zabít lusknutím prstů.

Udělal by to? pomyslela si. Kdybych ho dost rozzuřila? Po zavraždění jejího nevlastního bratra neměl Aulus, lord Durman, žádného dědice, takže se svými dcerami pravděpodobně nějaké plány měl, ona si však byla jistá, že je to jediný důvod, proč se o ně vůbec zajímá. Poté co jeho první žena zaplatila životem za Orianovo narození, se její otec oženil ještě třikrát, ale i když se za to potají styděl a na veřejnosti rozčiloval, další ženy mu porodily jenom pět holčiček. Čtyři další dcery byly již provdány za potomky významných vazalských rodin…

Vazal a mazal, jak hezky se to rýmuje, pomyslela si Poppy.

…jenže žádná nebyla z těch, jimž by její otec svěřil to, co byl nyní, po zničení Narcisů, jeden z nejmocnějších rodů ve městě.

To je dobré, pomyslela si, lepší než dobré. Jenom ať to všechno dostane Lomikámen, manžel Lavinie. Čím rychleji to rozhází, tím budu šťastnější. Vrahové. Upřela pohled na otce. Ukazoval svou obvyklou bezcitnou masku. Ty a ten netvor Čemeřice. Všichni si zasloužíte zemřít.

Zatímco jí ta hrůzná, mrazivá myšlenka narůstala v hlavě jako ledové krystaly, luxusní vůz vyrazil z garáže. U brány zpomalil, než jej hlídka propustila, a vyjel z Blínového náměstí. Obvyklý dav žebráků, demonstrantů a prosebníků byl pryč, místo nich zaplňovali náměstí dobře vyzbrojení parlamentní strážníci - znamení, že vládnoucí rodiny si stále nejsou úplně jisty svým vítězstvím. Okrajník zpomalil, aby mohl vůz s osobní ochrankou projet strážnicí a dohonit je.

Otec konečně prolomil ledové ticho. “Nechala jsi mě dlouho čekat.” Bledá pleť, sněhobílé obočí a husté, uhlově černé kadeře mu dodávaly vzezření mramorové sochy, jíž někdo z legrace nabarvil vlasy. “Tím, že jsi mě nechala čekat, jsi nechala čekat také našeho hostitele lorda Čemeřice. Dvě nejdůležitější osoby v Říši skřítků, na jejichž slovech a myšlenkách závisejí tisíce bytostí, ztratily půl hodiny svého drahocenného času kvůli zdržení dívky, která nedokáže být dochvilná.”

“Já jsem přece nikam jet nechtěla.” Rozčilovalo ji, jakým mluví hlasem - před otcem jako by jí zůstávaly pouze dvě možnosti, ustrašený nebo rozmazlený a naříkavý. “K čemu mě potřebuješ?” Nové způsoby zabíjení si dokážeš vymyslet sám, chtěla říct, ale neřekla. Její vzpurnost se vždycky zarazila těsně předtím, než dosáhla sebevražedné upřímnosti, jenže v těchto dnech pro ni bylo ještě těžší než obvykle držet jazyk za zuby. Zpráva o zničení velkých paláců a smrti otcových a Čemeřicových protivníků z Šesti rodin, společně se stovkami dalších - nemluvě o nekončících diskusích, jež to rozpoutalo i mezi těmi jejími přáteli, kteří se o politiku zajímali nejmíň - ji hluboce zasáhla, i když si myslela, že se z ní za její krátký život stal naprostý cynik. Zkáza byla takových rozměrů, že z toho měla stále těžké sny.

A to všechno proto, že otec, Náprstník a ten ničemný, mrzký Čemeřice chtěli víc moci. Slyšela jsem je, jak si to plánují! To pro ni bylo v některých ohledech na celé věci nejtěžší, i když chápala, že stejně nemohla nic udělat, když přesně nevěděla, co se stane.

“K čemu tě potřebuji?” Otec mlčel tak dlouho, až úplně zapomněla, že se mezi nimi odvíjí nějaký rozhovor - nebo alespoň to studené, plazí cosi, co lord Durman za rozhovor považoval. “To je všechno, co tě napadne říct někomu, kdo ti poskytl všechny možné výhody? Někomu, kdo tě vychoval v přepychu, jaký by ti záviděly i děti jiných významných rodů?” Zavrtěl hlavou. “Nežádám tě přece o mnoho, Poppaeo. Aby ses občas objevila na rodinných setkáních. Abys nám nedělala ostudu nevhodným chováním na veřejnosti. Není to mnoho za život, jaký jsi dostala.”

Ne, pomyslela si. Není to mnoho. Mohl bys po mně chtít, aby mi záleželo na tobě a na rodině, a to by byla cena, kterou bych nedokázala zaplatit.

“Dobrá, otče,” řekla. “Jak ti můžu splatit všechnu tu laskavost a velkorysost, kterou jsi mi prokázal?”

Vrhl na ni nepatrný úsměv, nenadálý, studený jako pruh ledu přes cestu. “Máš jazyk po matce. Škoda že byla… že se nenaučila lépe ovládat své impulsy. Doufám, že ji v tom nebudeš následovat.”

Následovat k čemu? Předávkování elixírem lásky, které mohlo a nemuselo být nehoda, a možná k němu dokonce někdo dopomohl? Ona alespoň uměla mít ráda. Měla ráda dokonce mě. “Ne, otče. To bych nechtěla.”

Jeho úsměv zmizel jako slabý plamen. Byl zázrak, že vydržel tak dlouho. “Slyšel jsem, že tvůj přítel, mladý Náprstník, oznámil zasnoubení s nejstarší Omějovou dcerou. Co si o tom myslíš? Nebyli jste si… blízcí?”

Pokrčila rameny. Vlastně vůbec nevěděla, co cítí k Malanderovi a jeho nové kočičce, ale nic moc to nebylo. Poppy moc dobře věděla, že město je plné květinových mládenců, kteří by se jí rádi dostali do kalhotek. A záleželo jí na tom, kdo jsou jejich otcové? Co jí po tom bylo? A co bylo důležitější, proč by na tom mělo záležet jejímu otci?

Pohodlně se opřel. “Už dost. Dnes se budeš chovat slušně. Nezabilo by tě, kdyby ses omluvila, žes nás zdržela. Nidrus Čemeřice má toleranci a pochopení pro slabůstky dětí, ale trocha zdvořilosti může udělat hodně.”

Pak se znovu rozhostilo ticho, známé vody, v nichž byl její otec doma jako žralok. Obrovský, okny posetý slonovinový kel paláce Čemeřiců již byl vidět, jak se tyčí nad menšími budovami. Lidé na chodnících pokukovali po projíždějícím luxusním voze, Poppy připadaly jejich tváře smutné, dokonce ztrhané. Toužila vydat nějakou hlásku, rozbít to tíživé ticho, ale v otcově chování bylo něco, co dost dobře nechápala.

Vina? napadlo ji. Po zavraždění všech těch nevinných lidí, poté co on a Čemeřice zaplnili ulice vojáky a udělali z parlamentu květů pouze psí boudu pro své ocasem vrtící patolízaly, mohlo to být něco tak obyčejného jako vina?

Ne. Byla si dosti jistá, že vina to není.

Falanga obřích osobních strážců vyklidila z vestibulu palácové věže normální pracovníky, jako by to bylo smetí, a odtlačila je ke stěnám, když samotný lord Čemeřice sešel ze schodů přivítat hosty. Poznala, že je to pocta, jíž si její otec nesmírně váží, třebaže jeho stisk ruky s pánem paláce Čemeřiců nebyl víc než letmý dotek dlaní - uctivý pozdrav dvou dravců.

Ale otec je pořád to menší zvíře. Sám by něco takového, jako ten útok, nevymyslel nebo by neměl odvahu to uskutečnit. V jiné době a na jiném místě by Čemeřice za jeho smělost možná skoro obdivovala - tvrdost v sobě měla cosi přitažlivého - ale nedokázala se přenést přes smrt nevinných. A proč to všechno? Pro víc moci, pro víc politické moci do rukou těch, kteří již Říši skřítků víceméně vládli.

Jeho vzhled tomu odpovídal. Na sobě měl oblek z ručně ušitého, smetanového pavučinového hedvábí, při jehož výrobě pravděpodobně osleplo na tucet svižnických dělnic, a vlasy měl zastříhnuté po ramena, mladistvě a lehce módně. “Poppaeo,” řekl, vzal ji za ruku a prohlédl si ji od hlavy k patě. “Pokaždé, když tě vidím, jsi krásnější.”

“Děkuji vám, lorde Čemeřice,” řekla nakonec. “Omlouvám se, že jdeme pozdě. Byla… byla to moje vina.”

“Krása má privilegium nechat ostatní čekat,” řekl tak příjemně a laskavě, že to chvíli skoro vypadalo, jako by uvnitř jeho hrudi bilo srdce. Znovu po ní přejel svýma černýma očima, sice pomalu, ale ne nemístně pomalu, s výrazem takové moci, která nepotřebuje svou velikost dokazovat urážením ostatních. Bylo to, jako když si na člověku vybírá oblíbené partie šotek, který má plné právo čekat, že ho jednou sní. “Ano, jsi překrásná.”

Její otec nepatrně pokyvoval hlavou. Dech se jí zadrhl v hrdle. To byl ten plán, proto ji sem přivedl? Chtěl ji dát pánovi rodu Čemeřiců jako nějaký projev úcty?

Gestem, v němž byl jenom nejjemnější náznak majetnickosti, ji Čemeřice uchopil za ruku a odvedl ji spolu s otcem k největšímu výtahu - “bedně pro obry”, jak se mu ve velkých palácích někdy říkalo. Musel být velký a výkonný: dovnitř s nimi nastoupily dva páry tělesných strážců, kteří se natlačili těly ke stěnám, aby svým menším zaměstnavatelům poskytli co největší ochranu a zároveň jim ponechali co nejvíc místa uprostřed výtahu. Všichni ochránci nasadili na neforemné obličeje masku tupé vážnosti. Byla si jistá, že její výraz není o nic veselejší, a její otec vypadal skoro vždycky jako pohřební portrét nějakého slavného generála. Zdálo se, že jediný, kdo se baví, je Čemeřice, vrah tisíců. Zachytil její pohled a mrkl. Pouze s vypětím vůle dokázala, že se jí nepodlomila kolena a tělo zůstalo ve vzpřímené poloze.

V nejvyšších patrech paláce Čemeřiců nebyla už dávno - vybavovala si, že naposledy to bylo při příležitosti nějaké parlamentní slavnosti před několika desítkami let - a trochu ji překvapilo, jak si zakládají na své obyčejnosti. Zdobení bylo skromné, jak bylo v módě, malba svítivá, jak bylo v módě, ale kromě jistého vyčerpaného a nervózního výrazu na tvářích zaměstnanců cupitajících kolem (kteří se všichni zastavovali, aby se poklonili a zatahali si za pramen vlasů nad čelem, než svého pána minuli, třebaže on nedal nikdy znát, že si projevu úcty všiml) se nezdálo, že by něco bylo příliš jiné než v paláci Durmanů nebo v kterékoli jiné věži nejmocnějších rodů. Pouze ve stagnujících institucích, jako byl palác Vrbinu nebo Společenství Zvonek-Sléz bylo slyšet, jak si někdo hvízdá nebo prozpěvuje, nebo vidět lidi, jak se zastaví, aby si popovídali, na dohled někoho z vládnoucího rodu. Pouze v těch rodinách, kde rezignovali na získání moci, se mohla objevit uvolněná atmosféra.

Jak toužila žít v takové rodině!

“Doufám, že nás omluvíš, Poppaeo,” řekl náhle lord Čemeřice, když ve dvaapadesátém patře vystoupili z výtahu do široké předsíně, která měla na jednom konci vzdušnou fontánu, nekonečný vír tekoucí vody visící ve vzduchu. “Mám s tvým otcem nějaké důležité řízení - nezabere nám to dlouho. Když tady jenom chviličku počkáš, najdu někoho, kdo by tě provedl.”

“Ach, to není třeba.” Nápad, že by mohla být chvíli ponechána o samotě, byl to nejslibnější, co za celý den slyšela. “Kvůli mně nemusíte nikoho obtěžovat.”

Čemeřice se usmál a znovu mrkl. Také její otec se usmíval, z čehož jí naskočila husí kůže. “Tím se nemusíš trápit. A potom se setkáme u oběda. Ve zdejší restauraci dělají dobrou bílou zvěřinu.” Bledá žena za stolem vstala a pozdravila Poppy uctivým kývnutím. “Mohu vám něco přinést, slečno? Petúniový čaj? Trochu pramenité vody?” Byla moc hezká. Provazovité vlasy a zmoklý, smutný vzhled naznačovaly, že by mohla mít v žilách nymfí krev.

“Ne, děkuji, nepotřebuji nic.” Poppy se posadila. Vzápětí se vedle ní, kde předtím byla jen holá zeď, objevil stojánek s časopisy. Působivé, pomyslela si. Sáhla po jednom čísle Života ve věži a otevřela jej u lichotnického článku o lordu Ocúnovi a zásadním přebudování interiéru paláce Ocúnů. Po zádech jí přejel mráz, jako by jí někdo strčil zezadu pod halenku kostku ledu. Palác Ocúnů už nebyl, zůstaly z něho jenom sutiny a popel. Podívala se na datum na obálce a zjistila, že číslo je staré jen několik týdnů. Zřejmě vyšlo těsně před útokem. Zvláštní bylo především to, proč jej Čemeřicovi stále měli v čekárně.

Jenže jim by to přišlo zábavné, uvědomila si. Znovu ji zamrazilo a husí kůže jí naskočila po celém těle.

“Slečna Durmanová? Poppy Durmanová?”

Překvapeně zvedla hlavu. Postava, jež nad ní stála, byla tak vysoká, že ji v prvním okamžiku považovala za bidlouna. Když ustoupil, poznala, že sice je mimořádně dlouhý a hubený, o několik dlaní vyšší, ale pořád je to obyčejný skřítek jako ona. Potom se mu pořádně podívala do tváře, stejně bezcitné jako tvář mandragora, a znovu se zamyslela.

“Ano, jsem… jsem to já.”

“Otec chce, abych vás provedl po domě.”

“Otec? Vy jste?”

“Antonius Čemeřice.” Pomalu pokýval hlavou, jako by mu někdo šeptal do ucha instrukce, co a jak má dělat. “Ve škole mi říkali Anton. Můžete mi tak říkat taky.”

Poppy zažila další překvapení. To jméno znala. Nejstarší syn lorda Čemeřice chodil s Orianem do školy, ale ona se s ním osobně nikdy nesetkala. Mezi příslušníky květinových rodů se o něm vždy říkalo, že je trochu zvláštní. Kdysi, když byla velice mladá, se dokonce přesvědčila, že “zvláštní” by mohlo znamenat “milý”, a nakrátko si vybudovala představu, že Anton Čemeřice je někdo, kdo by si ji mohl odvézt do krásného zámku plného zpěvavých ptáků. Byla ráda, že její mladší já vyrostlo v ženu, která se na tohoto strašáka s prověšenou bradou dokáže podívat bez pocitu zklamání. “Ahoj, Antone. Myslím, že v Proutkařské akademii ses znal s bratrem Orianem.”

“Ovšem.” Znovu přikývl. “Orian nedávno zemřel, že? Vzpomínám si, jak mi někdo vyprávěl, že byl zabit.” Čekala, že řekne něco v tom smyslu, jak ho to mrzí, ale jeho další slova byla: “Pojďte za mnou.”

Zatímco ji zběžně prováděl po rodinné části paláce Čemeřiců, mohla si ho Poppy alespoň prohlédnout. Nedokázala přesně přijít na to, co je na něm kromě jeho bidlounského vzhledu tak zvláštní. Byl trochu natvrdlý, obzvlášť pokud šlo o nuance společenského chování, a průměrný kámen měl víc smyslu pro humor než on, ale vysledovala také záblesky inteligence, a někdy víc než záblesky: když jí vysvětloval, jak v rodinné věži funguje složitý systém zrcadel, zacházel do takových detailů, až jí šla hlava kolem, a podával je příliš přirozeně, než aby to měl jenom nacvičené. Přesto působil dojmem, jako by v sobě měl něco pokaženého, jako by mu v určitém okamžiku vytáhli mozek a pak ho vrátili zpátky, ale spoje nedorostly úplně tak, jak měly. Šla z toho hrůza, a ne zrovna malá. O neživých předmětech, obzvlášť o věcech, které byly nebezpečné, mluvil se zaujetím, které se blížilo nefalšovanému požitku, ale když ho zdravili zaměstnanci, sluhové a rodinní příslušníci ženského pohlaví, nejen že jim neodpovídal, ale dokonce to vypadalo, že si jich vůbec nevšiml, jako by vibrovali na frekvenci, jež byla viditelná pro Poppy, ale pro něho ne.

Nakonec ale dorazil rodinný příslušník, kterého uviděl - kterého nemohl nevidět.

“Tak ty máš přítelkyni!” Byla to krásná žena, břitká a oslnivá jako čepel šavle. Její vlasy byly třpytivé zlato, jaké patřilo na hlavu dojičky - a možná kdysi opravdu patřilo. Na sobě měla kombinaci košile a kalhot, která jí dodávala mladistvý vzhled - možná až příliš mladistvý, ale to byl jen názor Poppy, příkrý soud někoho, kdo mladý opravdu byl. Poppy ucítila drahá kouzla proti stárnutí. Zdálo se, že zatím fungují. “Antone,” řekla žena, “musíš mě představit.”

V jeho tváři vířily emoce, které nedokázala rozeznat, ale řekl jenom: “Ovšem, máti. Dovol, abych ti představil Poppy Durmanovou.”

“Ale ovšem, před několika lety jsme se setkaly na večírku, který vaše rodina pořádala při příležitosti zimního slunovratu, ne?” Položila ruce na Poppyina ramena a políbila ji na každou tvář, bylo to jako dloubnutí papouščího zobáku. “Jsem moc ráda, že tě tady vidím. Jak se mají vaši… jak se má váš otec?” Vypadalo to, jako by si v posledním okamžiku vzpomněla, že Poppyina matka je mrtvá.

“Dobře. Právě je u lorda Čemeřice.”

Aurelia Čemeřicová ukázala působivý počet zubů. “A proto vám dělá společnost Anton. To je kouzelné! Musíte někdy přijít na čaj, abychom se seznámily pořádně. Váš otec by se měl stydět, že vás nepřivedl dřív, třebaže tento válečný stav dolehl těžce na nás všechny. Kolik je vám let, drahoušku? Stovka určitě, že? Ale vyrostla z vás nádherná mladá žena.” Mávla rukou. “Teď mě budete muset omluvit - mám dnes mnoho vyřizování. Jsem ve Městě jenom do zítřka, potom se vracím na venkov. Bavte se, mládeži!”

Lady Čemeřicová zmizela, následována nepočetnou družinou služebnictva.

Poppy pořád ještě přemýšlela o tom, proč jí celé to setkání připadalo tak nespontánní - byl to koneckonců dům lady Čemeřicové, tak proč by na ni neměli narazit? - když Anton Čemeřice vyloudil z hrdla zvláštní mručivý zvuk. Jeho obličej dostal ještě dětinštější mrzutý výraz, jako by ho matčina přítomnost na chvíli vrátila o polovinu let zpátky. “Já se nechci ženit,” řekl.

Poppy dlouho neměla tušení, o čem to mluví. Pak, právě když pochopila pravý smysl celého dne a musela bojovat s náhlou vlnou nevolnosti, se k ní Anton otočil. “Chcete vidět mého nevlastního bratra?”

“Cože?”

“Mého nevlastního bratra. Vlastně adoptovaného. Všichni se mě na něho pořád vyptávají - chtějí vědět, jaký ve skutečnosti je. Otec a máti k němu nikoho nepouštějí.”

Takže pro tebe to je taková malá zmařená pomsta, blesklo jí hlavou. Pravidlo, které můžeš porušit. Protože oni přemýšlejí o tom, že by tě se mnou dali dohromady, a tebe nejspíš děvčata vůbec nezajímají. Ani kluci. “Slyšela jsem o něm. Lidé mu říkají…”

“Strašné dítě.” Anton se uculil, potom se otočil a vykročil směrem k výtahu. Ale tentokrát neřekl ani: “Pojďte za mnou.”

“Je to hloupé jméno,” prohodil přes rameno. “On nic nedělá.” Počkal, až se za nimi dveře výtahu zavřou, a naklonil se těsně k ní. Jeho dech byl cítit mědí. “Já jsem zabil spoustu lidí,” svěřil jí spikleneckým šepotem.

Nenapadlo ji, jak jinak na to zareagovat, než nechat ústa pevně zavřená a dýchat zlehka.

“Opravdu!” řekl, tak trochu jako kdyby se bránil. “Při svých pokusech. Jinak bych ani nemohl nic vyzkoumat. Později vám ukážu svou laboratoř, jestli budete chtít.” Výtah se otevřel a ona musela vystoupit, protože Anton stál za ní. “Tudy,” vybídl ji.

V tomto patře byl vzduch znatelně teplejší, jako by podomník zapomněl nechat jej cirkulovat. Také byl vlhký - Poppy si najednou uvědomila, že se jí halenka lepí na záda. Jinak nevnímala skoro nic, pouze lehkou podrážděnost v žaludku. Měla pocit, jako by se vznášela, jako by její hlava byl kousek pampeliškového chmýří, které větřík unáší horkou, vlhkou chodbou.

Okno začínalo v polovině chodby a pokračovalo několik desítek kroků. V místnosti za sklem se převalovalo tolik páry, že se v ní dalo rozeznat nanejvýš několik nezřetelných siluet - pokud to mohla posoudit, patřily nábytku, nízkým bílým židlím a bílému stolu. Vypadalo to, že i stěny jsou bílé. Celá scenerie jí nepříjemně připomínala jednu pornografickou zrcadlovou show, k níž se dostala jedna z dívek a přinesla ji na půlnoční party. Údajně byla zkopírovaná z nějakého vědeckého projektu a měla ukazovat svět duchů - místo, kde se všechna zrcadla sbíhají. Když kolem sebe tenkrát měla chichotající se spolubydlící, připadalo to Poppy z větší části jako nuda, ale později se jí ta vířící prázdnota s náznaky tváří a pokřivených těl vrátila v několika těžkých snech.

Jako by vyvoláno těmito znepokojivými vzpomínkami, ze zadní části zakouřené místnosti se něco objevilo a zamířilo to k ní. Zastavilo to až tehdy, když to došlo k dlouhému, orosenému oknu. Bylo to dítě, chlapec. Zpočátku vypadal docela obyčejně, až na kudrnaté vlasy, hnědé jako vrabec, a mírně buclatý obličej, ale kromě toho měl v sobě nějakou jinou nenápadnou zvláštnost, kterou nedokázala hned pojmenovat. Měl o něco kratší nohy než většina dětí v jeho věku a jeho oči měly velice neobvyklou barvu - nikoli fialovou, smaragdově zelenou ani modrou jako drozdí vajíčka, jak bylo v květinových rodinách zvykem, ale hnědou. Teprve za chvíli si uvědomila, že jeho rysy a proporce nejenom přesahují obvyklé normy. Byl to smrtelník.

“Tak tady je.” Anton se snažil, aby to znělo vesele, ale příliš se mu to nedařilo. “Zamávejte mu.”

Chlapec ji pozoroval bez výrazu. Oddělovala je jen tabule skla a vzdálenost, která by se dala rukou snadno překonat. To, co ji fascinovalo, byly jeho oči, a nejenom jejich zvláštní, zemitá barva, jako rozvířená kaluž. Vyzařovala z nich inteligence, která neodpovídala zbytku jeho dětských rysů, pozornost, jež byla stejně hluboká a mrazivá jako bezmračná zimní obloha. Potom se na ni chlapeček usmál. Vedle toho, jak pomalu odhalil zuby, působily i nejdravější úšklebky jeho adoptivního otce mile a dobrosrdečně. Otočila se, protože se jí vzbouřil žaludek.

“Počkejte!” zavolal za ní Anton Čemeřice, když rychle spěchala zpátky k výtahu. “Copak vy nechcete vidět mé experimenty…?”

Našla cestu bludištěm chodeb až do čekárny. Sekretářka s nymfí krví se zatvářila lehce překvapeně, když ji uviděla, ale znovu jí nabídla čaj.

“Nic.” Sotva byla schopná promluvit. Měla pocit, jako by jí něco křičelo do ucha a říkalo jí, aby utíkala, nejrychleji, jak to jde. Seděla a bubnovala prsty, nečtený časopis jí ležel na klíně. Co tady vlastně dělala? Vodili ji po domě jako prvotřídní jalovici, aby si ji Čemeřicové mohli prohlédnout. Ale i kdyby se tvářili, že ji chtějí provdat za toho vytáhlého podivína, nedělala si žádné iluze o tom, kterému býkovi by nakonec měla postát. V tom drzém, spokojeném pohledu, který jí věnoval Čemeřice senior, se snad ani nedalo zmýlit.

A ta kreatura v té zamlžené místnosti…!

Vstala. V první chvíli měla pocit, že jestli si někde v koupelně nenastříká na obličej studenou vodu, určitě omdlí. Ale jakmile se postavila, pokračovala v pohybu ke dveřím.

“Slečno Durmanová?” zavolala za ní sekretářka. “Vy odcházíte? Neměla byste po domě chodit sama.”

Otevřela dveře do chodby a k výtahům.

“Chcete něco vzkázat svému otci…?”

Práskla za sebou dveřmi.

Kapitola 31

V letech rozkvětu

Caradenus Prvosenka vešel do stanu se strnulým výrazem člověka, který se podrobuje rozsudku. Ne, ne obyčejného člověka, pomyslel si Theo, ale nějakého krále, který se musí zodpovídat plebejcům.

“Jste tady už několik dní,” prohlásil skřítčí šlechtic, “a já jsem svůj dluh stále nesplatil.” Jeho hlas zněl mnohem ustaraněji a lítostivěji, než by se z jeho výrazu mohl zdát, a Theo se nechal rychle obměkčit.

Asi za to nemůže - jako kdyby chodil do nějaké soukromé školy s přísnou výchovou. Možná že chodil, ale i na květinového šlechtice je docela zatrpklý. “Pokud vím, řekl jsem, že nic takového nebudu vyžadovat.”

Prvosenka zavrtěl hlavou. “Řekl jste to. Ale abych k vám byl upřímný, pane Vilmosi, víc než nějaký nátlak z vaší strany mě bolí vědomí, že jsem vám ukřivdil.”

“Co se stalo? Někdo si prdl?” zeptala se paní Osinková. “buď si tady někdo musel pořádně provětrat díru, nebo tady někdo mluví o zásadách cti. Tak či tak tady začíná být nějak moc husto na takové, jako jsme my hejkalové, co nemají žádnou čest, kvůli které by se mohli trápit. Myslím, že se půjdu projít. Háčku, nechceš mi pomoci najít Švejdíka? Od snídaně jsem ho neviděla. Chtěla bych mít jistotu, že ho žádný z tvých šotcích kumpánů neošidí o boty nebo něco takového.”

Háček svraštil čelo. “Šotci nešidí,” prohlásil.

“Jako když se řekne: ‚Šotci ošidí jenom toho, kdo si to zaslouží?’ Možná. Možná.” Paní Osinková si vrazila doutník do koutku úst a zapálila si ho okázalým lusknutím prstů. Když potom vyplula ze stanu, ve vzduchu za ní zůstala viset kouřová stopa, hustá jako sirup.

“Ta hejkalka se mě pořád snaží šokovat, ale moc se jí to nedaří,” řekl Prvosenka, když odešli, a skoro se usmál. “Ale jsou to milí lidé, ti vaši přátelé.”

“Byli na nás hodní. Ale myslím, že je neznám zas natolik dobře, abych už je mohl počítat za přátele. Obávám se, že tak dobře neznám nikoho z vás. Promiň Břímo, tím se tě nechci dotknout. Jenom… já prostě nechápu, jak to tady funguje.” A co Jamka? zeptal se sám sebe. Byla lepši přítel než spousta lidi, kterým jsi tak za ta léta říkal. Ale on teď nechtěl přemýšlet o Jamce. “To mi připomíná, že bychom vám asi měli něco nabídnout, ne? Bohužel asi nemáme mnoho, ale pod nějakou přikrývkou by se snad našla láhev pampeliškového vína paní Osinkové.”

“Díky, ne.” Prvosenka se posadil do kouta, který byl relativně volný. Všechno, co dělal, mělo svou eleganci, ale přes všechnu snahu se nedokázal tvářit, že jsou mu současné stísněné a - to bylo nutno uznat - páchnoucí podmínky příjemné. Theo uvažoval, zda vůbec bude stát za tu námahu dostat z něho, jak to bylo s prastrýcem.

“Takže vy jste skutečně znal mého prastrýce Eamonna?” zeptal se. “Nebo člověka, kterého jsem za svého prastrýce považoval?”

“Mám odejít, Theo?” zeptal se Bříma.

“Ne, zůstaň, prosím. Už jedenkrát jsi uchránil tady mladého pána a mne od… nešťastného nedorozumění. Jsi něco jako můj tlumočník pro svět skřítků.” Prvosenka udělal rukou zajímavé gesto: dal dlaně k sobě, až se téměř dotkly. “Já jsem vám také vděčný, pane Šáchore. A myslíte, pane Vilmosi, že byste mi mohl říkat Caradenusi, nebo mi dokonce tykat?”

Teď už se Theo rozesmál. “Promiňte! Ale jestli chcete, abych vám říkal Caradenusi, najděte si pro mě jiné oslovení než pane Vilmosi. Tak dohodnuto? Já jsem Theo. A teď pokračuj. Řekni mi, jak ses seznámil s Eamonnem Dowdem.”

“Stalo se to dosti dávno - mezi dvěma posledními válkami. Potkal jsem ho na jednom večírku.”

“Když řekneš mezi dvěma posledními válkami, musíš pamatovat na to, že o historii Říše skřítků moc nevím. Mezi kterými dvěma válkami? Jak je to dlouho?”

“Mezi rozhodující válkou s titány a poslední válkou květin.” Prvosenkův výraz ztvrdl. “Měl jsem říct poslední před touto - a kéž ten odporný vrah Nidrus Čemeřice skončí s křikem ve Studni, že nás do toho utrpení uvrhl znovu!”

“Přibližně před sto padesáti až dvěma sty lety,” ozval se Bříma. “Našeho času.”

“Proboha,” hlesl Theo. “Takže zatímco v mém světě uplynulo nějakých třicet čtyřicet let - tady to bylo čtyřikrát či pětkrát víc?”

“Ten vztah není vždycky tak přesný,” připomněl mu Bříma.

“Každopádně to bylo v době, které říkáme Léta rozkvětu,” pokračoval Prvosenka. “Lidé se na ni teď dívají jako na zlatý věk, dobu dobrého života a vzrušujících změn, ale i když jsem tenkrát byl mnohem mladší, mělo mě napadnout, že to tak jednoduché nebude. A mnoho jiných lidí taky, jenže většina z nich věřila tomu, čemu chtěla věřit. Byla to taková atmosféra, ze které se až točila hlava. Lidé cítili úlevu, protože král a královna sice ve válce zahynuli, ale Město se nezhroutilo, Říše skřítků nezmizela, vypadalo to, že všechno jde dál - to bylo něco, čím si předtím nemohl být nikdo jistý. Dnes se tomu skoro ani nechce věřit, ale musíš si uvědomit, že tenkrát nikdo nepamatoval dobu, kdy by Oberon a Titanie nevládli všem známým zemím - o takových dobách nebyly dokonce ani knihy v knihovnách! A oni teď byli pryč, ale svět se nezhroutil, takže se nám samozřejmě ulevilo a byli jsme vzrušení. A vypadalo to, že parlament květů dělá změny, které všichni chtějí, jako by král a královna bránili moderní době jenom svou existencí, takže teď se věci mohly pohnout kupředu. Tenkrát nebylo tak jasné, že parlament v podstatě ovládá Sedm rodin - a lidé jako já to viděli ještě míň. Moje rodina byla jednou z nich, a tak mi nějak unikalo, že všichni nejsou tak šťastní, že máme všude na ulicích žebráky, že válka s titány připravila o domov a živobytí tisíce lidí. Také dnes se ve vládnoucích rodech pravděpodobně najdou takoví, kteří si myslí, že to, co Čemeřice a ostatní udělali, je jenom taková malá různice, kteří si dál žijí svým životem a největší starost mají třeba o to, kdo letos vyhraje Zástavu. Za sto let si nevzpomenou na žebráky ani na mrtvoly.”

Theo se neubránil myšlence na Poppy Durmanovou, na její dívčí cynismus a znuděnost.

“Myslím, že jsem ho potkal na jednom z večírků u Škardů,” pokračoval Prvosenka. “Rodina Škardů přišla během války s titány k velkým penězům a chtěla, aby to všichni věděli. Proto pořádali skoro každý víkend velice okázalé večírky. U bran stály kolony těch nových kočárů bez koní, dlouhé na míle, a ve všech oknech věže se svítilo. Hudbu bylo slyšet na vzdálenost několika bloků.” Usmál se. “V některých ohledech to možná bylo falešné, ale určitě to bylo vzrušující.

Tou dobou zbývalo v Říši skřítků každopádně jen velice málo smrtelníků. Když byla válka s titány v nejhorším, parlament květů schválil několik zákonů, které měly ztížit přechod do Říše skřítků a ven - i když se sotva dalo čekat, že by se titáni mohli někam vplížit nepozorovaně. Jetelův jev byl dílem tohoto parlamentu. Byly nasazeny mocné vědecké nástroje, aby nikdo nemohl cestovní nařízení obejít. Mělo to za následek mnoho utrpení, obzvlášť pro ty, kteří měli se světem smrtelníků pevné vazby. Ale v té době byla taková nálada. Tu válku jsme málem prohráli. To si musíš uvědomit, abys pochopil, proč lidé tolik věcí přehlíželi a zároveň dovolili, aby se stalo tolik jiných, kterým se měli vzepřít. Málem jsme totiž prohráli. Jenom v poslední bitvě titáni zničili skoro polovinu Města, aspoň to tak vypadalo. Zrovna tady blízko od nás rozdrtily jejich katapulty při invazi většinu okrsku Dlouhý Stín na prach - proto se mu teď říká Pomníky. Nevím, jestli jsi to viděl. Vlastně ho už nikdy nepostavili pořádně znovu. Byla to strašlivá bitva, dokonce i z dálky - jestli jsi někdy viděl titána v plné bojové zbroji…” Zavrtěl hlavou. “Promiň. Odbíhám.

Tím, že tady po válce bylo tak málo smrtelníků, se tvůj strýc stal určitou celebritou - zas tak velkou ne, ale byl známý a zvali ho do mnoha urozených domů. Škardové byli to, čemu dnes říkáme symbionti nebo dokonce šplhavci - sympatizanti smrtelníků - a tak byl Dowd pravidelným hostem jejich víkendových shromáždění. Tercius Škarda ho bral prakticky jako mladšího bratra. Dnes už je Tercius mrtvý - zahynul ve válce květin, která propukla o několik let později. On a jeho rodina se přidali k Violkám proti ostatním šesti vládnoucím rodinám. Byla to riskantní hra a oni v ní prohráli, ale to je jiná historie…”

“Jaký tedy byl Eamonn Dowd?” zeptal se Theo. “Musíš si uvědomit, že jsem ho osobně nikdy neviděl. Když jsem se o něm poprvé dozvěděl, byl už čtvrt století po smrti.”

Prvosenka dlouho mlčel a přemýšlel. Venku pokřikovali lidé, děti vřískaly, smály se a radovaly se u starého říčního koryta z odpoledního slunce. “Je pro mě těžké popsat ho spravedlivě, protože můj pohled na něho je ovlivněný tím, co se stalo později, co udělal mé sestře…” Zavřel oči. Theo se snažil trpělivě čekat. Všiml si, že Bříma Šáchor si dokonce dělá poznámky do malého notýsku. “Byl zábavný, to byla jedna z prvních věcí, které na něm upoutaly. Věděl, že pro nás je velice zvláštní, že nám jeho vzhled a zvyky připadají neskutečně podivínské, a proto je zdůrazňoval. Myslím, že to byl jeden z důvodů, proč ho Škardové měli rádi - byl to jejich cvičený smrtelník, kouzelný jako psík, který má na sobě lidské šaty a chodí po zadních. Omlouvám se, jestli se tě to dotkne, ale tak jsme se na smrtelníky dívali. A právě v tom byla Dowdova rafinovanost. Je velice těžké bát se něčeho, co si ze sebe dělá legraci.”

“Jak vypadal?”

Skřítek se na něho popuzeně podíval. “Jak vypadal? Jako smrtelník. Abych byl k tobě upřímný, jen těžko se mi odlišují jeden od druhého. Myslím, že na poměry svého plemene byl docela obyčejný - ani moc malý, ani moc tlustý. Měl pleť jako ty, tmavé vlasy a tmavé vousy na horním rtu.”

“Knír.”

“Přesně tak. Tady u nás se nenosí, až na některé druhy trpaslíků - ti si jej zase nechávají narůst extrémně dlouhý. Tvůj prastrýc toho využíval a často se v dopisech podepisoval jako Vysoký Trpaslík.”

“On tady posílal dopisy?”

“Všichni jsme si posílali dopisy. V té době se považovalo za neslušné používat rychlejší, ale vědečtější metody, když bylo třeba například odpovědět na pozvání. Byl jsem tenkrát moc mladý na to, abych se sám takovými věcmi zabýval, vzpomínám si však, jak jedna naše kuchařka, která se bála, že nestihne nakoupit to či ono na večírek, aby to bylo nejlepší, na trh letěla. Použila křídla, když byla ve službě! Matka se samozřejmě zděsila - nic takového se u nás v rodině nestalo od dob Zimních dynastií. Takže ano, všichni jsme si posílali dopisy a vzkazy. Obyčejně je doručovali přímo sluhové.”

“Měl jsi ho rád?”

Prvosenka se zakabonil. “Znovu se to těžko říká. Asi měl, ale ne stejně jako rod Škardů. Připadalo mi obdivuhodné, jak se snaží zapadnout, jak se vyrovnává s překážkami - a bylo jich samozřejmě mnoho - bez zahořklosti. Když ho veřejně urazil někdo z rodiny, která smrtelníky nenáviděla, obrátil to v žert a pokračoval. Když mu stejný přístup překazil nějaký obchod nebo intriku, usmál se a zkusil najít nějaký jiný způsob, jak to zařídit. Dnes by mě docela zajímalo, jestli to nebylo tak, že nás celou tu dobu nenáviděl za všechno, co jsme mu dělali, jak jsme se k němu chovali…”

“Podle toho, co jsem četl, ne.”

“Prosím?”

“Mám jeho zápisník. Vlastně ho má momentálně Bříma. Přečetl jsem ho a většinou se k New Erewhonu - tak říká tomuto městu - vyjadřuje obdivně. Samozřejmě nepokrývá celou dobu, co byl tady…”

Prvosenka viditelně zbystřil a naklonil se dopředu. Skoro to vypadalo, jako by se jeho dlouhé tělo třáslo, jako by byl větřící ohař. “Co píše o mé rodině? O sestře?”

Ten nenadálý zájem urozeného skřítka byl znervózňující. “Nic, opravdu. Poté co jsi… co jsme se potkali, jsem se vrátil a přečetl jsem si to znovu. O tvé sestře neříká nic, jestli je taky Prvosenková, ale o tobě se několikrát letmo zmiňuje - že tě viděl, jak se vracíš z nějaké party s měsíční brandy či co v doprovodu nějakých goboldů…”

“Koboldů,” opravil ho Bříma.

“Hm. Slída a… a Jaspis.” Prvosenka upíral oči někam ke stropu stanu. “Prosím?”

“Ti dva koboldi. Nemůžu si teď vzpomenout na jejich příjmení. V Létech rozkvětu jsme byli velcí přátelé.” Byl to první opravdový úsměv, který na jeho tváři Theo viděl. “Byli to milenci - ne moji, spolu. Byli umělci. Myslím, že dneska už by si na ně nikdo nevzpomněl - už tenkrát se jenom velice málo lidí zajímalo o umění, které neuznávala elita květinových rodů. Během Let rozkvětu se na nějaký čas dostali trochu do módy v odvážnějších kruzích, ale když potom začala válka květin, ztratili se mi. Kdepak je jim asi dnes konec?” Procitl ze svého zasnění. “Promiň, prosím. O čem jsme to mluvili?”

Theo jen pokrčil rameny. “Vyprávěl jsem ti o zápisníku Eamonna Dowda. Končí tak nějak náhle. Z posledního zapisuje znát veliké zoufalství. Pravděpodobně kvůli tomu, co se stalo s tvou sestrou.”

“Mohl bych se na tu knihu někdy podívat? Je možné, že si všimnu věcí, které by mohly i panu Šáchorovi uniknout, protože jsem byl přímo u toho.”

“Jistě. Můžete se na to s Břímou podívat. Tak, abych nejitřil ránu nebo něco takového, co vlastně se tvé sestře stalo?”

Skřítkův pohublý obličej ztmavl. Dostal tím bledě zlatým zarděním skoro stejnou barvu jako jeho vlasy. “Vlastně na tom není vůbec nic překvapivého. My Prvosenkové si zakládáme na své svobodomyslnosti a moje sestra Erephine byla odjakživa rebelka. Rodiče se rádi vyjadřovali tolerantně o smrtelnících? Dobrá, najdu si milence smrtelníka a uvidíme, co tomu řeknou! Už to byla dost hrůza - rodiče si rozhodně nepřáli, aby se jejich zásadovost prověřovala takovým způsobem - jenomže pak zašel Eamonn Dowd příliš daleko. Zneuctil sestru a celou rodinu, byť ta první pohana byla ještě slabší než pozdější úder, kterým to dovršil.”

“Co udělal? Přivedl ji… přišla do jiného stavu?” Prvosenkův hněv na okamžik vystřídal nechápavý výraz. Potom se krátce, štěkavě zasmál. “U stínů a stromů, to ne! Dokonce i milenec z řad smrtelníků je spíš notoricky známá věc než pohana, a půlčické dítě - snad stačí říct, že za starých časů měla celá desetina dětí v Říši skřítků, možná i víc, z poloviny smrtelnickou krev. To tvoje adoptivní plemeno má jepicí život, ale je plodné. Ne, přesvědčil ji, aby se za něho vdala.”

“Vdala… A to byla pohana?”

“Něco jiného je spát se smrtelníkem či dokonce porodit napůl smrtelnické dítě - žena může mít koneckonců za život děti s mnoha muži - ale něco úplně jiného je, aby se smrtelník cpal do jednoho z našich nejstarších rodů. Sňatkem s dcerou z rodu Prvosenků se tvůj prastrýc nasouval do něčeho, co je skoro stejně staré a vzácné jako samotná Říše skřítků. To byla pohana, jakou moji rodiče nemohli jen tak přehlédnout.”

Theo zavrtěl hlavou. “Budeš mě muset omluvit, jenže mně to… mně to nepřipadá jako nic hrozného. Neuraz se.”

“Věřím, že pro někoho, kdo vyrostl mezi smrtelníky jako ty, je dost těžké to pochopit. Ale tady je to pro rodinu těžká urážka. Co je horší, pro rodinu jako naše je to dokonce nebezpečné. Naše rodokmeny a předávání rodinné moci pro nás mají význam, který si možná neumíš představit…”

“Dobrá, ale stejně, proč byl na vině jenom Dowd? Nebyla to její chyba přinejmenším stejně jako jeho?”

Caradenus Prvosenka se zaškaredil, ale jeho slova zněla uctivě. “Neudělala by to, kdyby na ni nenaléhal. Něco… tak šokujícího - v historii je znám pouze jeden nebo dva jiné případy, kdy se to stalo, byť ve světě smrtelníků k tomu docházelo mnohem častěji. Ale dcera jedné ze slavných Sedmi rodin? To mohl rovnou zapálit palác Prvosenků. Ne, bylo to horší, protože palác se dá postavit znovu, ale čest nemůže být opravdu neposkvrněná už nikdy.” Celý se třásl. “Omlouvám se za svůj hněv. Ještě pořád to prožívám.”

“Všiml jsem si. A mrzí mě, že tomu nerozumím,” řekl Theo. “Nechci se za každou cenu přimlouvat za svého… za Eamonna Dowda. Třeba jenom nepochopil pravidla tak dobře, jak je podle vás pochopit měl.”

Prvosenka se s velkými potížemi snažil najít svou vyrovnanost. “Dnes, kdy vím víc a jsem dospělejší, než jsem byl, bych s tebou možná dokázal souhlasit v tom, že část jeho zločinu vyplývala z nepochopení našich tradic, navzdory celé té době, kterou mezi námi Dowd prožil. Ale ještě jsi neslyšel tu druhou část.

Parlament květů byl požádán o to, aby sňatek zrušil. Pro rodinnou čest byla strašlivá rána vytahovat to spojení na veřejnost, ale byla to jediná možnost, jak je oddělit v souladu se Starým zákonem. Sestra zpočátku nechtěla Dowda opustit, a dokonce zašla tak daleko, že se nastěhovala do jeho strašlivého domečku v Dopoledni, čímž rodinnou hanbu ještě znásobila. Parlamentu je třeba přiznat, že neplýtval časem a rychle manželství ukončil. Dowd byl vykázán ze Říše skřítků a sestra navrácena do péče rodiny. Byla rozezlená, ale já skutečně věřím, že svého ukvapeného rozhodnutí vzít si smrtelníka již litovala. Vztekala se na rodiče a na jejich zásah do svého života, ale nikdy jsem od ní neslyšel, že by jí ztráta Dowda zlomila srdce.

Dowd to možná cítil jinak, ale ať to bylo jakkoli, jeho vyhnání bylo schváleno a vykonáno, ale z nějakého nepochopitelného důvodu se zřejmě minulo účinkem. Byla to neklidná doba - Violkové se hádali s ostatními Sedmi rodinami a všichni ostatní cítili, že pravděpodobnost války květin vzrůstá. V každém případě se někdy v prvních dnech otevřeného a prudkého konfliktu mezi vládnoucími rodinami Dowd objevil znovu, čímž nás dokonale zaskočil. Popravdě řečeno, nejdřív jsme nevěděli, že se objevil znovu, pouze jsme zjistili, že sestra byla unesena přímo z paláce Prvosenků. Dokonce jsme v první chvíli měli podezření, že je to další tah v boji mezi velkými rody, který už v té době nebral ohledy. Teprve později jsme dopadli bandu zločinných jeskynních trollů, kteří únos provedli, a od nich jsme se dozvěděli, že jejich vůdcem byl Dowd a že mu Erephine dopravili. Ale v té době bylo již pozdě. Dowd znovu zmizel a z mé sestry byla… troska.”

Skřítek se odmlčel a oddal se vzpomínkám. Theo přemýšlel, kolik z tohoto dramatického příběhu je pravda a kolik je rodinná legenda Prvosenků. Eamonn Dowd, který napsal Theovu knihu, by možná byl ochoten jít pro lásku do velkého rizika, bylo však těžké uvěřit, že by se dopustil takto zločinného jednání. Theo přesto nechtěl vyslovit žádné otevřené pochybnosti - jeho vztah s tímto skřítkem byl až příliš křehký. Raději vznesl další otázku.

“Omlouvám se - určitě je to bolestivé - ale proč říkáš, že byl vykázán a vrátil se, jako by to bylo tak velké překvapení? Předtím se sem taky dostal, ne? Vrátit se pro něho možná bylo protizákonné, nebezpečné nebo co já vím, ale nebylo to zas tak těžké, ne?”

Prvosenka ještě neprocitl ze zamyšlení, tak se odpovědi ujal Bříma. “Kvůli Jetelovu jevu, Theo, už jsi zapomněl? Lidé - smrtelníci i skřítci - můžou přecházet z jednoho světa do druhého, ale každým směrem jen jednou. Když tvého strýčka poslali zpátky, už se nemohl vrátit. Ne neměl - nemohl. Lord Jetel a ti, kteří na tom pracovali s ním, vynaložili velkou energii na to, aby zajistili, že to tak bude. Pokud existují nějaké škvíry, nikdo z nás o nich neslyšel.”

“Takže jestli se mi nakonec podaří dostat se odsud, nebudu se moci vrátit.” Ne že by to v tu chvíli znělo jako něco, čeho by litoval, ale bylo to poprvé, co se nad tím zamyslel. “Nikdy?”

“Dokud se nezmění zákon, a k tomu by bylo třeba jednomyslné hlasování v parlamentu květů,” odpověděl Bříma. “Pak by to museli zrušit, což by bylo nesmírně těžké - jenom zřízení magického základu Jetelova jevu si vyžádalo několikaměsíční úsilí. Ale jak zde mladý pán řekl v souvislosti s něčím jiným, to je jiná historie.” V Prvosenkově vyprávění stále zůstávalo mnoho momentů, kterým Theo nerozuměl. “Ještě k tvé sestře, jestli pro tebe není moc těžké o tom mluvit. Řekl jsi, že z ní byla troska. Jak to myslíš? Co se s ní stalo?”

“Je to už mnoho let,” řekl Prvosenka. “Nemělo by to tolik bolet. Stalo se to uprostřed mnoha závažnějších a, přiznávám, strašlivějších událostí, jenže i tak mě to pořád velice bolí. Rodiče se z toho úplně nevzpamatovali nikdy. Nakonec jsme ji získali zpět - proto víme jistě, že to byl Dowd, kdo se jí zmocnil, proto jeho vinu dokazuje víc než slovo najatých únosců, kteří jeho tvář ve skutečnosti nikdy neviděli. Místo, kde byla držena, bylo placeno z peněz, které měl Dowd na svých účtech tady v Říši skřítků, a také byl nalezen dopis, který jí nachystal na přivítanou, psaný evidentně jeho rukopisem. Ale když jsme jeho doupě nalezli, on byl pryč. Nechal ji tam jako odloženou botu.” Skřítek se zhluboka nadechl. “Nevíme, co se stalo, co jí udělal, ale když jsme ji našli, byla šílená - nenapravitelně šílená. Ne, bylo to ještě horší. V těch, kteří jsou šílení, je aspoň špetka toho, co byli dřív, někdy i mnohem víc. V mé sestře nebylo - a stále není - jednoduše nic z ženy, kterou jsme znali.”

“Co to znamená?”

“Je prázdná. To, co jsme našli, žije a dýchá, nic víc. Je to slupka. Za ta léta ji vyšetřily desítky nejuznávanějších doktorů, jenomže žádný jí nedokázal pomoci. Vypadá to, že přišla o všechny myšlenky - o celou svou osobnost - jako když se žloutek vyfoukne dírkou ve skořápce.” V koutku oka se mu zaleskla slza. Pro Thea to byl šok: ještě neviděl nikoho ze zdejších lidí, že by plakal nebo k tomu měl aspoň blízko. “Bylo by mnohem lepší, kdyby zemřela. Pak bychom ji mohli odevzdat Studni, oplakat ji a žít dál. Takto je z ní chodící mrtvola v ústavu pro choromyslné za městem. Několikrát za rok ji jezdím navštívit. Dřív jsem jezdil častěji - chystal jsem se, že jí budu číst, vyprávět jí, co je nového v rodině, a zpívat naše písničky z dětství. Musí tam někde v té ulitě být, říkal jsem si, ta hezká, milá Erephine, kterou jsi znal. Teď za ní jezdím jenom ve svátky a nemůžu se dočkat, až budu zase pryč. Nic jí nečtu. Nic jí nezpívám.”

Po dlouhém mlčení se Prvosenka prudce postavil. “Ale to není tvoje chyba a můj útok na tebe byl špatný a nespravedlivý. Doufám, že můžeme být přátelé, Vilmosi.”

“Theo, zapomněl jsi? A… opravdu mě moc mrzí, co se tvé sestře stalo.”

“Díky.” Vypadalo to, jako kdyby Theovi a Břímovi zasalutoval - jedním dlouhým prstem si sáhl na bradu - a opustil stan. Oči se mu v koutcích stále trochu leskly.

“To zírám,” řekl po chvíli Theo. “Fakt… zírám.”

“Nebudu vám lhát,” začal Blaťák Brouk Čudl. “Když půjdete, bude to nebezpečné. Ale obávám se, že zůstat tady pro vás bude ještě nebezpečnější.”

Dnes to vypadá na návštěvní den, pomyslel si Theo. Překvapivější bylo, že nejdůležitější osoba v celém uprchlickém táboře u Starého Vílohradského mostu je přišla navštívit do jejich stanu samotná, dokonce bez svých tělesných ochránců. Umí to s lidmi, to je jasná věc. “To chcete, abychom už odešli?”

“Ne, to vůbec ne, rozumíte mi špatně.” Když dřepěl na hliněné podlaze šotek, vypadalo to, jako kdyby tam patřil - na rozdíl od jejich předchozího návštěvníka. “Jenom pro zítřek. Slyšel jsem jisté hlasy, které mi řekly, že by bylo velice špatné, kdybyste tady zítra byli.”

“Hlasy?” Theo se nejistě podíval na Břímu, jenž mlčky poslouchal. “To myslíte duchy, nebo něco takového?”

Čudl se usmál. “Ne, pane Vilmosi, duchy ne. Mluvím o, hem, jistých zaměstnancích Úřadu nejvyššího konstábla, kteří jsou nakloněni naší věci. Podle nich sem zítra přijde mnoho parlamentních strážníků. Údajně proto, aby ochránili ty, jež rozvážejí jídlo a zásoby chudákům, kteří uprchli ze svých domovů a uchýlili se k mostu, jenže skutečný důvod je ten, že hledají vás, Prvosenku a další, o které stojí parlament květů. Možná i mě, ale myslím, že ještě neznají mé jméno, jenom… profil.”

“Profil?”

“Čemeřice a ostatní vědí, že jim někdo klade odpor. Zařídil jsem, aby se staly jisté… události, které patrně nezůstaly bez povšimnutí, byť si namlouvám, že naši nepřátelé nechápou mé důvody ani plány. Ale domyslí si, že mají nějakého protihráče. Dokonce doufám, že se do jedné takové události zítra zapojíte, čímž mi pomůžete, a zároveň uniknete strážníkům.”

Dobrý bože, do čeho se tady ženeme? “Co přesně chcete?” Jelikož slunce skoro zapadalo, paní Osinková, Háček a Švejdík Kopřiva se šli postavit do fronty na jídlo, takže ve stanu zůstali s drobným šotkem jenom Bříma a Theo, ale Čudl přesto ztišil hlas. “Čím míň toho budete vědět, tím líp, ale řeknu vám, že nehoda, kterou Švejdík utrpěl, ho udělala… užitečným v mnoha ohledech. Již jsem ho takto využil několikrát, ale musí mít vždycky doprovod, protože se mu to v hlavě poplete. Posledně mu měl pomoci Prvosenka a zajistit tak, že se k nám vrátí, jenže nešťastná náhoda chtěla tomu, že to byl zrovna ten den, kdy Čemeřice zaútočil na Narcisy a ostatní paláce. Caradenus Prvosenka odsud odešel jako někdo, kdo se těší postavení příslušníka vládnoucí elity - čímž mi byl mimořádně užitečný jako oči a uši mezi květinovými rody. O několik hodin později z něho byl hledaný zločinec, jeho rodina byla mrtvá a jejich palácovou věž oblehly a posléze obsadily parlamentní oddíly. Musel ze středu města uprchnout s nasazením života. Švejdík musel v tom chaosu hledat cestu zpátky sám, a nebýt pomoci některých našich sympatizantů ze Šotčí čtvrti…” Čudl zavrtěl hlavou.

“Jenže nás pravděpodobně hledají také,” namítl Theo. “Přinejmenším mě, to vím. K čemu to bude, když pošlete nás?”

“Caradenuse Prvosenku zítra potřebuji k něčemu jinému - k něčemu, co může udělat jedině on na místě, kam se z nás nikdo jiný nedostane. Vy dva budete muset pomoci Švejdíkovi Kopřivovi někde, kde budete trochu víc na očích. Jistě, Čemeřice a parlament, který mu zobe z ruky, vás chtějí, ale zrcadloví hlasatelé o vás ještě před obyvatelstvem jako takovým nemluvili a v oběhu nejsou žádné vaše obrázky.” Šotek pokrčil drobnými rameny. “I tak to bude nebezpečné. Nebudu vám lhát. Mohou vás chytit. Pokud se to stane, určitě vás dopraví rovnou k vašim nepřátelům.”

“Ale tady taky zůstat nemůžeme. Přinejmenším zítra ne.” Theo se znovu podíval na Břímu. “Co si myslíš ty?”

“Půjdu, jestli půjdeš ty, Theo.”

Otočil se zpátky k Čudlovi. “A to, co budeme dělat… bude to něco proti Čemeřici a těm hajzlům?”

Šotek ukázal svůj žlutý úsměv. “Ale ovšem.”

“A neublíží to nevinným lidem? Žádnou bombu nikam dávat nebudu.”

“Slibuji vám, že to, co zítra uděláte, nikomu neublíží. Ale musím vás upozornit, že přijde den, kdy, hem, možná nepůjde bojovat proti Čemeřici a parlamentu, a přitom si zachovat odstup od věcí, které by mohly někomu ublížit. Nic menšího než válka je neporazí.” Znovu ukázal své žluté zuby, tentokrát bez humoru. “Válka je koneckonců utrpení.”

“S tím se vyrovnám, až to přijde.” Theo se zhluboka nadechl. “Dobrá, jdu do toho. Řekněte mi, co máme udělat.”

Výstřední vzhled a výstřední chování Švejdíka Kopřivy - škubal sebou a mumlal si, i když byl v klidu - na sebe poutaly pozornost několika dalších pasažérů a Theo začínal být nervózní. Ještě nikdy nebyl hledaným zločincem, pokud se nepočítá soudní zatykač za nezaplacené pokuty za rychlost, a začínal mít pocit, že pro tohle nebyl stvořený. Jako by to nestačilo, ještě po něm někde slídila jakási nemrtvá věc. Připadalo mu to jako nespravedlnost.

“Švejdík je strašně nápadný,” pošeptal Břímovi. “Nebylo by lepší, kdybychom šli pěšky?”

“Bylo, pokud by ti nevadilo, že bychom dorazili do centra Města při západu slunce, kdy jsou všechny úřady zavřené. Je to daleko, Theo.”

“Psst. Nepoužívej při řeči moje jméno.” Zkusil se usmát na buclatou špuldu, která seděla na jednom z polovičních sedadel a dívala se po Švejdíkovi Kopřivoví s nelibostí. Ohrnula nos a otočila se na druhou stranu. Theo vzal zběhlého kondenzátora za ruku, aby se pokusil upoutat jeho pozornost. Švejdík se okamžitě zklidnil. To je fakt skvělé, pomyslel si Theo. Budu ho muset doslova držet za ruku celou dobu. Skřítkova kůže byla teplá a skoro jako by se chvěla, takže Theo měl pocit, jako by mu vlastní ruka zdřevěněla. Chloupky na zadní straně paže se mu tetelily, jako by byly nabité statickou elektřinou. Proboha, co když do mě tu energii pustí? Může magie člověka zabít jako elektrický proud? Podíval se na skřítkův omámený výraz, vzpomněl si na spálené pahýly křídel, které viděl, když si mladý skřítek sundal košili, aby se vykoupal, a došel k závěru, že ať je to podobné elektrickému křeslu nebo ne, on to na sobě zkoušet nechce. Jenže si musel vybrat: buď bude Švejdíka držet za ruku, nebo se po nich lidé budou dívat. Raději se tedy držel.

Autobus šplhal ulicemi Západu Slunce. Domy byly malé a hranaté, ale pod vrcholem kopce byly upravené a udržované. Většina z nich byla natřená sytými barvami a korunovaná - jako by si chtěly vynahradit podobnost tvarů - střechami, které byly každá jiná. Některé vypadaly skoro jako pagoda, jiné jako miniaturní pohádkové hrady, takže z nich trčely maličké kuželovité věžičky jako tužky z krabičky. Několik dětí už bylo venku, nejspíš na cestě do školy, ty mladší v doprovodu rodičů nebo dokonce duhové bublinovité chůvy, jakou viděl v Polostínových Polích. Kdyby ulicemi nekřižovaly vozy plné ozbrojených parlamentních strážníků - Theo jich zatím zahlédl půl tuctu - vypadalo by to jako docela obyčejný den v docela obyčejné dělnické čtvrti.

Autobus dojel na vrchol kopce a Theo před sebou uviděl většinu Města. Rozprostíralo se před ním jako vzorovaná přikrývka, v místě, kde byl, zvlněná kopci, ale jinak sbíhající k zářivě modrozeleným vodám Ysu. Nebýt zvláštních tvarů věží uprostřed Města, jež se Myslily v paprscích ranního slunce, mohl by pod sebou mít kterékoli moderní a lákavé lidské město - možná Ženevu nebo Sydney.

“To je Radeův park, kam jsme šli první noc poté, co se nám podařilo utéct,” řekl tiše Bříma a ukázal na pás tmavozeleného stínu, který protínal okrsek Soumrak uprostřed jako šerpa v pase. Theo si při tom pohledu najednou uvědomil, jak málo vegetace je v New Erewhonu, jak to místo pojmenoval Dowd. Tak jako některé ze smrtelnických měst, která připomínala, dala metropole skřítků a vil před stromy přednost domům a továrnám. Vážně udělali maximum pro to, aby nás napodobili, pomyslel si, když autobus začal sjíždět strmou ulicí a výhled na město znovu zmizel za bližšími budovami.

“Fajn,” řekl. “Chápu, proč jedeme autobusem. Ale jestli nám pomáhá Háček, proč tady není taky?”

“Čudl řekl, že kdyby šotek cestoval s námi třemi, mohlo by to přitahovat pozornost. A zřejmě taky potřebuje dorazit sám, aby mohl řádně splnit svůj úkol. Jede jiným autobusem.”

Theo si povzdechl. “Mluvíš, jako bys už věřil všemu, co Čudl říká. Jako kdyby ses doopravdy přidal k jeho armádě.”

“Ty mu nevěříš, Theo?”

“Jistě, v tom, co říká, že chce udělat. Ale to neznamená, že bych třeba jen na chviličku věřil, že je pro něho můj život stejně důležitý jako pro mě.”

“Jak to myslíš?” Bříma se nejdřív rozhlédl a potom se k němu naklonil blíž. “On si myslí, že jsi neskutečně důležitý! Několikrát to řekl!”

“Ano, ale to z něho mluví politik - ne, generál. On je taky důležitý, ale tváří se, jako by si vůbec nepřipouštěl, že by ho nějací jiní šotci mohli zabít za to, že veřejně vyhlásil své prostřední jméno, nebo co to vlastně udělal.” Teď se skláněl i Theo a svými rty se téměř dotýkal Břímova ucha. “Podívej, Čudl vede válku. Čeká, že budou ztráty, možná do nich počítá i sebe. Mně je jedno, jestli jsem důležitý pro někoho jiného. Já prostě nechci být oběť, obzvlášť druhu ouha, to jsme podcenili. Není to ani moje válka.”

“Ale Čemeřice a jeho spojenci se tě pokusili zabít.”

“A jestli chytím pod krkem někoho, kdo si to zaslouží, neboj se - vzpomenu si na to všechno. Ale kdybych se mohl vrátit domů a té válce se úplně vyhnout…” Pokrčil rameny a narovnal se. “Nevykládej si to špatně, Břímo, ale necítím se být jedním z vás a většinu toho, co se tady děje, pořádně nechápu, natož aby mi na tom záleželo. Rozhodně nechci zemřít v mocenském boji mezi rodinami bohatých skřítků.”

“Většina lidí neriskuje svůj život pro moc, Theo, ani tady. Většina to dělá proto, aby chránili jiné lidi - lidi, na kterých jim záleží.”

Theo na to neměl odpověď, ale i kdyby ji měl, najednou se velice těžko soustředil. Již několik vteřin se nepříliš úspěšně snažil vymanit ze Švejdíkova sevření: skřítek mu tiskl ruku velice pevně. Theovi se naježily vlasy a po páteři mu začalo probíhat zvláštní svědění.

“Zpomal je.” Ze Švejdíkova protáhlého obličeje čišela panika, ale klidný hlas, jenž mu vycházel z úst, jako by patřil někomu úplně jinému. “Mávni na ně, aby zajeli na krajnici. Já si vezmu předek, ty zadek.”

“To jsou strážníci, Theo,” Bříma byl viditelně vyděšený. “Jejich teď všude plno. Zastavují nás.”

Zatímco autobus zpomaloval a zajížděl na kraj cesty, Theovi došlo, že Švejdík nějakým způsobem zaslechl a zopakoval rozhovor mezi dvěma parlamentními strážníky, kteří se chystali nastoupit do autobusu. “Jakže se mám vlastně jmenovat? Nemůžu si vzpomenout!” pošeptal Theo Břímovi, ale svižník se svezl po sedadle níž, aby se od svých společníků kousek vzdálil. Theem proběhla vlna panického odporu, ale pak si vzpomněl na Čudlovy instrukce. Bříma byl jiný druh skřítka, takže budou nenápadnější, když nebude vidět, že cestují spolu.

“Do krvavého železa!” vypískl Bříma Šáchor, když první strážník nastoupil do přední části autobusu. Theovi se rozbušilo srdce - Bříma skoro nikdy neklel. “Mají černého psa!”

Theo mohl jenom sedět a dívat se, jak se strážník propracovává autobusem, následovaný ebenovým mastiffem o velikosti poníka, který vyplňoval celou uličku. Pes byl zticha a nedělal žádné vyloženě nepřátelské pohyby, ale pasažéři po obou stranách se od něho odtahovali. Obrovské zvíře tiše našlapovalo za strážníkem a rudé oči mu zářily jako brikety při rožnění. Přestože okny proudilo dovnitř slunce, od tvora se neodráželo žádné světlo. Až na ten děsivý pohled to byl jenom stín ve tvaru psa.

Mám skřítčí krev, opakoval si Theo znovu a znovu. Není žádný důvod, proč by si na mně měl všimnout něčeho divného. Ale co když cítí strach? Podíval se na tu tmavou hlavu a usoudil, že kdyby skutečně cítila strach, sotva by někdy cítila něco jiného. Pátral v mozku, co má říct, kdyby se ho začali ptát, ale bylo strašně těžké přemýšlet v situaci, kdy se k němu mastiff pomalu blížil a čenichal zdviženým čumákem. Můj ty bože, pomyslel si Theo, co když Švejdík začne zase blábolit jako rádio?

Břímovi dopadla na rameno těžká ruka a svižník sebou prudce škubl, v důsledku čehož sebou škubl i Theo. Druhý strážník nastoupil do autobusu zadními dveřmi a došel k nim dřív.

“Identifikujte se.” Jeho hlas tlumila helma. Díky zrcadlivému hledí vypadal jako znak na kapotě o velikosti člověka. “Vaši kartu s pravým jménem.”

Bříma nervózně vylovil hranolový kousek seříznutého kamene nebo co to bylo - Theo na to nikdy nepřišel - který mu dal Čudl. Strážník si ho chvíli prohlížel, potom přejel po Břímovi pohledem a kartičku mu vrátil. Theo již měl tu svou v ruce a podal ji strážníkovi, který se nad ním tyčil, bez vyzvání. “Ty jsi z Lísky?” řekl muž bez obličeje Theovi. “Co tady děláš?” Otočil se ke Švejdíkovi, který seděl vedle něho. Pohupoval hlavou, s očima zavřenýma, strnulý v němé křeči strachu - a Theo se mohl jen modlit, aby němá zůstala. “Co je mu? Kde má své pravé jméno?”

Theo sáhl Švejdíkovi do kapsy. Kondenzátor zakňoural, když se ho Theo dotkl, ale dovolil mu, aby falešný doklad vytáhl a podal jej strážníkovi. “Je to můj bratranec,” pravil Theo. Snažil se zachovat klid a úporně vzpomínal, co má říct. “Je trochu… postižený. Poranil si hlavu při nehodě na statku. Vezu ho do Elysia, abych mu pomohl vyřídit dělnický příspěvek.”

Druhý strážník zatím přišel a zablokoval uličku směrem dopředu. Pes byl již tak blízko, že by mu Theo skoro mohl sáhnout na matně černý čenich, kdyby natáhl ruku - ne že by se chystal něco takového udělat. Ostatní pasažéři se otáčeli a dívali se, co se děje. Byli zvědaví, ale zároveň byli rádi, že oficiální pozornost přilákal někdo jiný než oni.

“A ty se jmenuješ…?” Byl to chyták, strážník si již prohlédl jeho falešnou kartičku s pravým jménem.

“Rozchodník.” Theo samým štěstím, že si vzpomněl, málem zajásal. Bylo to venkovské jméno, časté jako tráva. “Janek Rozchodník. A tady bratranec Kuba je Šťovíček.”

Strážník si ho dlouho pozorně prohlížel, potom si vyměnil pohled přes hledí se svým kolegou, který popustil psovi vodítko. Zvíře postoupilo o krok blíž, až se naklonilo přes vyděšeného Břímu Šáchora, aby Thea a Švejdíka očichalo. Nasálo při tom tolik vzduchu, až Theo ucítil závan na tváři. Světélka v jeho očích se mihotala jako pochodeň za silným sklem. Působilo to docela hypnoticky…

“Ptal jsem se, kde ve Městě bydlíš?”

Theo zavrtěl hlavou, aby se pokusil přetřídit myšlenky. “V Holubích Loukách. Strýček tam bydlí na ubytovně, ale je moc slabý, nemohl by jet s Kubou sám. Proto jsem přijel do Města.” Strážníci se stále neměli k odchodu. Theo riskl malou improvizaci. “A takhle je to pořád? Slyšel jsem, že se někdo pokusil svrhnout parlament. Proto všechen ten rozruch?”

Strážníci si vyměnili další zrcadlový pohled. Potom ten, který ho zpovídal, Theovi kartičku vrátil. “Do západu slunce ať jste zpátky na ubytovně. A až budete v Elysiu, nezapomeňte nahlásit svou adresu. Všichni, kteří nemají trvalé bydliště ve Městě, se musejí zaregistrovat. Jinak poznáte zblízka cely lorda Oměje, a to by pro venkovského mládence, jako jsi ty, nebyly příjemně strávené dny volna.” Počkal, až si jeho společník přitáhne Černého psa, a pak všichni zamíří do přední části autobusu.

Theo nebyl schopen jediného slova ještě několik minut poté, co se autobus dal znovu do pohybu. Vypadalo to, že Švejdík Kopřiva pláče.

Pomalu se proplétali do srdce města, přes Šero, po okraji Soumraku a do Večera. Možná že to bylo způsobeno náladou, která na Thea padla po jejich setkání se strážníky, avšak centrální okrsky mu připadaly šedé a studené, přestože obloha byla jasná a vcelku slunečná. Ulice byly prázdnější, než jak si je pamatoval - když jeli s Břímou, Zirusem a Jamkou do paláce Čemeřiců, vypadalo to, že tato čtvrť pulsuje životem, dokonce i v noci. Teď měl pocit, že od té cesty uplynuly roky, a nebylo to jen tím, co se od té doby stalo. Ve Večeru byly chodníky téměř prázdné. Lidé, kteří čekali na autobusy, byli zachumlaní hluboko do kabátů, jako by se snažili neupoutat pozornost. Ti, kteří šli, pospíchali, a dokonce jako by ani neviděli ostatní, kteří byli na chodnících s nimi. Zářilo pouze několik cedulí osvětlených magickým světlem. Theo se zachvěl. Litoval, že nemá svou koženou bundu místo toho tenoučkého skřítčího oděvu, který měl na sobě. Jenomže ve své staré bundě by byl nejspíš ještě podezřelejší, a to určitě nechtěl.

Když zahnuli za roh do kaňonu mezi vysokými budovami, Theo najednou uviděl v dálce zvláštní masu paláce Čemeřiců. Stovky jeho oken vypadaly na fasádě v barvě sraženého mléka jako mušince. Navzdory znepokojivému pocitu, že ta okna jsou zastíněné oči, které ho střídavě pozorují, na palác musel zírat. “Ve všech je tma,” poznamenal. “Vypadá opuštěně.”

Bříma Šáchor zvedl hlavu a poznal, aniž se musel ptát, o čem Theo mluví. “To budou nějaké zvláštní okenice. Nezapomínej, že jsou ve válce, Theo. Celé město je ve válce.”

Švejdík tiše zasténal.

Autobus zastavil na rohu Habrové a Jarmareční. Skoro všichni pasažéři, kteří s takovým zájmem sledovali jejich výslech, již byli pryč, když vystoupili po schůdkách na ulici, nikdo se po nich ani nepodíval.

“Je to tamhle,” ukázal Bříma k nízké, široké budově na druhém konci bloku. “Stihli jsme to v docela dobrém čase, když se zváží všechny okolnosti, ale lelkování si nemůžeme dovolit.”

Švejdíka, který kroutil hlavou jako nějaká mechanická hračka, vzali mezi sebe a zamířili k Elysiu. Několik metrů od něho se zastavili před obchodem s kufříkovými zrcadly, aby si ještě jednou prošli Čudlovy instrukce. Výloha před nimi byla plná regálů, na nichž se tísnila zářící zrcadla, na kterých naskakovaly desítky identických výjevů: vážné tváře v parlamentu květů, záběry na ozbrojené strážníky v ulicích a jednou pohled na kouřící trosky paláce Narcisů. Theo se odvrátil jinam.

“…Takže i když ho uvidíme, nepřiblížíme se k němu, jasné?” říkal právě Bříma.

“Jasně. Budeme se tvářit, že ho neznáme.” Theo pohlédl na Švejdíka, který se díval nahoru na tesané průčelí Elysia a pohyboval rty, jak by se modlil. “Stejně pořád nechápu, co tady máme dělat.”

“Nic.” Bříma zavrtěl hlavou. “Tedy, až podáme tu první žádost, jak to řekl Čudl. V podstatě jsme tady kvůli Švejdíkovi, abychom mu pomohli dostat se sem, udělat, co je třeba, a potom se vrátit domů.”

“Chceš říct, že bude sám vědět, co má dělat? A dokáže to, aniž by na sebe upoutal pozornost? Podívej se na něho!”

“Jistě, ale je zřejmé, že už to někdy dělal, nebo něco podobného. Teď ale pojď, Theo, než ztratím trpělivost.”

Veliká síň Elysia byla bizarně dokonalým zpodobněním lesíku vytvořeným výhradně z barevných kamenů a polodrahokamů. Obloha - ve skutečnosti vnitřek kopule - vypadala jako mozaika z lazuritu o rozloze fotbalového hřiště, s perleťovými oblaky. Kmeny stromů pokrývala tvrdá kůra v mnoha odstínech hnědé a stříbrné. Když Theo poklepal kotníky prstů na jeden blízko dveří, znělo to jako zvon. Tlustý strážný s červenou čapkou se na něho podrážděně podíval a Theo rychle strčil ruce zpátky do kapes. Dokonce i ptáci byli dokonale vyvedená stvoření s peřím z jadeitu, alabastru a leštěného korálu - ale nehýbali se a nezpívali. Ani skřítkové a víly, jež chodily širými prostorami desítky, nezpívali. Vyplňovali formuláře u malých stolků, rozptýlených po obrovité místnosti jako placaté muchomůrky vyrůstající ze zelených dlaždic s motivem trávy, nebo stáli ve frontách, aby si mohli promluvit s některým z řady funkcionářů Elysia, zavřených za sklem jako mouchy v jantaru. Kdyby viděl tuto pestrou paletu tvorů před dvěma týdny, kdy tady byl nový, udiveně by hleděl na huňaté tichošlapy nebo malé, ale důstojné trpaslíky. Teď si je všechny prohlížel zkušenějšíma očima a viděl jenom skupinu smutných a vyděšených lidiček. Obklopený zkamenělými ptáky a květinami tvrdými jako diamant, Theo se na okamžik přistihl, jak nostalgicky touží vidět místa, která nikdy nespatřil, původní lesy Říše skřítků, jež tahle umělá kamenná jeskyně tak pečlivě, ale mrtvě napodobovala.

“Támhle je několik automatů na žádosti,” zašeptal Bříma a ukázal na místo u zdi mezi dvěma mramorovými břízami. “Kratší frontu nikde nevidím.”

“Ale neměli bychom počkat na Háčka?”

“Máme být připraveni, až sem dorazí, a kdo ví, jak dlouho nám bude trvat, než se dostaneme na konec té řady?” Bříma ukázal na obrovské sluneční hodiny, které v rozporu se zdravým rozumem visely na zdi, kde na ně nedopadalo žádné přímé slunce, a přesto ukazovaly nápadný klín stínu, který lezl po ciferníku, až mířil skoro přesně nahoru. “Bude tady v poledne. Honem.”

Postavili se do řady za nějakou ženu-vačici ověšenou snad několika desítkami dětí, jež jí seděly v kapsách, na ramenech, jedno dokonce v tašce s jídlem, kterou po každém šouravém kroku dopředu položila na podlahu. Dítě v tašce pozorovalo Thea kulatýma hnědýma očima a olizovalo si ze zašpičatělého čumáčku cosi lepkavého.

Konečně došli na konec fronty. Švejdík měl už zase oči zavřené a mluvil sám se sebou. Prsty mu škubaly, jako by dirigoval nějaký neviditelný orchestr. Bříma Šáchor přistoupil ke stroji. Kdyby mu to Bříma neřekl, Thea by nikdy nenapadlo, že je to stroj: vypadalo to jako ohromný, velice realistický kus skály, vysoký jako neolitický menhir. Ve výšce prsou byl velký kus vylomený a ukazoval krystalický vnitřek připomínající geodu.

Bříma položil ruce na kámen a naklonil se k blyštivému fasetovému otvoru. “Žádost o povolení ke vstupu,” řekl.

“Účel?” zeptala se ho skála klidným tenorem.

“Návštěvník a dobytek.”

“Počet kusů dobytka?”

“Jeden.”

“Počet návštěvníků?”

“Jeden.”

“Původ návštěvníka…?”

Zatímco Bříma odpovídal na otázky, Theo se rozhlédl. Určitě se blížila chvíle, kdy budou muset skončit a pustit ke stroji dalšího ve frontě. Sluneční hodiny na stěně určitě ukazovaly poledne, ale po Háčkoví nebylo ani památky. Uvažoval, co přesně má Čudl v plánu.

“U starých stromů,” vykřikl někdo, “co mu je?”

Theo se lekl, že Švejdík provedl něco divného, a prudce se obrátil, ale vysoký skřítek se střapatými vlasy se stále opíral o stěnu vedle automatu. Všichni ostatní se otočili a dívali se na něco uprostřed obrovské síně. Theo se také otočil a uviděl skupinku různých druhů skřítků, jak se začíná tlačit kolem hnědé postavy, jež sebou zmítala na podlaze. Trvalo mu jenom okamžik, než pochopil, co se děje.

Zatímco ostatní lidé ve frontě stáli otočeni od povolenkového automatu a sledovali zmítajícího se šotka a vzrušený dav kolem něho, Bříma popadl Švejdíka a potlačil ho dopředu, aby stál před třpytivou geodou. Postižený skřítek se nechal strkat dopředu, až se dlaněmi dotkl kamene. Potom se vlasy na jeho hlavě začaly hýbat, jako by jimi profukoval neviditelný vítr - ne, pomaleji, uvědomil si Theo, malátně jako mořské řasy v zajetí přílivu. Skřítek se tak dlouho nakláněl, až to vypadalo, že snad obnažený krystalický vnitřek políbí. Geoda se rozzářila a ze Švejdíkovy hlavy na okamžik nezbylo víc než silueta se zježenými vlasy.

Bříma se naklonil k Theovi. “Potrvá mu to přinejmenším chvíli,” zašeptal. “Zkus něco udělat, aby se pozornost lidí soustředila tam.”

Theo na okamžik propadl panice. Rozběhl se k místu, kde sebou Háček pořád ještě škubal a sténal na podlaze ze zelených dlaždic. Vypadalo to, že několik skřítků a vil uvažuje, že by mu pomohli, ale zároveň se zdálo, že se nikdo nechce přiblížit na dosah jeho ostrých žlutých zubů.

“Pomozte mu někdo!” vykřikl Theo. “Sežeňte někdo doktora!” Několik okolostojících se otočilo a nechápavě se na něho podívalo. Do prdele, uvědomil si Theo, tak se tady normálnímu doktorovi neříká. Jak bylo to slovo, které pro ně používala Jamka a ostatní? “Felčara!”

Klekl si k Háčkoví a položil zdánlivé oběti ruce na ramena, aby ho šotek náhodou nepořezal svými dlouhými nehty. “Ještě chviličku,” zašeptal. “Myslím, že už to budeme mít.” Narovnal se a vyhlásil: “Myslím, že se z toho začíná dostávat!”

Obtloustlý příslušník ostrahy konečně sebral dost odvahy, aby přišel blíž. Klekl si, což ho stálo nemalou námahu, ale mezi sebou a Háčkem, který sebou stále ještě škubal, nechal Thea. “Co se děje?” zeptal se dýchavičně. “Umírá?”

“Ne!” vyrazil ze sebe Háček. Hrozný byl nejenom jeho zjev, ale i hlas. “Je to jenom… šotčí záchvat.”

“Nejspíš bude opilý,” řekl strážný tiše Theovi. “Jsou jako ryby z Ysu, v jednom kuse naložení.”

“Potřebuju vodu,” zasípal Háček. “Ne, ty ne, on. Přines vodu!” zasípal na Thea.

“Hned se vrátím,” upokojil strážného a vstal. “Podívejte, už je mu líp.” A Háček sebou skutečně začínal škubat pomaleji.

Protlačil se davem, jenž se kolem šotka nahrnul, a málem vrazil přímo do Břímy se Švejdíkem Kopřivou, kteří přicházeli z opačného směni. Švejdík se sotva držel na nohou a vypadal, jako by dostal těžkou nakládačku. Kdykoli jindy by vysoký, vrávorající skřítek přilákal pozornost mnoha lidí v Elysiu, ale v tuhle chvíli byli všichni mnohem víc pohlceni sledováním toho, jak se Háček snaží znovu postavit. Strážného při tom použil jako oporu a oba je povalil na podlahu. Lidé se teď smáli a Theo si dokonce dovedl představit, že se Háčkoví podaří vyjít z budovy bez toho, že by byl vydán strážníkům.

“Všechno hotové?” zeptal se. Bříma odpověděl přikývnutím, ale byl příliš zaměstnán podpíráním Švejdíka, než aby se s ním mohl vybavovat.

Mohutnými předními dveřmi opustili budovu, sešli po schodech a zamířili po Habrové ulici k autobusové zastávce, ale udělali jen několik kroků, když se Bříma najednou zastavil. “Theo, podívej!”

Theovou první reakcí na Břímův zoufalý tón bylo, že se ohlédl zpátky ke dveřím v očekávání, že uvidí, jak se za nimi žene dav rozezlených skřítků, ale Bříma ukazoval úplně jiným směrem. Theo se otočil a zahleděl se do výlohy obchodu, u které se zastavili předtím, než vešli do Elysia.

Řady zrcadel ukazovaly všechny stejnou tvář. Theovu.

“Kristepane! Do prdele, vždyť to jsem já!”

Jeho tvář - překvapený, nenaaranžovaný obrázek, který nikdy předtím neviděl, ale na kterém se dal přesto poměrně snadno poznat - se na něho díval jenom o chvilku déle, než jej po celé výloze vystřídaly namnožené tváře lorda Nidruse Čemeřice - jenže Čemeřicova podoba nebyla nehybná. Mluvil.

Zatímco Theo a Bříma potáhli Švejdíka kousek dopředu v chabé naději, že se jim podaří zakrýt výhled ostatním lidem z ulice, obraz najel zpátky a ukázal Čemeřice, jak sedí u mohutného černého stolu, který byl prázdný až na dvě věci, křišťálovou vázu s jedinou sinalou květinou a zvonovitou lahví, která ze všeho nejvíc připomínala nádobu na vzorky. Bylo špatně vidět, co je uvnitř, ale hýbalo se to.

“Co říká? Chtěl bych slyšet zvuk,” řekl Theo.

“Vážně to potřebuješ?” zeptal se nešťastně Bříma. “Téměř jistě je to něco ve smyslu: ‚Hledáme tohoto muže. Přiveďte nám ho a budete bohatí. Pomozte mu a my z vás stáhneme kůži’.” Bříma se odvrátil od výlohy a přelétl očima ulici po celé délce. “Musíme odsud rychle zmizet, Theo! Musíme se vrátit na most, než tě někdo pozná.”

Avšak přestože při pohledu na svůj obličej ukazovaný po celém Městě, při pomyšlení, že teď není jen uprchlík, ale slavný uprchlík, cítil mrazení hrůzy, Theo se nedokázal pohnout z místa. Kamera nebo to, co přenášelo obraz na řady zrcadel, konečně zabralo láhev na Čemeřicově stole natolik ostře, aby Theo poznal, co se krčí v ní a chabě tluče křídly o vnitřní stěny nádoby.

“Břímo, to je… to je přece Jamka. On má Jamku.”

Kapitola 32

Módní houby

Celou zpáteční cestu byl přesvědčený, že celý autobus na lince Pomníky-Doky si ho prohlíží, sem tam někdo váhá, proč mu připadá tak povědomý, ale ostatní určitě šeptají do svých lasturových telefonů, aby uvědomili nějakou parlamentní zásahovou jednotku, že si všimli hledaného zločince. Nebo se možná Čemeřice a ostatní nebudou obtěžovat něčím tak malicherným, jako je oddíl strážníků. Třeba rovnou pošlou dalšího draka, aby se spustil z oblohy a upekl celý autobus jako konzervovanou šunku ve vysoké peci, aby spekl maso, kosti a skřítčí kovy do jediné bizarní masy… Ne, Čemeřice a Durman se mě předtím pokusili unést, pomyslel si, aby potlačil paniku. Poslali Řebříčka. Takže mě pravděpodobně nezabijí. Třásl se a skoro mu bylo špatně od žaludku.

Jistě, představa, že možná nepřijde o život v jedné ohnivé vteřině, ale skončí v nějaké zvukotěsné moderní kobce v paláci Čemeřiců, neposkytovala žádnou velkou útěchu, obzvlášť proto, že stále ani v nejmenším netušil, co po něm chtějí.

A mají Jamku. Je naživu, ale mají ji. Vědět to bylo do jisté míry horší než být sám uprchlík. Samozřejmě, byla to vábnička do pasti. Viděl dost takových béčkových akčních filmů: vezmi hrdinovu kamarádku jako rukojmí a přinuť ho, aby vlezl do Padouchova doupěte. Bylo by to směšné, kdyby to nebylo tak hrozné ve chvíli, kdy se to skutečně stalo.

Kromě toho, proč by mě někdo měl mít za hrdinu?

Ne, jestli jsem chytrý, neudělám nic. Protože nejsem žádný hrdina ve filmu. Vždyť bych si tady nedokázal ani nakoupit jídlo a rozměnit peníze, natož provést nějakou velkou záchrannou akci ve stylu Smrtonosné pasti. Jenže to pomyšlení bylo tak strašné - jak by mohl jen tak dopustit, aby Jamku… co vlastně? Mučili? Třeba bych s trochou pomoci mohl něco udělat… Pohlédl se na Břímu, kterému ani za půl hodiny od Čemeřicova vysílání nevyprchal z tváře ohromený výraz. Podívej se na něho - jemu na ní doopravdy záleží, a to mu ani dvacetkrát nezachránila zadek jako mně. Vsadím se, že by neváhal ani okamžik a riskoval by pro ni život. Jenže co mohli v takové sestavě dokázat? Bříma byl laboratorní asistent, žádný prvotřídní špion nebo bývalý voják. A Theo byl… v podstatě muzikant. Dejte si pozor, padouchové! Připadal si slabý a zoufalý. Kluk od zkumavek a Muž, který občas hraje na tamburínu, po vás jdou!

Ne, bylo to evidentně beznadějné. Ale znamenalo to, že by se ani neměl o nic pokusit? I když to nejspíš skončí tak, že ho Čemeřice a nějací šílení skřítčí doktoři rozřežou na kousky, protože si myslí, že zná něco, co jim pomůže ovládnout vesmír skřítků a vil? A co vlastně si myslí, že vím? Něco o Eamonnu Dowdovi? Nebo něco, o čem napsal? Mám přece jeho pravý zápisník, ale s výjimkou lidí jako Bříma o něj zatím nikdo neprojevil zájem. Kdyby o něj ti zloduši stáli, stačilo přesvědčit nějakou služku v paláci Narcisů, aby ho pro ně ukradla.

Přesto nemohla být náhoda, že jeho prastrýc v Říši skřítků žil a že sem nyní byl dovlečen taky Theo. Nebo mohla? Ale možná to s knihou nijak nesouviselo. Rozhodně ho sem nepřivedla - ve chvíli, kdy se za ním přibelhalo celé peklo, ji pořád považoval za obyčejnou beletrii. Třeba to nějak souviselo s ním jako takovým…

Theo na sobě ucítil něčí oči. Nějaký špulda s balíkem na klíně si ho podezíravě prohlížel. Chvilku byl přesvědčený, že ho odhalil a chce ho udat. Potom si uvědomil, že se nejspíš kroutil a mumlal si pro sebe. Zkusil se na špuldu upokojivě usmát. Proboha, pomyslel si, stává se ze mě Švejdík.

Skřítek, ve kterého se měnil, ležel na konci sedadla, jako kdyby ho někdo poskládal a on se pak prudce rozložil. Švejdíka Kopřivu tak vyčerpalo, co udělal v Elysiu, že si ani nemluvil pro sebe. Civěl z okna s ochromeným výrazem někoho, kdo přežil souboj. Tak je to tedy, napadlo Thea. Jsem uprchlík, ale nevím proč. Pracuju pro nějakého šotka, pomáhám revoluci, kterou nechápu. Moje nejlepší kamarádka je zavřená v láhvi na stole největšího prevíta v tomto světě. Co jiného se může stát?

Něco hlasitě prasklo a autobus prudce změnil směr. Theo se vrhl na břicho do uličky, zůstal tam ležet a čekal, až ten, kdo střílí do oken, bude v práci pokračovat, ale autobus kodrcavě zastavil a okna zůstala na místě. Theo vykoukl z prostředku uličky a zjistil, že většina okolních pasažérů se na něho překvapeně dívá. Rychle si vylezl zpátky na sedadlo.

“Co to děláš?” zašeptal Bříma. “Všichni se dívají!”

“Myslel jsem, že na nás někdo střílí. Na mě.”

Bříma zavrtěl hlavou. “Prasklá pneumatika, to je všechno. buď tak hodný a snaž se vypadat trochu normálně.”

“No jasně. Žádný problém.”

Řidič autobusu, starý šedivý vosloun s ustupující hřívou a slaměným kloboučkem mezi ušima, vylezl po několika minutách zpět do autobusu, zavrtěl hlavou a znechuceně zacvakal svými obrovskými plochými zuby. “Budeme muset chvilku počkat,” oznámil. “Než to spravíme, pošlou pro vás jiný autobus.”

“Za jak dlouho ten nový autobus přijede?” zeptala se uštvaně vypadající trpaslice se dvěma malými, ale mimořádně aktivními dětmi.

Zatímco řidič se pustil do vysvětlování nějaké složité formulace, která zřejmě v souhrnu znamenala “Nemám tušení”, Theo začal znovu propadat panice. Představa, že by měl sedět na krajnici, vystaven pohledům z každého džípu plného strážníků, který pojede kolem, byla nesnesitelná. “Jak daleko je to zpátky k mostu?” zeptal se Břímy.

“Pěšky by nám to zabralo přinejmenším několik hodin.”

“Myslíš, že to Švejdík zvládne, aniž bychom ho museli nést?” Vyrazit dál pěšky mu nepřipadalo o nic bezpečnější než zůstat, obzvlášť když bylo téměř jisté, že ta nemrtvá věc po něm dál slídí, ale aspoň by se každým krokem blížili k útočišti, místo aby seděli a čekali, až je poznají a zavřou. “Jo? Tak pojďme.”

Když se dostali z centra, Theova hrůza trochu povolila a zůstala jen jako tupá bolest v břiše. Kolem sice projelo několik konvojů s ozbrojenými strážníky, ale on a jeho druhové byli součástí celého zástupu šotků, krátkonohých vovsíků a dalších chudých skřítků, kteří se vraceli na okraj Města před policejní hodinou. Nikdo ze strážníků jim nevěnoval ani zběžný pohled. Pochod to však byl velice dlouhý a únavný, když nechali davy za sebou, zdolali nejvyšší z kopcovitých ulic mezi Západem a Šerem a scházeli po druhé straně k mokřinám, Theo byl tak vyčerpaný a nohy měl tak bolavé, že mu ani představa padnutí do zajetí Čemeřicových pochopů nepřipadala tak hrozná. Alespoň se dá čekat, že by mě někam odvezli, než by mě začali mučit - na chvíli bych si sedl. Jsem na tom s fyzičkou hrozně. Na žádném z akčních hrdinů není vidět, že by sípal, ještě než začne šplhat nahoru výtahovou šachtou a dělat další věci.

Scházeli klikatou ulicí do záře podvečerního slunce. Skoro by to vypadalo, že jsou v celé čtvrti sami, nebýt kradmých pohybů v kulatých, záclonami zakrytých oknech, jimiž na ně vykukovali místní trpaslíci a bubáci. Bříma se na okamžik zahleděl přimhouřenýma očima k měděné lince řeky, jež se táhla pod nimi, a především k tmavé mase lidí a stanů, jež se rozkládala na březích za Starým Vílohradským mostem. “U tábora parkuje spousta kočárů a náklaďáků,” oznámil.

“Myslíš, že jsou to Čemeřicovi vojáci?” Čudl říkal něco o kontrole, výzvědné akci parlamentu květin, ale Theovi to v odpoledním zmatku úplně vypadlo z hlavy. Znamenalo to, že budou muset strávit celou noc schovaní někde v křoví?

Bříma si zaclonil oči. “Nevím - náklaďáků je víc než kočárů, ale nevypadají jako ty, kterými by přijeli strážníci. Ale i tak uděláme líp, když budeme opatrní.”

Pod kopcem zvolili nejpřímější trasu přes zvlněnou pustinu mezi okrajem Města a mokřinami. Měli štěstí, protože potkali skupinu šotků, kteří se vraceli k mostu poté, co přes den sháněli ve městě práci, a nechávali mezi sebou kolovat nějakou láhev. Zpočátku se na Thea a oba skřítky dívali s nedůvěrou, a když se Bříma pokusil odkázat na Háčkovo jméno, nezdálo se, že by ho znali, ale když se jich Theo zeptal, jestli znají muzikanta, který se jmenuje Vršek, a předvedl úryvek písně, kterou zpíval se šotčími hudebníky první noc v táboře, začali se usmívat. Jeden z nich ho potom dokonce poznal, rozesmál se a přátelsky ho nazval “kvítkovým kdákalem” - což patrně znamenalo něco jako “skřítek, který si myslí, že umí zpívat” - a potom mu nabídl láhev plnou nevábné tekutiny. Zdvořilost velela, aby se trochu napil. Chutnalo to, jako by to bylo z plavuní, a mělo to takovou sílu, že mu vhrkly slzy do očí. Šotci měli z jeho výrazu a zvuků náramnou legraci.

Pokračovali k mostu společně. Theo a jeho přátelé tak měli aspoň pochybnou kamufláž vracejících se dělníků - pochybnou proto, že Theo a dokonce i Bříma byli na první pohled moc velcí, než aby byli šotci, natož Švejdík, který byl skoro o metr vyšší než kterýkoli z jejich nových společníků.

“Žádné strážníky nevidím,” prohlásil Bříma, když se přiblížili k mostu. “Jenom několik civilních tělesných strážců. Vlastně to vypadá na víc než tělesné strážce. Většina těch, které neznám, jsou ženy - podle toho, jak vypadají, z květinových rodů, nebo jsou aspoň moc hezky oblečené, než aby patřily do tábora. Myslím, že rozdávají jídlo. A oblečení.” Znovu přimhouřil oči a zaclonil šije. “A vycpané hračky.”

“Pořád nějak zapomínám, že žijeme v uprchlickém táboře. Čudl vážně mluvil o nějaké charitativní akci.” Theo zavrtěl hlavou. “Věděl jsem, že můj život nestojí za nic, ale nenapadlo by mě, že jednou skončím na špatném konci party bohatých paniček, které dělají dobro. Nemůžeme se tomu úplně vyhnout?”

Šotci také pochopili, co se děje, a zamířili k mostu, aby se podívali blíž. Theo však nechtěl riskovat, že ho někdo z cizinců pozná. Vlastně chtěl jediné: vrátit se co nejrychleji do stanu, lehnout si, na chvíli si přetáhnout přes obličej přikrývku, která bude nejmíň špinavá, a oddat se beznaději a smutku.

Mostu a veškeré tamní aktivitě se vyhnuli, ale když přecházeli po široké ochranné hrázi směrem k řece, Theovu pozornost upoutala jedna z květinových žen, jedna ze skupiny asi deseti, které stály na korbě nákladního auta a podávaly dolů pytlíky s něčím. Nějakou chvíli trvalo, než získal jistotu, že je to ona, měla na sobě něco podstatně méně elegantního než šaty, které nosila, když ji viděl naposledy.

“Probo…” Chytil Břímu za ruku. “To je Poppy.”

“Kdo?” Bříma musel pustit Švejdíka, kterému pomáhal. Vysoký skřítek se rozkymácel jako vysílač v prudkém větru, ale přestal dřív, než se překotil.

“Poppy. To děvče, které jsem potkal cestou do Města.” Byla dobrých dvacet metrů daleko a havraní vlasy schovávala pod šátkem, ale Theo si byl jistý, že se nemýlí. Byla oblečená do jakési matně lesklé kombinézy v barvě země. Vytušil, že se nejspíš jedná o něco, co mezi květinami plní funkci pracovního oděvu. S šátkem na hlavě připomínala jakousi idealizovanou Nýtařku Nelly z agitačního plakátu ze druhé světové války. A přestože měl dost mizernou náladu, musel uznat, že vypadá docela kouzelně. “Poppy Durmanová.”

“Poppy Dur… T-to myslíš dceru prvního radního?” Bříma mluvil, jako by se právě pokusil spolknout ježka.

Theo se na ni upřeně díval. Cítil silný odpor k tomu, co představuje, ale zároveň překvapivou touhu. Když se setkali poprvé, jméno Durman mu nic moc neříkalo - spíš intelektuálně než pudově cítil, že je jedním z nepřátel, i když se osobně ničím neprovinila. Teď bylo těžké oddělit ji od samolibého úsměvu, který měl na tváři lord Čemeřice, když se drak řítil dolů na palác Narcisů s břichem plným smrti.

Přesto nešlo dívat se na ni a necítit lítost nad tím, co mohlo být. Vzpomněl si, jak se k němu přitiskla, hřejivá, hebká a důvěřivá…

A její otec pomohl zavraždit tisíc lidí v paláci Narcisů. V jeho mysli se vynořil obraz těl poházených po podlaze úlu. Válčil sám se sebou, to bylo to, co cítil. I kdyby to nebyla její vina, patří k tomu, ne? Jako jedna z těch hezoučkých fraulein, které chodily na Hitlerovy večírky a nechtěly vědět, co se ve skutečnosti děje. Otočil se k ní zády a dal znamení Břímovi, že je připraven jít dál. Koneckonců, její otec to dělá proto, aby mohla navštěvovat soukromou školu a s ostatními zazobanými potomky květinových rodů chodit do klubů šňupat prášek. A Čemeřice, partner jejího otce, zatím drží mou kamarádku ve sklenici na stole…

Pro boha živého, no jasně - Jamka! Třeba by mi pomohla dostat sek Jamce! “Počkej,” řekl a znovu se otočil zpátky. Bříma si unaveně povzdechl, ale chytil Švejdíka zezadu za košili. Vysoký mladý skřítek se znovu zastavil, aniž to nějak komentoval nebo dal najevo zvědavost. Byl jako hračka, které došly baterky.

Theo se zadíval trochu pozorněji. Nejen že Poppy byla uprostřed skupiny zhruba tuctu jiných květinových žen, ale i kdyby to chtěl risknout a protlačil se davem uprchlíků tak blízko, aby ho slyšela, vlastní náklaďák byl obstoupen obřími strážnými a několika voslounskými řidiči, kteří vypadali skoro stejně nepřístupně. I kdyby neviděli Čemeřicovu malou verzi Nejhledanějších zločinců Říše skřítků (nebo z něho nevymlátili duši jen tak z principu), mohli by si na jeho tvář vzpomenout, až jí nakonec skutečně uvidí ve zdejší obdobě večerních zpráv. Neměl právo riskovat, že kvůli němu přijedou do tábora parlamentní oddíly. I kdyby tou dobou byl už pryč, pravděpodobně by tím dostal Čudla, Prvosenku a ostatní někam do kobky a zhatil šotkovy plány.

Tak tedy skončil nenadálý nápad, že by mu Poppy mohla nějak pomoci, aby se dostal k Jamce. Nemohl k ní proniknout bez přílišného rizika a ona za chvíli odjede. Bylo evidentní, že nemůže přijít tam, kde bydlí, a zazvonit na zvonek: “Dobrý den, lady Durmanová, já jsme ten, kterého jste chtěli mučit - nemohla by Poppy jít ven?”

Ledaže…

Byl to absurdní nápad, ale stejně absurdní bylo stát se uprchlíkem v Říši skřítků, nemluvě o dracích, šotcích a všech dalších idiotských věcech, které ho potkaly. Otočil se k vytáhlé postavě vedle sebe. “Švejdíku, neříkal jsi, že znáš Poppy Durmanovou? Poppy Durmanová?”

“Co to děláš, Theo?” Bříma vypadal ustaraně. Ale Bříma vypadal ustaraně pořád.

“Jenom se ho na něco ptám. Švejdíku? Slyšel jsi mě?”

Bylo to jako dívat se, jak kus ledovce praská, odtrhává se a valí se do moře - šlo to tak bolestivě pomalu, že se nedalo dělat nic jiného než si sednout a čekat. Snad po půl minutě vysoký skřítek zamrkal a řekl: “Poppy. Je milá. Slyším její hlas.”

“Protože ji občas slyšíš mluvit, že? Chtěl bych s ní teď mluvit. Mohl bys to nějak zařídit?” Zadíval se na protáhlou, zmatenou tvář a ztratil odvahu. Bylo to samozřejmě absurdní. Zdálo se, že Švejdíkovy schopnosti jsou většinou bezděčné. To, že zřejmě dokázal nějakým způsobem slyšet komunikaci v paláci Čemeřiců, ještě neznamenalo…

“Ale vždyť nemáš lasturu, Theo,” řekl pomalu Švejdík.

Do hajzlu. Doufal, že by se to dalo zařídit nějakým kouzlem - že by ho Švejdík mohl nějakým způsobem spojit přímo s Poppy. Jenže magie v Říši skřítků, jak se zdálo, fungovala mnohem mechaničtějším způsobem, přinejmenším v této moderní době. Samozřejmě že neměl lasturu.

“Já bych s ní asi mluvit mohl,” řekl Švejdík. “Ale jak bys to chtěl udělat ty?”

“Já vím, vím, byl to dost hloupý nápad.” Stál a šoupal palcem na noze v prachu. Poppy se právě zvedla, otřela si čelo hřbetem ruky a rozhlédla se po mokřinách. Uvažoval, na co asi myslí. Teprve potom mu došlo, co vlastně skřítek řekl. “Hej, počkej! Ty s ní mluvit můžeš?”

Švejdík přikývl. Břímův ustaraný výraz se vrásku za vráskou prohluboval. “U všech Stromů, co chceš dělat?”

Theo si svižníka nevšímal. “Tak uděláš to? Vyřídíš jí, co ti řeknu?”

“Zkusím to, Theo. Ale hlava… trochu mě bolí.”

“Já vím a mrzí mě to. Nebude to dlouhé. Tak dělej, zkus, jestli by to šlo.”

Překvapilo ho, když viděl, jak Švejdík spustil dlouhou bradu na hrad a zavřel oči, místo aby se otočil k náklaďáku, kde stála Poppy a ostatní ženy. Pak mu došlo, že pokud Švejdík nevěnoval svému okolí podstatně víc pozornosti než obvykle, pravděpodobně ani nevěděl, že je jen několik metrů od něho. Napadlo ho, že by mu to řekl, ale Poppy o kus dál již sáhla do kapsy kombinézy. Vytáhla tenký předmět, určitě tutéž stříbrnou hůlku, kterou použila na nádraží ve Svitu Hvězd, zvedla ji a zaposlouchala se.

“Už jsi s ní někdy mluvil, Švejdíku?” zeptal se náhle Theo.

Švejdík začal jeho slova opakovat a potom zavrtěl hlavou.

“Tak jí ani nevysvětluj, kdo jsi. Jenom jí prostě řekni, že Theo by ji chtěl vidět - ne, setkat se s ní. Že jsi jeho přítel a že je to důležité.”

Švejdík promluvil do vzduchu. Snažil se neobratně parafrázovat jeho slova. Theo na tu vzdálenost nepoznal, jak se Poppy tváří, ale odvrátila se od svých společnic a popošla na korbě náklaďáku o několik kroků, jako by hledala soukromí.

Po několikavteřinové odmlce Švejdík Kopřiva otevřel oči a podíval se na Thea. Z tváře mu čišela úzkost. “Ptá se, jak má poznat, že jsem tvůj přítel. Jak to pozná, Theo?” Lehce se třásl. Theo pocítil bodnutí viny, že ho po náročné akci v Elysiu vystavuje tak těžkému úkolu.

“Zeptej se jí, jestli si pamatuje písničky, které jsem jí zpíval.” Jenomže slova z “New York, New York” by zřejmě nepoznala, ani kdyby dokázal Švejdíka zpracovat, aby je zazpíval. “A řekni jí, že si pořád pamatuju, kolik je jí let, a je mi to jedno.”

Proboha, kam jsi dal rozum, Vilmosi? zeptal se sám sebe, zatímco Švejdík lámaně vyřizoval jeho vzkaz. Musel sis vybrat zrovna dvě věci, ze kterých kapá romantika. O co ti jde, chceš jí hrát na city? Nadechl se. Samozřejmě o záchranu Jamky. A nebylo to ani tak falešné. Poppy Durmanová se mu skutečně líbila. Byl zmatený už předtím, a teď, po tom, co se stalo v paláci Narcisů, byl ještě zmatenější, ale něco tam pořád bylo. No jo, ale vždyť je to teprve školačka, napadlo ho. Školačka, jež je dost stará, aby mohla být tvoje prababička, ozval se odněkud z hloubi jeho zadního mozku předvídatelný protiargument. Zvedl oči a uviděl, že Švejdík na něho trpělivě čeká. “Co říká?”

“Říká, že musí odpoledne něco dodělat, ale večer se s tebou setká. Kde?”

“Řekni jí, aby místo a čas vybrala ona.” Byl rád, že se mu podařilo využít Švejdíka jako prostředníka. Trochu cítil nadšení jako tu první noc, kdy se dostali do města, přestože se tolik věcí tak katastrofálně pokazilo. “A řekni jí, aby to nebylo daleko od místa, kde je teď. Vím, co dnes dělá.”

Švejdík svědomitě odříkal Theova slova a pak počkal na odpověď.

“Ptá se, odkud víš, co dělá.”

“Řekni jí, aby se podívala na východ od mostu.”

“Theo!” Břímův ustaraný výraz přešel do nefalšovaného strachu, avšak Theo si ho nevšímal. Zatímco Poppy se otáčela ze strany na stranu a rozhlížela se z korby náklaďáku, Theo odstoupil několik kroků od Švejdíka a Břímy Šáchora a zamával. Ani teď pořádně neviděl, jak se tváří, ale tentokrát si to troufl odhadnout. “Řekni jí, aby to brala jako důkaz, že jí důvěřuji.”

Švejdík dlouho poslouchal její odpověď. Bříma přecházel sem a tam. “Říká, že se s tebou setká na místě, které se jmenuje Spolková síň, na Meluzínské přístavní ulici mezi Šerem a Východní Vodou. Když vychází Královnin Prsten.”

Theo neměl ponětí, co to má být - tušil, že nějaká hvězda - ale usoudil, že najde někoho, kdo mu to vysvětlí. “Řekni jí, že je to skvělé. Přijdu sám. Doufám, že ona taky.”

“Theo!”

“Zmlkni, Břímo. Řekni jí, Švejdíku, že to je všechno. Můžeš zavěsit, nebo co vlastně děláš.”

Pořád se dívala jeho směrem. Znovu jí zamával, tentokrát ne tak rozmáchle, a pak se odvrátil. Měl pocit, který nedokázal dost dobře vysvětlit, určitou víru, že hned nezavolá otcovy tělesné strážce nebo strážníky, ale pro případ, že by se zmýlil, nemělo smysl stát na veřejnosti - a taky nemělo smysl dostat do problémů Švejdíka a Břímu, pokud to se svou důvěrou přehnal. “Tak pojď, Břímo. Potřebuju přemýšlet. A někdo mi musí říct, co je to za dobu, kdy vychází Královnin Prsten.”

Vyšla v době, která by odpovídala asi tak osmi hodinám smrtelnického času, velká žlutá hvězda blízko západního obzoru. Theo ji viděl, jak září na pozadí tmavé oblohy, když našel patřičnou restauraci a sklonil se, aby prošel nízkými dveřmi.

Spolková síň byla místem, kde se scházeli koboldi, malý stylový podnik bez oken v malé uličce hned vedle Meluzínské přístavní ulice, jež byla ve středu zchátralé obchodní čtvrti nedaleko doků ve Východní Vodě. Koboldi byli jeskynní tvorové a v lokále byla tma, ale Theo měl přesto nepříjemný podezíravý pocit. Vmáčkl se do kouta za stolkem vrchního, vedle skleněné nádrže se slepými bílými jeskynními mloky, a doufal, že Poppy se objeví brzy. Bylo to místo, kde se na něho všichni hosté, kteří prošli dveřmi, aspoň letmo zadívali - po chvíli paniky pochopil, že to není proto, že by ho poznávali, ale proto, že doufají, že je to někdo, koho stojí za to poznat. Bylo to místo, kde všichni všechny kontrolovali jednoduše z principu.

Theo se snažil tvářit se přirozeně. Odvrátil se od hlavních dveří a začal si prohlížet břidlicové stěny, které působily dojmem, jako by restaurace byla vytesána přímo do pevné skály. Po celém lokále byly na stěnách zvláštní kresby, které vypadaly jako koboldi a různí podzemní tvorové. Byly vyryty do tmavého povrchu a potom lehce potřeny nějakou fosforeskující chemikálií, takže to vypadalo, jako kdyby se vznášely několik centimetrů od stěn. Theo netušil, jestli jsou tyto kresby čistě dekorativní nebo vycházejí ze skutečného koboldího lidového umění. Dokonce ani nevěděl, jestli existuje něco jako koboldi lidové umění, ale pokud ano, neměl ponětí, zda je ultramoderní, jenom uznávané - něco jako “loňské”

- nebo laciné jako obrázky býčích zápasů či psů, kteří hrají karty. Jistě, i obrázek býčích zápasů na černém sametu mohl být v náležitém kontextu módní, ale…

Prostě nechápu, jak tady vše funguje, počínaje těmi nejdůležitějšími věcmi a konče těmi nejméně podstatnými. Měl bych si udělat poznámku: za žádných okolnosti nepředstírat, že jsi někdo, kdo skutečně vyrostl v Říši skřítků…

“Theo?”

Otočil se a ucítil, jak mu útroby maličko poskočily. Ani ve slabém světle nevypadala jako nepřítel, ale jako přítel. Přinejmenším. “Ahoj. Díky, že jsi přišla.” Odmlčel se. Nevěděl, co má udělat. Potom ji vzal za ruku a chvíli ji držel, než ji pustil. Jak je hebká, pomyslel si. Až skončíš s tím třesením rukou, možná bys jí mohl dát bezplatný vzorek leštidla na podlahu nebo něco takového.

“Nečekala jsem, že tady doopravdy budeš.” Poppy se mu ani teď pořádně nepodívala do očí. Měla na sobě trochu víc, než když ji viděl na mostě, černý kabát, dlouhou sukni a jednoduchý šedý svetr, přesto z jejího vzhledu vyzařovalo cosi zarytě bohémského. Možná za to mohly ploché sandály nebo blyštivý řetízek kolem krku, zhotovený z něčeho, co vypadalo jako stříbro, ale lesklo se to barvami ohně. Theo věděl dost o ženách a jejich oblékání, aby poznal, že se snaží najít příhodnou rovnováhu mezi… čím vlastně? Mezi náklonností k němu a nenávistí? Mezi přáním vypadat dobře a přáním nevypadat příliš dostupně? To, že na pohled poznal smíšenost sdělení, ještě neznamenalo, že ví přesně, jaká sdělení se v něm smíchala.

Po rozpačité odmlce řekl: “Nemohli bychom se posadit? Připadám si dnes trochu… nápadný.”

“Kdo mi to volal?” zeptala se, když je drobný kobold v ozdobném kabátku s kapuci dovedl ke stolu. “Byl takový… velice zvláštní.”

“Víc, než tušíš. Vysvětlím ti to později.” Stůl byl u jedné ze zadních stěn, v místě, kam nedopadalo přímé světlo z ohně. Jakmile se Theo uvolnil, uvědomil si, že má hrozný hlad. “Co tady podávají? Jí se tady dobře?”

“Je to výborné místo, i když jsem tady byla jenom několikrát.” Rozhlédla se. “Bratra totiž zabili v krčmě, která je na ulici jenom o kousek dál.”

“Pro…! Poppy, to je hrůza. Víš opravdu jistě, že chceš jíst zrovna tady?”

Pokrčila rameny. “Vím, že si o mně řekneš, že jsem strašná, ale nikdy jsme si nebyli blízcí. Vlastně jsem ho vůbec neměla ráda. Byl zlý a krutý.” Bylo vidět, že o tom nechce mluvit. Otevřela svůj jídelní lístek, který se rozzářil vlastním slonovinovým svitem. “Co si dáš? Skoro všechno to jsou houby, ale umějí tady s nimi úžasné věci.”

Theo sebou lehce škubl. Určitě jsou to jedlé houby, připomněl si. Číňani taky dávají do jídla spoustu hub. Ale i tak se mu nějak nedařilo projevit velké nadšení. “Vyber mi něco.” Eterický svit z jídelního lístku ozařoval její tvář tak, jako kdyby byla portrét od Vermeera. Bylo to lákavé - všechno, nejenom ta hezká mladá žena, která seděla u stolu proti němu. Bylo báječné sedět znovu v restauraci, jako by se vrátil do normálního života. Když trochu zašilhal, aby neviděl vílu s ptačí hlavou, která seděla v nedalekém boxu, a kdyby se tvářil, že to, jak jiný host agresivně ukazuje křídla, je součást kostýmu a ne živý přívěsek, mohl si představovat, že se vrátil do svého světa.

Dokonce to bylo až příliš lákavé.

U stolu stál koboldí číšník. Theo si vůbec nevšiml, kdy přišel. Nepatřil k nejpohlednějším typům, jaké Theo v Říši skřítků viděl - koboldi sice byli humanoidní, ale přece jenom trochu připomínali neochlupené hlodavce. Měli velký a výrazný nos, takže zbytek obličeje jako by zůstával vzadu, a jejich skoro průsvitná bledá pleť byla vrásčitá jako prsty někoho, kdo zůstal příliš dlouho ve vaně. Ale navzdory předsunuté spodní čelisti měl číšník ostýchavý, milý úsměv, a Thea znenadání napadlo, jestli na tom není podobně jako Bříma - student, který pracuje v restauraci, aby si mohl zaplatit univerzitu, odhodlaný dostat se mezi ty, kteří se považují za něco lepšího, než je on. Těžce se propracoval z místa, jako byla ta koboldí vesnice v půlnoční tmě pod železniční tratí…?

Jasně, každý má svůj příběh, pomyslel si a podíval se na Poppy. Znám ten její tak dobře, jak si myslím?

“Budou chtít vážení hosté něco k pití?” zeptal se číšník.

Unavený a zničený, Theo požádal o vodu. Poppy si namísto Lamače křídel objednala sklenku vína. Možná věděla, proč si dát pozor.

“Podívej,” začal, když se maličký číšník vzdálil, “je několik věcí, o kterých si s tebou potřebuji promluvit…”

“To já taky. Utekla jsem z domova.”

“Cože?”

“Hrozně jsem se chytla s otcem. Doopravdy, nebylo to jen tak, že jsme na sebe hodně pokřikovali. Chce, abych se vdala za Antona, syna lorda Čemeřice. To nejde. On úplně zešílel - je to nechutné. A ten jeho nevlastní bratr nebo co to je…” Zachvěla se. Nebylo to teatrální gesto. “Stejně by se to stalo. Já už s těmi lidmi prostě nemůžu žít. A po tom, co udělali s palácem Narcisů a s Proskurníky a Ocúny… Theo, viděla jsem tě se Zirusem Žonkylou, určitě jsi slyšel, co se stalo s jejich rodinným palácem - s celou jeho rodinou.”

Ohromeně se na ni podíval. Utekla. Pro ni to bylo samozřejmě dobře, ale pro něho…

“Co se stalo, Theo? Určitě jsi slyšel o paláci Narcisů, i když jsi byl mimo město.”

“Já… já jsem tam byl. Byl jsem uvnitř. Když se to stalo.”

“Krvavé černé železo! Vážně jsi tam byl?” Vytřeštila na něho oči. “Divila jsem se, proč jsi nezavolal, když jsem prakticky… Ach, Theo, to je… To mě mrzí.” Zarmoutila ho a rozplakala se. “Moc mě to mrzí.”

“Tvoje vina to nebyla.” Kam se poděla ta bezcitná školačka, která mávla ruku nad bratrovou smrtí, jako kdyby to byla jenom nějaká mrzutost? Zkusil jí podat svůj ubrousek, ale ona již mezitím našla kapesník a váhavě si otírala nos. “Tvoje vina to přece nebyla, Poppy.”

“Byla to moje rodina. Moje strašná rodina.”

“Vážně jsi utekla? Mohla by ses vrátit?”

Zavrtěla hlavou a pak se znovu vysmrkala. “Otec mě nechal hledat palácovými strážemi po celém městě. Proto jsem se s tebou nemohla setkat na některém z míst, kam obyčejně chodím. Ten starý netvor nemá rád, když mu někdo vzdoruje.”

Theo se zhluboka nadechl. Nejenom že ji nebude moci využít k tomu, aby pronikl k Čemeřici, jak napůl doufal, teď si navíc přidělal riziko, že ho seberou oddíly jejího otce, pokud ho s ní náhodou přistihnou. Tak to by bylo - jsem v hajzlu. Tak. Tečka. Příběh končí.

Ve skutečnosti se tím asi zas tolik neměnilo: i kdyby ho mohla dostat do paláce Čemeřiců, neměl ani to nejmenší tušení, kam jít potom. Svým způsobem to bylo osvobozující. Dál musel přemýšlet, co by mohl pro Jamku udělat, ale nemusel manipulovat s Poppy, aby to udělala ona. Neměl z toho příliš dobrý pocit.

Pozorně se na ni zadíval. Chtěl se jí otevřít, jenomže se nedokázal úplně zbavit obrazu bezstarostných, hezoučkých Hitlerových dívek, které chodily po Berlíně na báječné večírky, zatímco SS odvlékala ty nepohodlné do táborů. “Skutečně jsi odešla? Není to jen tak, že budeš chvíli trucovat, a pak se vrátíš, když tatínek vzkáže, že si toho mladého Čemeřice nemusíš vzít, a možná ti ještě zvýší kapesné?”

Kolem očí se jí stále leskly slzy, ale tvář jí náhle ochladla. “Tak to si myslíš? Že bych se vrátila a žila s těmi… vrahy? Za vyšší kapesné?” Vzala kabelku a začala se zvedat. Theo ji přes stůl chytil za ruku, ale ona ho setřásla. “Jsem opravdu pitomá,” řekla. “Snažila jsem se namluvit si, že to, co otec dělá, je jen politika. Omyl. A snažila jsme se namluvit si, že jsem se spletla, že to byla moje chyba, protože si s lidmi hraju, že jsi ve skutečnosti hodný kluk. Asi jsem se spletla ve spoustě věcí.”

Začala se odvracet. Theo vstal tak rychle, že převrhl židli. Ostatní hosté se po nich začali dívat. “Poppy, prosím tě, potřeboval jsem jenom vědět, jak to je. Možná si tě jen trochu vyzkoušet. Pojď zpátky, prosím tě, já… potřebuju ti něco říct.” Skřítkové a víly po obou stranách si šeptali. Do prdele, blesklo mu hlavou, jestli nepoznají mě, pravděpodobně poznají ji. “Sedni si, prosím!”

Nechala se stáhnout zpátky dolů. Postavil svou židli a přikrčil se nad stůl. “Co mi potřebuješ říct?” zeptala se. Znovu se při tom dotýkala obličeje kapesníkem.

“Musím se k něčemu přiznat.” O co ti jde, sakra? Její tvář znehybněla a v ocích se jí usadila nedůvěra, jako by jí přes obličej splynul nějaký závoj a ona se dívala z druhé strany. “Máš tam v Sedmikráskově ženušku, že? Malý domek na předměstí v Jeřábu? Děti? Vlastního podomníka z druhé ruky?”

Zasmál se, třebaže mu do smíchu vůbec nebylo, spíš měl pocit, jako kdyby se chystal vyskočit z okna, aniž by věděl, co je na druhé straně. “Ne, to ne. Opravdu nic takového. Chtěl jsem ti říct…” Předklonil se. Vypadalo to, že ostatní stolovníci opět přenesli zájem jinam, ale na opatrnosti nebylo nic špatného. “Je mi třicet let, Poppy.”

“Cože? Myslíš si, že je to vtipné?” Začala se znovu zvedat.

“Počkej. To je pravda.”

“Lžeš! Jak by ti mohla být…?” Zarazila se a vyvalila oči. “Do černého železa, ty jsi smrtelník!”

“Psst!” Vzal ji za ruku, aby zůstala blízko. Napjala se, ale neodtáhla se. “Ne. I když tak trochu. Je to dlouhá historie. Chceš si ji poslechnout?”

Maličký číšník si vybral právě tento kritický okamžik, aby dorazil s talíři, na nichž se vršila potrava, kterou Theo nedokázal ani identifikovat - etnická kuchyně, která zešílela a pak byla po staletí držena v jeskyni bez světla - a začal je rozmisťovat, přičemž s profesionální zručností ignoroval náhlé ticho, které na stůl padlo. Theo nepoznal, co je jídlo a co je ozdoba, a to, co jsou talíře, poznal jen podle toho, že to bylo vespod. Stejně to bylo jedno, byl tak nervózní, že neměl na jídlo ani pomyšlení.

Když se číšník znovu vzdálil, Theo jí všechno řekl. Začal stručným shrnutím svého života předtím, než se dostal do Říše skřítků. Byl v pokušení přikrášlit skutečnost, ale neudělal to, vykreslil jí přesný a věrný obraz: třicet let, neperspektivní zaměstnání, docela slušný muzikant, nijak oslnivé umění vycházet s lidmi, obzvlášť když dojde na vztahy. Snažil se odhadovat její náladu, jenomže stále měla na tváři to, co považoval za upjatou květinovou masku. Usrkávala víno, nimrala se v jídle a poslouchala, ale své myšlenky si nechávala pro sebe. Řekl jí o tom, jak našel prastrýcovu knihu, jak se u něho znenadání objevila třepotalka a v těsném závěsu za ní ta nemrtvá věc, jak se nečekaně ocitl na místě, v jehož existenci nikdy nevěřil.

Než se dostal k tomu, jak ho Jamka dovedla do paláce Narcisů, první vlna adrenalinu se odplavila a on začínal cítit, jaký má hlad. Vybral si jednu z méně odpudivých věcí, které měl před sebou, nabodl kousek zvláštní vidličkou s dlouhými hroty a strčil si ho do úst. Nebylo to tak špatné, i když zpočátku bylo trochu obtížné zvyknout si na kombinaci sladké a pižmové chuti, ale zmírnění hrůzy mu připravilo velice dobrou omáčku. Vyprávěl jí zbytek toho, co se mu přihodilo, přičemž se pozorně vyhýbal jakékoli zmínce o Čudlovi a jeho plánech a aktivitách - bez ohledu na to, co si o té dívce myslel, neměl právo ohrozit život šotka a jeho druhů - a zároveň zkoušel další a další koboldí lahůdky. Když na jednom z chodů našel naaranžované stonožky obalené cukrem, na chvíli ho to připravilo o chuť, ale nakonec si narovnal na talíř hromádku věcí, které mu chutnaly nejvíc. V konečné fázi přerušovaly téměř každou jeho větu vidličky plné jídla.

Když skončil, Poppy chvíli mlčela. Dopila své víno, vzala si kabelku a vstala.

“Odcházíš?” Strach ho najednou znovu sevřel. Dopřál si až příliš velké uvolnění. Byla dost rozzlobená, aby ho práskla?

“Ne, jdu na toaletu. Můžu?”

Přikývl. Chtěl od ní ujištění, že nikoho nezavolá, že tady nebude sedět jako idiot, až strážníci ze speciální jednotky vrazí dovnitř a jejich sršňovky začnou práskat, bzučet nebo co to vlastně dělají, ale věděl, že pokud chce, aby zůstala na jeho straně, bude jí muset důvěřovat. Lidé už zemřeli pro horší zásady, pomyslel si. Ale přece jenom bych byl raději, kdybych nezemřel.

Bylo to možná nejdelších deset minut od chvíle, kdy se mu podařilo uniknout z hořících trosek paláce Narcisů. Upíjel vodu, posunoval zbytky koboldí stravy po talíři a snažil se vypadat jako někdo, kdo nestojí za to, aby mu kdokoli z ostatních hostů věnoval druhý pohled. Když ji pak uviděl, jak se vrací uličkou, stále s lhostejnou maskou na tváři, zaznamenal dvě současné a naprosto odlišné reakce.

Takže jsem idiot? Dohodla se s otcem - její svoboda za mou?

Je vážně krásná.

Poppy se posadila, ale nepodívala se mu do očí. “Chci vědět jen jednu věc,” řekla nakonec. “Musím to vědět. Přišel jsi sem proto, že jsi mě chtěl využít k záchraně své přítelkyně?”

Náhle litoval, že si taky neobjednal opravdový drink. “Ano. Nebyl to jediný důvod, ale doufal jsem, že bys mi mohla nějak pomoci. Byla pro mě víc než přítelkyně - chci říct, zachránila mi život. Víc než jednou.”

Poppy pomalu přikývla. “Dobře, ale řekl jsi, že to nebyl jediný důvod.”

“Líbíš se mi, Poppy. Vždycky ses mi velice líbila. Když jsem tě uviděl v táboře, uvědomil jsem si, že… že jsi mi opravdu moc chyběla.”

Podívala se na něho přimhouřenýma očima. “Jestli na mě zkoušíš nějaké kouzlo, Theo Jak se vůbec jmenuješ, měl by sis uvědomit, že jsi teprve začátečník. Jestli mi lžeš, udělám ti něco horšího, než by kdy napadlo toho ještěra Čemeřice.” Znovu sklopila pohled ke stolu. “Nemůžu ti pomoct, Theo. I kdybych se vrátila - a já bych to nikdy neudělala - po scéně, kterou jsem ztropila, abych se odtamtud dostala, by mě do rodinných pater v paláci Čemeřiců už nepustili. Ale nemám ti za zlé, že chceš svou malou kamarádku zachránit, i když je to pěkně drzá potvůrka. Takže jestli chceš nyní odejít, řekni mi pravdu a jdi. O mě si nemusíš dělat starosti - já tě nezradím. Ale jestli mi lžeš a hraješ na mě, že ti na mně záleží, jestli si říkáš, že vymyslíš, jak mě využít, abych pomohla tvé přítelkyni, i když jsem ti řekla, že nemůžu, postarám se o to, abys litoval, že jsi mě vůbec někdy potkal. To ti slibuju. Jasné?”

Cítil takovou úlevu, že se málem rozesmál. “Už ti někdo řekl, že na to, že je ti sto pět, z tebe jde docela strach? Vsadím se, že toho mladého obra pořád ještě straší těžké sny.”

Zatvářila se nechápavě. “Obra…?”

“Jak jsi mě vyhodila z auta, když jsme tenkrát přijeli do Města.” Jeho úsměv mu začínal připadat hloupý. Pořád z toho dne neměl dobrý pocit. “Určitě tě potěší, když ti řeknu, že Jamka mi za to, jak jsem se k tobě choval, vynadala do kreténů.”

“Do kreténů?”

“Promiň. Smrtelnický výraz, který asi nejde přeložit. Pitomec. Ukvapený blázen.”

Poppy přikývla. “Pak doufám, že se ti ji podaří zachránit. Aspoň ona má trochu rozumu.”

“Co je to s těmi ženskými? Vypíchaly byste si oči, ale když jde o to, že chlapi jsou prasata, dáte se všechny dohromady.”

“Protože chlapi jsou prasata.” Na tvář se jí vkradl náznak úsměvu, ale jako by i ona cítila, že na použití téhle části svého arzenálu ještě není připravená, znovu zvážněla. “To tedy znamená, že mi věříš, když říkám, že tvé kamarádce nemohu pomoci?”

“Jo. Snažím se moc na to nemyslet. Připadám si potom jako ten největší mizera na světě. Já si tu sedím v příjemné restauraci a ona je v láhvi.”

“Ale jestli tě chtějí, nic jí neudělají. Je jenom třepotalka. Není důležitá.”

“Ty tomu věříš?”

“Asi jsem tomu věřila. Ale myslím to tak, že není důležitá pro ně. Čemeřice je krutý, ale jde mu hlavně o moc. Jeho syn a… ten druhý tvor by snad mohli něco udělat, ale on jim ji nedá, dokud ji bude potřebovat. To znamená, dokud nedostane tebe. Dokud jsi volný, je pravděpodobné, že zůstane víceméně v pořádku.”

Theo si povzdechl a narovnal se. “Dělá se mi z toho všeho špatně. Pojďme mluvit o něčem jiném. Co děláš? Kde bydlíš? Vrátíš se do školy?”

“Opravu tě to zajímá?” Její strádání ho trochu zaskočilo, ale uvědomil si, že i ona má v sobě ocel a že by ji neměl podceňovat. Ten obr z ulice nejspíš opravdu měl těžké sny ještě dnes.

“Zajímá. A myslím, že si dám taky sklenku vína.”

Ukázalo se, že bydlí u kamarádky, která se jmenuje Drusilla. Znaly se ze školy, ale Drusilla jí nechala a vdala se za mladého muže, který studoval na felčara. Bydleli v malém domku na zchátralém předměstí okrsku Dopoledne, na nejjižnějším okraji města. “Prakticky na měsíci, ale je to příjemný domek a Drusilla s Donnusem jsou moc šťastní,” vysvětlila. Nevěděla, co udělá se školou. “Jsem v posledním ročníku a nenávidím to tam. Nechtějí, aby se děvče ptalo na to, co je důležité, chtějí jen, aby se naučilo zdvořile konverzovat u tance s chlapci z Proutkařské akademie.” Zavrtěla hlavou. “To není nic pro mě, Theo. Snažila jsem se pomáhat v organizacích jako Dcery háje, které vypomáhají lidem zraněným v bojích - to je to nejmenší, co můžu udělat, když uvážím, že můj zrůdný otec to všechno začal - ale myslím, že nedokážu zůstat ani u toho. Většině těch žen záleží víc na tom, aby byly vidět, jak dělají dobro, než jenom na tom, že je dělají. Včera, když jsi mě viděl, jsme začaly o půl hodiny později, protože nechtěly auto vykládat, dokud nebudou na místě písaři a lidé od zrcadel. Je to jako Mladé květy, až na to, že všichni mají kolem sebe tak hustý oblak omlazovacích kouzel, že by se jeden udusil. Hnusí se mi to.” Dopil víno, a přestože se tak uvolněný necítil už řadu dní, začínal si dělat starosti, že je příliš dlouho na jednom místě. “Nemohli bychom se jít projít? Chtěl bych odsud pryč.”

Zhodnotila ho pohledem. “Projít? A to myslíš po vlastních nohách? Jistě.” Zřejmě zaplatila účet tím, že nad ním přejela prsty. Napadlo ho, jak poměrně snadno by ji otec podle jejích nákupů mohl vystopovat. Předpokládal, že bohaté dívky o takových věcech moc nepřemýšlejí. Mnoho jich neznal, ale těch několik, se kterými se seznámil, ještě než potkal Poppy, ho nepřesvědčilo, že by si měl myslet něco jiného. Například Sandra, dcera jednoho slavného hudebníka, se kterou se seznámil v jednom klubu a krátce s ní chodil. Odcházela z restaurací a barů bez zaplacení ne proto, že by chtěla někoho ošidit, ale jednoduše předpokládala - obvykle správně - že všichni vědí, kdo je, a pošlou účet jejímu otci. Nebo přesněji otcovu manažerovi, protože významný baskytarista a požitkář, který ji zplodil, se o své účty nestaral o nic víc než anglická královna.

Spolková síň byla něco přes jeden kilometr od doků, takže Ys bylo venku cítit velice výrazně, mnohem víc jako oceán, než mu to připadalo v bahnitých mokřinách u Starého Vílohradského mostu. Provedla ho několika úzkými uličkami Východní Vody, kde naklánějící se budovy a temné průchody navozovaly dojem počátku 19. století ve světě smrtelníků - možná New Orleansu nebo stagnujících čtvrtí Neapole. Z některých horních pater se linula podivná hudba, stejně zvláštní jako ta šotčí, ale nepopiratelně jiná.

“Koboldi?” zeptal se pod dojmem restaurace, z níž odešli.

Poppy se rozesmála. “Ty jsi vážně venkovan, kterému není pomoci. Kobolda bys nepřinutil, aby žil v horním patře, ani kdybys mu ten byt dal zadarmo. Ne, tady bydlí většinou obyčejní skřítci, kteří chodí do práce, ale tohle zní jako hudba vodních elfů. Nějací se tady najdou, ale většina jich žije přímo v oblasti doků nebo dokonce na prámech a hausbótech.”

Theovi se hudba líbila a líbilo se mu také procházení, připadal si skoro normálně. Líbila se mu taky Poppy. Chvíli uvažoval, že by ji vzal za ruku. Věděl, že i takovým nejnepatrnějším gestem by překročil Rubikon. Chvilku šli mlčky - pohybovali se teplým, vlhkým vzduchem s lehkostí delfínů, kteří bok po boku kloužou tropickými vodami.

U jedné tmavé zdi ho zastavila, těsně mimo bludičkovou zář pouliční lampy. V první chvíli si myslel, že v davu smějících se, hlasitě hovořících mladých mužů, kteří se vyvalili z hospody přes ulici, zahlédla někoho známého, ale když postavy zmizely do noci, pochopil, že ho vůbec nezastavila ze strachu. Objal ji. Cítil, jak se mu přizpůsobuje se zaujetím někoho, kdo buduje něco důležitého.

“Jsem skutečně ráda, že jsi mi zavolal,” řekla. “Často jsem na tebe myslela.”

Nechtěl říct něco hloupého. Nechtěl říct vůbec nic. V minulosti si nadělal problémy, když si v těchto situacích lámal hlavu, co říct, a teď si byl jistý ještě míň. Tak co dalšího bylo třeba říct?

Uměla líbat velice dobře. Šla do toho s divokým odhodláním - nikoli uspěchaně, ale taky nedělala drahoty. Našlo se jen několik okamžiků, kdy se dokázal natolik soustředit, aby přemýšlel o tom, proč se líbání tady tolik podobá líbání ve světě smrtelníků, nebo aby se sám sebe zeptal, jestli se všichni skřítkové a víly líbají tak, jako by to byla nejdůležitější věc v celém vesmíru, nebo to tak dělá jenom Poppy Durmanová. Skutečnost, že byla fakticky školačka, která ho znepokojovala od první chvíle, kdy jasně vyjevila své city, jako by začala ztrácet na významu.

Bez ohledu na to, jak zapadala do své společnosti, podle chronologie jeho světa začala svůj život dřív, než nastoupil do úřadu Teddy Roosevelt, což znamenalo, že jestli je tu někdo pod zákonem, tak on. Podle zdejších měřítek patřil Theo do školky či do první třídy. Úsilí, které věnovala správnému naaranžování jejich kontaktu, nebylo marné: padla k němu tak těsně, že to vypadalo, jako kdyby srůstali, a při každém svém pohybu jako by se ho dotýkala na několika místech zároveň. Začínal uvažovat, jestli ho ta jediná sklenka místního vína úplně nepřipravila o rozum: hlava jako by se mu vznášela a ve zbytku těla cítil teplo a příjemné mravenčení. Byla to láska? To byla opravdu těžká otázka. Chtíč to byl určitě, ale zdálo se, že v tom je něco víc.

Odtáhl se, jen maličko, a přitiskl obličej z boku její hlavy. Vlasy jí voněly jako vanilka, jako zimolez, jako jiné věci, které nedokázal pojmenovat, ale jejichž vůni chtěl cítit až do konce života. Před půlhodinou se hádal sám se sebou, jestli tuhle dívku netahá za nos, a teď začínal mít pocit, že on je tím, komu hrozí, že se beznadějně a nenapravitelně zamiluje. Co když ho nějak očarovala? Tomu nevěřil - možná tenkrát, když ho potkala poprvé, ale udělala by to poté, co sebrala odvahu, aby mu předložila ultimátum - odejdi, nebo zůstaň, ale buď upřímný?

Proboha. Asi je to opravdové. Myslím, že je to… opravdové. Ztracený v teplé noci, opřený o zeď, v náručí s Poppy, kterou držel tak blízko, že zapomínal, kde je nahoře a kde dole i další důležité věci, trvalo mu půl minuty, než si všiml siluety na druhém konci ulice. Poppy mu dýchala do ucha, líbala je a zároveň ho do něj kousala. Byla to nejúžasněji, nejšíleněji příjemná věc, jaká ho v poslední době potkala, jenže na pohybu té vzdálené postavy, jak vrávorala z kaluže světla do stínu a potom zase do světla, bylo něco, co upoutalo jeho pozornost. Vpadlo to do další záplavy světla z pouliční lampy nějakých třicet metrů od nich a on poznal, že to má na sobě pancíř policejního strážníka.

Srdce mu v hrudi náhle zmrzlo v hroudu. Odstoupil od zdi, čímž Poppy málem povalil na zem, nato ji popadl za ruku začal ji odvádět tak rychle, že klopýtla.

“Co se děje?”

“Za námi. Ten policista… ten strážník. Můžeš se podívat, ale proboha tě prosím, pojď.”

“Ale když tak utečeme, budeme mu připadat podezřelí…!”

“Ledaže by to byl opravdový strážník - a já si myslím, že není. Vyprávěl jsem ti o té věci, která po mně jde. Poslední tělo, které si vzala, patřilo jednomu strážníkovi z paláce Narcisů. Přidej. Až zahneme za roh, rozběhneme se.”

“Nebudu utíkat před nějakým… strašidlem, Theo. Mám v kabelce ochranné kouzlo…”

“Ty to nechápeš. Ta věc je zlá, tak zlá, jak může být. Pokud nemáš kouzlo, které se vyrovná malé atomové bombě, uděláme nejlíp, když odsud vypadneme. Utíká to?”

Tentokrát zazněl její hlas rozrušeněji. “Jde to… jde to rychle. Pohybuje se to vážně podivně.”

“Nejspíš už tomu nějaké partie chybějí. Jak ses sem dnes večer dostala. Řekni mi, žes řídila, prosím.”

“Vypůjčila jsem si Drusillino vozítko. Nerada se v noci snažím sehnat nějaký odvoz z Východní Vody.”

“Jak je to daleko? To je jedno - jinou šanci stejně už nemáme. Myslím, že se to nezastaví, ani kdybych našel místo plné lidí. Prostě nezájem. Tak, jsme na rohu.” Pevněji stiskl ruku. “Musíš nás vést. Počkej, až budeme z dohledu… teď… utíkej!”

Rozběhli se, pádili ulicí přes Východní Vodu zpět směrem k restauraci. Několik starších skřítků, kteří vycházeli z jiné budovy, jim muselo uskočit z cesty a zakřičelo za nimi pár afektovaných kleteb, ale Theo neměl čas na něčí dotčené city.

Poppy zaparkovala malé štíhlé autíčko v boční ulici za rohem od Spolkové síně. Zatímco zápolila s dveřním kouzlem, které neměla zažité, Theovi nezbývalo než v panice, která mu stahovala žaludek, přeskakovat z nohy na nohu. Při třetím neúspěšném pokusu se zpoza rohu vyřítila do tmavé ulice neforemná silueta. Na okamžik se zastavila a zakroutila hlavou v přilbě ze strany na stranu, spíš jako radarová anténa než jako člověk, který doopravdy něco hledá. Jestli Theovi zůstávaly ohledně totožnosti jejich pronásledovatele nějaké pochybnosti, teď se rozplynuly. Ta věc se nepohybovala jako normální osoba, skřítek nebo smrtelník. Ruce jí ochable visely podél těla a hlava se točila jako něco mechanického.

“Už to mám!” zvolala Poppy a prudce otevřela dveře. Theo okamžitě oběhl vozítko a nastoupil z druhé strany. Mlhavě si uvědomil, že sedadlo ho po dosednutí obepnulo jako něco znepokojivě živého, ale v té panice neměl čas o tom přemýšlet.

“Prostě jeď,” řekl. “Někam daleko.” Otočil se. Pohybovalo se to rychle, sice toporně, ale i tak strašně hbitě. Viděl, jak se obličej pod přilbou v běhu ochable natřásá. Ten, který ho nosil, se ani nesnažil vyjádřit smrtelnické emoce, možná nic takového ani nechápal. “Honem! Jeď!”

Autíčko s hučením ožilo a skoro odskočilo od obrubníku. Theo se jen krátce pomodlil, aby neparkovali ve slepé ulici. Neparkovali. Ohlédl se a spatřil, jak se ta věc za nimi dívá. V jejím postoji nebylo nic, co by vyjadřovalo porážku či zklamání. Prostě začne znovu - už teď, jak se ztrácela, šla za nimi. Theo byl najednou strašně vděčný, že se ta věc nedostala k tělům, která by měla křídla. Zdálo se, že si nedělá žádné plány, a tak její strašlivá zarputilost měla alespoň jeden užitečný vedlejší projev.

Ale kdyby si mohl vybrat, stejně by byl raději, kdyby ho nepronásledovala ta houževnatá, nesmrtelná stvůra, třebaže měla charakterovou vadu. Jenže nikdo mu na výběr nedával.

O půl hodiny později Poppy odbočila na cestu, jež vedla ke Starému Vílohradskému mostu, zaparkovala a zhasla světla oblého vozítka. Theo ji vzal za ruku. “Docela zajímavé rande, ne?” Zkusil se zasmát, ale nešlo to. Bylo to všechno příliš hrůzné, než aby se k tomu hodilo něco jiného než ten nejmorbidnější humor.

“Co teď uděláš?”

“Myslíš s Jamkou? Nebo… s námi?”

Pokrčila rameny a smutně se usmála. “Asi s obojím. Doba nám zrovna moc nepřeje, co?”

“Nevím. Já skoro nic nevím. Ale jen tak nezmizím, jestli si děláš starosti o něco takového. I když, možná se to stane, ale ne z mé vůle.”

“Neříkej to, Theo. Něco vymyslíme. Mám hodně přátel - někteří z nich znají důležité lidi…”

“Jistě, ale nikdo, ani kdyby byl sebedůležitější, nezastaví Čemeřice v tom, co dělá, a já jsem do toho z nějakého důvodu, který mi nikdo nedokáže vysvětlit, zapletený.” Napadaly ho desítky otázek, které by jí měl položit, o věcech, které by dcera Čemeřicova partnera na rozdíl od jiných mohla vědět, ale bylo příliš pozdě a on byl příliš vyčerpaný. “Uvidím tě zase někdy?”

“Samozřejmě.” Vzala ho za ruku, zvedla ji ke rtům a potom šiji jemně přitiskla na tvář. Pohladil ji po černých vlasech. “Samozřejmě.”

“Potřebuju přemýšlet. Potřebuju se zeptat na několik věcí. Taky znám nějaké lidi. Ale brzo ti zavolám - jestli na něco přijdu, udělám to tentokrát dokonce sama.”

Jejich polibek znovu hrozil, že přejde v něco víc. Pro jeho vědomí bylo mimořádně obtížné odhlasovat, aby ji pustil - nohy a chodidla chtěly po celodenní chůzi a běhu spát, ale zbytek těla považoval nohy a chodidla za pitomce a to, co měl mezi nohama, se chystalo rozpoutat totální vzpouru. Odtáhl se, dokud to ještě šlo, několikrát ji políbil a potom nemotorně vylezl pozpátku z malého autíčka. Nešlo o to, že na to bylo v jejich vztahu ještě brzy - proboha, vždyť byla válka! - ale spíš o to, že pro ni zatím ve svém životě neměl místo a takto překvapivě vážné a silné emoce by ho jinak roztrhaly na kusy.

“Theo?” zeptala se, když auto obešel k okénku na straně řidiče, aby ji znovu políbil na rozloučenou. “Vážně spíš ve stanu se šotkem? A zpíváš s nimi?”

“Jo, dá se to tak říct.” Zaváhal. Bál se, že Poppy řekne nějakou povýšenou hloupost, že jsou špinaví nebo že jsou to zločinci, a bezděčně mu připraví muka za to, že ji má tak rád.

“To je skvělé. Vždycky jsem chtěla nějakého šotka poznat. Otec nikdy nedovolil, abych se k některému přiblížila.”

Pomyslel na Čudlovy plány na revoluci. “Je možné, že všichni už brzo poznají šotky líp.” Políbil ji. “Dobrou noc, Poppy. Díky za… za všechno.”

“Neměla bych to říkat, ale řeknu to. Raději mi zavolej.”

Pracně se obrátila do protisměru a zamířila zpět k Městu. Theo jí zamával. Už léta si nepřipadal tolik jak puberťák. Jo, tady jsem už byl - žiju ve světě, který nedává smysl, všichni mocní po mně jdou, a moje žlázy si prosadily svou.

Vracel se pěšky do uprchlického tábora a něco mu našeptávalo, že by se měl přikrást potichu, aby neprobudil rodiče.

Kapitola 33

Jejich poslední nadechnutí

“Jsem rád, že jste za mnou přišel, Theo Vilmosi.”

Theo si sedl na pletenou rohož naproti Blaťáku Brouku Čudlovi. Šotek mu podal misku a nalil do ní kouřící vodu z něčeho, co hodně připomínalo čajovou konvici, ale Theo se učil nedělat unáhlené závěry. “Děkuji. Co to je?”

“Čaj.”

“Dobře.” Upil, pofoukal a upil znovu. Chutnalo to trochu jako kořenová limonáda a trochu po koriandru, ale nebylo to vyloženě špatné a neplavala v tom žádná zvířátka, takže se rozhodl, že nebude dál vyzvídat. Chvíli jen tak seděl s miskou v dlaních a nechával myšlenky, aby se usadily jako kousky lístků snášející se čajem ke dnu, ale bylo trochu těžké se soustředit v mručení, které se ozývalo z opačného konce místnosti v mostní věži. Dva obři, kteří dělali Čudlovi tělesné strážce, se střídaly v obouručném vzpírání žulového balvanu o velikosti domácího kina.

“Proč jsou vždycky ve dvojicích?” zeptal se Theo. “Myslím obři. Nikdo nemá jenom jednoho.”

Čudl ukázal svůj špičatý úsměv. “Opravdu jste přišel proto, abyste se mě zeptal na toto? Je to tím, že se obvykle jedná o bratra a sestru, alespoň v tom, čemu urození skřítkové říkají lepší domy - přičemž lepší samozřejmě znamená bohatší. Květiny mají takovou pověru, že sourozenci spolu pracují lépe než jiní, a jelikož obrům se často rodí smíšená dvojčata a jelikož bezpečnostní služby přitahují obry, stejně jako uklízení přitahuje svižníky a správa domu podomníky, není, hem, nemožné najít sourozenecké páry, které jsou ochotné pracovat jako stráže, obzvlášť když si můžou říct o nejvyšší mzdu.” Podíval se na Vláčka a Káču, pak ztišil hlas. “Dokonce ta víra zachází tak hluboko, že když jeden ze sourozenců zahyne, byť by tou smrtí zachránil život svému pánovi, druhého potom téměř vždycky propustí. Dovedete si představit něco tak hrozného? Ztratit své dvojče a potom i práci? Ale je to jenom pověra, stejně jako mnoho jiných věcí, nezpochybňovaná a dokonce hloupá. Obr, který přežije, nazývaný vdova nebo vdovec, je často velice lítým ochráncem dalšího pána, protože jeho loajalita již není rozdělená.” Zavrtěl hlavou. “Květinoví páni to nechápou, nebo tomu nechtějí věřit, a pokračují v tom, že ze sourozeneckých ochránců dělají modlu. Je běžná urážka, že některý z urozených skřítků prohlásí: ‚Ochránci toho a toho se poprvé setkali, až spolu začali pracovat.’ Znamená to, hem, Ten a ten je tak chudý, že si nemůže dovolit najmout dvojčata.”

Theo pozoroval lesk potu na tuhé kůži, pletence svalů. “Takže vaši ochránci jsou bratr a sestra?”

Čudl se rozesmál. “Tihle dva? Ovšemže jsou. Ale rychle dodávám, že já nejsem otrok módy květin. Jsou to ochránci Caradenuse Prvosenky. Přišli s ním, ale on, hem, je asi převelel ke mně. Bojí se o můj život. Je to hodný mládenec.”

“První den bych s vámi nesouhlasil, ale myslím, že teď se můžu přidat. Jak se sem vlastně dostal? Nikdy mi o tom nic neřekl.”

Čudl si nalil další šálek čaje. “Cítím, že se vyhýbáte pravé obavě, která vás sem přivedla, Theo Vilmosi. Ale já nespěchám a na horu můžeme dojít mnoha cestami.” Upil a zamyslel se. “To, jak sem přišel Prvosenka, je vlastně těsně provázáno s tím, jak jsem se tady ocitl já.”

“Přemýšlel jsem o tom, ale nevěděl jsem, jestli není neslušné se zeptat.”

“Nikdy není neslušné zeptat se šotka, neboť my rádi vyprávíme. Dostanete však - jak už asi víte - příběh s dírou, jak vždy říkáme.

Možná jste o tom trochu přemýšlel, Theo Vilmosi. Možná jste si řekl: Čudlovi museli květinoví páni udělat něco hrozného, že je proti nim tak zaujatý. Možná jste si představil, jak mou rodinu, hem, krutě povraždili nebo jak mi mladí skřítčí šlechticové vytrhli z náruče mou družku a zneuctili ji. Ale nic není tak jednoduché. Dokonce přemýšlím, jak často se stává, že lidé, kterým se něco takového stalo, dokážou přínosně usilovat o změny, o jakých sním. Připadá mi, že když je špatný kruh, na kterém se hrnec dělá, bude špatný také hrnec, i kdyby hrnčíř měl největší ambice. Čím větší hrnec, tím větší budou vady. Když bude dost velký, původní vada způsobí, že praskne poprvé, když jej postavíte nad oheň.

Tak se na to dívám. Věřím, že se blíží změna života, jaký vedeme. Ohlédnu se a vidím, že mám za sebou dlouhou cestu. Občas vedla zlými časy, ale nikdy to nebylo nic tak jednoduchého jako: Zabili mi rodinu, a tak je třeba je svrhnout. Matka i otec žijí, dokonce tady ve městě. Otec je zahradník a má teď vlastní podnik. Stará se o pozemky i těch největších paláců. Je šťastný - nebo, hem, si to aspoň myslí. Také matka po mnoha letech umývání oken a čištění podlah je teď na odpočinku a tráví čas s vnoučaty. Mám několik bratrů a sester, Theo, kteří si nedělají s mechanismy Říše skřítků takovou hlavu jako já. Žili… obyčejnějším životem. Proto se i má matka považuje za šťastnou. Možná je šťastná.

Já jsem ale měl tu smůlu, že jsem získal jisté vzdělání. Byl jsem nejmladší, a tak v době, kdy jsem vyrostl, rodiče dokázali dát dohromady dost peněz, aby mě poslali na jednu z šotcích akademií. Vypadáte překvapeně! Něco takového skutečně existuje.”

“Nepochyboval jsem o tom,” řekl Theo. “Jenom… ty školy jsou jen pro šotky?”

“Samozřejmě. Květinové rodiny a jejich obdivovatele těžko přesvědčíte, aby chodili do stejných škol a bydleli ve stejných čtvrtích jako nižší skřítci jejich vlastního plemene. Myslím, že váš přítel Bříma Šáchor by vám mohl vyprávět, co to znamená být svižníkem, který žije v jednom z jejich vysokých paláců…”

“Vyprávěl mi o tom.”

“Je to tak. Ne, květinová šlechta není připravena vidět, jak jejich děti studují se šotčími dětmi. Jednak by se mohlo stát, že by začaly zpochybňovat rozdíly mezi námi, na které se odjakživa pohlíželo jako na nesporné. Možná teď slyšíte v mém hlase trochu hořkosti, pane Vilmosi. Na tyhle myšlenky jsem samozřejmě nepřišel náhodou. Neexistuje příběh nějaké bezpříkladné hrůzy, ale samozřejmě je katalog drobných urážek a malých ústrků, navršených jeden na druhý, den po dni, až dohromady váží víc než jakýkoli jediný případ. Nevím mnoho o světě smrtelníků, ale mám za to, že jsou tam lidé, kteří zažívají totéž, co jsem zažil já…”

“Jsou. Jistě.”

“V tom případě bych byl rád, kdybych se s nimi mohl setkat - bylo by poučné zamyslet se nad podobnostmi a rozdíly. Nepohání mne to, co si možná myslíte. Nejhorší nebylo, když mne nějaký bohatý hlupák proklel a označil za kožožrouta, nebo prohlásil, že jsem špína nebo opilec, aniž se obtěžoval něco se o mně dozvědět. Nejvíc mě nerozčílilo ani vědomí, že kdyby byli šotci využitelní pro jejich potřebu získávání energie, květinoví páni by celé naše plemeno spálili jako troud, aniž by o tom nějak zvlášť přemýšleli, a to je pro jednu domovskou duši skoro až nestravitelné. Ne, nejhorší bylo, že i ti nejpřívětivější skřítci, které jsem potkal, ti slušní, si museli neustále připomínat, že jsem také živá, myslící bytost. Ten úžas, když jsem řekl něco inteligentního! Chválení za skoro každý můj úspěch, jako kdybych byl nějaké zvíře ze statku, které se naučilo řešit kouzla s čísly! Toto mne užíralo víc než otevřené krutosti, Theo Vilmosi. A když jsem vyšel z akademie, zapálený novými myšlenkami a zmatený tím, že i všichni moji spolužáci nehoří stejně, zjistil jsem, hem, že mi již nerozumí ani vlastní rodina a že na mě nečeká žádné zaměstnání, kde bych mohl užitečně využít svou hlavu. Pokud bych neměl štěstí, aby mne některá z nekonvenčnějších květinových rodin přijala jako určitou kuriozitu, podobně jako vašeho přítele Břímu, nemohl jsem se těšit na nic podnětnějšího než to, že budu bohatým přistřihovat živé ploty nebo si třeba pořídím obchůdek na okraji Šotčí čtvrti.

Roky ubíhaly a já jsem nedokázal pro své vzdělání, ani pro své myšlenky najít žádné uspokojivé uplatnění. Viděl jste, v jakém stavu se nachází naše společnost, Theo Vilmosi. Není to šťastné místo. A čím víc jsem to studoval, čím víc jsem se dozvídal, co se stalo po válce s titány a po smrti krále s královnou, tím víc jsem byl přesvědčený, že ta budova hnije zevnitř. Možná to bylo zbožné přání, protože jestli systém přežije, pochybuji, že se během svého života, jakkoli bude dlouhý, dočkám nějakých změn ku prospěchu svého lidu.” Usmál se a podíval se na Vláčka a Káču, kteří odpočívali a popíjeli z věder vodu. “Což pravděpodobně nebude dlouho, i kdyby Prvosenkovi obři byli sebelíp připravení.”

Nalil si další čaj. “Jak jsem řekl, tento příběh neskrývá žádná velká překvapení, Theo. S Caradenusem Prvosenkou jsem se setkal v době, kdy měl můj otec smlouvu na udržování nekonečných severních trávníků paláce Prvosenků. My šotci si potrpíme na dohody a smlouvy. Čest je nám dražší než život a své dané slovo jsme vždycky považovali za nejposvátnější závazek. Smlouva, jakákoli smlouva, je tak pro nás něčím, co je nadáno mocnou vědou. Mému hrdému otci tato dohoda s květinovou rodinou připadala jako uznání od někoho, kdo stojí ve společnosti výš, zatímco pro ně byl jenom dalším sluhou. Ale o to nejde.

Caradenus byl odjakživa nekonvenčním členem velice konvenční třídy. Sešel ze své cesty, aby si promluvil s námi a s dalšími dělníky na rodinných pozemcích. Dokonce se naučil několik slov šotčího jazyka, která, hem, rád používal v praxi.” Zasmál se pro sebe a musel si pak otřít čaj z dolního rtu. “U kořene, výslovnost má příšernou. Jako někdo, komu se z úst dere bazilišek. Ale neprozraďte mu, že jsem to řekl!” Rychle zalétl pohledem k osobním ochráncům, jestli něco slyšeli. “Je obdivuhodné, že se Caradenus pokusil šotčí jazyk naučit, ale když ho poprvé vyzkoušel na mne a dva mé přátele, ve skutečnosti k nám přišel a naší řečí nám sdělil: Buďte zdrávi, má hlava je Prvosenka nejmenší a já vám poroučím, abyste se mnou snědli svá jména. Tradice podřízenosti sahá velice hluboko - není to nic zvláštního, když byli moji lidé v minulosti zabiti za nedostatečnou úctu prakticky ve všech významných rodech, a každý pracovní tábor ve Vrbě a Bříze má společný hrob, kde je možné se zbavit těl šotků, kteří se udřeli k smrti nebo kladli odpor vrchnosti - a tak jsme se nesmáli. Později jsem zjistil, že by mu to nevadilo, anebo by mu vadilo jenom to, že ta slova tolik pokazil.”

Theo nechtěl příliš přemýšlet o společných hrobech. “Takže jste se spřátelili?”

Čudl se zatvářil překvapeně. “Ach to ne. Tak snadné to nebylo - ani teď si nejsem jistý, jestli bychom se mohli označit za přátele. On a já jsme z různých světů, skoro tolik jako vy a já. Ale často jsme spolu mluvili a učili se jeden od druhého. On, hem… hem… nezlobte se, mám staré zranění krku - přemýšlel o problémech světa mnohem víc než všichni květinoví páni, které jsem kdy potkal, třebaže jsme se na řešeních vždycky neshodli, a on byl stále velice silně vázán k nejkonzervativnějším představám cti a tradice, přestože zároveň zpochybňoval věci, které byly zásadnější, jako například rozdíl mezi druhy skřítků a vil a nerovnosti v naší společnosti.”

Šotek se dlouze napil čaje. “Prvosenka mi velice pomohl, když jsem ho nejvíc potřeboval, i když si myslím, že se to příčilo jeho zásadám. Právě to, jak ve světle nových poznatků zvážil, co mu velí čest vůči vám, potom došel k závěru, že se zmýlil, a tak vystavil zkoušce i svou víru, když to bylo důležité, ukazuje, jak se liší od ostatních, jako je on. V každém případě mi pomohl uniknout v situaci, kdy by to nikoho jiného z jeho třídy vůbec nenapadlo.

Proto jsem opustil svou rodinu a naše pevné místečko ve společnosti. Když mne Prvosenka našel znovu, také se začínal rozcházet se svým klanem, i když se to dělo víc v jeho srdci než v jeho hlavě. Miloval totiž svou rodinu a nedokázal úplně oddělit to kým byli od toho, čím byli.” Čudl si dolil ještě trochu čaje a potom doplnil šálek také Theovi. “Ještě nebyl připraven úplně se rozejít se způsobem života, v němž byl vychován, a já se domnívám, že stále do jisté míry doufá, že se dá nějak jednoduše… přebudovat. Já to cítím jinak.” Ukázal své dlouhé zuby, nebyl to úsměv. “Ale shodujeme se v tom, že změna musí přijít, a on je čestný. Takže ne, Theo Vilmosi, Caradenus Prvosenka a já nejsme tak docela přátelé - obávám se, že propast mezi našimi plemeny je příliš velká - ale našli jsme něco, co může přinést užitek, a možná dokonce uspokojení, nám oběma.”

Theo upil čaj. Ztratil někde nit. “Ale řekl jste, že vám pomohl uniknout… Uniknout před čím? Znělo to, jako byste pracoval pro svého otce a…” Nechal šálek klesnout. “Aha, už tomu rozumím. To je ta díra ve vyprávění, že?”

Čudl se znovu napil.

“Musím hádat? Musel jste uniknout, protože jste něco provedl - dostal se do potíží. Je to tak?”

Čudl krouživým pohybem rozvířil zbytky na dně šálku a pohlédl zpátky na Thea.

“Ale jeho rodině jste nic neudělal, protože potom by si myslel, že vás musí zabít, tak jako to bylo v mém případě.” Zamyslel se. “A nešlo jen o to, že jste utekl, vylepoval štvavé plakáty nebo něco podobného, protože jste řekl, že jste unikl, a také jste řekl, že se to příčilo jeho zásadám. Takže jste musel provést něco hodně špatného.” Theo náhle zjistil, že se mu těžko dívá do těch žlutých přimhouřených očí. “Vy jste někoho… zabil? Nějakého vysoce postaveného skřítka?”

Čudlovy velice ostré zuby se vzápětí objevily znovu. “Teď jste sám prakticky šotek, Theo Vilmosi. Vyplnil jste díru ve vyprávění. Dáte si ještě čaj?”

“Počkejte. Pomáhal jsem vám, protože… protože se zdá, že usilujete o správnou věc. Ale myslím si, že v tomto potřebuji mít jasno.” Zalétl pohledem k osobním ochráncům, kteří skončili s cvičením a prohlíželi si ho s ledabylým, nicméně velice soustředěným zájmem, jako by přes celou místnost cítili jeho napětí. “Co se stalo?”

“Nic překvapivého, když zvážíte, jak se moje myšlenky měnily. Stál jsem na ulici a čekal jsem na autobus. Úplně obyčejná věc! A přímo přede mnou začal nějaký skřítek tlouct šotčího portýra, který, hem, upustil jeden balíček. Ani teď nevím, jak se ten nebohý šotek jmenoval, a bojím se, že za to těžce zaplatil - že úřady potom určitě dospěly k závěru, že jsem ho znal. Ale skutečnost byla taková, že jsme byli cizí. Dokonce se to možná stalo právě proto, že pro mě byl cizí. Když jsem se díval, jak ho ten chlap - až později jsem se dozvěděl, že byl členem rodu Hortenzií - mlátí vycházkovou holí, až nemůže vstát, a potom do něho dál kope a tluče ho, uviděl jsem v té schoulené, fňukající postavě všechny šotky, jež jsem znal - sebe, svého otce snažícího se na večerních kursech ve zchátralé škole pochytit zdvořilá slova, jimiž by mohl upokojovat své skřítčí pány, své bratry a sestry, kteří žili v městských chatrčích, po šesti v jedné místnosti, a přesto jim říkali hnízda, jako kdyby to z nich mohlo hnízda udělat, a všechny bezejmenné mrtvoly ve vápencových lomech ve Vrbině - pro mě se stal všemi z nás, a jeho samozvaný pán byl ukázkou květinové šlechty, které nestačí, že nám vzala pozemky a lesy, ale ještě nás musí rozmáčknout jako hmyz.

Tam jsem také přišel ke svému dalšímu jménu, Theo, k tomu, které jsem až do teď skrýval. Skrýváme je, protože to jsou jména hanby, která si úmyslně bereme. Každý den nám připomínají, že jsme, hem, nízká a mrzká stvoření. Víš, jak se jmenoval poslední můj svobodný předek? Blyštivec Liška. Když nás květiny odvedly do zajetí, vzaly nám dokonce i jména, a ty z nás, kteří pracovali v jejich domech, pojmenovaly po malých a zlehčujících věcech, nedůležitých předmětech. Ale jména, která jsme si zachovali pro sebe, Červ, Šváb, Mrchožrout, Flek - jsou naším dědictvím zoufalství… a možná i síly. Brouk! Pro květinové pány jsem brouk, nízký plazivý tvor, ale toho dne se dověděli, že i nejnižší tvor věc může kousnout.”

Hněv z něho teď vyzařoval jako sálající žár - Theo měl pocit, že když přimhouří oči, skoro vidí, jak se tetelí vzduch. Čudl pokračoval ve vyprávění a paradoxně přitom byl čím dál klidnější, jako by se vracel na nějaké vnitřní místo, které si Theo vůbec nedovedl představit. “Bylo to hrozné. Už jsem se na to nemohl dívat. Vrhl jsem se na to zvíře z paláce Hortenzií jen s tou myšlenkou, že přijmu část ran a snad dám portýrovi šanci uniknout. Ale nebyl schopen vstát - měl mnoho kostí zlomených - a to květinové princátko obrátilo svou pozornost ke mně. Můj příchod ho překvapil, ale překvapení se rychle změnilo v hněv. Švihl mě holí a zranil mě na krku. Ještě dnes je to slyšet, když mluvím. Ale ten první překvapený pohled, který mi věnoval, se mnou udělal něco, co rány jenom posílily. Nedokázal uvěřit, že by někdo, dokonce další šotek, mohl být tak šíleně troufalý, aby se mu pletl do díla. Chápete? Měl pocit, že má plné právo umlátit toho portýra k smrti. A byla to pravda, autobusová zastávka byla plná nejrůznějších zdejších obyvatel, velkých i malých. Někteří se zděšeně obrátili na druhou stranu, avšak většina se prostě dívala. Nepřekvapilo je to, nepobouřilo je to.

Popadlo mě šílenství, Theo Vilmosi. Udeřil mě, zatímco jsem mu visel na noze, a pak mě udeřil znovu - byl jsem příliš blízko, než aby mne mohl udeřit tak tvrdě, jak by byl chtěl. Než mě stačil znehybnit nějakým kouzlem nebo zavolat o pomoc, vylezl jsem po něm nahoru a rozpáral jsem mu krk, takže vykrvácel k smrti. Ano, těmito zuby.”

Theo dlouho seděl a zachovával mlčení. Nevěděl, co si má myslet. Čudl rozhodně přestal být tou okouzlující postavičkou z kresleného filmu, kterou v něm viděl, jenomže když se teď nad tím zamyslel, s nepříjemným pocitem v žaludku, byl nucen zaváhat, zda takový Čudl vůbec někdy existoval. Ne, byla to verze, které chtěl věřit Theo, jakýsi Mahátma Gándhí revoluce v Říši skřítků.

Čudl se usmál, avšak tentokrát nechal ostré konce svých tesáků schované, možná s ohledem na Theův znepokojený výraz. “Ten Blaťák Brouk Čudl, kterého vidíte teď, se vám tolik nelíbí, že? Potom bych vám měl říct, že jsem zabil znovu, ještě dvakrát. V obou případech, abych se bránil a nepadl do zajetí - pokud by mě zajali, Theo, nepochybujte o tom, že po několika měsících, kdy bych byl smutným hostem lorda Oměje a parlamentních strážníků, bych skončil někde v jámě na vápno nebo v peci. Myslím, že ani jedna z těch obětí nebyl někdo, pro koho byste příliš truchlil, ale to nemusí zmírnit pohoršení ve vašich očích. Byli to skřítkové, vaši lidé. Neměl jsem právo postavit se jim na odpor, natož je zabít. Ale udělal jsem to.”

“To nejsou moji lidé, a je úplně jedno, jestli se považuji za skřítka nebo za smrtelníka.”

“Jistě, ale hranice se nedají nakreslit tak snadno, Theo Vilmosi, jak jsem vám onehdy řekl, jestli si dobře vzpomínám. Už jste mi, hem, pomohl. V důsledku této pomoci možná zemřou lidé. Doufám, že ne nevinní, jenže válka je démon v truhle, který se rozletí tam, kam letět chce, když se víko zvedne.”

Theo nepřišel do věžového obydlí s tím, že bude pátrat po Čudlově minulosti - na to byl příliš pohlcen vlastními problémy - ale uvědomil si, že šotek má vlastní plány a záměrně ho postavil před dilema. Další díry, pomyslel si. Narovnal se a podíval se šotkovi do očí v barvě rozehřátého másla. “Pokud se ptáte, jestli se k vám chci přidat, odpověď stále zní - ne bezvýhradně. Souhlasím. Jsem tady dost dlouho, abych viděl, že stav věcí je špatný, že je třeba změna. A vaši nepřátelé jsou asi i moji nepřátelé. Nevím - co ode mne chcete slyšet? Stále platí, že vám chci pomáhat. Stále udělám, co bude v mých silách, abych vám pomohl, pokud tomu budu rozumět…”

Čudl pobaveně zavrtěl hlavou. “Vy nejste voják, Theo Vilmosi, to je jisté. Vojáci nesmějí takto rozlišovat. Ale vojáky já mám - ty, kteří udělají, co řeknu, a přemýšlet o tom budou až pak, jestli vůbec někdy. A předpokládám, že dokud nezjistíme, proč jste pro Čemeřice, Durmana a jejich patolízaly tak důležitý, máte do jisté míry výhodnou vyjednávací pozici.”

“Když už je řeč o dělání toho, co se řekne,” ozval se Theo, “o co přesně nám šlo se Švejdíkem v Elysiu? Viděl jsem na obrazovce - vlastně asi v zrcadle - něco o získání vstupního povolení pro jednoho přistěhovalého dělníka a jeden kus dobytka.”

Čudl přikývl. “Ano. A vy, Švejdík Kopřiva, Bříma Šáchor a Háček jste svůj úkol splnili znamenitě.”

“Ale co to znamená? Čeho tím dosáhnete, když do města propašujete jednu osobu a jedno zvíře - pokud to nebude obr, který pojede na dinosaurovi, nebo něco takového…”

“Na dinosaurovi… Ach, počkejte, už vím. Slyšel jsem o těch bájných zvířatech.” Šotek se tiše, syčivě zasmál. “Jste velice důvtipný, Theo Vilmosi. Ne, to není tak docela můj plán, ale myslím, že pro vás bude nejlepší, když to nebudete vědět - ostatně, každý z nás může padnout do zajetí, a obzvlášť technici z paláce Čemeřiců jsou velice, opravdu velice vynalézaví. Ale to, co nevíte, říct nemůžete, i kdybyste sebevíc chtěl.”

“Jenže…”

Šotek náhle vzhlédl. Theo se otočil a spatřil ve dveřích čekajícího Caradenuse Prvosenku s pohlednou maskou trpělivosti na tváři. “Vidím, že ses vrátil, příteli,” přivítal ho Čudl. “Prosím, posaď se k nám. Připravím další čaj.”

Prvosenka se posadil na překřížené nohy na jednu stranu rohože. Pokynul Theovi způsobem, jenž nebyl nepřívětivý, ale nezdálo se, že by nějak spěchal s mluvením. Dokonce se on i Čudl tvářili celkem spokojeně, zatímco se na koši zahřívala čajová konvice. Přestože se Theovi ve skutečnosti nepodařilo promluvit si s Čudlem o tom nejdůležitějším, začal uvažovat, jestli nečekají, až odejde, aby si mohli pohovořit v soukromí, jenže pro něho jsou společenské protokoly Říše skřítků španělská vesnice.

“Totiž… opravdu jsem s vámi chtěl probrat něco jiného,” řekl. Prokristapána, člověče, Jamka je vězeň, návnada, na kterou se máš chytit, a ty to podáváš, jako bys měl pocit, že ve svačinové místnosti v práci není dost koblihů. “Něco důležitého. Skutečně důležitého.”

Čudl naklonil hlavu. “Ale ovšem, Theo Vilmosi.”

“Mám odejít?” zeptal se Prvosenka.

“Ne! Ne, dokonce bych si rád poslechl, co si o tom myslíš i ty.” Usrkl čaj, který byl již studený. “Ale ani já nechci vás dva zdržovat.”

Prvosenka se skoro usmál. “Je pravda, že chci Čudlovi něco předat, a čím dřív, tím líp.” Tázavě povytáhl obočí. Čudl přikývl. “Dobře,” pokračoval Prvosenka. “Velice mne to tíží. Ne váhou, ale tím, co to je. Měl jsem pocit, jako by na mně visely všechny pohledy.” Sáhl do kapsy dlouhého kabátu.

“Měl jsi problémy?”

“Menší, než jsem čekal - bylo to docela zvláštní. Do vlastního domu bych nemohl přijít, aniž by mě zavřeli, ale do parlamentního muzea jsem se dostal, a nejenom že mě nikdo nepoznal a nezačal se mě vyptávat, podařilo se mi vytáhnout to z vitríny s použitím jenom toho nejjednoduššího kouzla na potlačení ochranných opatření.” Vytáhl cosi zabalené do matného sametu nebo kožešiny a podal to Čudlovi. “Asi to bude tím, že do křídla věnovaného válkám se šotky se dnes příliš nechodí. Vitríny byly zaprášené a místnost prázdná.”

Čudl si balíček pochoval v dlani. Bylo vidět, že s jeho rozbalováním nijak nepospíchá. Theo cítil, jak se mu zrychluje tep - byla to snad nějaká legendární šotčí zbraň? Nebylo to dost velké na to, aby to byl meč nebo sekera - možná nějaká posvátná dýka anebo magická zbraň, která by mohla Čemeřicovy zabít na kilometrovou vzdálenost?

Šotek stáhl černý obal.

“Hůlka,” řekl překvapeně Theo, a hned nato si zakryl ústa rukou v obavě, že urazil nějaký posvátný šotčí poklad. Ať byl nebo nebyl drahocenný, každopádně to byla hůlka, kus tenké větve o délce asi dvacet centimetrů. Kůra byla spirálovitě sloupnuta a do bílého dřeva, kde kůra chyběla, byly vyryty nějaké znaky, snad písmo - ale takové, které na rozdíl od normálního skřítčího písma Theo nedokázal přečíst - následně přetřené něčím tmavým, aby je bylo vidět.

“Jistě, je to hůlka,” řekl Čudl a skoro se usmál. Zdálo se, že oči mu nezvykle září. “Malé věci jsou nejdůležitější.” Na okamžik se nad předmětem zamyslel. “Mám to udělat teď? Ne, možná ještě ne. Myslím, že potřebuji obecenstvo.” Před Theovýma zmatenýma očima šotek hůlku znovu pečlivě zabalil a schoval si ji do svého hábitu. “Děkuji, Caradenusi Prvosenko,” řekl. “Možná jsi změnil svět - doufejme, že k lepšímu.”

Skřítek vážně pokýval hlavou. Dlouho bylo ticho, dívali se jen jeden na druhého. Pak, jakoby na znamení, obrátili svou pozornost k Theovi.

Dál se snažil přijít na to, čeho byl právě svědkem, obzvlášť velice důstojné atmosféře, která obklopovala předání kousku dřeva, ale byl Čudlovým hostem určitě již několik hodin, aniž nadnesl pravý důvod své návštěvy. “Mám začít?” zeptal se. Šotek přikývl a nalil mu další čaj.

Čudl již věděl většinu toho, co Theo zažil od příchodu do Říše skřítků, ale Prvosenka stále neznal mnoho detailů, a tak Theo rychle načrtl svou nedávnou minulost, přičemž se snažil zdůraznit, kolik pro něho Jamka udělala. Potom jim oběma řekl o útržku zpráv - nebo co to vlastně viděl v přenosných zrcadlech ve výloze - Čemeřice a o té odporné zvonovité sklenici, která stála na stole vedle něho.

“…A neříkejte mi, že je to past, poněvadž to vím. Možná nevím, proč mě chtějí, ale nejsem pitomec.” Podíval se na Prvosenku a na Čudla, jako by je vyzýval, aby zkusili říct něco jiného. “Vy oba ale přikládáte cti velkou váhu, a proto vím, že pochopíte, že ji nemohu jen tak nechat trpět, byť vím, že jim jde přesně o to, abych se ji pokusil zachránit.”

Skřítek a šotek ještě chvíli mlčeli, když domluvil. Theo už začínal přemýšlet, jak to mezi nimi chodí, když jsou sami - povídají si spolu vůbec, nebo jenom sedí vedle sebe a mlčí jako konec knihy?

“Mne jenom tak něco nepřekvapí,” promluvil nakonec Prvosenka, “ale překvapuje mě, že byl Quillius Řebříček něčeho takového schopen. Není to tím, že ho mám rád - nikdy jsem ho rád neměl - ale tím, že mě nenapadlo, že po něčem tolik toužil, aby se nechal Čemeřicem koupit.”

“Možná po životě,” nadhodil Čudl.

“Možná.” Prvosenka udělal ten vlnivý pohyb, který u příslušníků květinových rodin plnil funkci pokrčení ramen, ale Theovi to víc připadalo jako had, který si ulevuje od svědění na svých neexistujících ramenech. “Ale to není odpověď pro pana Vilmose.”

Šotek přikývl. “Vy víte, Theo Vilmosi, že i kdyby se každý živý tvor z tohoto tábora chopil zbraní a vytáhl na palác Čemeřiců, nestačilo by to. Zirus Žonkyla - myslím, že jste se s ním setkal - žije a shromažduje bojovníky odporu z jiných květinových rodů, a jsou další, kteří by mohli sehrát určitou úlohu, ale i kdybychom se všichni spojili, stále by nás bylo velice málo ve srovnání s tím, co může postavit Čemeřice a jeho spojenci. Doufáme, Theo, že strhneme to pochmurné Čemeřicovo sídlo, až přijde náš den, ale nemohu říct, jak je ten den daleko nebo jestli se ho dožije vaše třepotalčí přítelkyně - i když naděje je, hem, samozřejmě vždycky.

Proto vám mohu nabídnout jen velice málo přímé akce. Nemůžeme své plány měnit - a tím zvyšovat riziko - pro žádného jednotlivce, obzvlášť v tak kritickém okamžiku.”

“Mně je to jedno,” řekl Theo, a zvláštním způsobem si uvědomil, že je to pravda. “Vlastně, záleží mi na tom, ovšemže mi na tom záleží, nechci zemřít. Ale taky ji tam nemůžu jenom tak nechat, takže bych o tom možná neměl zas tak moc přemýšlet. Stačí, když mi pomůžete vymyslet, jak to udělat, aby pravděpodobnost, že mě chytí, byla co nejmenší, i kdyby pravděpodobnost nezdaru byla jenom devadesát devět procent a ne sto.”

“Musíte nám nechat trochu víc času na rozmyšlenou, Theo Vilmosi,” pronesl Čudl vlídně. “Nějakou dobu jste čekal, než jste nám o svém problému řekl. Dopřejte nám nyní chvíli, abychom o tom mohli přemýšlet.”

Theo se posadil a ruce složil do klína. Trápil se, ale ulevilo se mu, že se mu aspoň nesnaží namluvit, že Jamka je jenom oběť války a že by na ni měl zapomenout. Bohužel, tím, že jeho závazek cti uznali, také jasněji pochopil, že ve skutečnosti nemá příliš na vybranou: bude muset udělat mnohem víc než o tom jenom mluvit. Bude muset riskovat život - a pravděpodobně jej ztratí - aby ji dostal na svobodu. Při představě, co má proti sobě, ho polil chlad po celém těle a varlata se mu pokusila vlézt zpátky do těla. Teď chápal, proč si armáda dává záležet, aby s sebou člověk měl bandu jiných lidí a styděl se pak utéct. A proč je tam obvykle taky seržant s pistolí…

“Co ten, který bydlí dole u vody?” řekl náhle Prvosenka. “Ty víš, o kom mluvím. Ten starý.”

Zatímco Theo přemýšlel, jak hrůzně starý musí být někdo, kterého skřítek za “starého” označí, Čudl se pohnul a řekl: “To mluvíš o tom, kterému se často říká Likvidátor nepohodlných překážek? Nedal nijak najevo, že by s naší věcí sympatizoval. Hem. Spíš naopak.”

“Ano, ale to proto, že je v podstatě žoldák. V posledních letech rozhodně udělal - alespoň se to říká - málo věcí z jiného důvodu než čistě pro zisk, i když ten zisk byl častěji v protislužbách než ve zlatě.” Prvosenka se zamračil. Jeho hladké čelo přesto zůstalo téměř bez vrásek. “Vím, není to příjemná představa, ale pokud nás nenapadne nic…”

“Počkejte, kdo je ten Likvidátor překážek? Zní to jako název písničky od starých dobrých Black Sabbath nebo něco takového.” Theo se protlačil přes nechápavé pohledy svých společníků. “Řekněte mi, co víte. Zasloužím si vědět, co se říká, protože já budu riskovat prdel.”

“Svět smrtelníků tě vybavil poměrně barvitou mluvou,” poznamenal Prvosenka. “Ale máš samozřejmě pravdu. Řeknu ti, co vím, a Čudl může doplnit, co bude chybět.”

“Nikdy, nikdy nečekej, že šotek vyplní mezery v příběhu,” řekl Čudl s letmým úsměvem. “Je to proti naší přirozenosti.”

Theovi se zdálo, že Prvosenka se tváří, jako by žert rád ocenil, ale ještě nemá ve svém softwaru update s humorem. “Jistě,” řekl skřítek. “To málo, co vím o osobě, o které se mluví jako o Likvidátorovi, pochází ze druhé nebo ze třetí ruky. Je velice starý - neznám někoho, kdo by si pamatoval dobu, kdy tady nebyl, a když jsem byl malý, chůvy nás strašily hrozbami, že si pro nás přijde a odnese nás, jestli budeme zlobit. Slyšel jsem, že pohled na něho je velice nepříjemný.”

A to musí ve světě plném obrů a trollů znamenat někoho, kdo je setsakra šeredný, pomyslel si Theo. “Ale co dělal”? zeptal se.

“Jen to, co dělat chce, a jenom pro ty, kteří ho můžou zaplatit. Za století nahromadil vědecká tajemství, kterým se nikdo nemůže vyrovnat. Říká se, že mnohý urozený pán, který si myslel, že ho nikdo nemůže zavraždit, jak dobře je chráněný, spatřil Likvidátorovu tvář jako to poslední, co v životě viděl. Ale to nejsou jediné typy překážek, které likviduje, jenom ty nejdramatičtější. Jak jsem řekl, má široké znalosti vědeckých umění. Je jisté, že mnoho věcí v naší společnosti, které dnes bereme jako samozřejmé, začaly jako poznámka v Likvidátorově deníku.”

“Takže je částečně čaroděj a částečně nájemný vrah.”

“Jedno mu musím nechat. Nikdy jsem neslyšel, že by zabil nevinného. To ovšem nic nedokazuje. Falešných historek je jistě stejně jako pravdivých, a jistě je mnohem víc příběhů, jež nikdy vyprávěny nebyly.” Urozený skřítek se otočil k Čudlovi. “Souhlasíš?”

Šotek pomalu přikývl. “Víš víc než já - pokud vím, s námi nikdy nic do činění neměl. Je mocný. Pokud je známo, je loajální jen svým dohodám. To je možná opravdový souhrn všeho, co se o něm ví.”

“A jak u všech všudy tuto osobu přesvědčím, aby pro mě něco udělala?” zeptal se Theo. “Když budu předpokládat, že by mi mohla pomoci dostat se do Čemeřicova domu.”

“Nebo by možná mohl vaši kamarádku dostat ven, aniž byste se vystavoval riziku vy sám,” řekl Čudl. “Nebyla by to ta nejlepší varianta?”

“To se ví, že byla - nejsem žádný hrdina. Ale proč by mi měl pomoci?”

Šotek udělal ze svých dlouhých prstů stříšku. Drápy o sebe hlasitě cvakly. “Jste neobyčejný člověk, Theo Vilmosi, a stále jste obklopen tajemstvími. Třeba víte něco, čím byste si Likvidátorovu pomoc mohl koupit.”

“A třeba mne jednoduše praští do hlavy, lasturovým telefonem zavolá Čemeřici, aby si pro mě přišel, a bude mít hned vyděláno. Ale myslím, že je to přijatelnější riziko, než abych se pokusil proniknout do paláce Čemeřiců ve voze plném ručníků pro hosty nebo tak něco.” Mluvil s lehkostí, kterou necítil. Teď už měl více než tušení, co to pro vojáka znamená, když ví, že jeho četa míří za úsvitu do frontových linií. “Tak mi řekněte, kde ho najdu, a já půjdu.”

Čudl zvedl ruku. “Doufám, že budete přípravě věnovat víc pozornosti. Navíc jsou ve vašem příběhu věci, které bych rád pochopil lépe, než se za Likvidátorem vypravíte.”

“Chcete říct, než se vypravím pro smrt.”

Šotek si uhladil srst na bradě. “Nikdo z nás nemá slíbeno víc než poslední nadechnutí, Theo Vilmosi.”

Byla to pravda, tak evidentní a tísnivá, že Theo dostal chuť zabít se hned teď, aby to dál nenapínal.

Čtvrtá část

ZTRACENÉ DÍTĚ

Kapitola 34

Mezihra s van Goghovými hvězdami

“Ne, nikam nepůjdeš. Je to jenom můj problém. Já si s ním poradím.”

Bříma vypadal rozčileně, ale mluvil klidně. “Nic takového tě nesmí ani napadnout. Nejsi žádný hrdina, Theo. Já taky nejsem hrdina, ale společnými silami bychom snad mohli vydat za jednoho lorda Růže.”

“Nejde o bitvu, Břímo. Nebudu s někým bojovat mečem nebo něco takového, jenom požádám o pomoc.”

“Od Likvidátora nepohodlných překážek, jednoho z nejnebezpečnějších tvorů na celém světě. Vždyť ani nevíš, jak se k němu dostat, nebo snad ano?”

“Napsal jsem si cestu.” Musel uznat, že to nezní dvakrát hrdinsky. “Já vím, že máš Jamku rád, Břímo, ale nejsi jí zavázaný tak jako já. Zachránila mi život.”

Svižník zavrtěl hlavou. “Já se taky nedožaduju toho, abych šel místo tebe, Theo. Jenom chci jít s tebou. Budeme mít větší šanci, že to vyjde, obzvlášť kdyby se objevil nějaký problém. Zas tak dobře se ve Městě nevyznáš, Theo. Ne, rozhodně jdu s tebou.”

Vstupní díl stanu se odhrnul a dovnitř nakoukla paní Osinková. “Kampak?”

Theo jí to málem řekl - zoufalství notoricky toužilo po společnosti - ale stačil si všimnout, že Břímův pohled nabádá k opatrnosti. “Vlastně nikam. Jenom se tak hádáme.”

“Aha.” Shrbeně vlezla dovnitř a uvelebila se v rohu stanu. “Já mám hádky ráda. Můžu se přidat?”

Po ní přišel Háček, zachmuřený a zamlklý jako dešťový mrak, který se sune po obloze. Kývnutím pozdravil Thea a Břímu a sedl si na svou smotanou přikrývku.

“Poslyš, Háčku, ten záchvat, který jsi předvedl v tom, jak se to jmenovalo - v Elysiu - byl světový,” řekl Theo. “Vypadalo to, jako kdybys vážně umíral.”

“Však taky umíral,” prohodila zvesela paní Osinková. “Dnes už příliš mnoho lidí ovládá rozpoznávací kouzla. Když si vezmeš trochu jedu, vypadá to dobře po všech stránkách, bez ohledu na to, jakým kouzlem se na to podíváš. Jenom si musíš dát pozor, aby sis vzal protijed, než to udeří naplno - nemám pravdu, Háčku?”

Ale Háček dnes měl tvář hráče pokeru.

“Počkat,” ozval se Theo. “Nejsem si jistý, jestli tomu rozumím. Háček si vzal opravdový jed, aby mohl na registračním úřadě dělat, že dostal záchvat?”

“Musel,” vysvětlila hejkalka. “Většina strážných na podobných místech má za sebou aspoň základní léčitelský výcvik. Mají kouzla, která jim řeknou, co se stalo, aby poznali, jestli mají zavolat záchranku nebo tu osobu jenom upokojit. Háček měl v kapse pytlík se železnými pilinami a uzdravovací kouzlo, aby se dal znovu do pořádku. Vezmeš si to první, počkáš, až to začne působit, a potom, než zapomeneš, si vezmeš to druhé.” Uchechtla se. “Dobrý, ne?”

“Ježíši… to teda zírám,” řekl Theo. “Takže všechen ten křik a… tys to doopravdy cítil?”

Háček se na něho podíval nečitelnýma žlutýma očima. “Ano.” Rozbalil si přikrývku a natáhl se. “Spím.” Zavřel oči a zdálo se, že to skutečně hned udělal.

Po dlouhém mlčení paní Osinková vstala a vytáhla z kapsy svého červeného pracovního oděvu doutník. “No nic, vidím, že vy dvě hrdličky chcete být o samotě, tak se nejspíš půjdu projít a zakouřit si - třeba narazím na Švejdíka, až se bude vracet od Čudla, a alespoň ho naučím pít. Mohla by to být legrace.” Vesele jim zasalutovala. “Bavte se, mládeži!”

“Takže Švejdík je u Čudla?” zeptal se Theo, když hejkalka zmizela. “Před chvílí jsem tam byl, ale neviděl jsem ho.”

Bříma pokrčil rameny. “Chceš si promluvit ještě o něčem, když jsme se dohodli, že za Likvidátorem půjdeme společně? Ještě pořád to plánuješ na zítřek?”

“Asi jo. Čudl se nechtěl vyjádřit konkrétně, ale mám pocit, že se věci dají do pohybu, a jestli se opravdu něco chystá, chci být vybavený informacemi, jak se dostat do paláce Čemeřiců - tedy, pokud nějaké můžeme získat.” Theo si promnul obličej. Když se díval, jak Háček klidně podřimuje, padala na něho únava a navíc začínalo být pozdě. “Co vlastně podle tebe Čudl plánuje? Kruci, myslíš, že má proti květinovým rodům aspoň nějakou naději?”

Bříma se nad neznámým výrazem poněkud zachmuřil. “Vážně nevím, Theo. Je strašně chytrý. Prvosenka taky není hlupák, ale na Čudla nemá. Jestli si doopravdy myslí, že mají šanci, musejí vědět něco, co my nevíme, protože i kdybys vybavil každého schopného dospělého v tomto táboře zbraní, proti parlamentní stráži by stejně neměli šanci, natož proti Čemeřicovým drakům. Připadá mi to dosti beznadějné, ale je pravda, že oni kdysi draky lovili. Šotci, Čudlův lid. Možná to znamená, že je dost houževnatý a umanutý, aby to dokázal.” Ale podle hlasu to neznělo, že by tomu Bříma příliš věřil.

“Vypadá to, že draci všechny zaskočili,” pravil Theo. “Vzpomínám si, jak Narcis křičel něco o tom, že to není fér nebo že Čemeřice porušil pravidla…”

“V Říši skřítků byli draci odjakživa,” odpověděl Bříma. “Ale ty velké vybili už dávno během dračích válek - to bylo ještě v dobách stromových lordů, první generace skřítků. Všichni se shodovali, že draci musí pryč - byli prostě moc nebezpeční, moc velcí a velice chytří. Přežilo jenom pár nejmenších, většinou schovaných v jeskyních vysoko v horách. Čas od času některý odnesl pár ovcí nebo tak něco, ale v podstatě to byli mrchožrouti, kteří obývali odlehlé oblasti, a kromě divokých šotků ani nikdo nevěděl, že tam jsou. Ale během posledních válek s titány všichni pochopili, že budeme muset přijít s něčím novým, abychom titány porazili, a tak parlament rozhodl začít s chovným programem, ale jen po velice prudkých hádkách. Draci nás totiž kdysi málem vyhubili, a spousta lidí neměla radost z toho, že by se měli vrátit. Všechny rody podepsaly spoustu různých dohod, ve kterých se zapřísáhly, že draci budou zavření, budou moci být vypuštěni jen tehdy, když se na tom usnese celý parlament květů, a nikdy - vůbec nikdy - nesmějí být použiti proti skřítkům.”

“Takže Čemeřice porušil zákon.”

“Samozřejmě, i když si to nechal v parlamentu schválit, jenom co se rozplynul kouř. Protože pravidla určují vítězové, Theo.” Tolik hořkosti Theo v Břímových slovech neslyšel od té noci v klubu, který se jmenoval Vánoce. “Tak to funguje vždycky. Oni určují pravidla a píší dějiny. Takže jestliže to skončí tak, jak to nejspíš skončí, Čemeřice, Durman a ti ostatní baziliškové budou hrdinové a Čudl s Prvosenkou budou padouši - ty a já taky, pokud si na nás vůbec vzpomenou. Za pět set let nejspíš budou ve výročí naší popravy slavit svátek.”

“Díky za příjemné vyhlídky,” řekl Theo. “Do prkýnka, právě mě něco napadlo. Říkáš pět set let - jenže skřítci přece neumírají, ne? Chci říct, že jestli Čemeřice vyhraje, nejspíš tady tou dobou pořád bude, ne? A bude slavit.”

“Tou dobou už bude dosti starý - nikdo nežije věčně, jenom se držíme podstatně déle než smrtelníci - ale pokud ho někdo nezabije je to tak, nejspíš bude dál sedět na Slaměnkovém náměstí a dívat se, jak popětisté upalují naše figuríny.”

Bylo znepokojivé, že Háček sice na první pohled tvrdě spal, ale nevydával žádné zvuky a vůbec se nehýbal, nezachrápal, nezavrtěl se. “Odpověz mi ještě na jednu otázku,” začal tiše Theo. “Je čistě hypotetická, protože je pravděpodobné, že mě zítra stejně zabijí. Jsem taky skřítek, nebo mi to alespoň ty a ostatní tvrdíte. Znamená to, že když neudělám nějakou hloupost, budu držet krok a nohy v teple, mohl bych se dožít tisíce let, nebo tak nějak?”

Bříma se zamračil. “Těžko říct, poněvadž nikdo nezná všechny účinky, které to má, když vyrosteš ve světě smrtelníků. Nejsi úplně stejný jako ostatní skřítkové - našel jsem určité fyzické rozdíly, když jsme tě v paláci Narcisů testovali. Tvoje obličejové rysy a tvar těla získaly trochu smrtelnické hrubosti. Promiň mi ten výraz, Theo, ale určitě víš, jak to myslím.”

“Jasně. Na rozdíl od těch ostatních květinových panáků nevypadám jak anorektický manekýn.”

“Ale na druhé straně se zas tolik nelišíš, takže se to dá těžko říct. Snažím se vzpomenout si - děti jsi neměl, že? To je velký rozdíl.”

Theovi krátce probleskla hlavou ta strašlivá noc - Cat v županu nasáklém krví, přepracovaný ordinář z pohotovosti, jak unaveně, nedbale říká: “Je to samozřejmě potrat. Pokud vám to v takové chvíli pomůže, na její schopnost počít by to nemělo mít trvalé následky.” “Ne,” odpověděl. “Neměl jsem děti. Ale jak to s tím souvisí?”

“Nikdo jistě neví - než nastala situace, kdy tyhle věci chtěli pořádně, přesně vyzkoušet, nebyl dostatek smrtelníků přecházejících k nám či skřítků ke smrtelníkům, abychom získali informace pro slušnou studii. Ale všeobecně se má za to, že podvrženec - skřítek vychovaný smrtelníky - si ponechá většinu svého skřítkovského dědictví, ať ví či neví, že něco takového má, dokud se zase on nebo ona nestane otcem či matkou dítěte ve světě smrtelníků. To, co v té době z dědictví zůstává - může to být cokoli, od skřítkovské přirozenosti po různé nadpřirozené schopnosti a vrozené vědomosti, přechází na dítě a s každou další generací to trochu slábne. Alespoň tak si to všichni myslí. Jak jsem řekl, nedalo se to dokázat.”

Theo si povzdechl. “Takže existuje šance, že bych se mohl dožít tisíce let. Šance.”

Bříma přikývl. “Já myslím, že ano.”

“Hm, aspoň budu mít nad čím zoufat, až mě budou mučit a zabíjet - víš, jenom abych měl na co myslet.”

“Je každý, koho vychovají smrtelníci, tak zvláštní?” zeptal se Bříma.

“Říká se tady u vás: Musíš se smát, abys nebrečel? Tak teď je to spíš: Musíš se smát, aby ses hrůzou nepoblil.”

Tu noc spal přerušovaně, z několika důvodů.

Poté co téměř okamžitě upadl do jednoho z nejhorších telepatických snů, jaké doposud zažil - tentokrát měl pocit, jako kdyby se naprosto bezmocně topil ve svém ukradeném já, pohlcený jakousi strašlivou, studenou tmou - se mu podařilo uniknout do několika méně děsivých epizod, ale ani tak se úplně nezbavil pocitu, že se o myšlenky dělí s něčím cizím, s něčím jiným. Poslední sen byl něco o tom, že donesl matce květiny do nemocnice a snažil se jí říct, že je to doopravdy on, její syn Theo, a že je mu jedno, jestli je jeho pravá máma nebo ne, že ji i tak má rád, jenže v tom snu nemoc postoupila už příliš daleko a ona mu nerozuměla. Jediné, čeho byla schopná, bylo upírat pohled na květiny na nočním stolku, jako by ji zhypnotizovaly.

Byl to smutný sen a on si smutné sny zpravidla nepamatoval, jenom ty šťastné (úspěch u ženy, po které toužil, ale v reálném životě by se jí nikdy nedotkl, výhra v loterii) nebo ty skutečně strašné. Poslední dobou bylo těch skutečně strašných hodně. Ale bylo pravděpodobné, že tento, s matčinou ztracenou tváří a vadnoucími květinami vedle nemocničního lůžka, by mu v paměti nezůstal, kdyby se uprostřed noci neprobudil a nezjistil, že má jednu rukou na ústech a druhou na krku.

Ta věc! Našla mě! Jeho srdce ve vteřině zrychlilo ze spánkového tempa do vyděšeného, jako kdyby někdo přimáčkl srdeční pedál k podlaze. Zkusil se překulit, aby se ze stisku vymanil, ruka na krku povolila, jenže sevření úst ještě zesílilo. Sápal se po ruce i po trupu, čekal, že najde rozkládající se tkáň, ale útočník byl evidentně celý… a evidentně ženského pohlaví.

“Theo! Psst! Všechny probudíš!”

“Poppy?” Byl v šoku. “Co tady děláš? Proč mě chceš uškrtit?”

“Nic takového nechci, pitomče,” zašeptala. “Snažila jsem se najít tvoje ústa, abych ti zabránila vykřiknout, a uklouzla…” Najednou vyjekla a spadla z něho do hlubšího stínu.

“Jste v pořádku, Theo Vilmosi?” Byl to Háčkův hlas. Šotek vylezl zpod přikrývek na druhém konci stanu tiše jako kočka a teď to vypadalo, jako by nasadil Poppy Durmanové nějaký škrtící chvat.

“On… on mě zabije!” zasípala. Theo ji skoro neslyšel.

“Přestaň, Háčku. Je to přítel. Pusť ji.”

“Víš to jistě?”

“Ano! Ano, pusť ji.”

Poppy mu najednou padla do klína a srazila ho zpátky na zcuchanou přikrývku. Teď už se začínali vrtět i zbylí tři obyvatelé stanu. Postrčil ji k východu. “Počkej na mě venku.”

“Theo?” zeptal se rozespale Bříma.

“Nic se neděje, vážně. Jenom mi někdo přinesl zprávu. Háček hlídkoval za nás všechny, ale je to falešný poplach.” Ve slabém měsíčním svitu, který pronikal vstupním dílem, Theo spatřil žluté oči, které si ho prohlížely. Bylo to, jako by ho pozoroval samotný ďábel, ale Theo věděl, že kdyby vetřelcem byl kdokoli jiný než Poppy, byl by šotkovi bezmezně vděčný za jeho bdělost a znamenité noční vidění. “Díky,” řekl.

Háček přikývl, zamrkal, odplazil se přes stan zpátky a znovu si vlezl pod přikrývku. Theo chvilku počkal, než popadne dech - ruce se mu stále třásly - a pak vylezl za Poppy ven.

Místní měsíc byl téměř v úplňku, obrovská bílá cibule sklánějící se k obzoru, tak jasná, že přesvítila i pyrotechnické hvězdy. Čudlův most, zalitý tímto světlem, se tyčil nad plochou prázdnotou na druhém konci tábora jako nějaký přízračný hrad ze staré lidové pověsti, který se zjevuje jednou za sto let na nějakém mlhavém skotském vřesovišti.

Theo se ještě ani nestačil pořádně narovnat a Poppy už ho objímala. Políbila ho na tvář a pak se odtáhla. Její tmavé oči byly velké a vážné. “Je to moc hrozné, že jsem přišla? Trochu jsem se bála, že tě najdu s nějakou jinou ženou.”

Vůbec mu to nepřišlo hrozné - bylo nádherné mít ji u sebe. Místo odpovědi ji políbil, pak se náhle zarazil a zaklonil se. “Ale jak jsi mě našla?”

“Mám přítelkyni, která pracuje v parlamentním úřadu pro zrcadlovou službu. Táhne to se svým šéfem a má takový přístup k záznamům, až je to prostě skandální. Nebylo pro ni tak těžké vystopovat hovor se mnou, ke kterému jsi onehdy přesvědčil toho svého přítele.”

“Ale vždyť už jsi věděla, že jsem v táboře.”

“Nesledovala jsem tě zpátky do tábora, sledovala jsem tě k tvému příteli.” Zvedla malou hůlku, kterou používala jako telefon. Vycházel z ní velice slabý stříbrný svit. “Vidíš? Nechala jsem si ji očarovat, aby mi ukázala, kdy se blíží k osobě, která volala. Doufala jsem, že i kdybys nebyl ve stejném stanu, on by aspoň věděl, kde tě najdu - ale tys tady byl.”

Ohromilo ho to a zneklidnilo. Opět podcenil techniku Říše skřítků. “Ale to je strašné! To znamená, že nás může vystopovat každý…!”

“Copak, volal jsi mnoha jiným dívkám? Protože jestli ne, musíš si dělat starosti jen kvůli mně a já tě zjevně nehodlám udat.” Podívala se na něho, zpola podezíravě a zpola pobaveně. “Žádné další hovory nejsou, že ne?”

“Ne, ne, to bylo poprvé, co jsem to zkusil. Ale co když ta tvá kamarádka z toho úřadu, jak se jmenuje…?”

“Nebude o tom nijak zvlášť přemýšlet. Řekla jsem jí, že se mi na lasturu náhodou dovolal nějaký muž s atraktivním hlasem a já jsem zvědavá, jak vypadá. Má hlavu tak plnou toho, co se děje mezi ní a šéfem, že na to nejspíš už zapomněla. Už je ti líp?”

“Jo, asi jo. Jenom jsem… víš, Švejdíka jsem k tomu přinutil já. Byl bych nerad, kdyby se mu kvůli mně něco stalo.” Zatvářila se pobaveně. “Ty a ty tvoje závazky! Možná máš skřítci krev, ale rozhodně z žádného urozeného rodu, když si pořád děláš starosti z takových věcí. I relativně slušní mládenci jako Malander Náprstník by s klidem překročili svou umírající babičku, aby nepřišli o zajímavý večírek.”

“Ale ty taková nejsi.” Když si však vzpomněl, jakým způsobem mluvila o vraždě svého bratra, nebyl si tak jistý.

“Nechci taková být,” odpověděla vážně. “Někdy si myslím, že nejsem, a pak si zase někdy myslím, že to nemůžu změnit, že jsem prostě vyrostla v takovém světě.” Ovinula svou paži kolem jeho a začala ho táhnout po pěšině na vrcholu ochranné hráze od tábora. “Lidé jako můj otec a jeho přátelé - to nemluvím o Čemeřici, ten je úplně šílený, myslím tím ty, jež všichni považují za normální květiny - nijak neplýtvají silami na to, aby si dělali velké starosti o někoho jiného než sami o sebe. Dřív jsem si myslela, že je to normální, ale každou chvíli se objevil někdo ze sluhů nebo vzdálenějších příbuzných, kdo byl… jiný. Udělal něco jednoduše proto, že to bylo milé. Byl na mě hodný jenom proto, že jsem byla smutná holčička, ne proto, že něco chtěl od mého otce. Jedna teta se proti němu dokonce ozvala - řekla mu, že se ke svým dětem chová hůř než ke služebnictvu a ke služebnictvu se chová jako ke zvířatům. To bylo snad jedinkrát, kdy jsem ho viděla překvapeného.”

“Teda. Co se stalo?”

“Zabil ji.” Rozčileně se zasmála. “Ach ne, neudělal to nijak nápadně. Zničil jí však život. Jejímu manželovi rozvrátil podnikání, rozšířil o ní jedovaté řeči v našich společenských kruzích. Zařídil, aby její děti vyhodili ze školy. Nakonec ji manžel opustil a ona odešla do Studny.”

“Do Studny…?”

“Zabila se. Jenomže ve skutečnosti ji zavraždil on, zavraždil ji můj otec. Kdyby mu to pověděla mezi čtyřma očima, bylo by mu to jedno - nejspíš by se jí vysmál, že jí stojí za to mluvit o tom, jako by to bylo něco špatného. Jenže ona to řekla veřejně, před nižšími vrstvami, které ho mají uctívat, a to nemohl připustit, proto ji zničil. Tehdy jsem ho začala nenávidět.” Náhle se zarazila. “Nechci už o tom mluvit, Theo. Vím, že se chystáš jít pro svou kamarádku.

Nechci… nechci mluvit o své strašné rodině, když nevím, kolik času nám zbývá, než… než…”

“Než odejdu, abych se taky nechal zabít.”

“Neříkej takové věci!” Prudce ho objala a pevně ho stiskla, jako topící se plavec, a Theo najednou pochopil, jak se ze zachránce může stát oběť. Mrzelo ho, že neřekl něco míň banálního a sebelítostivého, jenže cítil se v tu chvíli uvězněný mezi povinností a střízlivým uvažováním, přičemž ani jedno nebyly věci, kterým chtěl svěřit kormidlo nad svým životem - přinejmenším nebyly až dosud významnou součástí prvního plánu Thea Vilmose.

Poppy ho nepřestávala držet. “Bylo to pro mě nesnesitelné, když jsi tuhle v noci odešel. Poznala jsem, že se chystáš provést něco hrdinského a hloupého.”

“To jsem vážně…? Chci říct, tys to poznala?”

“Ovšemže, vyzařovalo z tebe takové to odhodlání, jaké je vidět v zrcadlových hrách - lord Růže odchází bojovat se šotky a na rozloučenou líbá svou dcerku, nebo Memnon Olše v předvečer Ledové války.”

Theo se nepovažoval za odhodlaného a za hrdinu už vůbec ne, ale v tu chvíli mu bylo příjemné myslet si, že by to tak mohlo být. Třeba jsou všichni hrdinové v podstatě zbabělci jako já, pomyslel si, a důležité je udělat, co člověk musí tak jako tak udělat. Když totiž člověk nemá strach, když jenom absolutně nevnímá nebezpečí, co je to za hrdinství? Ale ani tak neměl pocit, že už je připraven zařadit se do tábora odhodlaných a statečných - bylo to příliš v rozporu s obrazem, který si o sobě tolik let sám vytvářel. Přenesl svou pozornost na něco mnohem bezprostřednějšího a mnohem příjemnějšího.

Když ji přestal líbat, vzala ho za ruku a znovu ho začala odvádět po hrázi. Měsíční světlo bylo tak silné, že oba dokonce vrhali stíny. “Kam jdeme?” zeptal se.

“Ukážu ti.” Vedla ho tak dlouho, až byl z tábora jenom tmavý shluk ozářený několika ohni, které se tísnily na březích řeky. Velký měsíc mizel za obzorem jako nějaký ucházející balon. Poppy si shrnula sukni a sedla si na překřížené nohy na vlhkou zem. Potom pokynula Theovi, aby se k ní přidal. Vítr zesílil. Theo se poněkud zachvěl a znovu zalitoval, že musel vyměnit svou koženou bundu s trollem, i když to byl velice rozumný obchod.

Když seděl, přitiskla mu chladivé dlaně z obou stran obličeje. Vypadalo to, že se maličko zatáhla do sebe, její tvář měla tu květinovou masku, kterou již znal. “Chci, abys mě miloval, Theo - ale jenom jestli to myslíš vážně.”

Zavrtěl hlavou. “Nevím, co vlastně… chci říct, že bych byl nerad, kdybys…”

“Nevím, co chceš říct, ale tak to stejně nemyslím. Chci, abys mě miloval svým tělem. Tvoje srdce - to se rozmyslí samo. Ale nechci, abys byl můj milenec proto, že mě lituješ, nebo proto, že si myslíš, že tím vynahrazuješ něco jiného, co jsi pokazil.”

Vzal ji za ruku. “Nevím, co vlastně jsem zač, Poppy, ale to, co jsem - alespoň to, co jsem teď - je tvé.”

“Dobře.” Nechala masku maličko sklouznout. “Tak pojď zpátky, znovu mě polib a zapomeňme na chvíli na všechny ty hrozné věci. Miluj mě.”

Klekl si, aby ji políbil, a znovu se přistihl, že se chvěje. “Ale… je dost zima. A nemáme tady moc soukromí.”

Zasmála se. “Přinesla jsem si altánek.”

“Cože?”

“Dívej se.” Vytáhla něco z kapsy a podala mu to. Byl to malý pytlík, velký asi jako sáček čaje. “To je velice užitečné kouzlo. Budeš si myslet, že jsem hrozná, když přiznám, že jsem to koupila dnes odpoledne, když jsem plánovala, že se tě vydám hledat?” Sevřela jej v ruce a roztrhla ho prsty, potom se ztěžka postavila, předklonila se a začala v širokém kruhu kolem nich rozsypávat matně se lesknoucí prášek. Vzduch těsně nad čárou, kterou prášek na zemi vytvořil, jako by se zachvěl. Mohl to být klam způsobený mizícím měsíčním světlem, ale Theo si byl docela jistý, že to klam není. Ten jev se překvapivě rychle šířil, sunul se vzhůru a sbíhal se nad jejich hlavou v bodě, který byl přibližně dva metry nad zemí.

“Chceš říct… že teď nás nikdo nevidí?” Rozhlédl se. Stěny deformovaly světlo jako silné sklo, takže hvězdy byly rozmazané, ale rozhodně nebyly neprůhledné. Také mu nebylo o mnoho tepleji. Celý ten zážitek byl vzrušující, ale zvláštní, znovu se zachvěl, ale nejenom chladem.

“Nikdo nevidí dovnitř - a pokud by nestál hned vedle, vůbec by neviděl ani altánek.” Chytila ho za ruce. “Tobě je asi vážně zima, že? Promiň, Theo. V obchodě, kde jsem ho koupila, měli jenom tyhle levné. Budeme si ho muset vyhřát vlastním tělesným teplem - ale to by nemělo být tak těžké, ne?” Sundala si z ramen kabát, přetáhla si přes hlavu svetr a potom si rozepnula blůzku. Neměla pod ní nic, jenom tenký, stříbřitě bílý řetízek na krku. Její bledá pleť zářila jako měsíc. Zvedl ruku a dotkl se jejího ňadra. “Ale dvakrát teplo tady není, co?” Zasmála se, ale znělo to nervózně. “Podívej - husí kůže.”

Pak si ji přitáhl k sobě, a než odhalil zvláštní mechanismus, kterým se rozepínaly ostatní části jejího oděvu (bylo třeba na ně poklepat minimálně čtyřikrát), zapomněl na teplotu, na cizí oči, prakticky na všechno kromě černovlasé ženy, kterou líbal, a matných, podvodních hvězd, jež se leskly nad nimi, a rychle zapomínal také na ně.

V jednom okamžiku se od něho odtáhla a trochu udýchaně řekla: “Mám ještě jiná kouzla.”

“K čemu?” Po dlouhých minutách téměř dokonalé komunikace beze slov bylo těžké znovu přejít na mluvenou řeč. Něco ho napadlo. “Antikoncepce? Myslíš, abychom neměli děti?”

“U černého železa, ne!” vyhrkla a zasmála se. “Taková kouzla se učíme s prvním krvácením a já už jsem to svoje tento měsíc udělala. Ne, tohle jsou jenom… milovací kouzla. Měli je vystavené v lékárně.” Odvrátila zrak, náhle nesmělá. “Říkala jsem si, že bys třeba…”

“Nepotřebuju nic víc než tebe.” Ať už to bylo zbystřenými smysly nebo těsností uvnitř začarovaného kruhu, vůně její kůže a vlasů měla stejnou sílu jako jakákoliv droga. “A nechci nic víc než tebe. Už tak je té magie… promiň… vědy na mě dost.”

“Jsem ráda, že jsi to řekl.”

A pak znovu přestali mluvit. Van Goghovy hvězdy se třpytily jako sněhové vločky na studené obloze, ale uvnitř altánku se vzduch ohřál jako uprostřed léta.

Kapitola 35

Určité shledání

Znovu se mu zdálo o ztraceném rodiči. Znovu měl kolem sebe oblaka, byl v nemocniční chodbě plné kouře, nebo možná v paláci Narcisů - přízračné tvary na chodbách mohly být oběti zasypané popelem anebo jenom pacienti v bílých nemocničních úborech. Hledal svého otce, volal ho - ale nevolal ho “Pete” (jak mu říkal v té rozpačité fázi po dvacítce, když se s ním snažil najít nějakou společnou půdu) a dokonce ani “táto”.

“Tati! Tati, kde jsi?”

Zdálo se mu, že ho zahlédl v oparu, jak zahýbá za roh na konci chodby, pokleslý v ramenou, na temeni plešatící, na sobě jednu z havajských košil, které si oblékal vždycky v sobotu ráno, jako by si chtěl dokázat, že je skutečně víkend. Pro Thea jako puberťáka to byl tenkrát udivující objev, že pro otce je havajská košile skutečně něco úžasného, symbol jakési malé vzpoury proti šedým oblekům, bílým košilím a ohavným kravatám.

“Tati?” Uvědomil si, nebo aspoň Theo ve snu si uvědomil, že se s ním vlastně nikdy pořádně nerozloučil. Držel otce za ruku, když ležel po mrtvici v nemocnici, ale jestli Pete Vilmos v těch posledních hodinách o přítomnosti svého syna a manželky věděl, nedal to nijak najevo.

Theo spěchal tmavnoucí chodbou. Připadalo mu čím dál důležitější, aby otci řekl něco z toho, co pochopil a udělal v letech po jeho smrti, aby mu dokázal, že život za to stál, že otupující roky, které Pete Vilmos strávil prací, aby mohl přinést jídlo na stůl a hračky pod vánoční stromeček, měly nějaký smysl, ale nenapadalo ho, co říct. Není co říct, že? Jsem nikdo stejně jako on. Přesto se zoufale snažil dohonit tu šouravou postavu.

“Tati?”

Nějaký hlas, ztlumený dálkou, mu přes kouř odpověděl. “Theo? Theo, kde jsi?”

Snažil se dostat za tím zvukem, ale něco ho chytilo, něčí ruce ho začaly tahat - ostatní pacienti se ho zřejmě snažili zadržet… ledaže by to byly oběti, popálení trpící, kteří se snaží přes něho přelézt a dostat se po schodech do bezpečí. Že by se drak vrátil? Bojoval ochable. Otcův hlas slyšel stále, ale zdálo se, že se vzdaluje.

“Theo, probuď se!” To byl jiný hlas - ženský. “Theo, někdo tě hledá.”

Probudil se, roztřesený, zamotaný do kusů oděvu, které ze sebe shodil. Poppy ho objímala. “Někdo je venku,” řekla.

Zavrtěl hlavou. Těžkopádně se snažil poskládat z detailů souvislý celek, ale příliš se mu to nedařilo. Pak se hlas ozval znovu, a jemu se na okamžik zdálo, že je to skutečně jeho otec anebo otcův duch, který nemá klid. Srdce mu prudce zrychlilo tep, na kůži ucítil mravenčení.

“Theo? Jsi tady někde?”

“Proboha - to je Bříma. Já jsem úplně zapomněl. Měl jsem…” Posadil se a začal se soukat do kalhot. “Kde je? Proč ho tak jasně slyším?”

“Protože bude nejspíš jenom několik kroků daleko.” Byla nahá a vypadala trochu stydlivě. Bylo šílené být tady s tou nádhernou, neoblečenou, skoro cizí ženou, když ho někdo hledal. Jak se posadila, filtrované světlo hvězd si nestejnoměrně pohrávalo na její mléčné pleti.

“Tak proč ne…?” Pak si vzpomněl. “To kouzlo.”

“Stačí, když vyjdeš ven, on tě uvidí.” Zkusila se usmát.

Přestože ještě poskakoval, jak si natahoval kalhoty, prošel stěnou altánku, aniž něco cítil, dokud ho náhle neobklopil chlad noci. Bříma byl na hrázi jen několik desítek kroků od něho. Stál k němu otočený zády, dokud na něho Theo nezavolal.

“Při Háji, tys mě polekal!” vyhrkl svižník. “Kdes byl? Měl jsem hrozný strach - myslel jsem si, že si pro tebe přišla ta mrtvolná věc a odnesla tě! Do svítání nám zbývá jen něco málo přes hodinu.” Přimhouřil oči. “Proč se tady potloukáš polonahý?”

“Později ti to vysvětlím. Promiň, že jsem zapomněl. Za pár minutek se sejdeme u stanu.”

Bříma Šáchor zavrtěl hlavou. “Tam ne. Dole u řeky na tomhle konci tábora. Až tam přijdeš, uvidíš proč. Vážně jsi mě vylekal - hledal jsem tě všude. Určitě je všechno v pořádku?”

“Jasně. Promiň, že jsem ti přidělal starosti. Běž, dohoním tě.”

Svižník mu věnoval zvláštní pohled. “Víš opravdu jistě, že je všechno v pořádku?”

“Opravdu. Běž.”

Bříma pomalu přikývl, potom se otočil a vykročil po hrázi zpět.

Přestože Theo byl od altánku jenom metr, chvíli mu trvalo, než jej znovu našel. Teď, když měsíc zašel, bylo těžké odlišit tetelení vzduchu, které vyznačovalo jeho přítomnost, od mlhy stoupající od řeky. Tentokrát bylo úplně jiné překročit bariéru, přejít z chladu zpět do tepla a pachů jejich milování.

“Musíš jít.” Oblékla si zpátky blůzku, ale dál už nepokračovala. Chtěl si lehnout vedle ní a líbat její hladké nohy, napnutou kůži na boku těsně nad kyčlemi, ale věděl, že kdyby to udělal, už by se nepřinutil znovu vstát.

“Musím,” řekl. “Opravdu musím. Vypadalo to, že podle Čudla je velmi důležité, abychom vyrazili před svítáním.”

“Kdo je Čudl?”

Zaváhal. Už jí důvěřoval, samozřejmě jí důvěřoval, ale zároveň ji nechtěl vystavit většímu riziku. Jak to říkal Čudl: “Nemůžeme říct, co nevíme. “Jeden můj přítel z tábora. Šotek.”

“Chci, abys zůstal,” řekla. “Totiž, abys chtěl zůstat” - znovu ten smutný úsměv -, “ale vím, že bych neměla. Kdybys nebyl takový, že jdeš pomoci příteli, nebyl bys takový… nebyl bys ten, ke komu cítím, co cítím.”

Takhle to tedy funguje? blesklo mu hlavou. Velikost toho, co má před sebou, se přihnala jako vlna, a sny, dokonce i přítomnost Poppy, rázem přestaly být tím, co na sebe strhávalo hlavní pozornost. Připadal si slabý a nanicovatý. Takhle se staneš míň povrchním? Uděláš správnou věc, bez ohledu na to, jak ti to připadá a jak moc chceš utéct, a potom si všichni myslí, že jsi borec? Všichni ti pláčou na pohřbu? Ale bylo v tom taky něco povzbudivého a vůbec nevadilo, že ta lekce přicházela příliš pozdě, než aby mu mohla být něco platná. Byla to cesta k přehodnocení. Ona si myslí, že jsem takový, a tak takový pro ni budu. “Nechci od tebe odejít.” Nic jiného ho nenapadlo. “Ale musím.”

“Já vím.” Znovu si nasadila masku sebeovládání, ale nefungovala stoprocentně. Nedokázala se mu podívat do očí. “Chci… chci ti něco dát. Vlastně dvě věci.”

“Jednu tvou rukavičku, abych si ji dal na kopí, až pojedu do boje?”

Nakonec přece jen vzhlédla, s nechápavým výrazem. “Proč by sis bral kopí?”

“Neberu, to jenom… to dělávali rytíři z mého světa s dárky od svých milovaných.”

“No, na tyhle bys měl být opatrnější než je dát na nějaké kopí.” Podala mu něco, co mělo velikost a tvar dlouhé tuby na rtěnku. “Tím se mě dovoláš, když to budeš potřebovat. Myslím to vážně, Theo. Když budeš něco potřebovat, seženu ti to. Když budeš potřebovat mě, přijdu - ať se děje co se děje.”

Zahleděl se na krátkou stříbrnou hůlku. “Možná nějaký čas nebudu moci zavolat. Ale díky. Až bude… až bude to po tom, co se stane, budu rád, že ti můžu zavolat a nepřivodím tím Švejdíkovi bolení hlavy.”

Usmála se, ale oči měla vlhké. “Prostě mi zavolej, to je všechno, co ti řeknu. A ještě ti chci dát tohle.” Vytáhla z výstřihu blůzky tenký stříbrný řetízek s přívěskem, to jediné, co si na sobě celou noc nechala. Teď si to sundala a podala mu to. Zjistil, že to, co považoval za malou minci, je měsíc, srpek z něčeho, co vypadalo jako leštěný opál. “Je to úlomek z matčiny rodinné hrobky. Dala mi ho.”

“Co to umí?”

“Umí? Nic to neumí. Prostě mi ho dala - jako jednu z mála věcí, které mi kdy dala. Moc mi na něm záleží, Theo, a dávám ti ho, abych si pojistila, že se mi vrátíš.”

Čekal nějaké skřítčí kouzlo, nějaký magický talisman na ochranu před nebezpečím, a v první chvíli byl skoro zklamaný - tušil, že bude potřebovat každou pomoc, kterou může mít. Potom si uvědomil význam toho, co mu dává, a ucítil, jak se mu v hrudi něco vzedmulo, tichou extázi, jež byla větší a silnější než dokonce nejkrásnější okamžiky jejich milování. “Díky,” dostal ze sebe. Opatrně si přetáhl náhrdelník přes hlavu a nechal měsíc klesnout na hrud. “Díky. Udělám všechno pro to, abych se ti vrátil.”

Zasmála se, ale čišela z toho bolest a hněv. “Je to zoufalé. Věděla jsem, že mám důvod, abych se už nikdy nezamilovala, ale nenapadlo mě …” Snažila se zůstat klidná. “Dej mi pusu a běž, Theo. Pospěš si.”

“Budeš se moci v pořádku vrátit …?”

“U černého železa, budeš tak hodný, dáš mi pusu a zmizíš odsud? Puká mi srdce.”

“Mně taky,” řekl. Vzápětí si překvapeně a zděšeně uvědomil, že je to pravda.

Bříma na něho čekal na břehu tmavé řeky, ale nebyl sám.

“Háček?” Theo se musel podívat dvakrát, aby se přesvědčil - ještě pořád mu dělalo trochu potíže rozeznat jednoho šotka od druhého. “Co tady děláš?”

“Čudl říká, že bychom cestou k … tam, kam máme namířeno, neměli jít přes Město,” řekl Theovi Bříma. “Dokonce ani po okrajích. Podle něho je lepší cesta po vodě.”

“To nevysvětluje, proč tady jsi,” řekl Theo Háčkovi.

“Protože umím pádlovat a neudělat u toho tolik hluku, jako když se topí troll.” Šotkovy úzké oči se zaleskly odraženým světlem. “Vy ne.”

“Aha. No … díky.”

Háček ukázal na otevřený člun, o málo větší než kánoe. “Pojďte.”

“Kde je Švejdík?” zeptal se Theo, když odrazili od břehu do líného proudu. “Trochu jsem doufal, že by mohl jít s námi, pro případ, že bychom narazili na nějaké, co já vím, alarmy nebo magické ploty …”

“Čudl říká, že ho dnes potřebuje,” vysvětlil Bříma. “A že si stejně nemyslí, že největší problém budeme mít s tím, abychom se dostali dovnitř.”

Theo se nad tím zamyslel. Jejich loďka zatím nehlučně doplula k místu, kde se řeka sbíhala s novým ramenem a rozšiřovala se. Theo a Bříma posnídali chléb a čerstvý sýr. Háček přeplul s loďkou celou šířku toku a na druhé straně se přiblížil ke břehu. Theo viděl, jak se nad nimi tyčí domy na tenkých kůlech. V některých oknech se svítilo. Pod těmito domy se jako vilejši na přístavních kůlech tísnily na břehu řeky menší a mnohem skromnější příbytky.

“Kdo tady bydlí?” zeptal se šeptem Theo.

“Vodní elfové,” odvětil Bříma. Háček je oba umlčel gestem své pařáty.

V zátočinách a soukromých přístavech kotvily větší čluny, lesklé a s mnoha vesly, které spíše než moderní lodi připomínaly staré trirémy nebo dokonce převrácené stonožky. Žádný jiný provoz na tomto úseku řeky nebyl. Theo přemýšlel, jestli je to normální, nebo to nějak souvisí se zákazem vycházení provázejícím válku květin. Přece jen by byl raději, kdyby se kanálem plavilo dolů k Ysu několik dalších lodí, třeba jen proto, aby jejich člun nebyl tak nápadný. Háček se sice držel u kraje řeky a, jak slíbil, pracoval s pádlem stejně tiše, jako když nůž krájí rozehřáté máslo, ale Theo si i tak připadal strašlivě zranitelný.

Když konečně propluli zákrutem Měsíční řeky, uviděli, jak celý obzor před nimi opanoval Ys, obrovská černá plocha, již téměř nepoznamenával ani efektní svit zdejších hvězd. Háček vytáhl pádlo z vody. “Odteď už žádné mluvení,” řekl tak tiše, že to skoro nebylo slyšet. “Ale Čudl chtěl, abych vám vyřídil, že by dnes mohl být dobrý den, abyste pokračovali do paláce Čemeřiců.”

“Cože?” Theovi dělalo potíže, aby nezesílil hlas. “Co to znamená?”

Háček pokrčil rameny. “Teď už konec řečí. Jsme blízko.”

Theo došel k závěru, že pro šotky musí mít slovo “blízko” velice zvláštní význam, poněvadž pádlovali ještě přinejmenším čtvrt hodiny. Část břehu, již viděli přes závoje mlhy, byla poseta sešlými průmyslovými objekty, zdejšími verzemi starých skladišť a konzerváren, kdysi kypících životem. Několik budov se viditelně využívalo dodnes - tu a tam matně zářily přerušovaně jako umírající světlušky nápisy jako “Konec skladů Duha” nebo “Jeskyně-4-U” - ale jinak se zdálo, že zbytek je opuštěný už dlouho. Jak se oblohou začalo rozlévat první světlo, Theo rozeznal malované reklamy. Občas byla nějaká cedule oprýskaná tak, že bylo vidět starší sdělení. Břeh byl tak blízko, že některé z nich dokonce mohl přečíst. “Dary oceánu od Krále Kilpieho,” hlásala jedna, dokreslená neurčitým, docela děsivým obrázkem rybího humanoida s korunou a košem plným ryb a lastur. “Zákonný dodavatel plodů Ysu na základě privileje Jejich Veličenstev.”

Něco plesklo o hladinu a Theo se překvapeně otočil. Lekl se, že Háček znenadání vypadl z tempa, ale šotek se po něm ohlížel, jako kdyby původcem hluku byl on. Theovu pozornost upoutalo něco v temných vodách vedle člunu: těsně pod hladinou se pohybovalo pár bledých, modrozelených světélek. Nejdřív si myslel, že je to průvod světélkujících ryb, jenže v žádném televizním dokumentu o přírodě neviděl, že by se hejno ryb chovalo takovým způsobem. Musel se fascinovaně dívat, jak uspořádaný třpyt vystupuje blíž k hladině pod ním, ale teprve za dlouho si uvědomil, že to, na co se dívá, je silueta člověka, který je ve vodě ladnými pohyby doprovází. Otočil se k němu. Tvář byla jenom několik centimetrů pod hladinou a světélkovala jako ciferník hodinek. Oči se mu podívaly do očí - poznal, že jsou ženské, ale ve srovnání se zbytkem úzkého obličeje byly obrovské. I přes veškerou cizost byla ta tvář překrásná. Oči, které se na něho upíraly, byly černé, tak moc černé… ještě černější než voda. Jak se k nim naklonil, zdálo se, že jsou čím dál větší. Větší… a větší…

Místo aby skončil v té lákavé tmě, něco jím škublo zpátky do člunu tak prudce, že mu vzduch vylétl z plic a on v pádu narazil hlavou do brlení na druhé straně člunu. Jak se snažil vylézt zpátky na sedátko, celé plavidlo se nebezpečně rozkolébalo. Bolest prudkého tlaku Háčkových drápů cítil na ruce ještě poté, co ho šotek pustil. Bříma se ani nepohnul, ale pozoroval ho vylekanýma očima. Theo pohlédl na své společníky a potom na mihotavou bytost pod hladinou. Zpomalila a oni jí začínali ujíždět. Hubené, dravčí rysy již tak lidsky nevypadaly. Měl pocit, že z ní vyzařuje jakési zklamání, které mu zůstávalo v hlavě jako slabý pach ještě dlouho poté, co plovoucí bytost zmizela v hlubinách.

Theo se třásl a dýchal prudce, jako kdyby ho to skutečně stáhlo do vody a on musel bojovat o život. Nymfí pouto, které měl na zápěstí, jako by bylo horké a těsné, dráždilo mu kůži. Kývl hlavou směrem k Háčkoví, aby mu dal najevo, že děkuje, že pochopil. Aspoň si myslel, že pochopil. Tušil, že ta bytost ve vodě se mnohem víc zajímala o něho než o jeho dva společníky.

Hranice mezi užitečnou připomínkou a tím, že se člověk nechá zabít - nebo se mu stane něco horšího - je tady hrozně tenká, pomyslel si.

Háček pádloval tak plynule a nehlučně, že Theovi chvíli trvalo, než si uvědomil, že šotek pádlovat přestal a loďka zastavuje. Byli mezi pilotami přístaviště, ale třebaže to, co viděl z přístaviště, bylo ze dřeva, podpěry byly válce z nějakého starého kamene a vyrůstaly z říční mlhy jako nějaké polozatopené Stonehenge. Vodou nasáklý, rozpadající se dřevěný žebřík přivázaný k nejbližší podpěře stoupal průlezem k obloze, která se zbarvovala do nachova. Šotek si znovu zakryl ústa rukou, aby jim připomněl, že mají mlčet, a ukázal na žebřík. Theo se nejistě postavil a začal šplhat nahoru. Když byl dost daleko, aby se Bříma mohl pustit za ním, Háček udělal další znamení, tentokrát nerozeznatelné, otočil loďku a v několika okamžicích zmizel ve zvířené mlze. Theo se vytřeštěnýma očima podíval dolů na Břímu. Svižník vypadal skoro stejně vylekaně jako Theo, ale jenom pokrčil rameny. Možná věděl, že na ně Háček nebude čekat, ale bylo zvláštní, že se šotek ani nezmínil, že se pro ně vrátí a vyzvedne je. Theo se musel přemáhat, aby to necítil trochu jako zradu.

Co bys chtěl? peskoval se. Nejsi střed jeho vesmíru a ani Čudlova. Chtěl jsi jet a nechat se zabít při pokusu o pomoc kamarádce. No tak to pomohli dostat se sem. Teď je to na tobě.

Vyšplhal po žebříku nahoru, zastavil se, aby sebral odvahu, a poté vystrčil hlavu otevřeným průlezem. Lávka ze starých trouchnivějících prken byla prázdná a stěny skladiště holé: dlouhá plocha desek se skvrnami od soli a jenom nepatrnými zbytky původního bílého nátěru. Chtěl se Břímy zeptat, jak je možné, že tahle zchátralá stodola je sídlem jednoho z nejnebezpečnějších tvorů v Říši skřítků, ale jestli už obyvatele neupozornil na něčí přítomnost skřípající žebřík, nechtěl to udělat za něj.

Svižník vylezl za ním a přikrčil se. Společně poslouchali šplouchání vody o piloty dole, křik vodních ptáků a jen krátce i vzdálený hlas, který přehlušil ostatní zvuky útržkem chvějivé, neobvyklé písně. Theo se nadechl, postavil se a vykročil po lávce k té straně budovy, která byla odvrácená od vody. Byli na konci dlouhého kamenného mola, které vybíhalo do Měsíční řeky nedaleko místa, kde se vlévala do Ysu. Celé molo bylo až na konec zastavěné řadou zchátralých budov rozličných tvarů a velikostí, jako by se nějaký zvláštní cirkusový vlak s kodrcáním a srážením zastavil těsně předtím, než by se zřítil do vody. Ale jestli budova, do níž se chystali vstoupit, byla lokomotivou vlaku, nevypadala na to: byl to obdélník, na němž nebylo vidět okna ani jiné detaily. V předjitřním světle jí vysoké holé stěny dodávaly vzezření nějaké prastaré kamenné desky, základu předpotopních chrámů, kde se kdysi konaly oběti.

Klid, řekl si Theo. Nedělej to horší, než to je. Ale ty stěny bez oken ho znervózňovaly. Kdo mohl takto žít? Kdo by postavil takovou dlouhou nízkou krabici na konec mola a nenechal žádné otvory pro vítr od oceánu, pro výhled na ústí a na moře? Najednou v té budově uviděl něco jiného, žádný chrám, vůbec žádnou stavbu, ale ulitu nějakého obrovského, hranatého tvora.

Místo aby ladily se zbytkem budovy, dveře zasazené do boku byly malé a docela obyčejné, ze dřeva ošlehaného větrem, s jedinou zašlou bronzovou klikou. Působilo to, jako by někdo vestavěl do základu sfingy kredenc. Theo zalétl pohledem k Břímovi, který vypadal, jako by mu stačil jeden hlasitý zvuk, aby se dal na úprk - ne že by mu to Theo měl za zlé. Dokonce bych byl hned za ním. Natáhl rozechvělou ruku ke klice. To je šílené, pomyslel si. Je to skladiště. I kdyby bylo plné nestvůr, chlapů s puškami nebo… nebo nevím čeho, zvenku je to jenom skladiště a já nejsem blázen. Proč bych si měl připadat, jako bych se chystal projít Hádovými branami?

Než se mohl kliky dotknout, dveře se neslyšně otevřely. Theo se prudce nadechl a uskočil zpátky. Zpola čekal, že ze tmy vystrčí chapadlo nějaká slizká obluda z jiného světa a vtáhne ho dovnitř, jenže žádný takový přívěsek se neobjevil. Dveře zůstaly otevřené. Tma za nimi zůstávala neproniknutelná.

Ať je to kdokoli, ať je to cokoli… musí vědět, že jsem tady. Nemá smysl snažit se o nějaké překvapení. Ale zároveň se necítil ani na to, aby zavolal: “Haló!” Zašeptal: “Nemáme světlo?”

Bříma, s očima vytřeštěnýma, neschopný odtrhnout pohled od toho tmavého otvoru, několikrát zavrtěl hlavou, než si uvědomil, na co se ho Theo zeptal, a změnil zavrtění v přikývnutí. Zašmátral v kapse pro kuličku čarosvětla, podobnou té, kterou vytáhl v podzemní garáži. Přejel po ní palcem a, když začala vydávat bažinný svit, podal ji Theovi.

První, čeho si Theo všiml, když prošel dveřmi, bylo to, že zář neproniká příliš daleko - že mu ukazuje vlastní ruce a nohy a náznak rovné svislé stěny vedle něho, což mohla být zeď, ale neprosvětluje hlubší tmu. Jediné, co viděl určitě, bylo to, že tmavá, kobercem pokrytá podlaha jako by se táhla ještě kus dál. Také si všiml - to mu nemohlo uniknout - silného nepříjemného zápachu. Sladkokyselý odér až děsivě připomínal tu věc, která ho už třikrát našla ve třech rozkládajících se tělech, ale po chvíli si uvědomil, že tento pach je složitější, že je kombinací pachů, v nichž je hniloba, ale také velice zvláštních aromatických koření a vitální vůně něčeho, co roste. Bylo to, jako když se puch hrsti mokrého bahna a jarní trávy srazí, jakkoli je to nepravděpodobné, s pachem hořící síry, whisky, skořice, výkalů a jiných, mnohem hůř rozeznatelných věcí, a všechno se to promíchá, až do očí vhrknou slzy.

Bylo to sice zvláštní, ale nemohl ztrácet čas tím, že o tom bude přemýšlet. Se srdcem bušícím jako nějaký šílený metronom opatrně postupoval téměř absolutní tmou a oháněl se čarosvětlem, zřejmě nějak porouchaným. Natáhl ruku k místu, kde to vypadalo, že by tam mohla být stěna, a s úlevou nahmatal něco studeného, tvrdého a dosti vlhkého. Posunul nohu dopředu a zjistil, že pevná podlaha pokračuje. Sklonil se, podržel kuličku ve výšce, kde mu končily boty, a najednou začalo světla v chodbě přibývat.

“Theo…”

“Psst!”

Stalo se to rychle, ale plynule, a nemělo to nic společného s čarosvětlem v jeho ruce. V několika okamžicích zjistil, že stojí na jednom konci dlouhé chodby s matně černými stěnami po obou stranách a kobercem stejného odstínu pod nohama. Na druhém konci, zality trochou vlastní nesměřované záře, čekaly dveře se zlatou jmenovkou.

Čí jméno tam asi bude? napadlo ho. Ale byl to jen zákmit zvědavosti uprostřed hrůzy, jako když se pták mihne těsně před bouří. Podíval se na Břímu. Bříma se podíval na něho. Theovi bylo dosti jasné, že kdyby někdo z nich navrhl, aby se obrátili, místo aby vykročili tou dlouhou, černou chodbou ke dveřím, druhý by souhlasil.

Jamka, připomněl si. Jamka s vývrtkou. Jak bojuje s tou věcí, aby pomohla někomu, koho ani nezná.

Přestože koberec cestou ke dveřím prakticky pohlcoval zvuk jejich kroků, Theo měl pocit, jako kdyby šli v kamenných botách po bublinové balicí fólii a každý krok byl mučivě hlasitý. Z těch velmi zvláštních pachů se mu točila hlava, ale místo aby to otupilo jeho zábrany, připadal si jako ten nejhorší opilý, paranoidní puberťák, který zůstal stát na červené vedle policejního auta.

Do jmenovky bylo vyryto neumělým, skoro dětským rukopisem: “Vejdi.” Jak se díval, slovo ze zlatého obdélníčku steklo jako voda a v dalším okamžiku se na jeho místě objevilo slovo “Zatlač”.

Dělá si někdo legraci? Hněv mu vrátil trochu kuráže, ale byla to jenom tenká vrstvička na velké mase ryzí hrůzy. Opřel se do dveří, otevřel je a prošel.

Po holé chodbě přinesla místnost za dveřmi něco naprosto nečekaného. Nakupené hory předmětů se ze všech stran vršily metry nad jeho hlavu. Byly to tisíce nepochopitelných věcí naházených zdánlivě bez ladu a skladu, jako by někdo vysokou rychlostí srazil stařičkou lékárnu s obzvlášť výstředním hračkářstvím a trosky pak hojně posypal obsahem Alexandrijské knihovny. Nachovorůžové jitřní světlo proudilo dovnitř podlouhlými okny vysoko nahoře a ozařovalo hromady, takže to trochu připomínalo divadelní scénu nebo atrakci v Disneylandu.

Jak byl oslněný a ohromený, mohutné postavy ve stínech za sebou si všiml teprve tehdy, když ho znehybnila jednou obrovskou rukou nataženou kolem hrudi a druhou přitisknutou na hlavu. Ruka, kterou měl přes prsa, ho tiskla tak, že po panickém vydechnutí už do sebe nedokázal dostat žádný vzduch. Ocitl se ve vzduchu, nohama bezmocně klátil nad podlahou a marně se vzpíral, aby se nadechl. Před očima mu tančily jiskry. Všechno zrudlo a pak zčernalo.

Přestože na něho někdo mluvil, v prvním okamžiku si neuvědomoval, že je vzhůru ani kde je, a vlastně ani kdo je. Samotný hlas byl zvláštní, nehmotný jako vítr, který rozfoukává hromadu listí, ale zvláštně hlasitý, jako by ten, kdo mluvil, byl tak malý, že se mu mohl posadit do ucha.

“…za prominutí,” říkal ten nezvučný hlas. “Bohužel, jemnost není jejich silná stránka. Už ses probudil, ne?”

Paměť se mu vrátila a zároveň s ní mu zrychlilo srdce, což nijak nepomohlo pulsující bolesti v jeho hlavě.

To není dobré. Děje se něco, co není dobré.

Ležel na podlaze. Bříma ležel vedle něho, ruce měl u těla jako hračka úhledně složená zpátky do krabice, a tvář mu zakrývala nějaká poloprůsvitná membrána. Byl to tak nečekaný a matoucí pohled, že Theo zažil vteřinu hrůzy, když ho napadlo, že svižníkovi stáhli kůži.

“Nedělej si starosti, není mrtvý,” vysvětlila mu neviditelná bytost. “To je plodová blána. Spí. Chtěl jsem mluvit jenom s tebou.”

Theo se zvedl do přikrčeného sedu a rozhlédl se ze strany na stranu, aby se pokusil identifikovat, odkud hlas vychází.

“Jsem v místnosti s tebou,” řekl mu jeho věznitel. “Ale pro tebe bude lepší, když mě neuvidíš. Raději zůstaň tam, kde jsi.”

Theo předstíral, že pohledem hledá Likvidátora, protože ten, kdo mluvil, byl určitě on, ale zatím se snažil dostat nohy pod sebe a nenápadně udržovat rovnováhu, aby mohl rychle vystartovat. Polovina myšlenek na něho křičela, aby se rozběhl ke dveřím a běžel stále dál, čert vem Břímu Šáchora a dokonce i Jamku, ale zároveň přemýšlel, jak daleko a jak rychle by dokázal bezvědomého svižníka odtáhnout, a především, co je oba tak snadno přemohlo. Otočil se, aby Břímu popadl, ale ještě než se prsty dotkl jeho oděvu, ze stínů u dveří se vynořily dvě bledé postavy. Velikostí se podobaly obrům, ale jejich pohyby byly mnohem topornější. Theo ztuhl. Postavy pomalu pokračovaly k němu a zastavily se několik metrů od něho. Vypadaly jako obživlé sochy, ale jen hrubě opracované. Křídová hmota měla jenom těžko definovatelné rysy a malé černé oči, jak s překvapením zjistil o chvilku později, byly jen díry vyražené v hrubých, mrtvých obličejích.

“Prosím, nedráždi je,” řekl ten hlas. “Mandragorumové nejsou zrovna jemní, a já bych byl přece jen raději, kdybych nemusel čekat, až znovu přijdeš k vědomí.”

“Mandragorumové…?” Dvě stejné tváře se na něho upřeně dívaly, nehybné, netečné. Ti obři vypadali, jako by právě dorazili ze svých vyvýšených stanovišť na útesech Velikonočního ostrova.

“Děti mandragory. Každý byl vyřezán z jednoho velkého kořene. Je to časově velice náročná práce a hledání kořenu je dlouhý, nudný a nebezpečný proces, ale ten, kdo je má, v nich získá velice užitečné sluhy. Neuvěřitelně silné a citlivé k bolesti asi tak jako parní lokomotiva. Ale, jak jsem řekl, složitější úkoly jim moc nejdou, například někoho chytit, a nerozdrtit ho přitom. Opravdu jsem nechtěl, aby k tobě byli tak hrubí.”

“Už jsem jednoho takového viděl.” Theo pomalu vymotal ruku z Břímova kabátu. Jen ať Likvidátor mluví - momentálně to vypadalo jako nejlepší varianta. Třeba nebyl tak hrozný, jak se zdálo. Třeba se takto choval ke všem svým hostům. “Jeden byl v paláci Narcisů. Těsně před…”

“Ano.” Z Likvidátorova hlasu skutečně jako by zazněl náznak lítosti. “Plýtvání znamenitým kořenem, a přitom to bylo k ničemu, jen aby se Čemeřice mohl chvástat.”

“Vy… vy o tom víte?” Najednou si uvědomil, že je nejenom bezmocný, ale navíc by tato osoba, ať to byl kdokoli, mohla být větším spojencem Čemeřicovy kliky, než Čudl či Prvosenka věděli. Dokonce bylo možné, že už nepřátele kontaktoval. “Udělal jste to vy? Pomohl jste jim s tím?”

Likvidátor mu neodpověděl nijak zvlášť vzrušeně. “Myslíš s těmi draky? Ne, ne - na to, aby něco takového vymyslel, si Nidrus Čemeřice zcela snadno stačí sám. Ano, to jistě ano.” V jeho hlase byl zvláštní tón. Theo se znovu rozhlédl po místnosti a všiml si, že v severním koutě jako by stíny byly temnější. Dokonce se mu zdálo, že zahlédl nepatrný pohyb. Likvidátor tam určitě seděl a pozoroval ho z hlubin té šílené změti věcí, jako drak přikrčený na svém pokladu.

“Co se mnou chcete dělat?”

K jeho úžasu se Likvidátor rozesmál. A nebyl to vítězoslavný smích arcipadoucha, ale upřímné sípáni někoho, kdo se baví a málem při tom nemůže popadnout dech. “Vlastně ani nevím, alespoň krátkodobě. Dlouhodobě… k tomu se dostanu. Momentálně se jenom snažím vychutnat si tu ironii.”

“Ironii?” Vypadalo to, že mu bude dopřáno přežít přinejmenším několik dalších minut. Theo začal pokradmu zkoumat svoje okolí. Teď, když si jeho oči zvykly na šero, si byl ještě víc jistý, že odhalil Likvidátorovu polohu: vzadu v koutě, částečně schované za kruhem zahalených soch, bylo něco, co vypadalo jako židle s vysokým opěradlem, a na tom seděl velice členitý stín. Theo k němu postoupil o krok blíž.

“Ne!” řekl hlas. “Varoval jsem tě - nebude se ti ani trochu líbit, co uvidíš.”

“Co jsem tady, viděl jsem už spoustu různých mrch. O kolik to může být horší?”

“Divil by ses,” řekl mu hlas. “A navíc, nejde mi jenom o tvoje city. Já… se stydím za to, čím jsem se stal.”

Theo o několik kroků couvl. To málo, co z té věci na židli viděl, bylo rozhodně znepokojivé - náznak hůlkovitých končetin, ale zároveň membránovité záhyby a lesklá vlhkost. “Dobrá. Mluvil jste… o ironii.”

“Ano. Je to ironie, že jsem vynaložil tolik úsilí, abych tě k sobě dostal, a skončilo to naprostým fiaskem. Přesto jsi teď tady, v mé úřadovně. Dobrovolně.” Znovu se ozval ten šeptavý smích.

“Jak to myslíte?”

“Ta irrha, co jsem pro tebe poslal, aby tě zajala - a která tě určitě neustále pronásleduje. Máš vůbec představu, kolik energie stojí přivolat takovou věc ze starých mrtvých míst? A jaké téměř zapomenuté dovednosti jsou třeba, aby tak dlouho vydržela ve světě živých?”

“Takže tu věc jste na mě poslal vy?” Panika, která na okamžik opadla, se přivalila zpět jako záchvat zimnice. “Pak ale… pak pracujete pro Čemeřice.” Takže všechno to bylo k ničemu. Nejen že nenašel způsob, jak vysvobodit Jamku, ale ušetřil padouchům čekání na to, než se dostane do paláce Čemeřiců. “Páni, já jsem vážně idiot.”

“Možná. Ale věc je malinko složitější. Doufal jsem, že dostanu tuto šanci, šanci mít tě sám pro sebe. Irrha je tvor, který se řídí instinkty, ale je puzena tím, co ji přivolalo. V tomto případě je puzena udělat pouze jedinou věc - zmocnit se tě a dopravit tě sem, na toto místo.”

“Tak mě teď můžete předat Čemeřici, připsat si zásluhy a vybrat si hezkou malou provizi.” Podíval se na místo, kde ležel na podlaze Bříma s plodovou blánou na obličeji. Hruď se mu slabě zvedala a klesala. “Svině. Měl bych tě dohnat k tomu, abys mě zabil - ty nebo ty tvoje staré kořenové obludy. Bylo by to lepší než nechat se vydat do rukou Čemeřice a Durmana.” Hněvem a strachem se protlačila vzhůru jiná myšlenka. “Ale já se s tebou dohodnu. Nech ho jít.” Ukázal na Břímu. “O něho jim nejde. Nech ho jít a já se nechám odvést v klidu.”

“Zajímavé.” Tón byl nevzrušený. “Vážně bys to pro přítele udělal? To, co ti chystají, je totiž strašné. A nejenom tobě.”

Theovi se najednou vybavily spekulace lorda Čemeřice z odpoledne, kdy hořel palác Narcisů. “To myslíte Starou noc, že? To, co se chystají udělat se zbytkem světa smrtelníků. Nějakou lavinu černé magie…” A ještě než to dořekl, uvědomil si, že si nemůže dovolit obětovat se za Břímu Šáchora, za Jamku, za nikoho. Neměl ponětí, jaké informace měl u sebe mít, ale nemohl to riziko podstoupit. Prudce se otočil a vyrazil ke dveřím.

Nechybělo mnoho, nebo to tak alespoň vypadalo. V okamžiku, kdy se jeho prsty dotkly kliky, mu zezadu pod košili vlezla obrovská těstovitá ruka. Košile sice praskla ve švech, ale vydržela dost dlouho, aby ho ta věc popadla do svého sevření. Kopal, rval se, snažil se dosáhnout volnou rukou mandragorumovi na obličej, rozškrábat mu oči a rozzuřit ho. Věděl, že to může být jeho poslední minuta, že volí raději sebevraždu, než aby se stal nástrojem Čemeřicovy kliky, ale třebaže zajel nehty hluboko do očních jamek obludy, nebylo tam čemu ublížit, vlhká, vláknitá hmota se jednoduše odloupla a v malých kouscích se mu vysypala na zápěstí. Obluda si ho přitáhla k sobě, obalila ho svými mohutnými pažemi a pevně ho chytila.

Theův zrak se rozmazal slzami hněvu a zoufalství. “Jdi do hajzlu!” vykřikl na to, co ho pozorovalo ze stínů. “Jestli mě nezabiješ ty, přinutím je, aby to udělali oni. Nedám jim, co chtějí.”

“Ten slib by ti dlouho nevydržel, až by si tě vzali do parády,” prohlásil strohý hlas. “Ale špatně jsi mě pochopil. Irrhu jsem povolal, aby tě přivedla nejdřív ke mně, ne proto, abych získal Čemeřicovu odměnu, ale proto, abych si s tebou mohl sám pohovořit. Nidrus Čemeřice není jediný, kdo dlouho čekal, aby získal, po čem touží. Potřebuji totiž tvou pomoc.”

“Mou pomoc! To musí být nějaký vtip. Raději dřív zemřu. Klidně začněte s palečnicemi.” Ale bylo to falešné, prázdné. Věděl, že mučení dokáže zlomit i nejsilnější lidi, s nejocelovější vůlí, a on k nim zcela jistě nepatřil. Jeho jedinou nadějí bylo mluvit s tímhle Likvidátorem co nejdéle a modlit se, aby se naskytla lepší šance na útěk. Vzpomněl si na telefon od Poppy a chvíli si pohrával s myšlenkou, zda by nemohl předstírat, že je povolnější, a při nějaké příležitosti jí z něho poslat nějaké znamení. Jenže co by mohla udělat? Přijet sem se svou kamarádkou ze školy? Zklamal už jiné dva své nejbližší přátele, Břímu a Jamku. Nemohl do toho zatáhnout taky Poppy. “Takže vy vlastně Čemeřice podrážíte,” řekl. “Našel jste si jiného klienta, který vám za to, co bych měl vědět, zaplatí víc.”

“Opravdu mne mrzí, že to došlo tak daleko, Theo. Mé svědomí už tak dost tíží utrpení, které jsem přivodil tobě a tvým blízkým, ale má potřeba je příliš silná.”

“Svědomí? Skřítkové a víly přece žádné pitomé svědomí nemají. Jste nejsobečtější tvorové, o jakých jsem kdy slyšel. Ani Hitler by neudělal to, co chce udělat Čemeřice, zničit celý svět, jen aby se udržel u moci.”

“Hádal bych, že by to udělal, kdyby měl příležitost,” odpověděl Likvidátor. “Ale tvé obvinění každopádně není úplně fér. Já totiž nejsem skřítek. Alespoň ne tak docela.”

“Tak co jsi? Zřejmě netvor.”

“Jestli jsem netvor, může být věc diskuse. Jsem však z tohoto světa ještě míň než ty.”

Theova hrůza se změnila v hustou, nevolnost probouzející tíhu. “To je mi jedno. Kašlu na vaše problémy a na vaše hádanky.”

“Doufal jsem, že to půjde líp,” řekl po dlouhé odmlce hlas ve stínech. “Možná jsem to vzal za špatný konec. Když jsem si představoval tento den, byl jsem přesvědčen, že najdeme způsob, jak si spolu promluvit, když máme tolik společného.”

“Tolik společného? Děláš si legraci? Ty jsi… jsi věc! Vrah, placený únosce! Zrazuješ dokonce i ty lotry, kteří si tě najali!”

“To všechno je pravděpodobně pravda, Theo. Ale zároveň platí, že jestli máš něco jako rodinu, jsem to já. Proto jsem doufal, že bychom spolu mohli hovořit civilizovaně.”

“Cože? O čem to mluvíš?”

Likvidátor si odkašlal. Byl to zvuk, jako když noviny poletují průchodem. “Jsem… býval jsem… Eamonn Dowd.”

Kapitola 36

Kukaččí děti

“To je lež! Ty jsi přece mrtvý!” Theo si uvědomil, co řekl, až o chvíli později. “Chci říct, Eamonn Dowd je mrtvý.”

“Svým způsobem je. Svým způsobem není.” Ta věc ve stínech se pohnula. Zvuk, který to doprovázel, byl někde mezi šustěním a čvachtáním. “Věř mi, Theo, že jsem si to takhle nepředstavoval. Doufal jsem, že náš první rozhovor bude… víc v rodinném duchu. Když řeknu mandragorumům, aby tě pustili, slíbíš mi, že se nepokusíš utéct, dokud si nevyslechneš, co mám na srdci? Stejně by ti to nebylo nic platné - viděl jsi, jak jsou rychlí a silní.”

Theo přemýšlel, co může ta věc takovým tvrzením sledovat. Nezdálo se to být pravděpodobné - život v Říši skřítků sice byl dost zvláštní, ale zas tolik určitě ne - ale hrát o čas nemohlo být na škodu. “Dobrá. Řekni mu, aby mi přestal lámat žebra. Neuteču.” Kořenový otrok uposlechl nějaký neslyšitelný příkaz, postavil ho a pak se tiše vrátil dozadu ke stěně, kde se postavil vedle svého dvojčete. “Dobrá, nevím, kdo jsi, ale Eamonn Dowd být nemůžeš. Už jenom proto, že tady všichni tvrdí, že Likvidátor je hrozně starý - prastarý. Že je tady déle, než kam paměť sahá.”

“A to je pravda - nebo alespoň byla, než jsem zaujal jeho místo. Dokonce přemýšlím často o tom, jestli je možné, že Likvidátor, jehož jsem vypudil, kdysi nenahradil starší verzi. Možná je role Likvidátora víc titul než jméno, a každému, kdo ten titul zastává, jej nakonec vezme nějaký mladší soupeř… jak se to stalo.” Smutný, rezavý smích vyšel odnikud a odevšad. “Pokud to tak je, je to pochybná výhra, to mi věř.”

“Tak pokračuj, řekni mi, co máš na srdci. Ale vyslechnu tě, jen když slíbíš, že mého přítele propustíš.”

“Toho svižníka? Ten mě vůbec nezajímá - a rozhodně mu nechci ublížit. Ale je v mém zájmu, abys zůstal klidný a abys zůstal tady, proto zatím zůstane a bude si v klidu spát na podlaze.”

“Proč se neukážeš? Nerad mluvím do vzduchu.”

“Nic si nenamlouvej, Theo - nejsi v takovém postavení, abys mi mohl rozkazovat, třebaže k tobě chovám jisté rodinné city. Jak jsem řekl, stydím se za to, jak vypadám, a proto si nech odstup. Když jdu do města, mohu na sebe vzít méně děsivou podobu - nic příjemného, ale s dlouhým pláštěm a kloboukem na hlavě nepřitahuji tolik pozornosti, když se držím stínů a zadních vchodů. Ale ta podoba mne stojí mnoho energie, opravdu mnoho, a já jsem dnes velice unavený. Mám za sebou perný týden.” Bytost se znovu šelestivě pohnula. “Asi ti nemůžu mít za zlé, že pochybuješ.”

“Jestli chceš, abych ti uvěřil, tak to dokaž. Řekni mi něco, co by věděl jenom Eamonn Dowd.”

“To je ale otřepaný nápad - jako z nějaké staré rozhlasové hry. Co by mohla být taková důvěrná věc, Theo? Bylo by něco jiného, kdybych s tebou prožil tvé dětství, chodil na návštěvu jako každý normální strýček, nosil ti sladkosti a komiksy a svěřoval si s tebou malá tajemství, na která bychom teď mohli zavzpomínat. Mám ti říct něco, co bylo v zápisníku? To by dokázalo velice málo, protože vím, že ho měli v rukou i jiní než ty - včetně tvého přítele, který tu leží, jestli se nemýlím.” Vypadalo to, jako by se Likvidátor zamyslel. “Co jiného bys přijal jako důkaz? Mám ti odříkat prezidenty od Washingtona po Nixona? Víc nevím - v amerických dějinách po začátku 70. let dvacátého století mám trochu mezery, což se dá pochopit, když si uvědomíš, kde jsem byl. Nebo bychom měli zůstat u osobních věcí? Chceš, abych ti odříkal, co bylo napsáno v dopisu, který jsem poslal tvé matce, nebo alespoň ženě, kterou jsi za svou matku považoval? Konečně se dozvíš něco z důvodů, proč jsem se jí omluvil, ať se ti to líbí nebo ne…”

Nechtěl, aby to byla pravda. “Ale ty… Ale Eamonn Dowd zemřel! Četl jsem jeho nekrolog!”

“Četl jsi nekrolog napsaný poté, co bylo nalezeno tělo Eamonna Dowda. Ovšem, ta konkrétní tělesná schránka je teď nesporně mrtvá, obrácená v prach nebo skoro prach. Myslíš, že kdybych ji mohl stále využívat, jedno jak starou a chatrnou, rozhodl bych se žít takhle? Schovávat se ve stínech, o samotě jako pavouk, něco tak děsivého, že přede mnou s jekotem prchají i děti trollů a šotků?” Theo poprvé uslyšel z hlasu bolest, opravdovou a silnou.

Ale třeba je jenom dobrý herec. Jsou to podvodníci, tihle skřítkové. Kdoví k čemu jsou ochotni se uchýlit, aby ze mě vyloudili odpovědi, jestli je to, co vím, fakticky tak zatraceně důležité?“Mluv dál.”

“Předpokládám, že jsi zápisník četl, a tak tě nebudu obtěžovat opakováním toho, jak můj příběh začal. Dostal jsem se do New Erewhonu a přilnul jsem k tomu místu. Vybudoval jsem si jakýsi vlastní život. To bylo v pořádku, úplně stejně to udělalo mnoho jiných smrtelníků, kteří našli cestu do Říše skřítků a potom už nechtěli nikdy odejít. Dokonce jsem se zamiloval.

Ale. Vidím, že o tom něco víš. Slyšel jsi nějaké řeči? Nebo propagandu, kterou šíří její rodina, lži klanu Prvosenků? Do ní jsem se totiž zamiloval, do Erephine Prvosenkové, nejmladší dcery toho slavného rodu.”

“Oni… oni říkají, že jsi ji unesl.” Zdálo se, že momentálně málo záleží na tom, jestli je ta historka pravdivá nebo ne. Theo potřeboval, aby jeho věznitel mluvil dál a dál, dokud nepřijde na to, jak se osvobodit. I kdyby tato bytost nějakým způsobem byla tím, co zůstalo z jeho prastrýce, prakticky přiznala, že pracuje pro Čemeřice. Přesto Theova počáteční jistota, že Likvidátor o své pravé identitě lže, každopádně slábla.

“Tvrdí to, že? Že jsem ji unesl. Vlastně mají pravdu - do jisté míry. Ale zatím nejsem připravený na to, abych ti odvyprávěl tu část příběhu. Věř mi, Theo, když budeš trpělivý, celá ta hnusná, mrzká špína vyjde ven.”

“Pokračuj.” Zalétl pohledem k Břímovi. Přes blánu na tváři nebylo vidět, jak vypadá, ale hruď se mu stále pohybovala pravidelně. Že by se nikdy neprobudil, dokud by na sobě měl tu blánu? Co když bylo třeba udělat nějaké kouzlo, aby odpadla? Bylo by samo o sobě dost těžké uniknout dvěma rychlým a silným kořenovým otrokům, natož s bezvládným Břímou Šáchorem přes rameno nebo v náruči.

“Setkali jsme se na jedné domovní párty pořádané Tertiem Škardou. Považovala mě zpočátku za zábavného podivína, ale počkal jsem si na ni tak trpělivě, jako bych byl jeden z nich, protože byla… byla…” Vydal ze sebe přiškrcený zvuk, hněvu nebo žalu. “Ne, nemá smysl vyprávět ti, co jsem k Erephine cítil, nebo se ti snažit popsat, co jsme spolu prožili. Jestli jsi byl tak zamilovaný, znáš to sám. Jestli ne, žádná slova nepostačí, aby to znělo jako něco jiného než bláznovství. Když její rodina zastrašováním donutila parlament k tomu, aby udělal, co chtěla - Prvosenkové byli jednou ze Sedmi rodin, patřili k vládcům New Erewhonu - a bylo vyhlášeno mé vyhnanství, život pro mě prakticky skončil. Udělali by mi laskavost, kdyby mě jednoduše zabili. Jak se ukáže, udělali by laskavost taky sami sobě.” Z Likvidátorova hlasu najednou zavanul takový chlad, že Theovi naskočila po těle husí kůže. “Místo toho mě vyhnali z Rajské zahrady zpátky do světa smrtelníků, osamělého, zoufalého - ne, víc než zoufalého. Zbaveného rozumu. Šíleného žalem.”

“Vidíš? Nemůžeš být Eamonn Dowd, protože si pleteš detaily. Dowd tento svět nikdy neopustil - vím od Prvosenky, že jeho sestra byla unesena až poté, co se Dowdovo vyhnání údajně nepodařilo. Takže se mu nějak vyhnul. Jestli jsou si všichni jistí alespoň jednou věcí, pak tím, čemu se říká Jetelův jev. Nikdo sem nemůže přijít a potom se vrátit, takže jestli říkáš, že jsi to udělal, nejsi on. Quid pro quo.”

Místností znovu zavanul rezavý smích, ale mnoho veselí v něm nebylo. “To, co chceš říct, je Q. E. D. - Quod Erat Demonstrandum, Jak bylo dokázáno - nikoli quid pro quo, což v podstatě znamená půjčka za oplátku.”

Theo byl příliš vystrašený a popuzený, než aby se za něco styděl. “No a co? Ty víš, jak to myslím. Říkáš, že jsi odešel do světa smrtelníků, jenže to by Eamonn Dowd nemohl udělat.”

“Theo, Theo.” Skoro si představil, jak ta věc v tmavém koutě vrtí hlavou, i když ve stínech neviděl žádný pohyb, který by to naznačoval. “Nevytahuj zrovna na mě Jetelův jev. O fungování Říše skřítků toho nevíš tolik - a stejně je na tom většina skřítků - až je to šokující. Tak co kdybys na chvíli zavřel hubu a poslouchal?

Odsoudili mne k vyhnanství. Měl jsem být násilně deportován z New Erewhonu. Mezi vynesením rozsudku a vlastním vyhnáním byla třídenní formální prodleva - tihle květinoví skřítci jsou stejně hrozní jako Britové nebo dokonce ruští aparátčíci, když jde o nesmyslné razítkování a bezdůvodné vystávání ve frontách. Erephine mi vzali a odvezli do rodinného venkovského sídla, což byla víceméně pevnost. Věděl jsem, že mě hned zabijí, když tam proniknu, a přesto jsem o tom vážně uvažoval, přemýšlel jsem, jestli by nebylo lepší zemřít na trávníku před jejím domem než se jednoduše nechat vykopnout její rodinou a jejich ochočeným parlamentem. Nebyl jsem normální - byl bych bez váhání zaprodal svou nesmrtelnou duši, abych mohl být s ní…”

“Proboha.” Theovi mravenčila kůže a v útrobách se mu něco svíralo, až měl pocit, že bude zvracet. “Proboha, opravdu jsi to ty. Ty jsi opravdu Eamonn Dowd.”

“Já už jsem to věděl,” řekl Likvidátor. “Proč jsi mi tak najednou uvěřil ty?”

“Vedle všeho ostatního podle toho, jak jsi právě řekl, že bys zaprodal duši. Tak jako by to udělal člověk, obyčejný smrtelník, i kdyby nevěřil, že nějakou má. Skřítkové lidského typu o duších nepřemýšlejí, o ničem takovém. Nejde o to, že by na ně nevěřili, je to snad ani nikdy nenapadlo. Když jsem se jich na to několikrát zeptal, bylo to, jako bych se jich ptal, jestli si myslí, že mají chapadla - něco, co nemají, a každý to přece může vidět.”

“Někteří obyvatelé Říše skřítků ve skutečnosti mají chapadla. Přál bych ti vidět nějaké hlubokomořské elfy. I když tady na začátku vypadáš jako člověk, tohle je lamarkovský svět, a několik tisíc let intenzivního tlaku s tebou udělá divné věci.”

“Dobrá, dobrá, vyhrál jsi - opravdu jsi můj prastrýc. Nepotřebuju slyšet celou historii, potřebuju pomoci své přítelkyně Jamce - a tomuhle příteli.” Ukázal na Břímu. “Tak co uděláš? Pomůžeš mi? Nebo mě prodáš těm vrahounským zrůdám, Čemeřici a Durmanovi?”

“Řekl jsem ti, že si musíš poslechnout…”

“Ne! Mám povinnosti!”

Dlouho bylo ticho. Když je Dowd porušil, jeho hlas získal novou kvalitu, studenou a pedantskou, kterou Theo předtím neslyšel a která se mu příliš nelíbila. “Nebudeš mě přerušovat žádnými svými apely na moje svědomí. Čekal jsem dlouho a situace je složitá. Řeknu ti svůj příběh…”

“Ale…”

“Řeknu ti svůj příběh. Pak uvidíme, co se dá dělat.”

Theo sklonil hlavu. Bylo možné, že s tímto mužem ve skutečnosti není pokrevně spřízněný, ale i když to nemohl posuzovat podle ničeho jiného než podle hlasu, neunikla mu rodinná podobnost s jeho matkou, to mrazivé odcizení, které mohlo přijít znenadání uprostřed zdánlivě bezvýznamné hádky a proměnit ji v něco bolestivého. Vznášet proti tomu argumenty nemělo větší smysl než mávat rukama proti hurikánu, aby změnil směr. “Tak mluv,” řekl nakonec.

“Dobrá.” Chlad se trochu zmírnil. “Jak jsem řekl, Theo, byl jsem zoufalý. Byl jsem odsouzenec čekající na něco, čeho jsem se bál víc než smrti - chtěli mě nejenom poslat pryč od ženy, kterou jsem miloval, ale chtěli mě poslat přes bariéru, kterou nebudu moci nikdy překročit. Obrátil jsem se na těch několik spojenců, které jsem mezi urozenými rody měl, mezi Škardy, Violky a Narcisy, ale nikdo z nich nebyl ochoten podpořit mne proti parlamentu, a především proti Prvosenkům, kteří byli dost často jejich spojenci v boji o nadvládu, jenž mezi nejvyššími rody zuřil. Válka květin, které donedávna všichni říkali poslední válka květin právě začínala, takže loajalita byla ještě křehčí a klíčověji důležitá. Jak jsem zjistil později, situace se zhoršila tak, jak jsem to ještě nezažil. Obrátil jsem se proto na jedinou osobu, o níž jsem slyšel, že by mohla o té bariéře vědět víc než Sedm rodin a jejich ochočení čarodějové - nebo vědci, jak se jim tady říká. Den předtím, než mělo být vyhnání vykonáno, jsem se vypravil za tím, který byl znám jako Likvidátor nepohodlných překážek.

Ano, přišel jsem na toto bezútěšné místo stejně jako ty a pravděpodobně jsem zažíval mnoho stejných pocitů - hrůzu, beznaděj, vztek na to, co se stalo mně a těm, jež jsem miloval. Byl jsem zoufalý. Byl jsem ochotný udělat cokoli.

Starý Likvidátor byl nekonečně rafinovaná a zlomyslná bytost, ale neobtěžoval se plýtvat svými silami na ty, kteří mu osobně nijak neuškodili, pokud ovšem jejich utrpením nemohl něco získat, takže jsem byl celkem v bezpečí… alespoň zpočátku. Ale rád se bavil, a tak mě nechal hodiny bloudit labyrintem před touto místností, než mě pustil dovnitř.”

“Já jsem žádný labyrint neviděl.”

“Ne, neviděl. A také byl méně zdrženlivý než já, když šlo o ukazování se prosebníkům. Když mě k sobě konečně pustil, měl jsem co dělat, abych znovu neutekl, ale moje potřeba byla silnější než jakákoli hrůza nebo nevolnost. Přinutil jsem se na něho podívat a poprosil jsem ho o pomoc. Řekl jsem mu, že za to zaplatím prakticky jakoukoli cenu.

Nakonec přiznal, že mi může pomoci, ale něco ode mne za to potřeboval - smrtelné dítě, jež by mohl dát jedné z nejmocnějších rodin, která je nenadále a vážně potřebovala. Ani ve svém šílenství a zoufalství jsem nebyl tak daleko, abych byl ochoten vydat dítě mučení či vraždě, a tak jsem požádal, aby mi řekl účel a to, kdo dítě dostane. Nechtěl říct, o který rod se jedná, ale přísahal - vyvolal při tom jisté síly, na jejichž jméno se silně nedoporučuje přísahat křivě, jak jsme oba věděli - že o dítě bude postaráno jako o člena rodiny, že je vychovají a že mu nebude nijak ublíženo. Jak se ukázalo, byla to pravda, i když její naplnění bylo poměrně hrůzné…”

Theovi se najednou zdálo, že jednotlivé věci do sebe zapadají. “Byl… byl jsem to já? To jsi udělal? Proto ses v tom dopisu omluvil matce?” Ale detaily z nějakého záhadného důvodu ani teď neseděly.

“Dobrý bože,” povzdechl si znechuceně Dowd. “Dokážu pochopit, že neznáš Q. E. D., ale copak vůbec neumíš používat logiku? To nechali od mých dětských let školy tak upadnout?” Tmavý tvar ve stínech kouta zašelestil a škubl sebou. Navzdory podivnosti situace, otázkám života a smrti, si Theo mohl na okamžik zkusit, jaké by to bylo, vyrůstat s mrzutým starým prastrýcem. “Přemýšlej, chlapče! Kdybys byl smrtelné dítě odebrané svým rodičům a přenesené sem, jak by se mohlo stát, že jsi až doteď trávil celý život ve světě smrtelníků? Jak by to dávalo smysl?”

“No dobře, dobře, nedomýšlel jsem to - jenže nějak to se mnou souvisí, ne?”

“Ovšemže souvisí, když mě necháš, abych se k tomu dostal bez přerušování.” Dowd se na chvíli odmlčel, aby si uspořádal myšlenky. “A tak se mnou Likvidátor udělal dohodu. Přísahou na stejná jména, která použil, aby slíbil bezpečnost pro dítě, které ukradnu, se zavázal, že když mu do prvního východu slunce po svém návratu opatřím dítě, pomůže mi dostat se zpátky do Říše skřítků, i přes Jetelův jev. Bylo to něco, co nikdo jiný než Likvidátor ani nepovažoval za možné. Jeho plán byl samozřejmě komplikovanější, ale to jsem v té chvíli nevěděl.

Když jsem odsud odcházel té noci, která měla být mou poslední v Říši skřítků, byl jsem pořád sklíčený - pořád skoro šílený žalem, abych byl přesnější - ale také jsem choval malou naději, že od své milované Erephine nebudu odloučen navždy. Vrátil jsem se do svého domu v Dopoledni, abych si sbalil těch pár věcí, které jsem si chtěl vzít s sebou…”

“Chceš říct, že si můžeš vzít kufr nebo něco takového, když odcházíš z Říše skřítků?”

Dowd se ani teď neobtěžoval zamaskovat své podráždění. “Copak ten, kdo pro tebe přišel do tvého světa, dorazil nahý? Copak ty jsi nepřinesl můj zápisník a to, co jsi měl na sobě, když jsi prošel? Ovšemže si můžeš něco odnést. Ne všechno samozřejmě při opuštění Říše skřítků zůstane tím, čím se zdá být - pověsti o tom, co se stane se zlatem skřítků a vil, jsou natolik rozšířené, že je pravděpodobně slyšela i tvoje televizí otupělá generace - ale každopádně jsem si mohl pár věcí na památku vzít.” Jeho hlas se zklidnil, ale stále zůstával ledový. “Kde jsem to skončil? Už vím. Šel jsem si do svého domu sbalit. Uzavřel jsem s Likvidátorem svou ďábelskou dohodu. Dám mu dítě, smrtelné dítě, a on mi za to pomůže vrátit se potají do Říše skřítků.”

“I tak je to strašná věc,” poznamenal Theo, přestože byl odhodlaný, že již nebude rušit.

“Co?”

“Ukrást dítě.”

“I když jsem dostal slib, že dítě bude vychováno jako člen jedné z urozených rodin? Že nebude mít o nic nouzi?”

“Vůči dítěti je to pěkné, ale co jeho rodiče, jeho opravdoví rodiče? Zničilo by jim to život, kdyby jim zmizelo dítě.”

Následovalo dlouhé ticho. Thea překvapilo, že když Dowd znovu promluvil, nezůstal v jeho hlase žádný hněv, nebylo tam nic než smutná prázdnota. “Samozřejmě. Samozřejmě. A já jsem to věděl. Věděl jsem také, že v tak krátkém termínu budu mít malou šanci najít dítě, které si zaslouží zachránit, dítě, jehož rodiče jsou zrůdy, které ho týrají, opilci nebo narkomani - malou šanci uchlácholit si svědomí tím, že ukradnu takové dítě, abych si mohl říct, že si to jeho rodiče zasloužili. Proto mnou při přípravách na opuštění New Erewhonu zmítalo těžké dilema. Jestli se Likvidátor zmýlil nebo lhal, už nikdy svou milovanou Erephine nespatřím. Jestli měl pravdu, dostanu zpět, co jsem ztratil, jen za cenu, že způsobím strašlivou ztrátu někomu jinému.”

Neměl jsi na to přistoupit, pomyslel si Theo, ale neřekl nic. Jsou dohody, jaké člověk prostě udělat nemůže. Ale přesto cítil k tomu, co kdysi byl Eamonn Dowd, jakýsi soucit. I jeho láska několikrát převálcovala tak, že udělal pár pěkných pitomostí. Tři mrazivé noci za sebou spal v autě před domem své bývalé přítelkyně, jenom aby se mohl mučit pohledem na to, jak chodí dovnitř a ven se svým novým přítelem, a proti všemu zdravému rozumu se ještě víc drásat představami, co spolu dělají v posteli, když přijdou. Rozhodně chápal, co je to zuřivé, skoro až zločinné obluzení láskou. Ale i tak jsou meze. Musejí být meze.

“Nakonec vyšlo najevo, že Likvidátor je rafinovanější, než jsem si myslel,” pokračoval Dowd. Jeho šeptavý hlas znovu ochladí, snad žalem. Měl rozpracovaných mnoho projektů a nehodlal takovou příležitost vyplýtvat jen najeden. Ještě tu noc mi někdo zaklepal na dveře, když jsem ležel v posteli a nemohl usnout. Byl to vosloun v livreji - určitě jsi jich už pár potkal - a řekl mi, abych jel s ním. Nechápal jsem to, ale napadlo mě, že by to mohlo souviset s něčím, co zařídil Likvidátor pro zdar našeho plánu, nebo že mě ten vosloun dokonce má dovézt zpátky sem, do Likvidátorova domu. Oblékl jsem se a nasedl jsem do obrovského, přepychového kočáru. Pak jsme se rozjeli přes New Erewhon.

Nejeli jsme až na nábřeží, ale spíš do středu města, do Večera. Až když jsme znenadání zahnuli do jednoho ze zadních vjezdů, pochopil jsem, že místo, kam se mám z nějakého důvodu dostavit, je palác Violků. Už jsem tam byl. Violkové patřili k rodinám, jejichž postoj ke smrtelníkům sice nebyl přátelský, ale byl rozumně tolerantní.

Když mne osobní strážci pozorně prohledávali, než mne pustili z garáže do hlavní budovy, začal jsem si poprvé uvědomovat, jak moc se situace zhoršila mezi nejvyššími květinovými rody za těch několik měsíců mého pádu a procesu v parlamentu, kdy jsem jiné události prakticky nevnímal. Po celém komplexu byli vojáci, soukromá armáda, a všichni měli co dělat. Vypadalo to, jako by se palác připravoval na nějaký bezprostředně hrozící útok, možná dokonce válku se vším všudy. Jak jsem zjistil později, ve skutečnosti se připravovali na to, co se stane, když válku prohrají.

Voslounský řidič zůstal v jedné z komnat a mne se ujal jeden mladý, panovačný skřítek z užšího kruhu klanu Violků. Projevoval při tom asi tak stejné nadšení, jako bych byl koš špinavého prádla. V nitru paláce, kam mne spěšně odvedl, mne ještě jednou prohledala čtveřice obřích stráží a pak už mě uvedli do palácové knihovny. Čekal tam na mě Bellius Violka, hlava rodiny.

Patrně nejlépe ho můžu popsat, když ti řeknu, že byl něco jako hlava bohaté, staré novoanglické rodiny - bostonských bráhmánů, jak jsme jim říkali. Na poměry skřítčí šlechty byl lepší než většina, poměrně čestný, ne krutější než průměr. V podmínkách svých společenských kruhů by dokonce musel být označen za liberála. To neznamená, že se ke mně tu noc choval hezky. Byl vzteklý a zarmoucený, a také ho určitě roztrpčovalo, že v situaci, kdy nejzoufaleji potřebuje pomoc, se musí obrátit na někoho, jako jsem já - smrtelník, vetřelec.

“Byl jsi za svou troufalost po zásluze potrestán, Eamonne Dowde, řekl mi. Nemysli si, že s tebou cítím. Ne však proto, že bych se jako mnozí z jiných rodů domníval, že má krev je lepší než tvá, i když, pokud je mi známo, ta tvá není ani mezi smrtelníky nijak vznešená. Proti tomu, co jsi udělal, mám námitky spíš proto, že my z vládnoucích rodin tvoříme tenké zdi, které oddělují náš svět od starých barbarských časů, a jednoduše si nemůžeme dovolit nechat se oslabovat smrtelnickými myšlenkami, dávat své dcery za ženy smrtelníkům a nechávat je, aby zdědili naše paláce. Možná jsi to neměl v úmyslu, ale já dobře vím, jak to chodí, jakmile jedna výsada otevře dveře ostatním. To nemůžeme dopustit. To mi řekl na přivítanou.” Dowd se trpce, sípavě zasmál. “A nezapomínej, že patřil k té progresivní skupině.

Zeptal jsem se ho, jestli mě nechal přivézt takovou dálku přes město jen proto, aby urážel mne a mé plemeno. Rozčílil se, ale, jak jsem vytušil, nemohl se přestat ovládat. Nevyužil jsem své výhody. Mimo jiné jsem vytušil, že v tom má nějakým způsobem prsty Likvidátor, a hlavně mi nezbývalo mnoho času. Noc již byla ve druhé půlce a ráno jsem měl být předveden na Slaměnkové náměstí. Chvíli to trvalo - musel si nechat přinést ostrý drink, aby dokázal být otevřený před někým, jako jsem já. Abych byl upřímný, byl to pro něho strašný okamžik, jaký by mu nikdo nezáviděl. Začal nesouvislým vysvětlením toho, co jsem viděl venku, což potvrdilo mé tušení, že vztahy mezi sedmi vládnoucími rody se nejenom silně zhoršily, ale byly dokonce ještě horší, než bych si dokázal představit.

Zkrátka, válka byla na spadnutí. Všechny ostatní vládnoucí rody buď podporovaly Čemeřice - protože štváč byl samozřejmě on - nebo se mu nechtěly otevřeně postavit na odpor. Stáli proti němu jedině Violkové, a to znamenalo, že rod Violků téměř jistě prohraje.”

“O co bojovali?”

“Ach jistě. To je samozřejmě důležitý detail. Já jsem to tenkrát nevěděl, ale ty to teď zcela jistě víš - a souvisí to s pointou tohoto příběhu. Vládnoucí rodiny se rozkmotřily na rozdílnosti přístupu. Správy, jestli chceš. Na konci toho, čemu tady říkají druhá válka s titány - slyšel jsi o ní?”

“Ano.”

“Král a královna Říše skřítků - ne zrovna Shakespearovi Oberon a Titanie, jak jsem později zjistil, ale každopádně zdejší vládci - na konci té války zemřeli. Sedm rodin se nějakým způsobem, který se mi nikdy nepodařilo odhalit, zmocnilo vlády nad usměrňováním energie, jež kdysi patřilo k povinnostem krále a královny… ne, povinnost není to správné slovo… jež kdysi patřilo k podstatě krále a královny. Sedmička se dosadila na místo krále a královny a ne náhodou získala moc nad životy všech, kteří byli královskými poddanými - zkrátka nad celou Říší skřítků.

Jenže, a to je důležité, oni sice mohli ovládnout rozvod - fakticky vzato potrubí - ale nebyli schopni zajistit trvalý přísun energie, magie nebo jak chceš říkat tomu, co je životní mízou tohoto světa. Starý král s královnou nějakým způsobem buď ovládali, nebo dokonce vytvářeli magii Říše skřítků, a Sedm rodin nedokázalo dosáhnout toho, aby to fungovalo stejně. Byli nuceni najít hrubé náhražky. Místo aby čerpali ze zdroje, který se sám obnovoval, byli nuceni použít skutečnou energii žijících skřítků a vil. Řekl bych, že je to trochu jako jíst své přátele místo ovoce a zeleniny, které potřebují k růstu jen vodu a slunce. Každopádně to nebylo příliš účinné. Ke svému zděšení vůdci Sedmi rodin také brzy zjistili, že sami skřítci lidského typu fungují coby koncentrátory energie, kterou potřebují, lépe než ostatní obyvatelé Říše skřítků…”

“Jeden přítel mi to vysvětlil.”

“Ano, dobře, to je důležité. Bezohlednost dotyčných rodin sahá tak daleko, že kdyby mohly využít ty, které považovaly za nižší národy Říše skřítků, tato krize by se dala oddálit o tisíce let, možná navěky. Viděl jsem plány na soběstačné energetické stanice, které vypracovali Čemeřice a jeho spojenci. Dnes jsou to zajímavé starožitnosti. Počítalo se s tím, že by si chovali vlastní šotky a koboldy, využívali je a pak se jich v podstatě zbavovali jako v nacistických táborech. Jenomže jim to nefungovalo. Náklady takového využití byly a stále jsou příliš vysoké - na vymačkání podstaty z jednoho takového skřítka se spotřebuje tolik energie, kolik se získá. Dokonce i odebírání energie z takzvaných vyšších skřítků je špatný obchod, přestože to léta dělají. A i kdyby to byl lepší obchod z hlediska získané energie, morálnost takového počínání tady odjakživa mnohé znepokojovala.

To se ukázalo již té noci, kdy jsem stál před lordem Violkou. Asi pouze on našel odvahu postavit se před ostatní rodiny a říct, že již nemůže dál přihlížet, jak se tyje z něčeho, co je v podstatě zotročování jiných skřítků. Možná by jeho postoj byl jiný, kdyby ta strategie byla účinná, jenže zatím se jasně ukazovalo, že je to pouze odkládání nevyhnutelného kolapsu. Město skřítků se totiž podobá lidskému městu přinejmenším v jednom důležitém ohledu. Je to něco nepřirozeného, a čím je to nepřirozenější - v tomto případě koncentrací obyvatel na jednom místě, využíváním nesčetných prostředků k ulehčení práce a přetvářením samotné krajiny, aby se do ní dalo nacpat ještě víc lidí - tím víc energie to spotřebovává. New Erewhon je něco jako sluneční soustava naruby, kde se Město stává Sluncem, jež nedává teplo a světlo tomu, co je obklopuje, nýbrž je odčerpává ze všeho ostatního.

Když se vrátím k tomu dávno minulému dni, Violka každopádně přednesl své stanovisko a neuspěl. Situace se na povrchu dál jevila jako normální - jen velice málo lidí na ulicích by hádalo, že brzy začne další válka květin - ale Bellius Violka nebyl hlupák. Jiné vládnoucí rodiny na svou stranu nezískal, a poněvadž Čemeřice a jeho kliku popudil, když se jim veřejně postavil, bylo jasné, že se mu budou chtít pomstít. Lord Violka věděl, že nemá dost mocných spojenců, aby zvítězil, a věděl, že Čemeřici nebude stačit pouze vystrnadit rod Violků z užšího kruhu moci. Zničí jej, jeho vládnoucí rodinu rozpráší a možná dokonce vyhladí.”

“Jako tentokrát rod Narcisů.”

“Přesně tak. V souvislosti s Říší skřítků musíš pochopit ještě jednu věc. Její zákony jsou možná zvláštní, ale fungují. Měl jsem na zkoumání tohoto místa třicet let a hodně jsem se dozvěděl. Ani teď ti nemůžu přesně říct, co Říše skřítků je, jestli je to místo samostatné nebo nějaký odraz světa smrtelníků, ale přestože její zákony mohou být pro naše uvažování nepochopitelné, platí stejně jako každá fyzika, kterou sis mohl osvojit doma. Jestli se tady zavážeš přísahou, měl bys ji dodržet, nebo nakonec poneseš následky a tyto následky budou nějakým obzvlášť případným způsobem nepříjemné. Když přijdeš o půlnoci na křižovatku, potkáš někoho, kdo ti udělá výhodnou nabídku, i kdyby to byl jenom pouliční troll, který je ochotný nechat ti dva kroky náskok, než tě dohoní a ohlodá ti maso z kostí.”

Theo se začal postupně zbavovat strachu, ale příjemně se zdaleka necítil. “Souvisí to nějak s lordem Violkou?”

“Souvisí. Nespěchej na mě. Říše skřítků má své zákony, které ti můžou připadat magické - a ony jsou magické, nebo alespoň natolik jiné, že to tak vypadá - ale fungují. Jedním z nich je primogenitura. Víš, co to znamená? Ne? Dobrý bože, chlapče. Znamená to, že dědí prvorozený nebo, v některých případech, nejstarší žijící dítě. A nemyslím tím jenom půdu nebo rodinnou limuzínu. Myslím tím všechno - všechny schopnosti, závazky, kouzla a povinnosti, jež hlava rodiny, zpravidla otec, za svůj velice dlouhý život nashromáždila. To je jeden z důvodů, proč mě i někdo progresivní jako Violka nenáviděl za to, že se chci přiženit do rodiny skřítků, a proč tak trpěl, že zrovna mě musí požádat o pomoc. Z jejich hlediska bylo vpuštění smrtelníků do rodokmenu vznešených rodů víc než jen společenská záležitost, znamenalo to ohrožení jedné z nejdůležitějších pravd života v Říši skřítků - konkrétně toho, že dokud žije jeden potomek, rodina stále existuje a může se v jistém smyslu znovu ujmout svého místa, nehledě na to, jak hluboko spadla. Mocenské hrátky se tady hrají již tisíce let, Theo, a jsou velice komplikované.

Taková tedy byla situace, v níž se Violka ocitl. Stál před válkou, kterou téměř jistě nemohl vyhrát, a obával se, že by v ní mohl zemřít nejenom on, ale také jeho synové a dcery, což by znamenalo konec rodiny. Zrovna Nidrus Čemeřice velice dobře ví, že nepřítel není zničen, dokud není zničeno také jeho potomstvo - Nestačí zabít květ, praví jedno zdejší přísloví, musíš spálit semena a prosolit půdu. A toho se Violka obával. Jeho žena porodila syna jen několik měsíců předtím, novorozeně, které by za normálních okolností nemohlo od života očekávat nic víc než to, že bude sedmým dítětem v mocné rodině, nyní však mohlo být semenem, které dovolí rodině znovu ožít, bez ohledu na výsledek další války květin. Violka chtěl to dítě poslat někam, kam na ně Čemeřice nebude moci, jenže v celé Říši skřítků nebylo místo, u něhož by věřil, že je to pravda. Proto si vzpomněl na zvyk ze starých dob. Rozhodl se poslat dítě do světa smrtelníků.”

Ohromující představa klepala na dveře jako netrpělivý cizinec, ale Theo si ji chvíli podržel od těla, aby se vypořádal s něčím, čemu v Dowdově vyprávění nerozuměl. “Ale proč poslat novorozeně? Proč neposlat některé ze starších dětí - někoho, kdo by mohl rodině prospět, kdyby zůstal jako poslední.”

“Protože cestování do světa smrtelníků sice omezil Jetelův jev, ale stále je možné. Violka věděl, že kdyby se Čemeřice někdy dozvěděl, co se stalo, nebo to jenom vytušil, začal by pátrat ve světě smrtelníků. Jednou z dalších zvláštních věcí, jimiž se svět smrtelníků a svět Říše skřítků překrývají, je ta, že skřítčí dítě vychované ve světě smrtelníků začne velice rychle připomínat smrtelníka - získá pach smrtelníka - zatímco starší dítě nebo dospělý se pachu Říše skřítků nikdy nezbaví. Najít některé z Violkových starších dětí by bylo pro vycvičené lovce mnohem snazší.”

“Takže po tobě chtěl, abys… abys to dítě vzal do světa smrtelníků.”

“To zrovna ne - moje vyhnání mělo být veřejné. Violkův plán by nezůstal příliš utajený, kdyby mě bylo vidět, jak přecházím zpátky do lidského světa s novorozenětem v náručí. Ale v zoufalství zašel se svým problémem za Likvidátorem a ta prohnaná stará zrůda uviděla možnost, jak zabít dvě mouchy jednou ranou - nebo je spíš vyměnit. Likvidátor nepohodlných překážek měl vzít nejmladší dítě lorda a lady Violkových a předat mi je, jakmile budu zpátky na smrtelné straně. Já jsem si je potom měl vzít a nechat u sebe, tak to alespoň Violka zamýšlel. A slíbil mi, že jestli přežije a vezme si dítě zpátky - což by znamenalo, že nějakým zázrakem zvítězí nad Čemeřicovou klikou - zasadí se o zrušení mého vyhnanství a najde způsob, jak bych se mohl dostat do Říše skřítků zpátky. Určitě si říkal, že to pro mě příliš výhodná dohoda není, ale nejspíš mu to připadalo, že jako žebrák si nemůžu dovolit být moc vybíravý.

Samozřejmě nevěděl, že Likvidátor manipuluje se vším, včetně mne, a že mám v úmyslu se vrátit i bez pomoci rodu Violků, evidentně odsouzeného k záhubě. Likvidátor pochopitelně předvídal mé etické dilema - až si občas říkám, jestli nebyl kdysi smrtelník jako já - a poskytoval tak úlitbu mému svědomí. Vezmu rodičům smrtelné dítě, ale teď budu mít zdravé skřítčí dítě, které tam nechám místo něj. Je to jedna z nejstarších skřítcích legend, kukaččí dítě vyměněné v kolébce. Přistoupil jsem tedy na Violkovu nabídku, i když jsem si říkal, že pro mne plány rodu Violků nebudou důležité - že se vrátím do Říše skřítků sám a rodina Violků se stejně nedožije toho, že bude chtít svého potomka zpět. Měl jsem samozřejmě pravdu, ale jinak, než jsem si té noci myslel.”

“A to dítě, to skřítčí dítě… to jsem byl já.”

Dlouho bylo ticho. “Ano, Theo. To jsi byl ty. Nevím, jestli je ti to teď něco platné, ale mohu potvrdit, že ses narodil jako Septimus Violka a že všechno, čeho se tvůj otec obával, se událo. Jsi posledním žijícím členem rodu Violků.”

Kapitola 37

Ebenová skříňka

“Septimus? Já jsem se jmenoval Septimus?”

“Ne tak docela,” odpověděl Dowd. “Zdá se, že ty a já vnímáme zdejší křestní jména jako jména antická, většinou římská - alespoň mezi skřítčími rodinami z vyšších vrstev. Septimus znamená latinsky Sedmý, což bylo tvoje jméno.”

“Kristepane, to je ještě horší. Říkali mi Číslo Sedm? To se ani neobtěžovali vymyslet mi jméno?”

“Možná neuplatnili příliš fantazie, když ti dávali jméno, Theo,” - šeptavý hlas teď zněl nejvlídněji za celou dobu rozhovoru - “ale všichni tví sourozenci byli za války květin zabiti, takže ti dali něco lepšího než hezké jméno. Dali ti život.”

“Tak jsem se tedy dostal ke svým rodičům? Tys ukradl dítě vlastní neteři a na jeho místě jsi nechal mě!”

Dowd se jektavě nadechl. “Jestli to má nějaký význam, omlouvám se za vše, co jsem udělal. Mrzí mě to víc, než můžeš tušit.”

“Hlavně mi řekni, co se stalo. Ne, vyprávěj mi o mé pravé rodině.” Zjistil, že pro něho začíná být těžké vstřebat všechno, co se dověděl. Bylo by samo o sobě velice zvláštní objevit, že prastrýc, jehož považoval za mrtvého, žije - muž, který nakonec jeho prastrýcem nebyl, jak se teprve nedávno dozvěděl. Ale dozvědět se, kdo byli jeho pravá rodina, a současně zjistit, že jsou všichni mrtví… Theo měl pocit, jako kdyby měl horečku: hlava jako by se mu vznášela, ale tělo signalizovalo nemoc a nepokoj. Otočil se a pohlédl na Břímu. Najednou se v něm vzedmula vlna zášti k příteli, který tam ležel v bezvědomí, ke všem obyvatelům tohoto světa, v jehož existenci ještě před měsícem nevěřil, který však přesto obrátil jeho život vzhůru nohama.

Jasně, ale buď upřímný - extra život to nebyl, co?

“Mluvíme už dlouho a já jsem unavený,” oznámil Dowd. “Používám několik nepřirozených prostředků, aby toto zmrzačené tělo fungovalo, a poslední dobou jsem se k žádným neuchýlil. A také, abych byl upřímný, neprodal jsem půlku své vitality na obstarání irrhy, která tě sem měla přivést, jen abych ti mohl povyprávět, jak milí lidé byli tví praví rodiče. V mém příběhu jsou každopádně věci, které musíš slyšet dřív.”

Theo neměl sílu se hádat. To podivné skladiště mu začalo připadat jako scéna pro nějakou existencionalistickou hru, ve které bude stát a věčně poslouchat, jak mu hlas bez těla vypráví o nespravedlnosti a nesmyslnosti vesmíru. “Tak fajn. Pokračuj.”

“Dobrá. Přišlo ráno mého vyhnání. Přišli si pro mě šerifové parlamentní stráže a odvezli mě na Slunečnicové náměstí, které bylo téměř prázdné. Zvěsti o hrozícím konfliktu mezi vládnoucími rody vedly některé mocnější rodiny k rozhodnutí zůstat doma, a můj takzvaný zločin a proces stejně byly krátkodechou senzací - momentálně byly v kursu šťavnatější klepy. Jen několik obyčejných, pracujících skřítků a vil, kteří přes náměstí procházeli, se zdrželo dost dlouho, aby byli svědky odeslání smrtelníka zpátky do jeho světa.

Jeden nižší parlamentní hodnostář přednesl můj rozsudek - ani se neobtěžoval vzít si na to slavnostní talár. Dveře, brána, nebo jak bys to chtěl nazvat, se otevřely a já jsem byl prostrčen ohnivou spárou. Nebylo to o nic obřadnější, než když se do odpadkové šachty hází pytel se smetím. Vzal jsem si s sebou jenom oblečení, v němž jsem do Říše skřítků dorazil, svůj zápisník a na řetízku pod košilí očarovaný kamínek, který mi dal Likvidátor - jakýsi naváděcí maják, jak jsem vyrozuměl. Dveře se za mnou zavřely a já jsem se ocitl zpátky v San Francisku - v Golden Gate Parku, na volné louce, kde jsem svým nenadálým zjevením vyděsil párek tuláků. Myslím, že můj příchod provázely efekty jako z nějakého starého novinového komiksu, protože oba se na místě zapřísáhli, že se už nikdy nedotknou alkoholu.

Každopádně jsem se ocitl uprostřed jasného kalifornského dne, aniž jsem tušil, kolik zatím uplynulo roků. Ukázalo se, že jich bylo mnohem víc, než jsem čekal. Sám jsem počítal, že jsem byl pryč tři nebo čtyři roky, ale ve světě smrtelníků zatím uběhlo nějakých dvacet let. Když jsem odešel, bylo teprve krátce po druhé světové válce. Prezidentem byl ještě Truman. Teď jsem se vrátil do Ameriky, která byla nešťastně zapletená do války v jihovýchodní Asii, v zemi jménem Vietnam. Prezidentem byl Richard Nixon, chlap, kterého jsem si vybavoval jen mlhavě. Právě končila šedesátá léta a celý svět, jak jsem ho znal, se měnil jako obraz v karnevalovém zrcadle.

Tohle všechno jsem v té době samozřejmě nevěděl, a kdyby všechno proběhlo tak, jak jsem si to naplánoval, nikdy bych se to nedověděl.

Trochu dezorientovaný jsem došel k parkovému hudebnímu pavilonu a přemýšlel jsem, co udělat dál. Každou chvíli, když kolem mne prošel nějaký pár, který tlačil dětský kočárek k akváriu nebo japonské čajové zahradě, jsem musel přemáhat nutkání jednoduše to dítě popadnout a utéct. Neměl jsem totiž moc času - musel jsem splnit úkol do dalšího svítání, jestli jsem chtěl, aby Likvidátor mohl využít kamínek na mém krku pro mou lokalizaci ve světě smrtelníků, tak mi to alespoň řekl. Možná to byla lež - kámen měl určitě temnější účel, jak jsem zjistil. Ale skutečností bylo, že se mě zmocňovala panika, když mi konečně docházelo, jak velice obtížný to bude úkol. Vědomí, že když se mi to nepodaří, ztratím veškerá šance, abych ještě někdy spatřil milovanou Erephine, mi to nijak neusnadňovalo.

Čím víc jsem o tom přemýšlel, tím mi bylo jasnější, že nemůžu jednoduše popadnout jakékoli dítě. Jednak jsem za ukradené dítě nemohl podstrčit dítě Violků - ano, Theo, tebe - dokud mi ho Likvidátor nedá do rukou. Musel jsem to zařídit tak, aby se to všechno odehrálo na jednom místě, v jednu dobu, a do té doby jsem si nemohl dovolit lákat na sebe pozornost, protože by mě mohli zavřít, a tak bych ztratil šanci na návrat.

Potíž byla v tom, že v posledních vzrušených hodinách v Říši skřítků jsem problém nedomýšlel do všech detailů. A tak, když jsem měl jen půl dne na to, abych přišel s řešením, jsem chodil po parku a uvažoval o své situaci. Byl jsem v pohybu - rozhodně jsem nechtěl skončit ve vězení jako nějaký vagabund - a nakonec mě nohy dovedly k poště v mé staré čtvrti v Cole Valley. Věděl jsem, že po dvaceti letech bude většina pošty, která čekala v mé schránce, bezcenná, ale stejně jsem neměl ponětí, jak hnout se svým hlavním problémem, takže jsem víceméně zabíjel čas. Účet, jejž jsem si zřídil v Traveler’s Bank před odchodem do Říše skřítků, splnil svůj účel a poštovní schránka byla stále má. Čekal na mě pytel pošty - velice malý pytel na to, že uplynulo dvacet roků, ale éra reklamní pošty teprve začínala - a tak jsem zašel do restaurace, abych se jí nad šálkem kávy probral. Bylo tam několik dopisů od chlapů, se kterými jsem se plavil, a pár od holek, které jsem poznal v různých přístavech. Taky nějaká obchodní korespondence. A pak jsem to našel, tři měsíce staré, ale neuvěřitelně příhodné oznámení o narození dítěte.”

“Od mámy a táty,” řekl rázně Theo.

“Ano, od neteře Anny a jejího manžela,” potvrdil Dowd. “Takříkajíc tvých adoptivních rodičů. Dodnes si to pamatuju. Syn, tři a půl kila, pojmenovaný Theodore Patrick Vilmos.

Nebudu to protahovat. Umím si představit, že je to pro tebe bolestivé. Říkal jsem si, že jednoduše zavolám a nechám se pozvat na návštěvu do jejich domu v San Mateu - vždyť co by mohlo být přirozenější, než aby se strýček, který se právě vrátil do města, chtěl setkat se svou neteří, jejím manželem a nově narozeným dítětem? - ale dělal jsem si nemalé obavy, co by se stalo, kdyby se situace nějakým způsobem vymkla. Taky jsem byl skoro o dvě desetiletí mladší, než jsem měl být, díky rozdílům mezi časem v Říši skřítků a ve světě smrtelníků, a bál jsem se, že jim to bude připadat podezřelé - řeknou si, že jsem nějaký podvodník. Ironické, že? Nechtěl jsem, aby si mysleli, že jsem nějaký nebezpečný cizinec, protože by mi to mohlo zabránit, abych jim ukradl dítě! A tak jsem místo toho zajel taxíkem do Traveler’s Bank ve čtvrti Russian Hill, která je, jak jsi už jistě vytušil, místem, jež už dlouho poskytuje služby těm, kteří cestují do Říše skřítků a jiných exotických končin, vybral jsem slušnou sumičku peněz a za malé jmění jsem se nechal odvézt taxíkem přes celý poloostrov až do San Matea. Našel jsem dotyčný dům a potom jsem chodil po okolní čtvrti a čekal, až se setmí. Když přišla noc, pozoroval jsem Annu a dítě zadním oknem ze stromu na zahradě souseda, který nebyl doma. Nemusím snad říkat, že jsem z toho, co jsem dělal, neměl moc dobrý pocit.”

Theo znovu cítil nevolnost v okolí žaludku. Bylo to, jako kdyby člověku někdo strčil prst do vzpomínek a rozmázl je: nic nebylo takové, jak si to myslel. “Stačí, když… to řekneš. Řekni, co se stalo.”

“Klidně mnou můžeš pohrdat, jenže nezapomínej, že jsem byl zoufalý. Kromě toho, říkal jsem si, že malý Theodore půjde do Říše skřítků, kde ho vychová dobrá rodina, moje neteř dostane náhradou dítě z prvotřídního skřítčího rodu a nikdy nepozná, že došlo k záměně. Likvidátor mi totiž vysvětlil, že dojde k určitému… smíchání, když se lidské dítě vymění za podvržence. Obě si z podstaty toho druhého něco vezmou. Kukaččí dítě získá během první noci v postýlce vzhled smrtelnického dítěte a také smrtelné dítě se lehce změní, i na tu dálku. Navzdory svému odloučení jsou spojeny jako siamská dvojčata.”

“Takže vypadám stejně, jak by vypadalo pravé dítě?”

“Úplně přesně ne, ale skoro, pokud se mi podařilo zjistit.”

Z paměti mu vyplula matčina malá zpověď na smrtelné posteli.

“Ona to stejně věděla.”

“Cože?”

“Matka to věděla. Že nejsem pravý… že ve skutečnosti nejsem její.”

Eamonn Dowd působil rozrušeně a neklidně, ne však proto, co Theo říkal, dokonce se zdálo, že skoro neposlouchá. “Ano, jistě, měl bych tohle vysvětlování uzavřít. Možná máme míň času, než jsem si myslel.”

“Co to znamená?”

Dowd pokračoval, jako by Theo vůbec nepromluvil. “O půlnoci, když jsem použil kouzlo, které mě mělo ukázat Likvidátorovi, se otevřela zářící brána a u paty stromu se objevila pláštěm zahalená, zamaskovaná postava s novorozencem Violků - tebou - v náruči. Nebyl to Likvidátor. Dodnes nevím, kdo to byl nebo co to bylo. Nějaký jiný chudák, kterého Likvidátor obelstil, aby splnil jeho vůli a vypotřeboval jedinou svou cestu do světa smrtelníků na návštěvu, která trvala jenom několik minut. S pocitem, jako bych byl vrah, a rozbušeným srdcem jsem došel k oknu do sklepa, které bylo nezajištěné, jak jsem si všiml, vlezl jsem dovnitř a po schodech jsem vynesl dítě Violků do domu. Slyšel jsem, jak Annin manžel chrápe. Vytáhl jsem Annino dítě z postýlky a na jeho místo jsem dal tebe - bylo to velice zvláštní, ale už jak jsem tě pokládal, cítil jsem, jak se začínáš měnit, byl to takový… klouzavý pocit… ale byl jsem příliš rozrušený očekáváním a strachem, než abych tomu věnoval mnoho pozornosti. S neteřiným dítětem jsem si pospíšil zadními dveřmi z domu. Jakmile jsem vyšel do zahrady, objevila se ruka a dotkla se Likvidátorova kamínku, který mi visel na prsou. Stačil jsem jenom vykřiknout bolestí z šoku, který mnou projel, a pak už jsem cítil, jak se bezmocně hroutím na zem.

Ovládl mne strašlivý chlad a ještě něco jiného, pocit tak zvláštní, že jej ani teď nedokážu popsat jinak než tak, jako bych se od sebe rozbíhal v kolmých směrech. Náhle jsem se vznášel ve vzduchu jako mýdlová bublina a pod sebou jsem sledoval scénu na zahradě tvých rodičů, jejíž součástí bylo i moje tělo schoulené na trávě. Nedokážu ti vylíčit, jak zvláštní bylo uvědomit si, že už v tom těle nejsem. Maskovaný cizinec podal ukradené dítě někomu přes bránu, patrně Likvidátorovi, který čekal na druhé straně, ale to se mohu jen domýšlet. Potom se cizinec vrátil. Stáhl kamínek s řetízkem z krku mého nehybného těla a zamířil zpět k bráně. A já jsem zjistil, že mě to za tím kamínkem táhne - kamínek bral mou esenci, zbavenou těla, s sebou! Byl jsem hlupák, že jsem zapomněl na přírodní zákony Říše skřítků, a obzvlášť na to, že fungují doslovně jako v každé lidové pověsti. Likvidátor přísahal, že převede přes bariéru dítě a mne, ale neslíbil, jak to udělá. Evidentně chtěl vyplnit literu dohody - neudělat to je tady vždycky riskantní - jediným způsobem, který se mu naskýtal, což znamenalo nechat mé tělo ve světě smrtelníků a odsoudit mne k tomu, že se budu toulat po Říši skřítků jako duch bez domova.

Zasáhla však náhoda. Můj projev překvapení a bolesti někdo slyšel. Peter Vilmos otevřel okno a zakřičel na stínovou postavu. Nevím, jestli zahlédl dveře do Říše skřítků, a jestli ano, co si o tom myslel. Nezmínil se někdy o takové noci? Ale o to nejde. Překvapený Likvidátorův sluha upustil kamínek s řetízkem do podrostu nedaleko zářící brány. Tvůj nevlastní otec se začal dovolávat policie a průchod do Říše skřítků se již mihotal. Maskovaný cizinec krátce zaváhal, pak nechal magický kamínek ležet, proskočil dveřmi a unikl zpátky do Říše skřítků. Jakmile se brána uzavřela, ocitl jsem se zpět ve svém těle. Podařilo se mi postavit se a najít kamínek - ve své odhmotněné formě jsem sledoval jeho pád docela jasně - strčit si ho do kapsy a přelézt plot tvých nevlastních rodičů. Byl jsem ještě pořád dezorientovaný tím, co jsem prožil, a musel jsem vypadat jako nějaký nešťastný opilec. Rozhodně jsem vyvázl o chlup. Když jsem se přes živé ploty dostal do sousední ulice, myslelo mi to alespoň tolik, abych pochopil, že pěšky se z čtvrti nedostanu - někdo již jistě zavolal policii. Našel jsem prázdnou zahradní boudu a třásl jsem se v ní skoro až do rána. Pak, těsně před svítáním, jsem zamířil zpět do San Franciska, plný zoufalství. Byl jsem zrazen. Sám jsem zradil svou rodinu a nezískal jsem za to nic. Již nikdy jsem neměl vidět svou milovanou Erephine.

Jestli jsem byl předtím trochu šílený, nebylo to nic proti tomu, co jsem absolvoval v následujících dnech. Nebýt toho, že jsem měl peníze v bance, určitě bych našel smrt někde v kanále, další lidská troska zabitá chladem. Ale já jsem peníze měl, a tak jsem si zaplatil pokoj v hotelu a později i byt. Žil jsem skromně, abych si nemusel najít zaměstnání a nepřipravoval se o čas, který jsem mohl věnovat své posedlosti. Sousedům jsem určitě připadal jenom jako osamělý podivín, ale ve skutečnosti jsem již nebyl příčetný. Ovládala mne jediná myšlenka - nějakým způsobem se vrátit do Říše skřítků a k Erephine. Ano, a určitě se pomstít bytosti, která mě zradila, Likvidátorovi nepohodlných překážek, nemluvě o pánovi a paní paláce Prvosenků a všech jejich lokajích v parlamentu. Takové jsem měl představy! Vedle toho, co udělali, vypadalo to, čeho se dopustil Čemeřice, jako nic.

Kromě knih a předmětů, které jsem nashromáždil předtím a které jsem měl celé ty roky uschované, mi pomáhala pouze jediná věc, jedno velké vodítko - očarovaný kamínek, který mi Likvidátor dal, ta věc, která ke mně tak neomylně přivedla jeho pochopa a která nějakým způsobem nakrátko oddělila mou esenci od mého těla. Jak jsem řekl, Říše skřítků má velice přísné přírodní zákony a všechno, co se k takovému kouzlu použije - k takové vědě, jak by řekli oni - si zachová nějaké stopy svého uživatele.

Trvalo mi několik let, než jsem našel cestu, velice nebezpečnou cestu, kterou jsem mohl očarovaný kamínek využít pro své záměry. Bylo to tvrdé pátrání, úmorná dřina, obzvlášť proto, že značné množství pramenů, jež jsem potřeboval prostudovat, bylo roztroušeno prakticky po celém světě. Proto jsem v té době alespoň trochu obnovil svou identitu, namaskoval jsem se, abych se vzhledem přiblížil věku, který jsem měl mít, a znovu jsem ze sebe udělal cestovatele a badatele se zájmem o kuriozity, který je zároveň úctyhodným členem společnosti. Samozřejmě nešlo o to, že by na tom všem mým informátorům a přispěvatelům záleželo. Někteří vedli ještě mnohem výstřednější život než já. Divil by ses, Theo, kdybys věděl, kolik lidí - i když někteří jako lidé jenom vypadají - se potlouká na periferiích světa smrtelníků a snaží se vrátit do Říše skřítků nebo na některé jiné, méně známé místo.

Každopádně jsem našel něco, co vypadalo jako má jediná šance k návratu do New Erewhonu. Vyhlídky nebyly ani tak dobré, a když jsem posílal omluvný dopis své neteři Anně, ten, který jsi četl, skutečně jsem věřil, že s největší pravděpodobností zemřu. Možná by to tak bylo lepší.”

Theo příliš dlouho stál a přešlapoval z nohy na nohu. Byl unavený a teď, když z něho největší strach spadl, měl dokonce i trochu hlad. Ale víc než všechno ostatní začínal mít velký vztek. Ukázalo se, že celý jeho život - život, který mu beztak připadal trochu bezvýznamný - je z velké části výsledkem plánů a potřeb jiných osob. “Jo, možná by to tak bylo lepší,” řekl. “Co se tedy stalo? Jak ses stal… tím, čím jsi, když se nemůžeš ani ukázat? A co je důležitější, proč tady vůbec jsem? Proč jsi pro mě poslal to zombie, místo abys mě nechal být šťastným idiotem, který si myslí, že je člověk, v mém světě?”

“Já ti odpovídám, Theo, ale jenom proto, že to chci. Ty se chováš, jako kdyby sis odpovědi zasloužil - jako bys na ně měl právo.” Hlas znovu ochladí jako led. “Jsi typický Američan své doby. Myslíš si, že vesmír by měl mít pravidla jako nějaká stolní hra, že podvádění bude potrestáno a poctivost odměněna. Nesmysl. To je nesmysl.”

Theo postoupil o několik kroků do středu místnosti. “Už mě nebaví mluvit do vzduchu.”

“Nechoď dál!” V té zuřivosti možná byl náznak strachu. “Tvůj přítel svižník je rukojmím tvého dobrého chování, Theo. Nezapomínej, že ve skutečnosti jsem nikdy nebyl tvůj strýc, takže si od rodinných vazeb příliš neslibuj. Nejsme dokonce ani příbuzní.”

Theo si nemohl pomoci - hlasitě se rozesmál ohromením a hněvem. “Rodinné vazby? Hovno. Vzal jsi mě od mých rodičů a mým nevlastním rodičům jsi ukradl pravé dítě, to všechno kvůli svým mizerným sobeckým plánům. Neřekl bych, že jsem to ve skutečnosti já, kdo využívá rodinné vazby, nebo ano?”

Po odmlce Dowd znovu promluvil klidnějším hlasem. “Já se ti snažím říct, co chceš vědět, Theo. Prosím tě, poslouchej. Nejsi jediný, pro koho je to těžké.”

Theo zlostně mávl rukou, aby pokračoval. Nemělo smysl se hádat, všechno to byla minulost stará desítky let.

Jenže pro mě je to nové.

“Abych byl stručný, můj experiment se zdařil, i když ne tak, jak jsem doufal. Překonal jsem bariéru, jenomže způsobem, který se nijak nepodobal tomu, co jsem zažil předtím…” Eamonn Dowd začal mluvit trochu rychleji. Theovi připadal nervózní a rozrušený. Přemýšlel, co udělal, že Dowda tak podráždil - určitě nemohl čekat, že někdo přijme takové novinky radostně.

Když se to vezme kolem a kolem, vlastně jsem zatím byl po čertech klidný, a on se stejně tváří, jako by držel všechny trumfy. Tak kde udělal chybu? Čeho se bojí? Theo zašilhal do tmavého kouta. Třeba je jako Velký a Strašný Oz. Třeba ve skutečnosti jenom nechce, abych viděl, jak vypadá - kdo ve skutečnosti je - a všechny tyhle kecy v duchu: “Jsem hrozně šeredný, jsou jenom zástěrka.” Předstíral, že neklidně přešlapuje z nohy na nohu, a začal pomalu postupovat dopředu.

“Netrvalo mi dlouho zjistit, co je ta divná věc, která se mi stala,” pokračoval Dowd. “Dostal jsem se do Říše skřítků - jenomže jsem nepřešel celý. Přesně jak mi to Likvidátor přichystal předtím, absolvoval jsem cestu jako duch bez těla. Nevím, jestli mé skutečné tělo zemřelo v tom okamžiku nebo až poté, co jsem z něho byl pryč nějakou dobu, ale věděl jsem, že je opouštím navždycky. Nedokážu ti vypovědět, jak hrůzný to byl pocit, a nebudu se o to pokoušet.

Ocitl jsem se tady na tomto místě, ale ne přesně na místě, které vidíš teď. Neumím to vysvětlit lépe než tak, že ve svém odhmotnělém stavu jsem spatřil větší verzi Likvidátorova domu - verzi, která se otevírala do rovin existence, které jsem pouze tušil. Můj ty bože, jak málo většina lidí tuší! A uprostřed toho všeho, uprostřed své pavučiny intrik a experimentů, seděl jako mnohorozměrný pavouk Likvidátor nepohodlných překážek. Popadla mne nenávist, jakou si lze jen těžko představit. Neměl jsem již žádné smrtelné tělo, takže jsem se stal tou nenávistí. Tady přede mnou byla bytost, která mne podvedla a ukradla mi naději! Jako pes, který byl dlouho mučen zlým pánem a jehož poutací řetěz se konečně přetrhl, jsem dokázal myslet na jediné - Zaútoč. Znič.

Myslím, že jsem ho zaskočil, a to mi pomohlo. Ať byl Likvidátor ve skutečnosti cokoli, rozhodně byl mocnější a školenější než já - přestože jsem měl na své straně moment překvapení, byl bych neměl šanci, nebýt toho, že jsme se spolu utkali na místě, kde moje zuřivost byla něco čistého, mocného. Také je možné, že, jak je to pro Říši skřítků charakteristické, ho oslabilo, že porušil slib, který mi dal. Nepřivedl mne zpět ze světa smrtelníků, jak slíbil přísahou - jeho sluha udělal chybu. Kdyby to byl udělal a potom mě zabil nebo mě nechal bloudit bez těla, pochybuji, že by to rozvlnilo byť jen nejklidnější postranní proudy reality… ale on svou část dohody nenaplnil. V Říši skřítků se za takové věci platí.

Zápasili jsme spolu dlouho. On však měl tělo, podivné a zmrzačené - nikdo jiný tomu nerozumí lépe než teď já. Tím, jak byl vázaný k té deformované slupce, neměl dost síly, aby v dlouhém boji získal navrch. Když jeho počáteční a nejnebezpečnější pokusy o mou likvidaci selhaly, poznal jsem, že nakonec zvítězím. V tom zvláštním místě byl jako medúza stínů a blesků, ale já jsem hořel jako kometa - rozžhavený do běla, planoucí nenávistí. Jak slábl, naposledy se mě pokusil vypudit ze své roviny existence, ale já jsem měl navrch a obrátil jsem jeho vlastní sílu proti němu. Jeho duše, nebo co to mohlo být, s vřeštěním uprchlá do nejtemnější tmy a já jsem zůstal, vyčerpaný, ale vítěz. Z posledních sil jsem se obalil jeho prázdným tělem, jako by to byla přikrývka, a zjistil jsem, že jsem zpátky v Říši skřítků. Byl jsem však uvězněn v Likvidátorově rozkládající se, cizí mrtvole, a přestože jsem se o to mnohokrát pokusil, nepodařilo se mi nahradit ji něčím méně hrůzným, než je toto tělo, které v sobě nosí pozůstatky milionu strašlivých myšlenek, výjevů a skutků. Jestli si myslíš, že jsem se dopustil špatných věcí, Theo mělo by tě potěšit, v jakém těle jsem sám sebe uvěznil.

Když se mi vrátily síly, zoufale jsem zatoužil spatřit Erephine, ukázat jí, že jsem se k ní přes všechna protivenství vrátil, třebaže v této bizarní podobě. Zkusil jsem ji kontaktovat, ale nedostal jsem žádnou odpověď. Posílal jsem jí jednu tajnou zprávu za druhou, aniž jsem dostal odpověď - kdybych čas od času nezaslechl nějakou zmínku o ní v mluvících zrcadlech, bál bych se, že zemřela. Po čase jsem začal uvažovat, že ji možná rodina nějakým způsobem obrátila proti mně. Za léta, co jsem byl pryč, se stalo mnoho - přešla válka květin, Violkové byli zničeni, jak jsem očekával, a New Erewhonu teď namísto sedmi rodin vládlo šest - ale na poměry skřítků to stále byla krátká doba, příliš krátká, aby se láska jako ta naše jednoduše vypařila. Rozhodl jsem se, že ji musím dostat k sobě, odvést ji od její prokleté rodiny a ukázat jí, jak jsem porušil samotné zákony času a prostoru, abych mohl být znovu s ní.

Neproběhlo to tak, jak jsem si naplánoval. Pomocníci, jež jsem si najal, mi ji přivedli, ale byla zvláštně vzdorná. Žena, kterou jsem miloval a která mne bezmezně milovala, se najednou chovala, jako kdyby čas, který v Říši skřítků během mé nepřítomnosti uplynul, všechno změnil - něco neskutečného u bytosti, která žije staletí! V podobě, již jsem měl, jsem se jí samozřejmě nemohl ukázat přímo - byl jsem zahalený a zamaskovaný jako Fantom opery nebo nějaký jiný melodramatický neřád, a to v ní probudilo jisté podezření, přes všechny důkazy, jež jsem jí nabídl. Chtěla vědět, jak vypadám - řekla, že se před ní možná skrývám, protože vůbec nejsem Eamonn Dowd, ale nechvalně známý Likvidátor, který se ji snaží zatáhnout do nějakého plánu! Nechal jsem ji svými zaměstnanci převézt do svého bývalého domu v Dopoledni, který jsem znovu získal pod novým jménem. Doufal jsem, že jí to připomene, co mezi námi bylo, ale rychle vyšlo najevo, že se stalo něco hrozného - že její rodiče našli nějaké místní kouzlo, kterým jí vygumovali mozek, přesvědčili ji, že mne už nemiluje. Po tom všem, co jsem prodělal! Byla to strašná noc. Já jsem chtěl, aby uznala, že ten, kdo stojí před ní, jsem skutečně já, aby si vzpomněla na naši lásku, a ona zase tvrdila, že se ji snažím oklamat, stěžovala si, že je unavená, bojí se a chce jet domů. Domů! K těm, kteří se nás pokusili rozdělit!”

Proboha, pomyslel si Theo, on je opravdu šílený. Nedokáže si představit, že by mohla jednoduše změnit názor, přestat ho milovat.

“Nakonec jsem se jí ze zoufalství ukázal. Tohle jsem pro tebe udělal! zvolal jsem. Toto jsou muka, kterými trpím každý den, abych byl v tvém světě! Ale to jsem neměl dělat. Nebyla na pravdu připravená. Křičela a křičela. Pokusila se utéct a já jsem byl nucen zadržet ji - nikoli fyzicky, poněvadž toto tělo takovou sílu nemá, ale jistými kouzly, která jsem našel v Likvidátorově obrovské knihovně. Zřejmě jsem spěchal víc, než jsem měl - uvědom si, byl jsem taky unavený a nešťastný a většina Likvidátorovy vědy pro mne byla něčím novým. Utišil jsem ji a udělal jsem ji poddajnou, ale za strašnou cenu.”

Dlouhé ticho nakonec prolomil Theo. “Co to znamená?”

Dowd si povzdechl. “Přistup blíž. Otoč se doprava. Vidíš tu dřevěnou bednu?”

Theo se zadíval na nejbližší hromadu podivných předmětů. Černá truhlice byla něco přes třicet centimetrů dlouhá a skoro stejně široká. “Ano, vidím ji.”

“Otevři ji. No, udělej to. Neboj se - není v ní nic, co by ti mohlo ublížit.”

Opatrně ji zvedl - byla překvapivě těžká - a pomalu nadzvedl víko. Uvnitř ležela na tmavě šedém sametu kamenná hlava ženy, maska z bílého mramoru vytesaná v póze vyrovnanosti a odpočinku. Ať už byla modelem kterákoli žena, její krása byla nadpozemská. “Nerozu…”

Kamenné oči se otevřely. Rty se ohrnuly do šklebu hrůzy a maska začala vřískat. Theo hrůzou zalapal po dechu a bednu upustil. Žuchla na podlahu a svalila se na bok, s víkem otevřeným. Vřískot zesílil.

“Zavři to!” vykřikl Dowd. “Zavři to víko!”

Byl to jeden z nejstrašlivějších zvuků, jaké kdy Theo slyšel, nekonečný jekot ryzí hrůzy. Přitiskl si ruce na uši a málem se rozbrečel. Nakonec se mu podařilo kopnutím ebenovou bednu zavřít.

“Málokdy se probudí,” řekl Dowd otřeseným hlasem. “Nemyslel jsem…”

“Ježíši Kriste, co jsi jí udělal?”

“Nic, úmyslně nic. Kouzlo, které jsem použil na její uklidnění, nějakým způsobem paralyzovalo jen její tělo. Při pokusu sáhnout do ní a vytáhnout zpátky na povrch skutečnou Erephine, jsem vytáhl její esenci, ale už jsem ji nedokázal znovu spojit s tělem. Nedívej se na mě tak - udělal jsem, co bylo v mých silách. Myslíš, že jsem chtěl tohle?” Hlas se mu třásl. “Ty to nechápeš. Její rodina nás brzy vystopovala a já jsem musel uprchnout. Vzal jsem si s sebou jenom její esenci. Její tělo stále žije, na rozdíl od mé smrtelné formy, ale je prakticky prázdné. Její rodina umístila tuto slupku do sanatoria za Město, ale ona, skutečná, pravá Erephine, zůstává se mnou.” Dlouho mlčel, jako kdyby ztratil nit nějakého připraveného proslovu. “Zachránil jsem ji,” řekl slabě, “a jednou znovu spojím tělo a mysl…”

“Jsi svinská zrůda, víš to? Zachránil jsi ji? Dohnal jsi ji k šílenství a potom jsi její mysl vzal a uzamkl do nějaké sochy!”

“Poslouchej mě, ty nechápeš…!”

“Chápu, kolik potřebuju!” Theo vykročil k rohu, kde se Dowd skrýval ve stínu. “Takovou pomoc máš přichystanou i pro mě? Dík, kurva, nechci. Byl jsem idiot, že jsem tady stál a poslouchal tě. Vyjdi ven! Vyjdi ven, nebo tě vytáhnu.”

“Nepřibližuj se, chlapče!” Dowdův hlas přešel do hysterického pištění. “Varuji tě!”

Theovi se podařilo udělat ještě několik kroků, než ho mandragorum dostihl. Byl dostatečně blízko, aby uviděl něco z toho, co byl Eamonn Dowd, úporně se snažící schovat se před ním hlouběji do stínů jako netopýr se dvěma zlomenými křídly. Bylo to skutečně nepochopitelné, alespoň v tom krátkém okamžiku. Mohla to být masa slizu, odumřelého listí, či zpola obraných kuřecích kostí, ale ani to ve skutečnosti nevystihovalo celkovou zvrácenost toho, co viděl. Co bylo nejhorší ze všeho, co ho zastavilo ještě dřív, než mu rameno stiskla ruka kořenového otroka, byl kratičký okamžik, kdy zahlédl trosku Dowdovy tváře, deformovanou bouli hlavy, jejímž jediným rozeznatelným rysem byly oči, to jediné lidské, co v lesklé, potrhané tváři zbylo, oči rozšířené hrůzou, zoufalstvím a hanbou. Theo si nemohl pomoci. S výkřikem hnusu couvl.

“Já jsem ti říkal, aby ses nepřibližoval!” zavřískl Dowd. “Říkal jsem ti to! Měl bych tě zabít.”

“Za co? Za to, že jsem viděl, co jsi sám sobě provedl?”

“Provedl sám so-sobě?” Dowd mluvil, jako by měl potíže s dechem. “Ja-jak můžeš něco takového říct, chlapče? Copak jsem se já vyhnal ze Říše skřítků? Já jsem se zradil?”

“Můj ty bože. Jasně, svým způsobem jsi přesně to udělal, sakra.” Theo se dostal do bodu, kdy mu bylo všechno jedno. “K čertu s tím vším. K čertu s tebou. Řekni mi, co chceš udělat se mnou, a skonči to.”

Dowd se maličko uklidnil. “Totéž, co by udělali Čemeřice, Durman a ostatní, kdyby se tě dokázali zmocnit. Jako dědic Violků máš v sobě jakýsi klíč, a oni si myslí, že tenhle klíč jim otevře přístup k prapůvodnímu zdroji energie, vírám světa smrtelníků. Abych dosáhl svých cílů, nepotřebuji připravit náš starý svět o rozum - nepotřebuji energie tolik - ale musím zjistit, co je ten klíč a použít jej, abych Erephine a sobě vrátil alespoň nějaký normální vzhled. Mrzí mě to, Theo, jenže na rozdíl od Čemeřice udělám všechno pro to, abych ti při tom neublížil.”

“Chcípni, blázne - žádný klíč není. Všichni se za mnou štvou, ale já nic nemám! Žádný klíč, žádnou kouzelnou hůlku, žádný prsten, kterým bych je všechny svázal - nic!” Marně sebou zmítal v sevření mandragorového panáka.

“To nebudeme vědět jistě, dokud tě nebudu moci prozkoumat. Pochop, že je to jedině spravedlivé, po tom všem, co provedli mně a Erephine. Proto jsem předstíral, že tě pro ně hledám, i když jsem přesně věděl, kde jsi. Čemeřice mě potřeboval a já jsem potřeboval jeho, protože jsem ho pod zástěrkou toho, že pracuji pro něj, připravoval o zdroje a informace. Myslím, že teď už jsem zjistil většinu toho, co potřebuji vědět.”

“Takže ve skutečnosti jsi úplně stejný jako Čemeřice, ne?” Theo si odplivl na podlahu. “Ach, já jsem zapomněl - ty se mě pokusíš nezabít, až mě budeš využívat.”

“Já nejsem Čemeřice,” řekl mrazivě Dowd. Znovu se stáhl do temného kouta. Theo jej viděl jenom jako nepravidelný stín. “Udělal jsem strašlivé věci, ale udělal jsem je z lásky.”

“To je jedna z nejhrůznějších věcí, jaké jsem kdy slyšel.”

Ze stínů u stěny najednou vystoupil do louží světla druhý mandragorum. Thea napadlo, že Dowd už si vyslechl víc obvinění, než kolik dokáže strávit, a poslal kořenového otroka, aby Thea ztloukl do bezvědomí nebo něco ještě horšího, jenže vtom se panák zakymácel a ohnul se dopředu, jako kdyby se ukláněl, ale ohýbal se dál a dál - ve skutečnosti padal, neskutečně, jako v nějakém kresleném filmu. Rozpadl se na několik obrovských bledých kusů, jež žuchly na podlahu a rozkutálely se.

“Co to sakra…?” bylo všechno, na co se Theo stihl zeptat. V dalším okamžiku se z místa, kde kořenový otrok předtím stál, vyhrnulo do místnosti na půl tuctu postav - ozbrojených strážníků v jakési protidemonstrační výstroji, oči schované za brýlemi, které navozovaly dojem hmyzu, sršňové pistole namířené na Thea a na místo, kde seděl ve stínu ukrytý Dowd. Za nimi vystoupili dva další muži v civilních šatech, jeden mimořádně vysoký, hubený a neurčitě povědomý, v ruce s něčím, co vypadalo jako bič ze stočeného světla. Druhý měl normálnější velikost a Theo ho znal až moc dobře.

“Řebříček.” Theo si odplivl na zem. Bylo to marné gesto, ale nevypadalo to, že by se v blízké budoucnosti mohl dostat k jiným gestům.

“Ano, pane Vilmosi - nebo bych měl říct pane Violko? Jsem naživu, vaší zásluhou. Jenom jste mě nechal zemřít, místo abyste mě dorazil.” Se skřítkovým obličejem nebylo něco v pořádku, měl nepřirozený lesk. “Evidentně nemáš nic ze svého pravého dědictví.”

“Zavři klapačku, Řebříčku,” odvětil ten vysoký, s mrtvým obličejem. “Otec chce, abychom to provedli rychle.”

Konec, pomyslel si Theo, když se podíval na řadu nálevkovitě rozšířených hlavní namířených jeho směrem. Měl pocit, jako by se mu žíly snažily rozvést po těle místo krve ledovou vodu. Poznal toho vysokého, nebo alespoň rodinnou podobu. To je určitě Čemeřicův syn - ten, o kterém Poppy říkala, že je úplně šílený.

Kapitola 38

Zlomená hůlka

“To je skandál!” Hlas Eamonna Dowda zaburácel z prázdného vzduchu tak hlasitě, že se Theo zapotácel a dokonce i strážníci v přilbách sebou škubli. Když pak Dowdův hlas zavřískl znovu, Řebříček si zakryl uši. “Jak se opovažujete vtrhnout takto, bez pozvání, do mé svatyně?”

“Nech toho,” řekl vysoký bledý skřítek. “Jsi zrádce, který štve obě strany proti sobě. Můj otec již slyšel dost a rozhodl.”

“O čem to mluvíš?” Z Dowdova hlasu zněl takový strach, že si Theovy naděje, které již byly na samotném dně, začaly vyhrabávat díru, aby mohly klesnout ještě níž. “To je lež, Antone Čemeřice! Tvému otci jsem prokázal nesčetné služby - celé tvé rodině…”

Čemeřice zvedl ruku a luskl. Ozval se rychlý sled melodických tónů, jako flažoletové tóny na horním konci krku kytary, a potom se série složitých záblesků u stropu nad Čemeřicovou hlavou pomalu změnila v blyštivou pavučinu nataženou přes prostor, kde se u dveří sbíhaly dvě stěny. Z temných míst vylezl do středu pavučiny zvláštní, mechanicky vyhlížející pavouk. “Nejsi jediný, kdo se umí schovávat ve stínech,” prohlásil mladý Čemeřice. “Tohle jsme sem poslali, když jsme tě přišli naposledy navštívit.” Udělal další gesto a místnost vyplnil Dowdův hlas.

“…Proto jsem předstíral, že tě pro ně hledám, i když jsem přesně věděl, kde jsi. Čemeřice mě potřeboval a já jsem potřeboval jeho, protože jsem ho pod zástěrkou toho, že pracuji pro něj, připravoval o zdroje a informace. Myslím, že teď už jsem zjistil většinu toho, co potřebuji vědět.”

Theo se zoufale rozhlédl po nějaké možnosti úniku, ale ozbrojení strážníci byli ze všech stran a mezi ním a spícím Břímou stáli přinejmenším dva.

“Tak dobrá, Antone,” řekl Dowd. “Uznávám, že jsi mě dostal, ale ty velice dobře víš, že tvůj otec nejenom chápe, jak je výhodné štvát své rivaly proti sobě, jenže taky to sám dělá. Proto neztrácejme čas hádkami, když se můžeme dohodnout. Chcete mého víceméně prasynovce a určitě víte, že mám také spoustu jiných cenných informací, věcí nahromaděných za mnoho století svým předchůdcem. Sám mám jenom skromné potřeby a nedělám si iluze, že bych se utkal s tvým otcem o to, kdo bude mít největší moc - jediné, oč žádám za to, že vám dovolím vzít si dědice Violků bez boje, je den na opuštění města…”

“Ty hajzle!” vykřikl Theo.

Anton Čemeřice se smál jako idiotské dítě. Znělo to znepokojivě. “To je zábava, vážně. Jenomže na to, aby tě něčím překvapil, je už trochu pozdě, Violko, Vilmosi nebo kdo vlastně jsi. Už víš, co Dowd provedl vlastní rodině, nemluvě o své takzvané životní lásce. Teď se ho zeptej, co udělal s dítětem, které bylo v břiše tvé ženy.”

Thea na okamžik zachvátila panika. V první chvíli si myslel, že mladý Čemeřice mluví o Poppy - že se o ní nějakým způsobem dozvěděli a zajali ji. Pak mu to došlo.

“Ten potrat?” zeptal se a otočil se ke stínu, kde se krčil Dowd. V den, který byl tak plný bizarních překvapení, hrůzy a odhalení, už mu sotva zbývalo místo na další. “Potrat, který měla Cat? To bylo tvoje dílo?”

“Udělal jsem to pro Čemeřice! Nechtěl jsem! Příčilo se mi to! Jenomže kdybych to neudělal, vytáhl by tě ze světa smrtelníků už tenkrát, aby prvorozenecké právo nepřešlo dál, a já… já jsem nebyl připravený…” Ze vzduchu a poprvé slyšitelně také ze schoulené postavy vyšel zvláštní přiškrcený zvuk. “Nebyl jsem připravený…”

Theo nedokázal promluvit.

Čemeřicovy rty sebou chvilku škubaly, jako by se učil usmívat se podle návodu. “Musím říct, že to byla legrace.”

“Jsi hlupák, Antone Čemeřice.” Dowdův hněv teď zněl jenom jako plané strašení. “Tvůj otec by takovou chybu nikdy neudělal.

Vilmos má teď na mě vztek - využít ho teď pro nás bude ještě těžší. Nejen že to nemůžete udělat beze mě, ale i já budu muset postupovat velice opatrně…”

“Ne, hlupák jsi ty, Dowde,” řekl syn lorda Čemeřice. “Nepotřebujeme od tebe vůbec nic.” Otočil se ke strážníkům. “Zastřelte ho.”

V mžiku, než Theo stačil udělat víc než sebou škubnout, ozbrojení muži postoupili blíž a sklonili zbraně. Ochranné brýle jim při tom ztmavly. Z hlavní se zablesklo a místnost nakrátko vyplnil jekot podobný motorům letadla. Vypadalo to, jak by nasával všechno do sebe jako vakuový tunel. Celý tmavý kout, kde se skrýval Dowd, explodoval. Kousíčky byly všude, cáry se snášely vzduchem. Theo zaslechl jedno chraptivé nadechnutí, syrové zabublání, a potom se ta věc, která sebou škubala v troskách, přestala hýbat. Mezi trámy něco zarachotilo, spadlo to na podlahu a dokutálelo se to nedaleko Theových nohou. Byla to vosa - použitá kulka v podobě maličkého bronzového robotka. Ještě chvilku slabě kopala nohama. Theo na ni dokázal jen zírat, otupělý šokem.

Je mrtvý. Dowd je mrtvý. Tak jednoduše.

“Vypusťte mloky a pak to tady spalte,” poručil Anton Čemeřice. Zdálo se, že to, co právě nařídil vykonat, se ho vůbec nedotklo, vypadal jako mrtvola, kterou někdo postrkuje, aby se hýbala jako živá, ve skutečnosti však necítí nic. “A tady tu jepici někdo strčte do kočáru.” Zazubil se na Thea. “Takže ty jsi vážně jeden z těch slabošských Violků. Hm, nemůžu říct, že by mě to překvapovalo.” Otočil se zpátky ke strážím s broučíma očima. “Nezraňte ho smrtelně, ale když bude klást odpor, můžete mu ublížit. Ty, proč se tak loudáš? Toho s blánou na obličeji vezměte taky. Třeba bude vědět něco užitečného.”

Čtyři strážníci se chopili Thea a Břímy. Ostatní zatím začali vysypávat na podlahu pytle, jež si přinesli. Vyhrnuly se z nich desítky maličkých načervenalých tvorů se zářivýma zlatýma očima. Jestli to byli mloci, slova tady neměla úplně stejný význam - vzhledem sice trochu připomínali obojživelníky, ale vypadali taky trochu jako kreslení čerti. Jak se rozprchali ze středu místnosti do nejbližších tmavých úkrytů, někteří se už začínali rozhořívat.

Řebříček div neposkakoval úzkostí. “Můj pane, doopravdy to tady nechcete spálit, že ne? Jsou tady nashromážděny neocenitelné vědomosti…”

“Vědomosti, které tady jsou, jsou falešné.” Z hlasu mladého Čemeřice poprvé zazněl opravdový vztek. “Měl jsem poznat, že Likvidátor je smrtelník - nikdy nechápal, co jsem mu říkal, nedokázal mi odpovědět na žádnou otázku. Nelíbilo se mu, jak provádím experimenty. Měl jsem to poznat!”

“Ale jsou tu věci, které nashromáždil původní Likvidátor…!”

Theo se zvráceným okouzlením přihlížel, přestože mu strážníci nasazovali na ruce zkroucené za záda pouta. Jejich povrch byl zvláštně vlhký a pružný, jenomže Theovu pozornost upoutalo něco jiného: obličej hraběte Řebříčka vypadal, jako kdyby se třepetal a ujížděl, nestálý jako olejová skvrna. Jeho tvář - drží ji pohromadě nějaké kouzlo, uvědomil si Theo, jako ta kouzla mládí a krásy, o kterých mluvila Poppy. Muselo ho to v paláci Narcisů pořádně zřídit.

“Dost, Řebříčku. Jestli se mi budeš snažit říkat, co tady mám dělat, shoříš s tím.” Z Čemeřicovy podrážděnosti jako by se ozýval puberťák, ale byla v ní také stopa něčeho jiného, něčeho, z čeho šel opravdový strach. “To místo se mi nelíbí a nemám k němu důvěru. Jsem velký vědec - dokonce větší než otec. Vím, co je důležité. Vím, proč moje pokusné objekty křičí, co vidí a co cítí. Všechno ostatní je špatné. Tenhle Dowd byl špatný. Chci, aby to všechno zmizelo.”

Ve skutečnosti již ze všech míst, kde se schovali ti čertovští mloci, vyskakovaly plameny. Hořely stříbřitě jako magnéziové pochodně. Mohutné jazyky plamenů začaly šplhat po stěnách a olizovat strop. Na jiných místech převzaly něco z toho, co je živilo - září problikávaly podivné barvy a vzduch se začal plnit ostrými chemickými pachy, které byly ještě znepokojivější.

Řebříček odcupital ke dveřím. Byl vyděšený, nechtěl se dál dohadovat. Anton Čemeřice vyšel z místnosti pozpátku, aby mohl pozorovat rostoucí požár. Dlouhé ruce měl rozpřažené, jako by oheň dirigoval jako nějakou hudbu. “Staré, prohnilé a špatné,” řekl, skoro pro sebe. Otočil se, aby se podíval na Thea, a zahrnul ho tím mrtvolným, rozšklebeným úsměvem. “Bude to tady hořet dny. V noci to uvidí až z hor v Olši.”

Proboha, on je vážně blázen. Šílenec. Theovi zůstávalo o málo víc než zoufalství - stalo se to, čeho se nejvíc obával. Podařilo se mu strčit prsty jedné spoutané ruky do kapsy a vytáhnout telefon, který mu Poppy dala. Když se strážníci na chvilku otočili, aby ho protáhli dveřmi, hodil jej na podlahu, odkopl jej do nejbližší doutnající hromady veteše a pocítil asi jedinou úlevu, která mu s největší pravděpodobností bude dopřána do neurčitého okamžiku v budoucnosti, kdy těmto lidem unikne do bran smrti. Přinejmenším u něho nenajdou telefon, který by je dovedl přímo k Poppy. Alespoň něco.

Osvětlení bylo stále měnivé, ale chodba i tak vypadala cestou ven mnohem normálněji, než když jí přišel. Hned za vstupními dveřmi seděla drobná, podsaditá postava špuldy se zkroucenými vlasy a páskou přes oko. Díval se do přenosného zrcadla, které měl otevřené na klíně. “Něco se stalo, pane,” řekl. “Vědecká obálka dostala úplně tvar hrušky. Obrana je stále potlačená, ale nevím, jak dlouho ještě…”

“Já to tady spálím, Cvachto,” pravil Anton Čemeřice. “Takže na to zapomeň. Nebo chceš zůstat a podívat se, co se stane, až začnou hořet některé staré kapsy pod podlahami a mezi zdmi?”

Špulda zbledl a těžce se postavil. Jednu nohu měl kratší než druhou a nosil obrovskou vyrovnávací botu. “Při Studni, vždyť jsou tam zásoby čisté pyromantické energie! Vzplane to jako slunce!”

Mladý Čemeřice přikývl. “Dokud to všechno nespadne v mraku dýmu do Ysu.” Počkal, až stráže otevřou vstupní dveře Likvidátorova skladiště, vyhlédnou ven a rychle, po vojensku budovu opustí. Thea a Břímu táhli, jako by to byly kufry. Theo chtěl vykřiknout bolestí v pažích, ale podařilo se mu klesnout dolů a najít nějakou svou hlubší část, dostatečně necitlivou a vzdálenou, aby se ho bolest mohla dotknout, ale nepřemohla ho.

V uličce čekaly dvě matně černé dodávky. Motory vibrovaly tiše, ale tak hluboko, že to Theo cítil v kostech. Vypadaly jako obrněné transportéry, ale měly aerodynamický tvar a byly nablýskané jako limuzíny. Neprůhledná bublinovitá okna budila dojem slepých očí. Kolem vozů se shromáždila skupina lidí, převážně žen a dětí s namodralou kůží, která jim dodávala spíš vzezření utopenců než živých bytostí. Když ale stráže vyšly z budovy, okolostojící ustoupili po hlavní cestě na molu a zmizeli z dohledu. Zůstalo po nich jen několik otisků rukou na naleštěném vnějšku vozů, ze kterých bylo vidět, že mají mezi prsty plovací blány.

“Ti špinaví vodní elfové,” řekl Čemeřice. “Sahají na věci, které jim nepatří. Počkejte, až celá tahle odporná čtvrť vyletí do povětří v oblaku dýmu a lávových bublin!” Břímu a Thea hodili na podlahu vozu, Čemeřice nastoupil za nimi. Vnitřek byl zařízený tak, aby se tam mohlo pohodlně posadit půl tuctu lidí. Nahoře byly odkládací přihrádky pro zavazadla - nebo možná automatické zbraně. Řebříček, špulda a dva strážní nastoupili s Čemeřicovým dědicem a rozsadili se. Zadní dveře vozu byly otevřené, a tak Theo na okamžik uviděl, jak zbývající strážníci nalézají do druhého vozidla a pomáhají jednomu z nich, kterého zřejmě omámil valící se kouř, pak někdo dveře zabouchl.

Čemeřice luskl prsty, aby dal znamení řidiči, kterého nebylo na druhé straně černých předních oken vnitřního prostoru vůbec vidět, a vůz se rozjel. Okna ven byla dost velká, aby Theo viděl něco z toho, co je za nimi a po stranách, i když to z jeho pozice na podlaze neobnášelo o mnoho víc než šedou oblohu a hřebeny střech. Překulil se, aby zkontroloval, jestli Bříma dýchá, a pak se pomalu začal sunout k zadním dveřím prostoru pro pasažéry. Zdálo se, že nikoho ani v nejmenším netrápí, že by si mohl nějakým způsobem otevřít dveře a uniknout. Ať chtěl nebo nechtěl, Theo to viděl jako špatné znamení, ale snažil se nenechat se tím odradit. Nevšímaje si bolesti ve spoutaných rukou, posadil se rovněji a zkusil sáhnout za sebe a nahmatat okraj dveří. Možná by mohl otevřít kliku hlavou a vypadnout, až se dveře otevřou. Kdyby provlékl nohu Břímovými pouty, mohl by svižníka vzít s sebou. Překulit se, vstát a dát se na útěk. Začít křičet. Břímu odnést nemohl, dokud měl ruce takto spoutané, ale třeba by mu pomohli vodní elfové nebo někdo jiný. Ale moc pravděpodobné to není, co? Proti ozbrojené květinové gardě. Přesto se dál snažil nahmatat dveře. Jedno po druhém…

Něco se mu prudce zakouslo do zápěstí - kůži mu probodlo tisíc žhavých jehel. Zařval.

Několik strážných vyskočilo, ale Anton Čemeřice jen apaticky vzhlédl. Na jeho tváři se znovu objevil ten mrtvolný úsměv, o nic veselejší než rýha na medúze. “Radím ti, aby ses nehýbal, jestli můžeš, Violko. Rozdráždíš tím anise. Je to takový mořský skřítek, mozek nemá žádný, jenom zuby a reflexy - moc zábavné reflexy. Vypěstoval jsem si je, aby měli takový tvar, kdy se dají použít jako pouta.”

Theo měl pocit, jako by se mu žílami v pažích propaloval vzhůru jed. Napínal všechny síly, aby se ovládl a nepokusil se to roztlouct nebo strhnout, ale při každém pohybu mu jehly znovu zajely do masa. Ležel a snažil se hýbat co nejméně, dokud bolest nezačala polevovat.

Vůz se pohyboval pomalu, Theo si zpočátku myslel, že se proplétají nějakými menšími zadními ulicemi kolem Likvidátorovy nábřežní budovy, ale když zvedl hlavu dost vysoko, uviděl přes okno, že ulice jsou neobvykle zaplněné. Na chodnících a na křižovatkách postávaly davy skřítků a vil, vysokých i malých, okřídlených i bezkřídlých. Nezvyklé množství z nich však mělo dlouhý nos a bujné ochlupení.

Theo nebyl jediný, kdo si toho všiml. Když se vůz z ničeho nic kolébavě zastavil, mladý Čemeřice podrážděně zasyčel. “Co se děje?”

Prostorem pro pasažéry se rozlehl řidičův hlas. “Kolem je mnoho lidí, pane. Nemůžu jet moc rychle.”

“Co je to?” Anton Čemeřice vykoukl přes silná okna. “Šotci? Vypadá to jako davy šotků. Buřiči.”

“Nejsou to jenom šotci, pane.”

“Přejeď je, jestli to jinak nejde.”

Nevypadalo to, že by řidič nějak spěchal, aby to udělal, ale jel s vozem stále dopředu. Theo slyšel, jak lidé venku volají a někteří buší do nárazníků nebo do dveří, ale nikdo nekřičel ani nezněl vyloženě rozčileně. Bylo to zvláštní: vypadalo to, že všichni jsou v ulicích, aniž by vlastně věděli, proč tam jsou - je to jako Mardi Gras, napadlo ho, ale ne tak veselé. Ale v tom, jak se tváře tlačily na okno a snažily se nahlédnout polarizovaným oknem dovnitř, Theo cítil výhružný podtón. Bylo však těžké dělat si z toho velké starosti. Theo dokonce ve skrytu duše doufal, že řidič někoho skutečně přejede, dav se opravdu rozzlobí, převrátí vůz a vytáhne Čemeřice a Řebříčka ven. A že si někdo - to především - všimne, že Theo je spoutaný vězeň, než se dav vrhne na ostatní osoby ve voze, aby je roztrhal na kusy.

“Proč tady všichni jsou?” promluvil Řebříček. Zdálo se, že jeho vláda nad přemodelovaným obličejem se zhoršuje. Houpal se, a dokonce to vypadalo, že se maličko smeká, ale možná to byl jenom optický klam, jak se světlo odráželo od něčeho, co nebylo úplně skutečné. Nebyl to příjemný pohled, vidět Řebříčkovu normální pohlednou tvář a chvílemi pod ní něco jiného, nezaceleného a potrhaného, ale Theo věděl, že i kdyby Řebříčkovi celý obličej sklouzl na kobereček na podlaze dodávky, jemu by to příliš nepomohlo.

“Proč jsi to udělal?” zeptal se ho znenadání Theo. “Nezradil jsi jenom mě, pomohl jsi zradit taky spoustu ostatních - Narcisy, Proskurníky, všechny. Proč?”

Řebříčkova měňavá tvář zbledla a dostala zlostný výraz, ale sám se Theovi do očí nepodíval. “Zavři hubu, smrtelníku.”

“Hrabě Řebříček má mnoho dluhů.” Bylo jasné, že Anton Čemeřice si dobírá Řebříčka, ve skutečnosti vůbec nemluví na Thea. “A velice málo loajality.”

Řidičův hlas se ozval znovu. “Ehm, promiňte, pane, ale… Myslím, že byste to měl vidět. Je to na všech tributech. Pustím vám tam vzadu zrcadlo.”

To, co Theo považoval jen za tmavé okno mezi jejich oddělením a řidičem, se jiskřivě rozzářilo a ukázalo scénu, která se mnoho nelišila od toho, co bylo venku. Nějaký hlas mluvil klidně, ale s jistou udýchaností:

“…pronesl před hodinou naprosto nečekané a prozatím nevysvětlitelné prohlášení. Zločincům a jejich vůdci se podařilo zařadit tu bizarní zprávu do všech zrcadel a tributů, zamaskovanou jako naléhavé sdělení prvního radního Durmana. Následovaly veliké nepokoje, ale zatím nedošlo k žádnému násilí. Mluvčí předních rodů ujišťují veřejnost, že opravdové nebezpečí nehrozí, ale všem občanům se nařizuje vrátit se co nejrychleji do svých domovů. Parlament se dnešního dne ve večerních hodinách sejde na mimořádném zasedání, aby zvážil předchozí zákaz vycházení a možná dokonce znovunastolení stanného práva. Za chvíli se přesuneme do přijímacího sálu v parlamentu květů, ale nejdřív je tu… opět… to prohlášení.”

Záběr se změnil, davová scéna zmizela a nahradila ji mimořádně známá tvář.

“Mluvím ke svému lidu a ke všem dobrým lidem.” Čudl byl oblečený jako vždycky, do prosté róby z hrubého plátna. Seděl na překřížených nohách před nějakou zdí, ve které Theo po chvíli poznal navršené kameny Vílohradského mostu. “Jmenuji se Blaťák Brouk Čudl. Jsem šotek. Každý myslící tvor, který si váží svobody a spravedlnosti, patří k mému kmeni. Každý, kdo se snaží vzít tyto vzácné věci ostatním, je můj nepřítel.”

“Obyvatelé Říše skřítků, vaši páni jsou vrazi. Mnozí z vás to vědí, ale bojí se to přiznat. Ale věděli jste také toto? Selhali. Tolik útisku, tolik zlodějen, tolik krutosti, a přesto nezajistili to jediné, co mohlo jejich zločiny zastínit - bezpečí, klidný život pro celou Říši skřítků. Jejich čas teď končí. Ti z vás, kteří mě slyšíte, vy víte, že mluvím pravdu.” Pokýval hlavou, jako by právě zodpověděl těžkou otázku. “Svému šotčímu lidu musím říct něco jiného. Dlouho jsme se sebou nechali špatně zacházet, především proto, že naši ctihodní předkově se před mnoha a mnoha staletími zavázali posvátným slovem ve smlouvě. Kdyby mohli nahlédnout do budoucnosti, kdyby viděli, co květinoví páni udělají, samozřejmě by to slovo nedali. Oni to však udělali a my jsme žili s jejich příslibem za strašlivou cenu.”

Pomalu, s neuspěchanou, rituální pečlivostí Čudl vytáhl matný černý balíček a začal jej rozbalovat.

“Co to ten malý kožožrout dělá?” Anton Čemeřice mluvil, jako by skutečně měl strach. “Proč ho někdo nezavře, nezabije? Jak vůbec ovládl zrcadlový systém…?”

Čudl zvedl zdobenou hůlku a ukázal ji tisícům a tisícům, které ho jistě sledovaly. Když ji Prvosenka přinesl, Theo byl tak blízko, že se jí mohl dotknout, té věci, na kterou se teď dívali skoro všichni v Říši skřítků. Tenkrát přemýšlel, jestli něco, co vypadá tak obyčejně, může být zbraň. Přemýšlel, proč vůbec stojí někomu za takovou pozornost.

“Tady je naše slovo,” řekl Čudl. “Tady je záznam, zhmotnění dávného závazku.” Jeho tvář, již vážná, se stala ještě nečitelnější. Zavřel oči. “S plným vědomím toho, co dělám, o svobodné vůli - a s radostí! - vysvobozuji svůj lid z této smlouvy s jeho utlačovateli.” Chytil hůlku svými spáry. Přelomil ji vedví a oba kusy upustil na kameny před sebou.

“Dnes se naši předkové usmívají.” Blaťák Brouk Čudl opět otevřel žluté oči. “Dnes jsme svobodní. Hem. Dnes jste všichni svobodní, bez ohledu na to, kdo jste, bez ohledu na to, co vám kdo řekl. Využijte tu svobodu, jak chcete.”

Pak zmizel a znovu ho nahradily výjevy z městských ulic plných neklidných obyvatel, šotků a mnoha jiných druhů skřítků a vil. Zároveň znovu přispěchali komentátoři, aby vyplnili zrcadlové prázdno vzrušenými analýzami.

“Než tento den skončí, hodně lidí ochutná železo.” To bylo všechno, co Anton Čemeřice řekl, ale vypadal překvapivě otřeseně. Nařídil řidiči, aby přidal. Rozjeli se menšími uličkami, aby se mohli vyhnout nepokojným davům, které teď byly snad na každé významné křižovatce.

Čudlův zvláštní agitační tah Theovi trochu zvedl náladu, ale účinek byl jen krátkodobý. Smutná fakta zůstávala: Čudl již dřív připustil, že u mostu nemá dost potenciálních revolucionářů, aby s nimi mohl zvítězit nad bezpečnostními silami třeba jenom jediného vládnoucího rodu. Jestli si myslel, že by mohl ostatní ve městě podnítit, aby se vzbouřili a přidali se k nim, nepočítal s hrůzou, jakou vyvolá jediný z Čemeřicových ochočených draků. Jak se někdo mohl postavit něčemu takovému, jak mohli bojovat kameny, holemi a lopatami? Stovky, dokonce tisíce by jich byly na místě zpopelněny a povstání by skončilo.

Přesto bylo zcela nepochybné, že ulice se plní - Theo si byl jist, že spíš lidmi, kteří chtějí uklidnění a odpovědi, než revolucionáři s rozpálenýma očima, odhodlanými jít za nějakým podivným malým šotkem vstříc čestné smrti. Vládnoucí rody to přesto znepokojilo. Zrcadloví zpravodajové znepokojeně referovali o bouřích, jež propukly v okrsku Mobyla na okraji Města, a o nějaké akci dělníků v docích ve Východní Vodě. Dokonce i požár na Dowdově nábřeží byl interpretována jako další útok na zavedený pořádek - což nebylo nic překvapivého vzhledem k tomu, jak jasně teď hořel. Záběry ukazovaly plameny šlehající do výšky třiceti metrů a vodního elfa z místního oddělení hasičů, který říkal, že jeho muži se pro žár nemohou přiblížit, mohou pouze bránit rozšíření požáru dál, a že nepočítá s tím, že by jej v několika nejbližších dnech dostali pod kontrolu.

Anton Čemeřice se tomu krátce zasmál, ale celkově nevypadal příliš spokojeně.

Krátký okamžik naděje pominul a Theo se znovu pohroužil do zoufalství. Viděl, jak se palác Čemeřiců před nimi neustále zvětšuje, trčí proti ostrému šedému světlu zakouřené oblohy. Měl pocit, jako by pozoroval něco, co se děje někomu jinému, nějaký starý film nebo něco v televizních novinách u sebe doma, sledované na půl oka při přecházení z místnosti do místnosti. Věděl, že to, k čemu se blíží, je jeho vlastní smrt, ale stejně se mohl jen dívat, jak ta budova roste, a otupěle uvažovat, jak dlouho bude muset čekat, než ta hrůza skončí.

Dowd jim pomohl zabít Catino dítě. Naše dítě. Dostanou ze mě, co chtějí. Čudl a ostatní shoří na černé lupínky, které pak rozfouká vítr.

Něco zatlačilo na jeho myšlenky jako vzpomínka, která se dere na světlo, ale nebyla to vzpomínka, jen prázdné strčení do jeho mysli, štípnutí od nějakého ducha. Škubl sebou a anis ho jemně, skoro až hravě bodl. V žilách se mu znovu roztančil oheň.

Přestože úspěch Čudlovy revoluce nevypadal pravděpodobně, v paláci Čemeřiců evidentně nebrali nic na lehkou váhu. Jak projížděli dlouhou ulicí před budovou - bylo to vlastně o málo víc než široká příjezdová cesta - Theo si všiml, že betonovou parkovací plochu kolem mrakodrapu lemují vozidla, jako je to jejich, a otevřené vozy plné ozbrojených a obrněných mužů. Z drátů natažených vysoko nahoře viselo něco, co vypadalo jako vydutá motýlí křídla, možná nějaké komunikační zařízení. Zdálo se, že obličeje všech strážníků a dalších skřítků, které míjejí, jsou zatvrzeny jakousi ponurou rozhodností.

Válka, pomyslel si Theo. Zalehnout na matrace. Čudl by potřeboval tankovou divizi, aby se někam sem dostal.

Když vůz zastavil, Thea náhle sevřela taková křeč neskutečnosti, až si myslel, že ho znovu kousl anis. Chvíli byl jak ve svém těle a díval se na sklovitý mrakodrap, tak hleděl na dodávku shora. Znovu měl v hlavě toho hrůzně povědomého vetřelce - jenže teď se mu to nezdálo. Byl až moc vzhůru. Něco se mu otíralo o mysl a evidentně se bavilo tím, jak se jeho myšlenky kroutí.

Už brzy. Spíš to cítil než slyšel, nebylo to slovo, ale komunikace, studený, pobavený slib. Už brzy. Pak ta bytost zmizela a on zůstal ve své hlavě zase sám, slabý a roztřesený.

Řebříček domluvil do své lastury. “Stráže nám drží třetí výtah.”

“Nepotřebuji, abys mi to říkal.” Čemeřice si protáhl dlouhé nohy. Na skřítka byl docela neohrabaný. Bez zájmu zalétl pohledem k Theovi a pak dolů ke spícímu Břímovi Šáchorovi. “Jestli chceš být k něčemu užitečný, Řebříčku, sundej tomu svižníkovi tu věc.

Jestli si s ním otec bude chtít promluvit, bude potřebovat, aby byl vzhůru. Otec nerad čeká.”

Zatímco Řebříček začal odstraňovat z Břímova obličeje lepivou, přiléhavou masku, vůz zpomalil. Theo byl přesvědčený, že jestli vejde do paláce Čemeřiců, nikdy už z něj nevyjde ven, že tam na něho čeká ta záludná bytost, kterou cítí, že věž, která se tyčí jako pahýl zlomené nožní kosti, bude posledním místem, které kdy uvidí. Spolkne ho, jako mořská nestvůra spolkla Jonáše - ale Theo nevěřil, že ho nějaký bůh vynese zpátky.

Narovnal se. Jestli se měl o něco pokusit, teď měl poslední šanci…

Jenomže nějak se stalo, že pouhá myšlenka, nebo snad nepatrné napnutí svalů, podráždilo anise. Znovu mu zakousl do zápěstí svá vlhká ústa s jehlovými zuby. Theo s křikem padl na podlahu, jeho svaly se zachvěly v křečích.

Když ho vytáhli zadními dveřmi z dodávky a odnesli ho vestibulem paláce Čemeřiců do výtahu, byl skoro v bezvědomí. Vnímal jen málo kromě toho, že je nenávratně ztracený.

Kapitola 39

Nevlastní dítě

Když se Theo vypotácel z výtahu, z každé strany držený za ruku strážným s přilbou, zastřenost způsobená bolestí začala ustupovat. Najednou spatřil dlouhou chodbu ostře, jako by se vynořila z mlhy. Anton Čemeřice se pomalu sklonil - omámenému Theovi připadalo, že je dvakrát vyšší než normální skřítci - a vzal jeho obličej do sevření, jež bylo mnohem silnější, než se mohlo podle bledých, jemných rukou zdát. Studeným prstem stáhl Theovi jedno spodní víčko, aby mu mohl prozkoumat oči.

“Podívej na to,” řekl vesele. “Prasklo mu tolik krevních kořínků, že bělmo očí úplně zrůžovělo - jako kdyby mu chtěly vyskočit z důlků. Co si o tom myslíš, Řebříčku? Anisův jed musí mít v našem vzrušujícím světě mnoho neobjevených použití. Možná že bychom z toho mohli udělat tvůj nový projekt.”

Řebříček se držel za obličej, jako by se snažil udržet pohromadě rozbité kousky. “Jistě, pane,” řekl přes zatnuté zuby. Znělo to, jako by souhlasil s tím, že se nechá vystřelit z děla, jen aby nemusel mluvit.

Theo slyšel, jak vydal velice zvláštní zvuk - jakési velice vzdálené bublavé zasténání - a pak si uvědomil, že to vůbec nebyl on, ale probouzející se Bříma Šáchor. Jelikož ležel hodiny téměř v komatu, svižník se pokousání svými anisovými pouty vyhnul, ale podle zvuků, které z něj vycházely, nebylo ani probouzení ze spánku pod plodovou blánou nic příjemného.

“Co…?” Bříma se rozhlédl kalnýma očima kolem sebe. Kolena se mu však okamžitě podlomila, ale stejně jako Theovi mu dělalo osobní ochránce několik strážníků, kteří mu v nekontrolovaném pádu zabránili.

“Jsme v paláci Čemeřiců,” řekl Theo. “Nehýbej se, nebo tě ta věc kolem zápěstí kousne. A nic neříkej.” Bylo to v podstatě zbytečné, ale aspoň se jejich věznitelé nedozvědí nic vybreptnutého náhodou. Ať si to musejí odpracovat, řekl si, ale hned se zamyslel nad tím, o jakou práci asi půjde, a nohy mu změkly. K čertu s tím - koho chci vodit za nos? Řeknu jim všechno, co chtějí vědět. Nikdo nevydrží mučení věčně, takže je to jenom otázka, kdy zamávat bílou vlajkou.

Jednoduché, neoznačené dveře na konci chodby vypadaly ze všeho nejvíc jako vchod do úklidové komory - místa, kam lidi za takovým účelem zatáhnou, poněvadž jsou tam kbelíky, nástroje a betonová podlaha s odtokem. “Podívejte,” řekl znenadání Theo. “Řeknu vám všechno, co chcete vědět. Vyřiď to svému tátovi, Čemeřice. Stačí, když pustíte svižníka a tu malou třepotalku. Je nepotřebujete - jdete po nich jenom kvůli mně.”

Anton Čemeřice na něho vrhl pohrdavý pohled. “Můj… táta… s tebou možná nebude chtít mluvit. Možná si z tebe jenom chce odřezat nějaké kousky, protože jsi udělal něco, co ho rozzlobilo - a tvoji přátelé taky, pokud vím. Jestli si myslíš, že můžeš smlouvat, jsi stejně pitomý jako tvůj strýc, nebo co ve skutečnosti byl ten Likvidátor. Tvoje strana prohrála. Jsi sirotek. Nemáš žádnou moc a nemůžeš uzavírat žádné dohody.”

Jako by chtěly mlčky ilustrovat moc a přístup, dveře na konci chodby se otevřely. Theovi strážci pustili jeho zápěstí. Jeden z nich se mu zapřel holínkou do zadku a prostrčil ho dveřmi.

S rukama spoutanýma anisem, Theo nedokázal udržet rovnováhu. Upadl a potom se těžce zvedl na kolena. Zpočátku byla tma kromě kroužku světla, které dopadalo na široký stůl, ale ozařovalo pouze osamocenou květinu v jeho středu. Muž za stolem vstal a světlo začalo zesilovat. Jako osoba byl neuvěřitelně krásný - bůh podsvětí. Bylo snadné vidět, kde přišel Anton Čemeřice ke své výšce, otcova bledá tvář však neměla nic ze synovy podrážděné nezralosti. Dlouho si ho ty nekonečně černé oči měřily mlčky.

Rád tě poznávám, blesklo Theovi hlavou proti jeho vůli. Hlavou mu zněla ta stará písnička od Stounů. Doufám, žes uhodl, jak se jmenuju. Vzápětí ho napadlo: Tak tenhle byl v mé hlavě? Vypadal, že by na to mohl mít dost síly a víc než dost krutosti, ale Theo z nějakého důvodu usoudil, že to není on. Nahlas, jen maličko roztřeseně, řekl: “A vy musíte být satan. Pán Temnoty.”

Nidrus Čemeřice se skutečně lehce pousmál. “A ty musíš být poslední z Violků. Protivná rodina. Jako ptáci - zpěvní, přelétaví, hlasití. Jenže hnízdo už ze stromu dávno spadlo a skoro všechna vajíčka se rozbila.” Zavrtěním hlavy odbyl únavnou záležitost se zničením celého rodu. “Vy ostatní, kteří tam jste, můžete také do kanceláře. Neplýtvejte mým časem víc, než je třeba.”

Jeho syn a Řebříček vstoupili spolu se čtyřmi strážníky, z nichž dva stále podpírali Břímu. Nidrus Čemeřice povytáhl obočí. “Stráže, můžete jít.”

“Víte to jistě, lorde Čemeřice…?” začal Řebříček, a potom náhle zmlkl. Strážníci zasalutovali otevřenou dlaní a vypochodovali ven.

“Jsou oba spoutaní, otče,” řekl Anton Čemeřice s náznakem pýchy. “Jsou bezmocní. Moje novinka…”

Lord Čemeřice vyšel zpoza stolu a postavil se za Thea. Bylo těžké stát nehybně, anis neanis - pouhá blízkost urozeného skřítka vyvolávala hluboké mrazení nervozity, jako když víte, že si Drákula prohlíží zezadu vaši šíji. “Myslím, že už je nebudeme potřebovat,”, prohlásil Čemeřice. Něco švihlo Thea přes zápěstí. V dalším okamžiku tlak anisových pout zmizel a on ucítil v zápěstích bodáni z obnoveného krevního oběhu.

“Ale otče…!”

“Nebuď netýkavý, Antone. Opravdu si myslíš, že fyzická zábrana na jejich rukou je lepší než to, co mohu udělat já?” Lord Čemeřice byl znenadání znovu před Theem. Ruka mu vyletěla vzhůru tak rychle, že Theo ani nezačal ucukávat, než mu Čemeřicův prst poklepal na čelo. Jako by Theovi umístil na kůži nějakou mrazivou tečku, něco tak studeného, že to pálilo. Než však uběhla vteřina, intenzita se zmírnila, ale zase se rozšířila zasažená oblast, rozlezlo se mu to po kůži a do svalů, ovinulo se mu to kolem páteře jako šplhající trn. “Půjdeš tam, kam ti řeknu, abys šel,” řekl Čemeřice. “Uděláš, co ti řeknu, abys udělal. Teď budeš stát a poslouchat a promluvíš jen tehdy, když ti položím otázku.”

Chcípni, hajzle s ksichtem mrtvoly, chtěl říct Theo, jenže jako v těch těžkých snech, kdy se zoufale snažil vykřiknout, ale nemohl, vyšlo z jeho úst jen slabé zahvízdání. Zatímco zápasil s mlčením, Čemeřice přešel před Břímu. Svižník měl oči vytřeštěné hrůzou,

“Co ví tenhle?” zeptal se.

“Možná nic, lorde Čemeřice,” řekl Řebříček. “Přivedli jsme ho rovnou k vám.”

“Já jsem je přivedl,” ohradil se Anton. “Já jsem měl velení.”

“Ano, a udělal jsi také pár jiných rozhodnutí,” odvětil jeho otec. “Ve skutečnosti ne moc dobrých.” Dotkl se Břímova čela a zopakoval slova, která řekl předtím Theovi. Potom udělal rozmáchlejší gesto. Na tmavé stěny začala svítit světla, nebo možná začaly zářit samotné stěny. Theo najednou uviděl, že prostor je poměrně velký, že stůl zaujímá jeden roh osmiúhelníkové místnosti o průměru nějakých čtyřicet metrů.

Stěny byly okna - plný kruh oken poskytujících nádherný panoramatický výhled na Město, jež se táhlo na všechny strany. Byl to pohled, který ukazoval palác Čemeřiců jako to, čím se nyní fakticky stal, centrum Říše skřítků. Theo si prohlížel třistašedesáti stupňové velkoměstské panoráma a při tom zjistil, že mu zůstala malá volnost pohybu, může pohybovat hlavou a pažemi a dokonce trochu přešlapovat nohama. Pokusil se udělat malý, nenápadný krok dozadu a zjistil, že tolik volnosti zase nemá: něco ho drželo na místě, kde stál, jako magnet.

Čemeřice se rozhlédl přes město ke světlu, které hořelo jako dálniční osvětlení. “Vidím požár ve skladištní čtvrti, Antonie. Proč tam hoří?”

“Likvidátorův dům byl pl-plný pastí.” Mladší Čemeřice najednou bojoval s koktáním. “Já… m-my… nemohli jsme… já… musel jsem…”

Čemeřicův hlas byl jako led. “Promluvíme si o tom později. Nejsem spokojený. Teď ale máme na práci důležitější věci.” Na okamžik ztichl a podíval se nahoru do prázdna. “Vida. Ostatní dorazili a jsou na cestě nahoru.” Upřel svůj zvláštně lhostejný pohled na Thea. “Snažíš se něco říct. Můžeš promluvit. Využij tu šanci moudře.”

Theo polkl urážky, které na něho chtěl vychrlit. “Držíte jednu mou přítelkyni. Ve sklenici. Mohu ji vidět?”

Čemeřice chvíli přemýšlel a potom dal hlavou znamení Řebříčkovi, jenž odběhl k Čemeřicovu masivnímu stolu a zvedl nádobu ve tvaru zvonu z místa, kde byla schovaná. “Můžeš dojít ke stolu a potěšit se shledáním.”

Theo neurčitě zaslechl, jak Anton Čemeřice protestuje, a uslyšel i tichou, pobavenou odpověď jeho otce, ale ani jedno ho nezajímalo. Vykročil ke stolu. Cítil se úplně normálně až na to, že když se pokusil maličko uhnout ze směru, ucítil jakousi tupou křeč, která nepřestala, dokud znovu nenatočil nohu správným směrem.

Před stolem se zastavil, víceméně z vlastního rozhodnutí. Jamka stála a drobné ručky měla přitisknuté k vnitřní straně zvonovité nádoby. “Ach, Theo, moc mě to mrzí,” řekla. Sotva ji slyšel. Do očí mu vhrkly slzy. “Je to moje chyba, ne tvoje.” Řekla něco jiného, čemu nerozuměl. “Cože?”

“Můžeš nádobu otevřít,” vybídl ho Čemeřice. “Otče, myslíš, že je to moudré?”

“Otevři tu nádobu.”

Thea mrzelo jedině to, že to neudělal dřív, aby to vypadalo jako jeho nápad, jeho gesto. Natáhl ruce k těžké skleněné nádobě a zvedl ji z podložky. Jamka chvíli mávala křídly naprázdno, potom vyskočila do vzduchu a zůstala viset před ním. Také plakala. Rozrušilo ho to víc než jakákoli bolest způsobená jemu. “Mrzí mě, že jsem tě zatáhla do tohohle průsera, Theo, opravdu mě to mrzí.”

“O čem to mluvíš? Nic z toho není tvoje vina.”

“Já jsem tě odvedla z tvého světa.” Byla bledá a vyhublá až na kost. Pod očima měla kruhy, které vypadaly jako modřiny.

“Rád tě vidím, Jamko,” řekl tiše. “Opravdu. Myslel jsem… Bříma a já jsme mysleli, že jsi mrtvá.”

Vrhla soucitný pohled na Břímu Šáchora a v dalším okamžiku zkoprněla, když uviděla, kdo stojí vede něho. “Řebříček,” vyslovila pomalu. “Co tady u všech posraných stromů děláš, ty zrádče? Slyšela jsem, jak o tobě Čemeřice mluvil - všechny jsi nás zaprodal, ty prolhaný, vrahounský…!”

Dřív než se Theo nebo kdokoli jiný stačil pohnout, přeletěla přes místnost a zakroužila kolem Quilliuse Řebříčka jako rozdrážděný sršeň. Ohnal se po ní. “Zastavte ji! Můj obličej, ona mě… Zabijte ji někdo!”

Čemeřice promluvil hlubokým, nevzrušeným hlasem. “Jdi k oknu.”

Theo přemýšlel, na koho skřítčí šlechtic mluví, a pochopil to až tehdy, když ho vlastní nohy začaly unášet k nejbližší tabuli s panoramatem Města. Zkusil vzdorovat, ale nebylo mu to nic platné - jako by Čemeřice sáhl přímo do jeho páteře a tahal za jeho nervy jako za provázky marionety. Výhled na město se zachvěl, pokřivil, protáhl a ohnul a pak se začal rozplývat, jako nějaký extrémně zpomalený záběr praskající mýdlové bubliny. Za prvním oknem bylo další, s identickým výhledem na město rozložené dole. Čemeřice má určitě před okny zrcadlové panely, aby se mohl dívat na věci mimo výhled, pomyslel si roztržitě Theo. Má pavouky, draky, všechny moderní vymoženosti… Potom se venkovní okno začalo otevírat, vyjíždět nahoru jako zvedající se víčko, a Theo ucítil, jak ho do tváře bičuje chladný vzduch.

“Stůj!” vykřikla Jamka. “Tak dobrá, Čemeřice, nechávám Řebříčka být - jenom ho zastavte!”

Theo udělal ještě tři kroky, než se zastavil u rámu otevřeného okna. Pokaždé když se zakymácel ve větru, cítil, jak snadné by bylo naklonit se příliš dopředu a jednoduše vypadnout do prostoru, ve vývrtce se zřítit vzduchem dolů na zem o nějakých dvě stě metrů níž. Na tváře a na čelo mu dopadlo několik malých kapek deště. Kdyby Čemeřice špatně odhadl, jak dlouho a jak pevně dokáže stát na svých unavených nohách, nečekala by ho jiná cesta než dolů…

“Třepotalko, vypustil jsem tě ze sklenice, protože teď, když máme v péči posledního z Violků, už nejsi důležitá,” řekl lord Čemeřice. “Ale když zaútočíš na některého z mých zaměstnanců, stává se z tebe mrzutost. Než abych plýtval naším časem a snižoval naši důstojnost tím, že tě budeme honit, raději ti připomenu, kdo tady má moc.”

Jamka se stále vznášela nad Řebříčkem, těsně mimo jeho dosah. “Ale asi byste si nedal tolik práce s tím, abyste ho získal a potom ho vystrčil z okna, že ne?” Její vzdor nebyl tak docela přesvědčivý.

“Je na tom trocha pravdy,” uznal Čemeřice. “Ale mohl bych mu říct, aby si vydloubl jedno vlastní oko, a to by se na jeho užitečnosti nijak neprojevilo. Ale raději bych si v kanceláři nedělal takový nepořádek, proto jednoduše vyhodím z okna místo něho toho svižníka, jestli mě rozčílíš. Tím jsem s tebou skončil.”

Jamka ho zpražila pohledem - alespoň tak, jak může osoba její velikosti zpražit pohledem vládce celé Říše skřítků - pak přeletěla místnost a přistála Theovi na rameni. “Odejdi odtamtud, Theo,” řekla. “Prosím.”

“Můžeš odstoupit od okna,” řekl Čemeřice a Theo najednou zjistil, že může. Udělal několik kroků za sebe, potom mu kolena konečně vypověděla poslušnost a on zpola klesl, zpola spadl na podlahu. Chytil se koberce, jako by se místnost mohla každou chvíli převrátit na bok, aby se odkutálel zpátky k otevřenému oknu a pak vyskočil do prázdna.

Lord Náprstník a lord Durman jsou v předpokoji, oznámil jakýsi úsečný nelidský hlas.

“Mají zpoždění. Pošli je dál.” Čemeřice se otočil k zachmuřenému synovi. “Myslím, že prozatím bychom mohli panu Violkovi, nebo jak by se mu mělo říkat, najít nějaké bezpečné ubytování.”

“Ano, otče, ovšem.” Vypadalo to, že mladší Čemeřice maličko ožil.

“Ale v laboratořích ne. Rozumíš mi? Není tady proto, aby s ním byly prováděny experimenty. Mám pro něho mnohem důležitější uplatnění.”

Dveře ven se otevřely a dovnitř vešli dva dobře oblečení skřítkové, oba hubení, oba v neurčitém středním věku, který ukazoval, alespoň tak to Theovi připadalo, že jsou staří přinejmenším několik století. Jeden měl rudozlaté vlasy, které byly rovné a visely mu na límec způsobem, jenž by v každém jiném městě působil záměrně hejskovsky. Na prsou dokonale padnoucího obleku nosil obrovský medailon. V jeho chování byla jistá ostražitost, jež snad mohla být skřítčím ekvivalentem nervozity. Druhý měl vlasy nepřirozeně černé, až to vypadalo, jako by si je barvil, ale ani tak nebyly černější než jeho oblek z jemného hedvábí. Zato měl husté bílé obočí. Evidentně to byl otec Poppy. Theovi nezbývalo mnoho pozornosti pro jiné věci než pro přežívání z minuty na minutu, ale i tak bylo velice znepokojivé vidět tvář ženy, na níž mu začalo tolik záležet, ztvárněnou jinak v kamenné masce jejího otce.

Durman pohlédl na Thea s jistým zájmem. “Takže to je ten dědic Violků. Ani na to nevypadá.”

Ale tvá dcera mě má mnohem raději, než má ráda tebe, kámo, chtěl říct Theo, ale samozřejmě neřekl nic.

“Omlouvám se, Nidrusi,” řekl ten se zlatými vlasy, lord Náprstník. “Zpozdili jsme se. Ulice jsou plné buřičů.”

“Vím.” Čemeřice nevzrušeně mávl bílou rukou. “Myslím, že toho mrňavého šotka najdeme. Depresivní veřejná poprava je nejlepší příklad flákačům a darmošlapům, kteří blokují naše dopravní tepny.”

Durman mu věnoval zvláštní pohled. “Tys to neslyšel? Nejsou to jenom nezaměstnaní a obvyklí demagogičtí agitátoři. Šotci se bouří, Čemeřice, oni se bouří! Založili požáry v celém Slunečním Svitu a vyvalili se ze Šotčí čtvrti. V tuhle chvíli jsou jich tisíce kolem Domu na Novém kopci a hrozí, že zapálí parlament! Bylo již zabito více než dvacet strážníků. Při Háji, copak ty jsi po celý den s nikým nemluvil?”

Na Čemeřici bylo poprvé vidět překvapení. “Kvůli té zlomené hůlce? Chceš mi snad říct, že jediné, co drželo šotky v klidu, byla nějaká stará smlouva?” Otočil se a luskl prsty k oknům. Panoráma města zablikalo a zmizelo, místo něho se rozzářila zrcadla. Pohled z výšky nahradily záběry na rozhněvané davy bojující s ozbrojenými strážníky, pořizované z úrovně ulice. Theo vytušil, že zdobená mnohoposchoďová stavba za scénou konfliktu, trochu připomínající bílý, šedý a zlatý svatební dort, musí být místo, kterému říkali Dům na Novém kopci, budova parlamentu. Překvapilo a potěšilo ho, když uviděl, že proti úřadům zřejmě nebojují jenom šotci - bylo tam mnoho druhů skřítků a vil, včetně některých, kteří se až na křídla příliš nelišili od Čemeřice a jemu rovných. Společně přehradili ulice barikádami a zapálili ohně v popelnicích. Od štítů strážníků se odrážely kameny a jiné předměty, ale v tu chvíli to vypadalo, že síly jsou vyrovnané.

“Jim ani nám to ale nijak nepomůže,” zašeptala Theovi do ucha Jamka. “Květiny jsou moc silné. Je to však úžasný pohled, co říkáš?”

“Při Oberonově krvi.” Čemeřice na tu scénu zíral s pokřivenými ústy, jako by snědl něco velice kyselého. “Založili požáry v našem Městě? Potom se já postarám o to, že Šotčí čtvrť shoří do základů a zem bude oseta solí. Celá generace šotků bude… bude…” Přimhouřil oči. “Co… je… to?”

Davem šotků a jejich spojenců se šířila nějaká vlna neklidu, záchvěv, jako by dav byl nějakým jednobuněčným organismem, který se chystá rozdělit a rozmnožit. Vznikla mezera a lidé uskakovali z cesty, přesto se tak tak stačili vyhnout jezdcům na nějakých zvířatech, kteří se vřítili na dlážděné prostranství země nikoho před překvapené policisty. Theo potlačil překvapený výkřik. Ty jezdce už viděl, stejně jako jejich jednorohé oře.

“Grimové!” vybuchl Náprstník. “U nejstarších stromů, kde se tady vzali?”

V pestrobarevných kožešinách a pérech byli zvláštně působiví, jako něco, co nepochází jenom z nějakého dřívějšího, divočejšího období Říše skřítků, ale ze snu, jako zbytnělá noční můra. Řičící oddíl vyrazil vpřed. Oštěpy a zatočené rohy se leskly, pušky se zvonovitým ústím plivaly oheň. Theo měl pocit, že se zářivýma žlutýma očima a pomalovanými tvářemi, neskutečnějšími než jakákoli maska, vypadají divocí šotci naprosto nekontrolovatelně, jako by hurikán popadl všechny halloweenové maškary a vrhl je vpřed. Strážníci, kteří jim přehrazovali cestu, zaklesnutí do sebe těžkými štíty, dělali všechno pro to, aby stovkám jezdců s kopími a jednorožcům s ostrými kopyty odolali, ale grimové měli výhodu hybnosti, v několika okamžicích policejní linii prorazili, přičemž strážníky rozehnali, desítky jich probodli a stejně tolik rozdrtili pod kopajícími, stříbrnými kopyty svých zvířat. Dav povzbuzený útokem se jako lavina pohnul vpřed. Za sílícího, dunivého ryku plného škodolibé krvežíznivosti, z níž se Theovi i přes zrcadlo naježily chloupky na šíji, se skřítci i šotci vrhli na vrávorající parlamentní stráže.

“Odkud se ti grimové vzali?” zeptal se znovu Náprstník. “Jak je možné, že se všechna ta proklatá sběř z kopců dostala do Města?”

Durman si zakrýval jedno ucho rukou, jako by poslouchal hlas ze sluchátka, třebaže samozřejmě žádné sluchátko neměl. “A není to jenom Slunečnicové náměstí,” řekl. “Mám zprávy, že jsou po celém Městě. Stračkův tajemník tvrdí, že vzbouřenci obklíčili Stračkovu rodinnou věž v Dlouhém Stínu, divocí šotci zničili strážnici a komplex zapálili.”

“To není možné!” vyhrkl Náprstník.

Čemeřice neztrácel čas protestováním proti něčemu, co bylo jasné. Došel ke svému stolu a dotkl se ho z boku. “Chci mluvit s Hadincem z jeskyní,” řekl. “Vyřiďte mu, že vyhlašuji poplach čtvrtého stupně. Potřebuji všechna zvířata, která jsou k dispozici.”

“U černého železa,” řekl překvapeně Durman, “ty je chceš vážně znovu použít?”

“Ano,” odvětil Čemeřice. “Mám je poslat taky na palác Durmanů? Ne? Tak mlč.”

Theo skoro neposlouchal. S tlumenou radostí se očima vpíjel do obrazovky. Věděl, že jemu ani jeho přátelům to nepomůže, ale bylo příjemné vidět, že se někdo Čemeřici a jeho bandě staví na odpor, vidět je, jak mají strach a jsou nuceni se rvát. Určitě to bylo Čudlovo dílo. Nějakým způsobem se mu podařilo propašovat do Města divoké grimy… divoké grimy i s jejich jednorožci…

“Proboha,” hlesl tiše. “To my!”

Jamka se k němu sklonila. “Cože?”

“Nic. Později ti to řeknu… jestli nějaké později bude.” Nechtěl přijít o nic z toho, co se děje, ale byl přesvědčený, že povolení ke vstupu do města, které on a Bříma Šáchor získali pro jednu osobu a jeden kus dobytka, se s pomocí zvláštního nadání Švejdíka Kopřivy nějakým způsobem namnožilo. Proboha! Čudl musel zařídit, aby k příchodu do města využili všechna kontrolní stanoviště, tucet tady, tucet tam… Cítil hřejivou pýchu, že pomohl vrazit do Čemeřicova hladce běžícího mechanismu tento francouzák.

A jak se ukazovalo, byl to pořádný francouzák. Momentálně už prakticky nešlo udržet si přehled o tom, co se v celém kruhu zrcadlových obrazovek děje: na okrajích Domu na Novém kopci se rozhořelo několik malých ohňů, několik dokonce na střeše. Theo neměl ponětí, jak se tam nahoru mohl někdo s ohněm dostat, dokud neuviděl jednoho z divokých šotků, jak se zaklání v sedle a prostřeluje jedním oknem v horním patře parlamentu zápalný šíp. Vypadalo to, že protestanti a jízdní grimové ovládli pole, zatímco všichni parlamentní strážníci jsou pobiti, leží zraněni nebo ustupují. Grimové se znovu řadili do jízdní formace. Protestanti, ponechaní v záchvatu rozjařeného ničení, vyvraceli lavičky a začali vyrážet hlavní dveře do Domu na Novém kopci. Z rozbitého dveřního rámu se vyvalila kaskáda zlatých brouků. Rozprchli se po schodech a ve slepém nutkání se hnali jeden za druhým přímo do hromady hořících krámů. Z horních oken vyhlížely bledé, vystrašené tváře. Theo měl pocit, že by mu jich mělo být líto - mnozí byli pravděpodobně jenom funkcionáři, uvěznění mezi požáry a rozzuřeným davem - ale měl v té chvíli vlastní problémy.

Jedno slovo, hrůzné slovo strhlo jeho pozornost zpátky k věznitelům.

“Jenže jestli povoláš draky,” řekl Durman, “ta zkáza nás tady může uvěznit na celé dny.”

Theo sebou škubl, jako by dostal ránu do břicha. Ten velký černý had, který se kroutil přes oblohu…

“Tak dlouho čekat nemůžeme, Nidrusi, a ty to víš,” pokračoval Durman. “Sám jsi řekl, že doba, kdy bude ta formule fungovat, je jenom krátká. Ať si s tím poradí Oměj a jeho strážníci. Já tvrdím, že pomsta musí počkat.”

Čemeřice pohlédl na prvního radního Říše skřítků s výrazem, který byl tak tvrdý a prázdný, že Theo poprvé pochopil, jak může být příliš mnoho racionality také formou šílenství. “Myslím si, že ty nemáš co tvrdit, Aulusi. Máš pravdu, že zkáza naše plány zasáhne, ale to neznamená, že těmhle kožožroutům neudělíme lekci. Jenom to znamená, že musíme postoupit k dalšímu kroku.” Znovu se dotkl stolu. “Připravte tři bojové vozy. Odjíždíme.” Usmál se na své spoluspiklence, ale oni jeho úsměv neopětovali. Byla to jedna z nejděsivějších věcí, jaké kdy Theo viděl. Napadlo ho, že kdyby byl na Durmanově místě, plánoval by si, že si při nejbližší příležitosti najde pro život jiný svět, protože na tomto smetišti bude zanedlouho už jenom jeden velký kohout. “Přesuneme se do Katedrály. Dokonce, jestli budeme mít štěstí, nejen splníme svůj hlavní cíl, ale cestou projedeme také kolem dvou velice dobrých vyhlídek, kde si můžeme udělat zastávku a podívat se, jak tu nevděčnou lůzu stíhá trest.”

Vzápětí nato vešlo dvanáct ozbrojených strážníků a dva obří ochránci. Zjevili se tak náhle, že to viditelně překvapilo i Durmana a Náprstníka. Čemeřice vydával do vzduchu další rozkazy.

“A připravte dítě. Ano, teď. V několika okamžicích jsme tam.” Otočil se a vykročil ke dveřím. Všichni ostatní, dokonce i květinoví páni, se za něho bez protestů zařadili.

Dva strážníci začali Břímu táhnout ke dveřím. Dva další chtěli Thea chytit za ruce, ale nebylo to třeba: následoval již Čemeřice sám jako pes na neviditelném vodítku. Jeden strážník se polovičatě ohnal po Jamce, která seděla Theovi na rameni, ale třepotalka se rychle schovala do houštiny jeho vlasů vedle krku. Theo jí chtěl říct něco statečného a povzbudivého, ale nemohl. Sice to vypadalo, že skutečně opustí palác Čemeřiců, v což ani nedoufal, ale situace byla stále až příliš beznadějná. Čemeřicovo ovládací kouzlo na něm leželo jako olověná deka - něco, co mohl nést, ale jen taktak.

Theo se rychle přestal orientovat v zákrutech a ohybech chodeb, ve dveřích, které se zčistajasna objevovaly v prázdných chodbách. Přestože vzduch se znatelně oteplil, měli za sebou jenom několik minut chůze, když se v chodbě před nimi objevila postava v bílém plášti. Na skřítka projevovala velkou dávku emocí, především nervozity. “Můj pane! Nečekal jsem… tedy, myslel jsem, že máme čas přinejmenším do zítřka - všechna znamení byla vyhodnocena k zítřejšímu dni, věštby, oneiromantická měření…”

Čemeřice se na něho skoro ani nepodíval. “Je připraven?”

“Za okamžik to bude. Oblékáme ho, aby mohl jít ven. Právě dojídal - zaskočilo nás to…”

“V tom případě od tebe nic víc nepotřebuji, pul Kosatci. Můžeš se vrátit k jiné práci.”

Skřítek v bílém však nevypadal o nic klidněji. “Ale… ale můj pane, jestli se to má stát dnes, nemám vás doprovodit? Tedy, doprovodit to malé dítě? Je tak moc… tedy, pracoval jsem tak dlouho a tak usilovně…”

“Jestli se nám to podaří, budeš odměněn. Teď jdi.”

Pul Kosatec chvíli zíral, potom si pročísl rukou vlasy, uklonil se a zmizel za dveřmi. Nidrus Čemeřice čekal, trpělivě jako socha, ale Náprstník a Durman vypadali trochu nervózně. Břímovi uniklo z hrdla tiché zakňourání bolesti a zoufalství.

Theo cítil, že nad jeho myšlenkami se něco vznáší jako bouřkový mrak a každým okamžikem se to blíží. Každá buňka jeho těla jako by se stáhla strachem. Jen pevné ruce strážných, které mu svíraly paže, mu zabránily, aby se nesesul na podlahu, jako by neměl kosti. Jde to sem. Bylo to velice blízko. Cítil nevolnost, bezmoc. Ta věc, která na mě čeká. Ta věc ze snů…

Dveře se otevřely a dvě víly vyvedly překvapivě malou postavu v silném kabátě s kapucí a stejně tlustých kalhotách a botách - něco, co vypadalo jako dítě, které vyráží na zdejší obdobu výletu do Arktidy. Pleť žen se leskla vlhkostí - jejich pohyby byly vláčné a oči těžké, jako kdyby byly něčím omámené. Upravily dítěti kabát a kapuci, ale vypadalo to, že dělají všechno pro to, aby se postavičky nemusely dotknout. Theo věděl, jak jim je, v tu chvíli netoužil po ničem víc než po tom, aby byl od té malé, mlčící bytosti co nejdál.

“Potřebuje ještě něco?” zeptal se Čemeřice. Byl viditelně netrpělivý. “Je čas.”

Kapuce se ohrnula dozadu a odhalila růžový dětský obličej a kudrnaté hnědé vlasy. Přestože strach, který Theo zažíval, byl obrovský, jeho pozornost zůstala na okamžik viset na jednom detailu, krvavé tečce na chlapcově spodním rtu a ručce s koncem křídla, která mu trčela z úst. Dítě ji vtáhlo dovnitř, párkrát kouslo, polklo a pak ukázalo hrůzný, spokojený úsměv.

“Já jsem připravený, otčíme.” Hnědé oči se obrátily od Čemeřice k Theovi. “Tak konečně jsi tady, můj… nevlastní bratře. Setkáváme se tváří v tvář.”

Theovi se vzbouřil žaludek a zatočila hlava. Na okamžik si byl jistý, že má toho dětského netvora znovu v hlavě, že se dívá dvěma páry očí současně, jak těma dětskýma, které si prohlížejí Thea, tak Theovýma, které se dívají na dítě, jako když proti sobě stojí dvě zrcadla. Potom si uvědomil, že vidí ve tváři té malé zrůdy vlastní rysy, rysy své rodiny, jako by to všechno byla pointa nějakého strašného vtipu. Bylo to, jako by měl špatný trip a prohlížel si sám sebe na fotografiích ze základní školy: karikaturu svého nosu - matčina úzkého nosu - ještě dětsky vytočeného nahoru, otcovu pevnou čelist lesknoucí se pod naolejovanou růžovou kůží. Ale oči… s výjimkou barvy neměly nic společného s jeho rodinou ani s ničím lidským. Byly stejně mrtvé jako něco zavřené do pohřební nádoby.

“Milost nejstarším stromům…” zašeptala ohromeně Jamka.

Poslední kousek Dowdova vyprávění náhle zapadl na místo. To je to podvržené dítě. Ne, já jsem podvržené dítě - on je dítě mých rodičů… on je to opravdové, ztracené dítě… Theo se náhle zlomil v pase a vyzvracel to málo, co měl v žaludku.

“Není to zrovna šťastné shledání,” řekl chlapec. “Doufal jsem v něco víc, když jsme spolu měli tolik zajímavých snů. Jsme koneckonců skoro dvojčata.”

Čemeřice si znechuceně odfrkl. “Ukliďte to,” řekl dvěma omámeným ženám. “Chlapce si vezmeme s sebou.” Na chvíli se zahleděl na Strašné dítě. “Společné sny?” Zlostně, štěkavě se zasmál. “Zdá se, že mezi vámi dvěma je hlubší pouto, než mi bylo řečeno.”

“Často se nudím, otčíme. Bylo to malé soukromé povyražení.”

Čemeřice zavrtěl hlavou. “Nemám rád překvapení. Tohle… spojení zvyšuje nejistotu v době, kdy si žádnou nemůžeme dovolit.”

“On je slabý, otčíme, a já jsem hodinu od hodiny silnější.”

“Stejně.” Zamračil se. “Likvidátor by možná dokázal zodpovědět některé otázky ohledně přesné povahy toho vztahu, ale zásluhou mého nejstaršího syna jsme o tento pramen přišli.”

“Ale otče!” ohradil se Anton Čemeřice. “Udělal jsem to pro tebe! Udělal jsem to proto, že…”

“Zavři hubu - už mám dost toho tvého kňučení. Všichni do vozů. Máme naléhavé záležitosti. Řebříčku, ty pojedeš se mnou a s naším dlouho ztraceným Violkou… a samozřejmě s dítětem. Potřebuji se tě zeptat, co se stalo v Likvidátorově domě na nábřeží.”

“Já ti můžu říct všechno, co potřebuješ vědět, otče,” zaprotestoval Anton, ale byl ignorován.

“Situace se patrně změnila,” řeklo dítě. “Odjíždíme brzy.”

“Máme tady vzpouru.” Čemeřice se otočil k ostatním. “Pojďte, ztrácíme čas. Chystám se některé rebely exemplárně potrestat.”

Skupina začala rychle postupovat chodbou. Thea, který stále vrávoral, musely stráže prakticky nést. Ta malá zrůda zvedla paži a ovinula svou horkou, vlhkou ruku kolem Theovy ruky, a on byl příliš slabý, než aby se z toho překvapivě pevného sevření dokázal vyprostit.

“Konečně jsem se setkal se svým pravým bratrem.” Strašné dítě znovu ukázalo své dokonalé zuby, takže bylo ještě těžší ignorovat krvavou skvrnku na jeho ústech. “Škoda že budeme tak brzy znovu rozděleni.”

Kapitola 40

Slaměnkové náměstí

I po všech podivnostech, které už v Říši skřítků viděl, Thea tvorové, kteří stáli v pozoru u tří obrovských bojových vozů v garáži, zaskočili: zásluhou dlouhých, blyštivých čumáků a baňatých, hmyzích očí vypadali jako nějací hollywoodští mimozemšťané. Pak si uvědomil, že jsou to voslounští řidiči navlečení do jakési bojové výstroje, s dlouhou koňskou hlavou zakrytou přilbou. Samotná vozidla byla ještě masivnější než dodávky, jimiž přijeli do paláce Čemeřiců. Po stranách, vepředu a vzadu měla těžký pancíř, jehož textura připomínala listy, avšak vršek vypadal jako jednolitá kopule z černého skla.

Strážníci, kteří ho hlídali, ho hodili na sedadlo v prostředním voze. Strčili do něho tak prudce, až dostal strach o Jamku, která se mu stále držela na krku. Lord Čemeřice, Řebříček a dva obří osobní ochránci nasedli za nimi. Obři byli ještě mohutnější, než bylo u jejich robustního plemene obvyklé, protože na sobě měli něco jako ochranné vesty. Strašné dítě nastoupilo jako poslední.

“Dokud ti neřeknu jinak, zůstaneš tu,” nařídil Čemeřice Theovi, který zjistil, že je to pravda: mohl pohnout hlavou, dokonce mohl maličko pozměnit svou polohu, ale rozhodně nemohl vstát a někam odejít.

Zpočátku přes okolní kopuli neviděl nic než kalnou záři světel v garáži, připomínající bahenní plyn, ale když vyjeli po rampě do filtrovaného denního světla, spatřil všechno kolem naprosto jasně, jako by jel v otevřeném autě a mezi ním a světem nebylo nic než skla polarizovaných slunečních brýlí. Uvnitř komplexu nevypadalo nic neobvykle. Řady Čemeřicových stráží jim rychle a sehraně uhnuly na bok cesty a nechaly je projet, sotva však nechali za sebou hranaté strážnice, Theo poznal, jak se situace změnila jenom za dobu, co byli uvnitř. Teď bylo plno také v ulicích čtvrti Měsíční Svit a směsice šotků a jiných skřítků ze spodních příček společenského žebříčku vypadala rozezleně.

Třebaže je Čemeřicovy vozy poněkud překvapily, někteří lidé z davu se prodrali na silnici, aby jim přehradili cestu. Bojové vozy jednoduše jely dál, Theo viděl, jak přinejmenším jeden skřítek s kozími rohy spadl a zmizel pod koly předního vozidla. Ostatní to spíš rozzlobilo než zastrašilo a z chodníků se jich nahrnulo do cesty mnohem víc. Přední bojový vůz srazil půl tuctu dalších lidí, než musel zastavit. Demonstranti se začali tlačit ze všech stran a obklopili také vůz, v němž byl Theo. Obličeje přilepené na kopuli vytvořily seskupení stejně bizarní jako obraz od Bosche. Na dveře zabušily pěsti. Několik kurážnějších členů davu začalo šplhat na kapotu.

“Je jich příliš mnoho, můj pane,” oznámil jim z přední části řidič.

“Přejeď je,” řekl Čemeřice.

“Je jich příliš mnoho,” zopakoval jiný hlas tvrdošíjně, navzdory zjevnému strachu z odporování svému pánovi. “Tady vůz Jedna. Těla se nám již zasekla v kolovém prostoru. Ještě pár, a zpomalí nás natolik, že budeme podstupovat zcela nepřijatelné riziko - o kus dál vytrhávají dlažební kostky, aby nám přehradili cestu. Několik zápalných bomb přečkáme, můj pane, ale jestli uvízneme na jednom místě, nakonec kouzla pro rozptylování tepla ztratí účinnost…”

“Použij děla.”

“Ale na této ulici uvízly stovky kolemjdoucích, nejen těch, kteří nám blokují průjezd…”

“Použij děla, nebo tě hodím davu.” Čemeřice se pohodlně uvelebil na svém sedadle. “A teď mi řekni, Řebříčku, co se stalo u Likvidátora. Neměl jsem čas na to, abych si prošel přepisy příliš důkladně.”

Bublinou Theova vozidla pronikl hlasitý zvuk podobný pásové pile. Z boku a přední části předního vozu současně něco vystříklo. Z nejbližších demonstrantů zůstalo o málo víc než červená mlha a desítky dalších snad na sto metrů všemi směry padly na zem. Lidé se teď horečně snažili dostat pryč, klouzali dolů z kapoty Theova vozu, kvapně prchali, a přitom sráželi pomalejší zraněné a šlapali na ty, kteří upadli. Desítky prchajících skřítků a vil klouzaly a klopýtaly po zakrvácené cestě. Přední vozidlo se trhaně rozjelo dopředu, ale vzpřímených těl překáželo stále příliš a industriální kvílení se rozeznělo znovu. Něco ťuklo o kapotu Theova vozu, skutálelo se to do poloviny okna a pak to znovu sklouzlo. Jak stačil v rychlosti zahlédnout, nebyla to obyčejná kulka, ale spíš maličká, tuhá mihule, jejíž zubatá, kruhová ústa se otevírala a zavírala, jak padala na cestu. Theovi se vzbouřil žaludek a do krku mu stoupla hořká žluč, ale už mu nezbývalo nic, co by vyzvracel. V několika okamžicích se konvoj znovu kodrcavě rozjel, přes těla, která sebou ještě cukala, zatímco dav před nimi s křikem prchal. Lidé na střechách a v horních oknech házeli dolů kameny, které tloukly do tvrzené kopule vozu jako opilý bubeník.

Theo dokonce cítil, jak z postavičky vedle něho vyzařuje rozkoš z celého toho ničivého pozdvižení. Vlny škodolibé radosti mu dorážely na jeho myšlenky jako póry vy větru.

Vypadalo to, že Čemeřice si dění kolem prakticky nevšímá, zato na Řebříčkovi bylo jasně vidět, že se mu mluví těžko. Příbuzný Sedmikrásků stále vypadal jako porcelánová panenka, které opravili obličej špatným lepidlem, a zdálo se, že ho to dost bolí. Oči mu těkaly ze strany na stranu, přitahovány krvavou lázní všude kolem. “Můj pane, prosím, já…já jsem myslel, že váš syn jedná podle vašich přímých rozkazů…”

“Do jistého bodu ano. Právě ten bod, kdy se odchýlil, chci najít -”

“Chvíli… chvíli jsme poslouchali pavouka. A Likvidátor řekl… řekl…” Řebříčkův hlas přešel ve spiklenecký šepot a Theo přestal slyšet, co říká.

Tady, Theo. Ten tah byl stejně silný jako Čemeřicovo ovládací kouzlo, ale jemnější, jako nutkání dívat se na strašlivou nehodu. Pohleď sem. Theo se otočil k dítěti.

“Víš, jak mi říkají?” zeptal se chlapec nahlas. Zachumlal se do svého silného kabátu, jako by vůz byly sáně ženoucí se přes ruské stepi, takže z něho byl vidět jenom malý kulatý obličej a konečky krátkých silných prstů. Oči se dívaly Theovi do očí. Jeho bezmocnost ho děsila. “Říkají mi Strašné dítě. Ve skutečnosti je to titul, ne jméno. Protože já samozřejmě jméno mám, i když je nikdo nepoužívá. Ty víš, jak to jméno je, že?”

Theo se pokusil odpovědět, ale na hruď mu tlačila přízračná tíha a on se nemohl dost hluboce nadechnout.

“To jméno je Theo Vilmos.” Dítě se zasmálo a ukázalo mezi malými, blyštivými zuby špičku jazyka. “Jmenuju se Theodore Patrick Vilmos. Mé jméno a rodiče jsi dostal ty, ale opravdu tvoje to nikdy nebylo. Ty jsi jenom další potomek Violků, úplně poslední z mrtvého rodu. Víš, někdy vidím své rodiče v tvých snech - Annu a Petera. Nechávám je vstát z tvých vzpomínek, abych viděl, jak vypadali, abych se mohl smát, když se dívám, jak horečně se jim snažíš omluvit, i když je zároveň nenávidíš za svá selhání.”

Znechucený, že slyší jejich jména z takových úst, Theo konečně našel vzduch, aby mohl promluvit. “To… nebyli… tvoji rodiče. Možná jsi původně byl jejich dítě, ale… ale teď nejsi ničí nic. Jsi… zrůda. Pošahaná, nelidská hrůza.”

Chlapec přikývl, vůbec mu to nezkazilo radost. “To je pravda, jsem svého druhu jediný. Samozřejmě jsou horší věci, čím se dá být

- průměr, podprůměr. Ztroskotanec. Nula. Když už o tom mluvím, víš, že jsem s tebou byl v paláci Narcisů, když jsi vrávoral kouřem a prachem? Všechno jsem to sledoval tvýma očima, pil jsem tvoje myšlenky. Chudáčci skřítkové, chudinky víly! Taková zkáza! Jak smutné! Pil jsem taky tvůj strach. Opravdu to byl moc příjemný zážitek, takže jsi dobrý aspoň k něčemu.”

Theo se pokusil dítě uhodit, jenže nedokázal ruku zvednout víc než několik centimetrů nad svůj klín. Bezmocný a zoufalý, tiše zasténal.

Chlapec se usmál. “I teď žiješ dál jen díky tomu, co po léta dělali jiní lidé, ne proto, co jsi udělal ty.” Na okamžik se odmlčel a začichal. “Ta třepotalka je pořád s tebou, že? Někde schovaná. Cítím ji.” Olízl si rty a vykulil oči v groteskní parodii na dětské nadšení. “Mňam! Škoda že jsem toho k odpolední svačině snědl už hodně

- myslím, že by byla moc dobrá. A křupavá.”

Tentokrát byl odpor silnější než Theovo vyčerpání a hrůza, dokonce mu dodal trochu síly. “Ty jsi pyšný, že nejsi člověk, že? Líbilo se ti to, když zabíjeli naše dítě - dítě, které nosila Cat. Eamonn Dowd byl možná hajzl, možná tomu dokonce pomohl, ale nevychutnával si to tak jako ty. Jo, cítím to - to pití myšlenek není jenom jednosměrné. Panebože, a ty si myslíš, že být jako ty je lepší než být jako já?” Theo se rozechvěle nadechl. Mluvilo se mu těžko, ale nemohl tu stvůru jen tak nechat, aby se mu pošklebovala.

“Jsem to, co jsem.” Úsměv se zaleskl jako studená kost. “Za svůj krátký čas jsem prožil tisíc životů a viděl milion nepopsatelných věcí, zatímco ty ses plahočil jediným bezvýznamným životem, a ještě k tomu zpackaným. Tvoje zbytečné období dnes skončí, ale moje bude pokračovat. Připravuju se na to od první hodiny, kdy mě přinesli do Říše skřítků. Jednou setřesu samotná tajemství vesmíru jako ovoce ze stromu.”

Theovi nakonec vhrkly do očí slzy. Spíš proto, že tváře rodičů se zkombinovaly do této bezcitné věci, než proto, že to byla mladší verze jeho vlastního obličeje, než ze slov, která říkala. Nemiloval své rodiče o nic víc než oni jeho, ale nějaká láska tam byla, i když ztlumená a zmatená. Tahle zrůda z toho všeho udělala výsměch. Sebral ještě trochu síly. “Já tě zničím.”

“Nebav se s tím, Theo - při Stromech, nebav se s tím,” pošeptala mu do ucha Jamka. “Jedině tě to otráví.”

Jen zabručel, stejně byl moc unavený, než aby ještě něco řekl.

Dítě se zasmálo a otočilo se zády k oknu. Tak ty mě zničíš? Já myslím, že ne. Do Theových myšlenek se protlačil proud cizího myšlení, mrazivý a mučivý vetřelec, proti němuž byl bezmocný. Ve skutečnosti nejsi Septimus Violka a rozhodně nejsi Theo Vilmos. Ve skutečnosti nejsi nic.

Vyjeli na vrchol kopce na okraji okrsku Měsíční Svit a davy v ulicích nechali dávno za sebou, když Čemeřice nařídil konvoji, aby zastavil, a trojice vozů najela na trávu malého, ošetřovaného parku. Město leželo pod nimi. Proužky kouře teď stoupaly z mnoha míst, obzvlášť dole na nábřeží, kde to vypadalo, jako by Likvidátorovo skladiště dál hořelo jako nitro slunce, tak jako to Anton Čemeřice předpověděl. Další velký požár zuřil ve středu města nedaleko slonovinové věže paláce Čemeřiců.

“Proč jsme zastavili, pane?” zeptal se Řebříček. “Utočí na nás?”

“Už jsou na cestě,” řekl Čemeřice, i když se nezdálo, že by tím něco vysvětlil. Zvýšil hlas, možná mluvil s neviditelným řidičem vozu. “Dej mi mé ptáky. Chci se lépe podívat na Slunečnicové náměstí.”

Dva osobní ochránci vystoupili - mohutný vůz se úbytkem jejich váhy rozhoupal - a rychle zkontrolovali okolí. Když se přesvědčili, že park neskrývá žádnou léčku, zůstali stát na tlumeném slunci a protáhli si dlouhé, pevnými svaly vyztužené šedé paže. Tiše si něco šeptali. Bublinová kupole vozu se zamihotala jako předtím okna Čemeřicovy panoramatické pracovny a přirozený výhled na město náhle na jedné straně vystřídal bizarní přízemní pohled na oblast nepokojů kolem parlamentu, jako by se vůz, v němž Theo seděl, nenadále potopil do středu města jako ponorka.

“Strážníci dostali posily, ale vidím, že odpor pokračuje,” konstatoval Čemeřice. “Až moc velký odpor. Myslím, že až to skončí, lord Oměj již nebude velet strážníkům - to bylo fiasko. Nevadí. Já se postarám o to, čeho jeho muži nejsou schopni.”

Theo byl příliš pohlcený tím, co viděl na skutečné obloze nad nimi, než aby věnoval mnoho pozornosti výjevům z boje strážníků a jízdních grimů mezi troskami fontán, laviček a veřejných chodníků na Slaměnkovém náměstí. Z mraků se jako dětští draci na jediném provázku spouštěla tři obrovská hadovitá těla. Tolik se to podobalo tomu hrůznému dni v paláci Narcisů, že nakrátko upadl do nepřítomného stavu podobného mdlobám, uvězněný ve fantaskní smyčce, kde se k němu neustále z oblohy snášeli draci jako nějaké živé rakety.

Obrovská zvířata klesala tak rychle, že to vypadalo, jako by se musela zřítit na svah kopce, kde stálo Theovo vozidlo, musela rozdrtit vůz a všechno v něm, Čemeřice, Thea, Jamku i to zrůdné růžolící dítě. Jak na ně ta obrovská, tmavá těla padala, Theo se přistihl, že se tak trochu modlí. Pak, necelých sto metrů nad nimi, se prudce rozvinula dvě netopýří křídla a sestupová křivka draků se náhle vyrovnala. Když se pak ve stejné výšce přehnali nad parkem, zapraštělo to ve vzduchu tak, že to obří osobní ochránce srazilo na kolena, oškubalo to větve z ohnutých stromů a vozy to prudce rozhoupalo v závěsech. Theo si všiml, že nejbližší drak má jezdce, malou lidskou postavičku přikrčenou v hranaté skleněné schránce připevněné k jeho mohutnému krku těsně před křídly. Pach těchhle netvorů, v němž se mísila síra a kyselý odér krokodýlího jezírka v sanfranciském Akváriu za horkého dne, zůstával Theovi v nose i poté, co se z draků samotných staly jen zmenšující se siluety na horizontu Města.

Přestože průlet tvorů byl strašlivý zážitek, Theo se s jakousi hanebnou dychtivostí otočil k oknům vozu, která ukazovala Slaměnkové náměstí, ani tak ne proto, že by se chtěl dívat, co se stane, ale spíš proto, že se nedokázal nedívat. Už věděl, že být svědkem takové hrůzy v sobě obsahuje maximálně intenzivní pocit živosti: krev tím zpívala. Přihlížet smrti, jedno jak strašlivé, znamenalo být sám živý, alespoň o pár okamžiků déle.

Draci se objevili na zrcadlovém záběru náměstí nejdříve jako dlouhé stíny, které se mihly nad davem tak rychle, že mnozí bojovníci ani nevzhlédli k nebi - ale tvář všech, kteří je zahlédli, dokonce i parlamentních strážníků, naplnila hrůza. Pouze grimové si zachovali tvrdý a chladný výraz, jako by konečně nastal dlouho očekávaný okamžik, třebaže seskočili ze svých jednorožců a rozběhli se hledat úkryt stejně jako zbytek vřískajícího davu. Draci prosvištěli kolem jako stíhačky předvádějící leteckou akrobacii a zvedli za sebou tornáda prachu a smetí, dokonce i oděvů strhaných vzbouřencům ze zad. Na dlouhý okamžik nestvůry zcela zmizely ze scény, kterou měl Theo před očima, takže tisíce lidí, kteří chaoticky prchali všemi směry, vypadaly, jako by propadly nějaké masové psychóze. Pak ale padly stíny na náměstí znovu a hned po nich také oheň.

První obrovský gejzír se přehnal přes široké schodiště Domu na Novém kopci jako nějaký smeták z oranžového plamene - smeták, který všechno před sebou nejen odmetl, ale také to spálil na černé uhlíky. Plameny byly tak žhavé, že to vypadalo, jako by si nenadálé výkvěty popela ponechávaly tvar prchajících obětí ještě chvilku, než se rozprskly na vířící kousíčky plné jisker.

Jamka Theovi vedle ucha hlasitě plakala, ale jemu už slzy nezbývaly. Mohl se jen dívat, ochromený a bez citu - poprvé byl nucen přihlížet hrůze, jakou by nikdo neměl vidět ani jedinkrát.

Záběr zrcadlové obrazovky se teď měnil, rychle se odsouval od místa zkázy a přeostřoval se na jinou část náměstí. Thea ten těkavý pohyb rozčiloval. Podařilo se mu najít krátkodobou úlevu v zamyšlení nad tím, jací ptáci fungují jako Čemeřicovy oči na scéně, magičtí nebo mechaničtí.

Draci přelétli znovu a vymetli náměstí plamenem. Zabíjeli všechny, kteří nedokázali uniknout, demonstranty, jejich bojovníky, civilisty i strážníky. Jeden šílený jendorožec proběhl kolem fontány s hořící hřívou. Theo však viděl, že se děje také něco jiného, něco tak zvláštního, že se dokonce i Čemeřice ve svém koženém sedadle narovnal.

“Krev a železo,” zabručel urozený skřítek, “co to dělají?”

Grimové se jako jediní ze všech živých bytostí na Slunečnicovém náměstí nesnažili zachránit útěkem - nebo alespoň nedoběhli příliš daleko. Po skupinkách zaujali místa, kde je před nejhorším peklem chránila nějaká budova anebo socha, a teď velice účelnými pohyby rozbalovali dlouhé tyče, které jim visely vedle sedel, ohýbali je a nasazovali jim tětivy.

“Luky?” Z Čemeřicova hlasu byl slyšet hněv i údiv, jako by to, co vidí, bylo esteticky nepříjemné. “Oni chtějí bojovat proti drakům šípy!”

Při dalším průletu okřídlených nestvůr vyskočilo několik grimů zpoza provizorních hradeb a zvedlo luky. Dva z nich zasáhl kapající proud ohně a proměnil je ve vřískající, poskakující pochodně, ale ostatní vypustili šípy a znovu utekli do úkrytu.

“Copak ti kožožrouti úplně zešíleli?” otázal se Čemeřice.

“Za starých časů lovili draky, otčíme.” Hlas Strašného dítěte zněl pobaveně. “Dělají, co umějí nejlíp. Myslím, že k tomu patří nějaký velice prudký jed.”

Když draci zakroužili a jejich stíny znovu padly na náměstí, vyskočilo z úkrytu a vystřelilo své šípy o tucet grimů víc. Díky dlouhým, téměř až opičím pažím byli divocí šotci dokonale vybavení k natahování takových dlouhých, těžkých luků. Draci vyplivli smrt a krouživě se vznesli. Grimové pokračovali ve vypouštění šípů, dokud se obrovští okřídlení červi neotočili a neslétli s novou dávkou ohně.

Kapalný plamen se znovu a znovu rozstřikoval po náměstí, na němž teď oheň šlehal i v místech, kde na první pohled nemělo co hořet. Sprška za sprškou zasahovala a odsuzovala k mučednické smrti další šotky, jiní však vybíhali hned za draky a stříleli nahoru do vzduchu, než obrovští tvorové stačili vzlétnout mimo dostřel. Zpočátku se zdálo, že je to z jejich strany jen nějaké gesto, projev primitivní odvahy tváří v tvář jisté smrti, ale nakonec, při šestém nebo sedmém průletu, všechny stíny nezmizely, když draci vzlétli z dostřelu: jeden stín se zvětšoval tak dlouho, až tma padla na celé náměstí. Šotci se dívali nahou, křičeli na sebe a ukazovali. Poté, když se stín začal rychle zmenšovat a tmavnout, se rozběhli do úkrytu: obluda padala.

Drak se zřítil z oblohy a narazil na zem tak prudce, že se jedna budova na náměstí zachvěla a hned nato sesypala, čímž přispěla vlastním prachem ke kouři z černé krve a kapkám roztaveného dláždění, které tvorův pád vyvrhl k nebi. Také další průčelí se otřásla a těch několik oken, která ještě zůstala celá, se rozbilo teď. Pak všude zavládlo ticho a náměstí znehybnělo, až na poskakování plamenů. Obluda ležela mrtvá v kráteru uprostřed pavučiny rozpraskané dlažby. Z velkého, zastírajícího se oka trčela houština šípů, další šípy probodávaly dlouhý krk. Drakův ocas se táhl přes doutnající schody Domu na Novém kopci jako přetržené lano visutého mostu.

“To není možné,” pravil Čemeřice. Theo netušil, že někdy uvidí skřítčího šlechtice tak ohromeného. Vypadal skoro jako smrtelník. “To není možné.”

“Ale je, otčíme,” ozvalo se dítě. “Podívej se a oči ti řeknou pravdu. Šotci zabili jednu z tvých velkých ještěrek. Pochybuješ, že dokážou zabít i ostatní? Můžou si dovolit na sestřelení každé obětovat několik tuctů ze svých řad - budou to považovat za výhodný obchod. A umíš si představit, co se stane s palácem Čemeřiců, až dav pochopí, že nejvyšší rody jsou zranitelné? Jestli jsi věnoval pozornost svému soukromému spojení, slyšel jsi, jak ti oddíly ostrahy oznamují, že tvůj palác je obklíčen.” Vypadalo to, že Strašné dítě se tím, co se stalo, rozhodně spíš baví, než že by se nechávalo znervózňovat. “A velitel říká, že grimové mají víc zbraní než jenom luky a šípy - vystřelují okna věže vrhači blesků. Mnoho strážných už zahynulo.”

“Naše zranitelnost nepotrvá dlouho,” řekl Čemeřice. “Do vozu!” křikl na obří osobní ochránce. “Jeď! Hned! Rovnou do Katedrály!”

Obři si ani nestihli vlézt úplně na svá místa, když se obrněný vůz na parkovém trávníku otočil, čímž vyvrhl travní drny a bahno. Jeden z obrovitých šedých tvorů se málem překulil na Thea - což, jak ho pohotově napadlo, by byla aspoň rychlejší smrt než to, co mu chystal Čemeřice.

“Dokázali to!” zajásala mu vedle ucha potichu Jamka. “Viděl jsi to? Bylo to skvělé!”

Theo se neubránil pocitu pýchy. To, co šotci dokázali, bylo víc než nějaké hrdinské gesto - Čemeřice se vrátil na zem, dokonce trochu vystrašený. A Theo s Břímou Šáchorem tomu pomohli.

Dobrý starý Čudl, pomyslel si. Však to těm květinovým mizerům patři za to, že ho podceňovali.

Po několika minutách projeli nenadálou mlhou do části Města, kterou si nevybavoval ani jako popis v Dowdově deníku. Budovy po obou stranách čím dál užší cesty byly zvláštními slepenci z kamene a hlíny, které vypadaly skoro jako termití pahorky nebo nějaké velice staré archeologické naleziště. Tmavé, mlhavé ulice byly prázdné a ty podivné budovy působily také prázdným dojmem. Dveře a okna bez skel civěly jako oči lebek navršených v katakombách. Jak konvoj ujížděl dál svažitými ulicemi mezi neumělými budovami, které se k sobě nakláněly, zdálo se, jako by i mlha houstla.

Ne, uvědomil si Theo, to není jenom mlha. Také obloha nad nimi tmavla, jako kdyby končilo odpoledne a večer přicházel rychle. Jenže do večera by mělo zbývat ještě několik hodin. Může dojít k energetickému výpadku na obloze?

Čemeřice štěkal rozkazy do svého neviditelného soukromého komunikátoru, dítě klidně vyhlíželo z okna a Řebříček vypadal, jako by se ztrácel v nějaké osobní říši bolesti, ale Theo přesto zašeptal, když se Jamky zeptal: “Kde to jsme? Proč se už stmívá? Je to dýmem z požárů?”

“Jedeme do Půlnoci,” řekla mu do ucha. Okamžik radosti vyprchal a její hlas se zachvěl. “Nevypadá to dobře, Theo. Od doby, co král a královna zemřeli, se sem chodí jenom na pohřby. Je to… je to husté.”

“Co je husté?”

“Všechno. Prostě to tak je. Říše skřítků - tady houstne.”

Strašné dítě se pohnulo, dopřálo si hluboký extatický nádech. “Je to srdce země, sídlo prvního pahorku, kde začala civilizace - ale život tady byl už dávno předtím.” Usmálo se a pokývalo hlavou. “Místo, kde jsou okraje, kde se věci objevují a zanikají, rodí se… a umírají.” Strašné dítě se procpalo Theovi do hlavy: Bude to pro tebe poučné, mé skorodvojče - krátkou chvíli.

Jamka se přesunula ještě blíž k Theově krku, přestože byla na opačné straně než chlapec. “Nebav se s ním!”

Ale on nemohl odolat. Povzbudilo ho, jak grimové zabili draka. “A tam chcete rozpoutat to, jak se to jmenuje, Věčná noc?”

“Stará noc. Ach ano. Ale my ji nerozpoutáme, jak říkáš. Ona už je. Já jednoduše otevřu dveře, aby si našla cestu do světa smrtelníků. Ne že by ji tvůj svět neznal, jako staré tradice a staré přízraky. Ale dnes existuje jen několik malých spojovacích bodů - podobně jako maličké dírky v jinak vodotěsné lodi nejsou dost velké, aby něco změnily. Ale já otevřu velkou ránu v boku reality, jak je známa v tvém světě - díra příliš velkou, než aby se dala zacpat nebo zalátat. Jak se jednou začne Stará noc valit dovnitř a působit chaos, jaký ani tvůj problémy zmítaný svět nepoznal tisíc let nebo víc, nic ji nezastaví.” Povzdechl si. “Bude to nádherné. Jako koupat se v řece nesouzvučné hudby. Vánice temného světla. Křik, marné modlitby, jedinečný zvuk, jak se rozpadají samotné mřížky reality - všechno to vypiju, dokud se neopiju. Čekám na to celý život.”

Theovi bylo zle, ale nechtěl to dát najevo. “Celých kolik, sedm let?”

“Zažil jsem stejně okamžiků života jako ty, můj nevlastní bratře, mé slepé a hluché dvojče, ale moje uběhly v tomto světě. Tím, jak dýcháme vzduch Říše skřítků, stárneme tady pomaleji, ale ty přece znáš datum mého narození - to byla další má věc, kterou jsi dostal ty.”

“Ale víš, co jsem měl, na rozdíl od tebe? Opravdovou rodinu. Život.” Theo chtěl tomu usmívajícímu se stvoření v podobě dítěte jakýmkoli způsobem ublížit, jako by to, co sedělo vedle něho, opájelo se škodolibou radostí a dobíralo si ho, bylo to nejhorší z něj. “Lásku. Víš vůbec, co to je?”

Strašné dítě se zasmálo. “A ty víš?”

Čemeřice se vztekle otočil. “Zmlkni.” Thea něco ovládlo a zabránilo mu znovu promluvit. Dítě se usmálo a vyhlédlo z okna.

Bojové vozy jely dál, klikatá cesta je vedla dolů do něčeho, co vypadalo jako lesnaté údolí, při zemi obestřené mlhou. Mezi stromy se otevíraly chodby nerušené tmy. Po obou stranách hrbolaté cesty dosud stály budovy, ale byly vyhloubené přímo do země a zdály se být skoro neviditelné. Pouze prašné otvory, příliš pravidelné, než aby to byla doupata zvířat, nebo tu a tam kousek střechy vyčnívající z hromady hlíny nebo změti listí ukazovaly, že tady kdysi něco žilo.

“Mně se to tady nelíbí,” zanaříkala Jamka. “Je to zkažené místo.”

Theo nemohl mluvit a prakticky se nedokázal ani pohnout. Nechal hlavu klesnout dozadu a zadíval se přes kopulovitý vršek vozu na špičky vysokých starých stromů. Linie vrcholků stromů po obou stranách kmitaly nahoru a dolů, jak mezi nimi projížděli, jako vlnové obrazce na osciloskopu. Z výšky je něco sledovalo, maličký okřídlený tvar, sotva viditelný proti tmavnoucí obloze. Theovi málem ztuhlo srdce při pomyšlení, že je to další drak, který se k nim spouští z výšky, ale pak si uvědomil, že přes převalující se cáry mlhy by nemohl vidět něco, co by bylo tak vysoko. Byl to nějaký šedý pták, který poletoval sem a tam jen několik desítek metrů nad nimi, jako by vůz udržoval na dohled - možná sova nebo malý jestřáb. Potom mlha zhoustla a obloha jako by potemněla. Ve chvíli, kdy se mu pták ztratil z dohledu, pocítil smutek.

Možná poslední svobodný tvor, kterého uvidím. Měl jsem říct Jamce, aby odletěla, dokud jsem ještě mohl mluvit. Říkají, že jim na ní nezáleží, ale až se mnou udělají, co mají v plánu, možná ji přesto zabijí. Krátká představa, jak je zpátky zavřená ve sklenici, ale tentokrát v rukou Antona Čemeřice - nebo dokonce hladového dítěte - vyloudila sten strachu a odporu, který odumřel někde mezi jeho plícemi a hrtanem, neschopný překonat příkaz mlčenlivosti od lorda Čemeřice.

A bude to ještě lepší, dobíralo si ho neslyšně Strašné dítě. Theo zakňučel. Nedokázal ten hlas, toho ducha vypudit z hlavy: bylo to jako zápasit s těžkým snem. Bolest a hrůza, jaké se vyskytují ve světě bdících jen jednou za celou epochu. Jen počkej, bratříčku. Uvidíš tak velkolepé věci…!

Po klikaté cestě vyjeli na vrchol stoupání a na okamžik se vynořili z nekonečného sloupořadí přízračných stromů. Před nimi se rozkládalo široké údolí zarostlé lesem, hustý koberec z korun stromů, který se nečekaně zvedal z nížiny a končil prstencem obrovských stromů uprostřed údolí, dosahujících více než dvojnásobku výšky ostatních. Viděl, že uprostřed toho prstence se něco blyští, matným leskem jako staré stříbro, ale pak vůz překonal nejvyšší bod a začal znovu sjíždět dolů, v mžiku se ocitli znovu v hloubi slepých lesů. Stromy kolem nich teď byly poněkud vyšší, obrovské sloupy kůry, jejichž nejnižší větve se rozbíhaly vysoko nad vrškem vozu. Theo si představil, jak velké asi musejí být stromy uprostřed - stromoví obři. Světlo zde bylo kalné, ale nějakým zvláštním způsobem se i tak zdálo být moc jasné, jako boční záře těsně před západem slunce. Skutečnost byla taková, že zvláštnost toho místa k němu doléhala i přes mlhu únavy a zoufalství, ať chtěl nebo nechtěl. Nešlo jenom o světlo, ale také o to, že hlasité zvuky, například z motorů, zněly nezvykle tlumeně, a přitom tiché zvuky, jako šelest větru ve stromech, pronikaly dokonce i tvrzenými bublinovými okny. Dokonce i vzduch, který dýchal, byl řidší, a zároveň opojnější, než měl být. To všechno přispívalo k sílícímu pocitu dezorientace jako při nevyvedeném drogovém tripu, jako kdyby samotná realita kolem něho tuhla, čas se zpomaloval, všechno jaksi hutnělo…

Ne, nehutní to, to je příliš vědecké, prostě to všechno… Musel pátrat ve své potlučené, vyčerpané mysli, dokud nenašel Jamčina slova. Houstne. Říše skřítků tady houstne. Je toho prostě… všeho víc.

Všichni pasažéři mlčeli, mezitím co se konvoj proplétal mlžnou, světlem žíhanou krajinou. Čemeřice a jeho zrůdné nevlastní dítě se možná oddávali snům o tom, co přijde, Řebříček byl rozrušený a viditelně měl stále bolesti. Pouze Jamka měla co říct: přilezla těsně k jeho uchu a zašeptala: “bud statečný, Theo,” ale na to by neměl co odpovědět, ani kdyby mluvit mohl.

Konečně obrněný vůz zpomalil a zastavil. Vypadalo to, jako by se svět před nimi propadal, a Theovi chvíli trvalo, než si uvědomil, že se nedívá na nějakou interdimenzionální nicotu, ale do stříbřité prázdnoty klidného jezera obestřeného mlhou.

“Vystup,” řekl Čemeřice.

Byl vězněm vlastního nemotorného těla: mohl jedině poslechnout. Mimo ochrannou bublinu vozu působil svět ještě podivněji. Často slyšel nebo četl o tichu, které bylo hmatatelné, tak husté, že by se dalo krájet nožem, ale tentokrát takovou věc poprvé skutečně zažil. Ticho bylo dusivě těžké, jako by celý svět zadržel dech.

Nebyl jediný, koho to ohromilo. Obří ochránci se na něho ani nepodívali, když vystoupili z vozu, ale jako nějací turisté z velkého města se zaklonili a zahleděli se nahoru na obrovský prstenec stromů obklopujících jezero. Theo zjistil, že dělá totéž. Stromy byly stejně majestátní, jako když se na ně díval z dálky, velké jako kancelářské mrakodrapy. Nejvnitřnější kruh sahal tak vysoko, že plné denní světlo se podle Theova odhadu mohlo dotknout hladiny každý den jenom na několik minut.

Jejich velikost byla sama o sobě dosti fascinující, ale i když Theo o stromech mnoho nevěděl, sotva si mohl nevšimnout, že žádné dva v kruhu nejsou úplně stejné. Strom, pod kterým zaparkovali, byla převysoká borovice, stála však mezi mohutným dubem a neskutečně obrovskou břízou, jejíž bledý kmen se tyčil do výšky jako raketa na Měsíc. Prstenci gigantických stromů kolem jezera to dodávalo zdání umělosti - což bylo zvláštní, když v jiných směrech to místo působilo až mimořádně přirozeně, skoro jako by pulsovalo prapůvodní majestátností a samotou. Kromě toho byl každý strom zakořeněn ve vlastním travnatém pahorku, přičemž každý takový pahorek měl rozlohu školního hřiště, takže nebýt zářivosti barev, stovek různých odstínů zeleně, úchvatné rozmanitosti šedých, bílých a hnědých kmenů a toho, jak se jejich děsivě vzdálené vrcholky kolébaly ve větru, který nebyl u země cítit, skoro by to vypadalo, jako by tito obři nebyli živé stromy, ale titánské sochy stromů, jakési stromové muzeum pro mladé bohy, s každým exponátem zasazeným do vlastního podstavce s výhledem na jezero.

Když poslední pasažéři konvoje vystoupili a postavili se vedle jezera, Theo se rozhlédl přes plochu vody klidné jako zrcadlo. Mlha trochu prořídla, a tak teď uviděl uprostřed jakýsi výstupek, nízký ostrůvek několik set metrů od břehu, zvláštně obyčejný mezi veškerou tou majestátností. Nízká, pohybující se mlha částečně zakrývala jeho obrysy. Na ostrově žádné vysoké stromy nebyly, byl zarostlý trávou a křovím, což na pozadí lesa na břehu za ním znesnadňovalo jeho viditelnost, ale navzdory mlze a slabému, nepřímému odpolednímu světlu Theo rozeznal, že uprostřed ostrova se něco třpytí jako hromada diamantů.

Čemeřice došel na břeh jezera a zvedl ruku. To gesto bylo tak vznešeně nonšalantní, že by mu je každý císař záviděl. Theo si nejdřív myslel, že přivolává některého ze svých bodyguardů nebo syna, ale pak se ze stínů na břehu ostrova vydělila dlouhá nízká loďka a rozjela se přes jezero k nim. U kormidla seděla zahalená postava s kápí. I Theovy unavené oči měly pocit, že je toho trochu moc. Jel si snad pro něho legendární převozník ze starých mýtů? Ale v té pověsti to byla řeka, ne? Bylo těžké žít uprostřed všech těch starých příběhů a snažit se v nich vyznat. Vlastně měl pocit, jako by ho příběh požíral… příběh, který měl zuby…

Loďka se pohybovala rychle. Theovi se zdálo, že uplynula snad jenom minuta nebo dvě - tak málo mu jich zbývalo, a dokonce i tady, kde byl tolik hutný, běžel čas tak rychle! - a nehlučné plavidlo přiráželo ke břehu. Převozník byl malý a hubený. Měl hezkou tvář s dlouhým nosem, uši, na které by netopýr mohl být pyšný, a kštici šedivějících vlasů. K lavici byl přikovaný za lesklý kruh kolem krku a - pokud se dalo soudit podle toho, co vyčuhovalo z jeho hábitu - měl chlupaté nohy zakončené kozími kopyty.

“Pořád tady, jak vidím,” řekl Čemeřice.

“Zásluhou vašeho řetězu kolem krku, můj pane,” odvětil mužík s kozíma nohama a lehce se uklonil. Měl vysoký, mimořádně melodický hlas. Thea napadlo, že v jiném příběhu, jenž bude mít šťastnější konec než tento, by bylo zajímavé slyšet ho zpívat. “Jeho železo v noci pálí a nedá mi spát. Myslím na vás ve všech hodinách své samoty. Nepřišel jste se náhodou v záchvatu výčitek utopit, že ne?”

Čemeřice neplýtval energií ani na úsměv, ani na zamračení. “Ne. Všichni se přeplavíme na ostrov.”

Pohledný mužík pokýval hlavou. “Stane se, Nidrusi Čemeřice.” Teď, když byl blíž, si Theo všiml, že převozníkův obličej má mnohem míň lidských rysů, než si původně myslel.

Lord Čemeřice přelétl pohledem nepočetný dav pasažérů, který se shromáždil na travnatém břehu za ním - osm nebo deset strážníků, půltucet obřích osobních strážců, svého syna, nevlastní dítě a další urozené skřítky (i když přinejmenším Řebříček se tvářil, jako by byl šťastný, kdyby mohl zůstat, a dokonce i lord Náprstník vypadal trochu nervózně), jakož i vězně Břímu a Thea - a potom se zadíval na loďku, malý říční člun z věkovitého černého dřeva. “Kolikrát?” zeptal se Čemeřice.

Převozník se usmál. “Všichni přejedou najednou, můj pane.”

Čemeřice poručil Theovi, aby nastoupil. Člun se lehce zhoupl, když do něj ze břehu vkročil, a Jamka se mu pevně chytila vlasů, ale přestože byl Theo vyčerpaný a prakticky bezmocný, snadno udržel rovnováhu. Zatímco ho strážníci postrkovali směrem k zádi, nastoupil zbytek Čemeřicovy výpravy. S bojovými vozy zůstala jen trojice voslounských řidičů v protidemonstrační výstroji, která jim dodávala vzezření brouků. Tak jak převozník řekl, místo bylo pro všechny, i když ani nyní to Theovi nepřipadalo uvěřitelnější, než když byli všichni ještě na břehu: vypadalo to, že všemi směry, kam se podíval, se loďka protáhla o trochu víc, než bylo možné.

Když byli na palubě i Bříma a poslední strážník, plavidlo se vytočilo od břehu, zřejmě samo, a majestátně vyplulo zpátky k ostrovu.

Převozník si Thea se zájmem prohlížel. Jeho jantarové, vzhůru zešikmené oči zářily jako pohled bludičky, ale inteligentní pohled a hluboké vrásky smíchu na hnědé kůži to téměř vynahrazovaly. “Jsi cítit trochu jako smrtelník,” řekl převozník. “Ale ne úplně. Jak ti říkají?”

Theo překvapeně zjistil, že může opět mluvit. “Vlastně už ani nevím. Theo Vilmos. Septimus Violka. Myslím, že na tom stejně moc nesejde.” Přestože Strašné dítě neviděl, cítil je na krajíčku svých myšlenek, a chlad vyzařující z jeho očekávání toho, co přijde, mu bránil v soustředění.

“Já jsem Robin.” Převozník si Thea prohlédl odshora dolů. “Mé druhé jméno je Dobráček, byť musím s lítostí přiznat, že se ke mně vždycky nehodí. Vidím, že máš schůzku s mokrými sestrami.”

“Cože?” Theo zalétl pohledem k Čemeřici, ale jestli si květinový pán všiml, že Theo může znovu mluvit, nedával najevo, že by mu to vadilo.

“On myslí nymfy,” řekla tiše Jamka. “Tvůj… náramek.”

Theo sklopil oči k zauzlenému pásku z trávy a potom ke klidným vodám kolem nich. Průjezd loďky hladinu skoro ani nerozčeřil. Jezero vypadalo stejně tiše a staře jako les, Theo si dokázal představit, že v jeho hlubinách žije prakticky cokoli. “Aha. Ano. Budou si muset stoupnout do fronty.”

Robin se znovu usmál, a tentokrát přitom ukázal překvapivě ostré zuby. “Ta, jež tu žije, dokonce patří k nejstarším a nejvýznamnějším ze sester, ale nenech se zmýlit, kdybys tam spadl, chňapla by po tobě stejně rychle jako její mladší, hladovější sestry. Možná bys neměl sedět tak blízko okraje.”

Theo pokrčil rameny. Bylo těžké se soustředit, když mu na myšlenky tlačila sílící radost dítěte, a ještě těžší bylo, aby mu na tom záleželo. “Momentálně na tom nejsem s hýbáním nejlíp, pokud mi lord Čemeřice nedovolí.”

Robin přikývl a poklepal si na kruh kolem krku. “Náš současný pán si prostě na svazování a podobné věci potrpí, co?” Předklonil se a nahlas, teatrálně zašeptal: “Zajímalo by nás, jaké hry s ním asi hrála jeho máma, když byl malý Nidrus mimino.”

“Žiješ díky tomu, že jsi kuriozita, hejkale.” Čemeřice zřejmě jejich rozhovor nenechával úplně bez povšimnutí. “Ale zvědavost není nejsilnější emoce, a proto nedává velkou záruku bezpečí.”

“Velice dobře vám rozumím, lorde Čemeřice.” Přestože měl na krku kruh a těžký řetěz ho poutal k lavici, Robin Dobráček se elegantně uklonil. “A co je účelem vaší návštěvy zde, jestli se smím zeptat?” obrátil se na Thea. “Ne že bych si stěžoval - i s malou společností se dají století přežít trochu rychleji.”

Theo si povzdechl. “Myslím, že se chystáme zničit svět. Něčí svět. Kdysi býval můj.”

“Ach tak,” řekl, “květinoví páni mají další perný den.” Vypadalo to však, že ho zpráva sklíčila, protože už nepromluvil.

Přívoz proplul posledním vírem mlhy a přirazil k ostrovu.

Kapitola 41

Katedrála

Vlastní ostrov nebyl příliš velký, ale i tak měl Theo potíže, aby pochopil, jak vypadá, když uposlechl Čemeřicův příkaz a vystoupil, zcela zbytečně doprovázen pistolemi strážných. Odhadnout jeho tvar neztěžovalo ubývající světlo, závoj mlhy, který stoupal od vody, a dokonce ani dezorientující mihotavá záře na vrcholu nízkého pahorku, třebaže všechny jeho zmatek umocňovaly. Bylo to spíš něco v tom místě jako takovém, nějaká intenzivní anomálie, která byla součástí jeho podstaty, jako by se tady prapůvodní ticho prstence obřích stromů stalo něčím ještě koncentrovanějším, ale paradoxně mdlejším, pulsem nezmírnitelné podivnosti v nehybném srdci Říše skřítků, jenž mátl Theovy smysly úplně stejně, jako magnetismus severního pólu poblázňoval kompasy.

Brzy, zašeptal dychtivý hlas v jeho hlavě, ale mluvil teď ještě víc na sebe než na něho, chlapcova tichá píseň netrpělivosti a hladu. Brzy, brzy… Byla to jeho hodina, a Theo mohl pouze přemýšlet, jaké hrůzy se odehrály před tímto vrcholným okamžikem, že stvořily něco, co se s tak škodolibou radostí těšilo na seslání šílenství a zkázy na celý svět.

Přesto se mu přes dezorientující povahu toho místa a vlastní beznadějné zoufalství podařilo rozeznat, že ostrov se zvedá od vody k vrcholku, podlouhlému nízkému pahorku porostlému nestejnoměrnou trávou a pokřiveným křovím. V prohlubni na vrcholu, při pohledu od paty ostrova skryté za oblinou terénu, ležel zdroj toho nestálého, lámaného světla, které viselo nad vrcholkem, jako by se tam něco s obtížemi snažilo porodit mlhu.

Vykročili do kopce, lord Čemeřice jako první. Jeho dokonalý bílý oblek zářil v šeru jako maják. Zrůdička s Theovými rysy šla hned za ním, pospíchala na svých krátkých nohách, vzrušená samotným tělesným pohybem, jako by to bylo normální dítě, které vedou přes bránu do zoologické zahrady. Potom šli Theo a Bříma, popohánění strážníky v přilbách, za nimi Řebříček, Anton Čemeřice, Náprstník, Durman a pak zbytek strážníků. Průvod uzavírali obří osobní ochránci. Šli tiše, a navzdory miniaturní velikosti prostoru, který kontrolovali, sledovali okolí velice pozorně.

“Teď jsme v opravdovém středu,” pošeptala přidušeně Jamka. “Nikdy…” Na okamžik zmlkla. “Slyšela jsem…” Znovu jí došla slova. “Je to tady, Theo.”

“Co?” zeptal se šeptem. Snažil se zůstat klidný, snažil se soustředit své rozuteklé myšlenky. “Co je to?” Rozhovor s Robinem Dobráčkem jako by ho vysvobodil z Čemeřicova mlčení. Chvilkový záblesk naděje - třeba měl převozník i jiné schopnosti a mohl by zasáhnout v jeho prospěch, nebo alespoň překazit vládu, kterou nad ním Čemeřice měl - pohasl, když se Theo ohlédl a uviděl, jak černá loďka mizí z dohledu za okrajem ostrova a klouže do závoje mlhy. Dobráček se znovu krčil na zádi, nehybný jako kamenný zahradní faun. Vypadalo to, jako kdyby se nedíval na nic, nanejvýš snad na svá rozdělená kopýtka.

“Tady byl starý kopec - první kopec.” Jamka se s obtížemi snažila udržet hlas pod kontrolou. Nemluvila tak jenom z opatrnosti a zmatku, bojovala s drtivou panikou. “Tady žili král a královna!”

“Tady?” Theo se rozhlédl ze strany na stranu. I toto malé uvolnění ze strnulé poslušnosti vůči Čemeřici mu připadalo radostné a nebezpečné. “Na tomhle nanicovatém ostrůvku?”

Zřejmě promluvil hlasitěji, než měl v úmyslu. Bříma Šáchor je přejel pohledem. Obličej měl šedý a z jeho výrazu čišelo zoufalství. Zrovna ve chvíli, kdy si myslel, že už mu nemůže být hůř, Thea sevřela chladná pěst viny. Podívej, jak dopadnou lidé, kteří mi důvěřovali, kteří se ke mně chovali jako k příteli.

“Tenkrát tady žádná voda nebyla,” pošeptala Jamka. “Ani jezero, vypadalo to úplně jinak. Jenom kopec. Sahá hluboko do země - ještě hlouběji než Staré stromy. První místo všech lidí.”

Theo cítil, jak mu vnitřnosti sevřelo něco mnohem chladnějšího. Chystal se je Čemeřice odvést dolů pod zem, do nějaké strašlivé hrobky ve vlhké zemi pod jezerem? Nevěděl proč mu na tom tolik záleží, ale jestli musel zemřít, chtěl, aby se tak stalo pod širou oblohou…

Tady. Hlavou se mu rozlehl chlapcův hlas, triumfální a šílený. Tady. Čekání končí.

Theo došel na vrchol stoupání a uviděl, proč se vzduch mihotá.

Byla to spíš prohlubeň než kráter. Travnatá zem na vrcholku kopce byla promáčknutá jako těsto, do kterého někdo zlehka vtlačil pěst. Uvnitř, většinou rozbité na zářivé střepy, avšak s dostatkem dosud stojících, přízračných rozvalin, aby to umožnilo udělat si představu, co tady kdysi stálo, se nacházely trosky nějaké veliké budovy, která byla postavena výhradně ze skla. Zdálo se, že zem na vrcholku kopce spálil prudký žár, a přestože žádné sklo nebylo zčernalé - Thea napadlo, že ten křišťálový materiál možná vůbec není sklo, ale něco úplně jiného, něco odolného ohni jako diamant - mnoho kusů na zemi se přetavilo do hladkých, pokřivených tvarů, a části, jež dosud stály, byly protkané prasklinami, takže Theovi v jeho omámeném, roztěkaném stavu připadaly jako něco fraktálového, výsledky nějakého experimentu v bublinové komoře, nádherně nafocené a přetištěné ve Smithsonian Magazine. Přestože zničené, střepy měly sílu a krásu, které mu nedovolovaly odtrhnout zrak, dokud ho z toho, jak se světlo kolem nich ohýbá, nerozbolela hlava.

Tady.

Zkrátka, vrchol kopce vypadal, jako by byl místem malé, ale velice silné a velice zvláštní exploze. Zdálo se, jako by z té události něco zůstalo, měňavá tekutá záře v jámě uprostřed - jasná skvrna jako magma, ale jen volně vázané gravitací. Právě toto, odražené a rozlámané skleněnými střepy, byl zdroj mihotání nad vrcholem kopce.

Čemeřice nařídil Theovi, aby postoupil dopředu. Jeho moc nad vězňovým mluvením možná povolila, moc nad tělem však nikoli. Když k němu Theo bezmocně dopochodoval, Čemeřice ho vzal znepokojivě familiárním způsobem za ruku, jako starší muž, který se chystá mladšího kolegu obeznámit s tajemstvími života, a potom s ním vykročil po okraji prohlubně, jakéhosi bitevního pole rozbitých skleněných bodců a kuliček. Barvy v zářící jámě nyní vibrovaly rychleji a nepravidelněji, jako by ta díra byla živý tvor, který vycítil jejich přítomnost. Theo se napjal, když se ho Čemeřice dotkl na krku. Byl přesvědčen, že má být vhozen dovnitř, jako panenská vulkánová oběť tohoto náboženského rituálu, ale přesto nedokázal odolat. Jenže ruka urozeného skřítka místo toho udělala překvapivě rychlý pohyb a popadla Jamku, kterou měl Theo za uchem.

“Ty budeš překážet, jestli zůstaneš,” řekl Čemeřice kopající třepotalce, držené mezi palcem a ukazováčkem. “Nemůže udělat, co je třeba, když jsi tak blízko něho - i ta maličká životní síla by spojení zkazila.”

Začala se mu rukama sápat po prstu. “A ty si ho běž vyhonit, bledej ksichte…”

“Už se k němu nepřiblížíš.” Čemeřice ji překvapivou silou odmrštil. Byl to nepatrný pohyb ruky, ale třepotalka odsvištěla vzduchem jako vystřelená z děla a zmizela nad jezerem.

Leť pryč, poprosil ji v duchu Theo. Leť hned pryč. Dostaň se odsud…!

Čemeřice se obrátil k Theovi. “Teď tady počkáš, dokud na tebe nebudu připraven.” Otočil se a vykročil zpátky k ostatním.

Tentokrát Theo zoufale toužil jít za ním - blízkost zářící jámy s živými, měňavými barvami v něm vyvolávala pocit, jaký si představoval u epileptika přesně před vypuknutím záchvatu - ale nedokázal přinutit nohy k pohybu. Doutnající jantarová a zastřená modrofialová barva bublaly bez hluku či dokonce hmoty. Z místa, kde byl vestoje uvězněn na okraji jámy, slyšel, jak Čemeřice něco říká, a koutkem oka uviděl, jak se Strašné dítě staví na protilehlém okraji, ale jeho pozornost zaujalo něco ještě znepokojivějšího: hluboko v tůni světla, tak neurčité, až si v první chvíli myslel, že oči vidí něco tam, kde nic není, ležely dvě nezřetelné lidské siluety.

Jsou tam těla. Hrůza, z níž mu naskakovala husí kůže a zadrhával se dech, jako by se odehrávala někde v dálce, ale on ji cítil stále, jako když se přes desky ozývá křik někoho, kdo je vražděn o několik bytů níž. Těla. Jsou to…?

“Král a královna!” vykřikl lord Náprstník. Podle hlasu byl skoro stejně vyděšený jako Theo. “Při Stromech, Čemeřice, přece se neopovážíme zasahovat do místa jejich odpočinku…!”

“Zmlkni,” řekl Aulus Durman, ale i v jeho hlasu byla vlásečnicová prasklina strachu. “Nemluv o něčem, čemu nerozumíš, Náprstníku.”

Vypadalo to, jako by se těla ve světelné kryptě vyjevila ostřeji, jako by zvedla k hladině, aniž se přiblížila, ale Theo, který na ně bezmocně zíral, z nich stejně rozeznal jen málo - to, že jedno mělo ženštější tvary než druhé a že obě se zdála být vysoká - dokonce vyšší než Čemeřice, ale přes deformace způsobené zářícím médiem se to dalo těžko posoudit. Viděl také náznaky jiných atributů

- korunu, kadeř tmavých vlasů, které se v pulsujícím světle vlnily jako chaluhy unášené přílivem -, ale to ho jedině uvádělo ve zmatek, poněvadž zároveň viděl jiné aspekty obou postav, které spolu nesouhlasily, rozporné a současné: ruka se náhle změnila ve spár, kudrnatá hlava byla ve stejném okamžiku holou lebkou s hřebínkem natažené kůže, připomínajícím ploutev plachetníka. Meč, který ležel králi na prsou, se rozmazal a změnil v palici, a potom v hudební nástroj, skoro jako něco, na co hráli šotci. Drahokam, který držela královna ve ztepilých rukách, vyrostl ve vajíčko a potom v květinu, zatímco samotné ruce měnily tvar jako svíčkový vosk v ohni: jednou dlouhé prsty, pak krátké a tlusté, objevující se a mizející drápy, kůže měnící barvu, kožešina, která vyrostla jako plíseň a v okamžiku se zase ztratila. Bylo to, jako by v doutnajících hlubinách plovalo sto nebo tisíc různých postav a obrazy všech se odrazily do jediného místa, takže každá jednotlivá verze, která mu padla do oka, nesla také stopy všech ostatních.

Všichni tito přízrační, navrstvení králové a královny leželi jako přichystáni k obřadnímu pohřbu, ale měli společnou ještě jednu věc: jejich oči se sice zdály být stejně proměnlivé jako všechno ostatní

- kulaté jako soví nebo úzké, některé se zašpičatělou zornicí jako kočka nebo had, další pokryté nějakým filmem nebo neviditelné až na odlesk zpod zamračeného, kostnatého obočí - všechny ty oči, všechny páry očí na všech královských tělech, byly otevřené.

“Oni žijí!” Hlas lorda Náprsteníka byl zděšený šepot. “Oberon a Titanie, oni stále žijí!”

“Samozřejmě že žijí, ty pitomče,” odsekl Čemeřice. “Jsou spoutaní, ne mrtví. Oni jsou Říše skřítků, jsou její ztělesnění - její srdce. Kdyby byli mrtví, pravděpodobně bychom neexistovali. Jak bychom bez nich mohli přežít?”

“Ale… neupozornil jsi mě…” Vypadalo to, že Náprstník se každým okamžikem rozpláče. “Řekl jsi, že se jenom napojíme na svět smrtelníků!”

“A kam myslíš, že ta síla půjde, až ji získáme?” zasmál se Čemeřice. “Kdybychom nepoužili krále a královnu, bylo by to jako svést Měsíční řeku do bečky na dešťovou vodu.”

Náprstník roztřeseně zmlkl, ale promluvil někdo jiný - váhavý hlas, který Theo v první chvíli nepoznal. “Vy jste to byl, že? Sedm rodin. Vy jste jim to udělal.”

Čemeřice se usmál.

Zdálo se, že je kromě Strašného dítěte jediným, koho podivuhodná síla toho místa neochromila. “Maličký svižník konečně promluvil. Jestli si dobře vzpomínám, pracoval jsi pro lady Žonkylovou. Zřejmě byla dost moudrá, aby v tobě něco viděla. Ale máš pravdu jen zpola. Krále a královnu poslední válka s giganty těžce oslabila, vyčerpala prakticky veškerou jejich energii na to, aby se podařilo udržet konstrukci říše. Nemohli se postavit na odpor, když jsme uspořádali náš malý… převrat.”

“Kdybyste tak horlivě nenapodobovali to, co dělají smrtelníci, nepotřebovali byste krást jejich energii.” Bříma mluvil jako někdo, kdo každým okamžikem čeká, že bude umlčen. “Proto nenávidíte smrtelníky - protože uznáváte, že jsou živí tak, jako vy nejste? Že se mění a rostou, dělají chyby a učí se - ale my všichni z Říše skřítků je můžeme jenom napodobovat? Prý jste mezi nimi byl roky a studoval je. Byl to zájem, nebo závist?”

“Smrtelníci mohou být užiteční, někteří snad mají i schopnosti, které nemáme.” Zdálo se, že Čemeřice rozhovor baví, jako by si chtěl vychutnat každý jednotlivý okamžik této triumfální hodiny. “To nic nedokazuje. Já třeba nemůžu dávat mléko. To neznamená, že kráva je mi rovná.”

“Ale Nidrusi!” vyhrkl Náprstník. “To určitě vysvětluje problémy, které jsme měli, potíže s udržováním energie v našem světě, když král a královna byli celou tu dobu drženi jako bezmocní, uvěznění…”

“Ovšemže je to vysvětluje,” vyštěkl Čemeřice, ale ani teď nevypadal nijak zvlášť rozzlobeně: spíš to působilo, jako by si vychutnával nějaký zvláštní a komplikovaný vtip, který v plném rozsahu zatím nezná nikdo jiný než on. “Nikdy to nemělo být dlouhodobé řešení. Před léty jsem dokazoval, že jestli v této říši nemá nakonec zavládnout zima, pustina a tma, musíme najít způsob, jak se napojit na starou vědu světa smrtelníků, ale v tomto řešení nám zabránili sentimentální pitomci jako Violka, Ocún a Narcis - nemluvě o příslušnících tvé zbabělé rodiny, kteří ani neměli odvahu zastávat takový názor, jakkoli byl mylný.”

“Můžu tě ujistit, že kdybych chápal…” začal Náprstník.

“Kdybys to chápal, počurával by ses strachy stejně jako teď. Vyděsilo tě, že jsme si uzurpovali krále a královnu, co? Když sis myslel, že jsme neměli na vybranou, že zahynuli při obraně říše - vám koextenzivcům nebyla po chuti ani jejich vláda - všechno bylo v pořádku. Měl jsi čisté svědomí, a tak jsi byl spokojený. Tak je to vždycky. Zbabělci nejenom spoléhají na to, že stateční udělají, co je třeba, ale chtějí být chráněni také před pravdou o těchto skutcích.” Čemeřice si pohrdavě odfrkl. “Hrabě Řebříček možná pochází z další rodiny váhavců, ale aspoň měl dost rozumu a poznal včas, která strana v tomto konfliktu zvítězí. Bez jeho pomoci bychom možná nebyli schopni využít ani tolik energie, kolik máme, protože jsem nechtěl Likvidátorovi svěřit tajemství skutečného stavu krále a královny - a ukázalo se, že tahle uvážlivost byla opodstatněná.”

Theo toužil promluvit, ale přitažlivost doutnající jámy a bublající myšlenky Strašného dítěte byly příliš silné.

“Takže jste už dlouho Řebříčkovým dlužníkem.” Pro Břímu viditelně nebylo snadné promluvit, a určitě cítil, že to, co se dozvídá, si s sebou nevezme jinam než do hrobu, ale svižník i v těchto posledních okamžicích zůstával věrný sám sobě - chtěl znát odpovědi. “Pomohl vám již se spácháním největší zrady ze všech.”

“Skutečně si umí ohlídat obě strany rovnice,” pravil Čemeřice. “Až moc dobře. Quilliusi Řebříčku, přistup blíž.” Řebříček evidentně neposlechl tak rychle, jak měl: krátce nato Theo uslyšel, jak protestuje, když ho stráže táhnou k Čemeřici. “Neušlo mé pozornosti, Řebříčku, že jsi mi sice byl dlouho loajální, byť potají, ale nechal ses využít Proskurníkem a ostatními k tomu, abys převedl dědice Violků ze světa smrtelníků, a řekl jsi mi o tom, až když byl tady v Říši skřítků. To mi zkomplikovalo plány a způsobilo mi to mnoho zbytečných problémů. Mám za to, že ses pojišťoval pro případ, že by můj plán nevyšel, takže bys mohl Proskurníkovi a ostatním tvrdit, že jsi byl na jejich straně celou dobu.”

“Ale lorde Čemeřice!” vykřikl polekaně Řebříček. Na jeho tváři se projevoval více než náznak strašlivého poškození, jež bylo doposud skryto. “Jak můžete věřit takovým… snažil jsem se ze všech sil… nikdy jsem…”

“Beru v úvahu tvé ujišťování o nevinnosti,” prohlásil Čemeřice. “Král a královna k němu jistě také přihlédnou, i ve svém spánku, ale možná na ně budou mít jiný pohled, až se s nimi zakrátko seznámíš.”

“U černého železa, Čemeřice.” To byl lord Durman. Jeho hlas se chvěl strachem, který teď zřejmě ovládl i jeho. Přistoupil k okraji prohlubně a s viditelným úlekem nahlédl do jámy, na tváři mu zahrálo světlo, které mělo barvu jako modřina. “Nidrasi, já… O tom jsi nikdy nic neřekl… že je chceš probudit.”

“Ne, neřekl, Aulusi” - vyslovil Durmanovo první jméno jako urážku - “a nic takového se udělat nechystám. Řekl jsem, že Řebříček se s nimi seznámí.” Otočil se a mávl rukou. Dva strážníci okamžitě postoupili dopředu a chytili Řebříčka za ruce. “Ty bys měl ze všech nejlépe vědět, že jsou pravidla, která je nutné úzkostlivě dodržovat,” řekl Čemeřice vzpírajícímu se vězni. “Proto je to věda. A tento proces má svá pravidla, i když se o něj někdo snaží málokdy. Krvavá oběť je nutná.” Dal znamení strážníkům. “Podřízněte ho a hoďte ho tam.”

“Ne!” vykřikl Řebříček. Jako kdyby teď ztratil prakticky veškerou vládu, jeho obličej se začal měnit a zajíždět pod kůži, jako by se kusy jeho lebky odtrhly a plavaly teď volně jako ledové kry. Byl to strašlivý pohled. Theo chtěl zavřít oči, ale nemohl. “Tihle ostatní jsou postradatelní, já ne! Udělal jsem všechno, o co jste požádal, Čemeřice!”

“Pospěš si, otčíme!” Strašlivé dítě mělo zavřené oči a obličej stažený extatickou grimasou. Na svém vyvýšeném místě na protějším okraji prohlubně vypadalo, jako by stálo v kuchyni plné nádherných vůní. “Okamžik dozrál.”

“Ano, Řebříčku,” řekl lord Čemeřice. “Udělal jsi všechno, o co jsem požádal, ale jsi svou povahou zrádce - každý den se probouzíš s úmyslem udělat pouze to, co je nejlepší pro Quiliuse Řebříčka. Jelikož jsi stál o moc, již jsem ti slíbil, a bál ses mého hněvu, zradil jsi Proskurníky, Narcisy i ostatní své spojence, ale zároveň sis nechal otevřené dveře, aby ses k nim mohl znovu obrátit, kdyby náš podnik neuspěl. A někdy jindy tě může napadnout zase něco úplně jiného, i když to bude pomýlené - že poslouchat mě už pro tebe není to nejlepší. Ušetřím tě všech takových budoucích nepříjemností.” Otočil se ke strážníkům. “Udělejte to.”

“Ale, lorde Čemeřice…!” namítl jeden ze strážníků, kteří Řebříčka drželi. Všichni se dívali na jámu a jejich hrůza byla zjevná i přes ochranné brýle, které jim zakrývaly půlku obličeje. “Sem… ke králi a královně…?”

“Ovšem že sem. Právě o to jde. Při Studni, chce snad o mně pochybovat ještě někdo jiný? Udělejte to teď, nebo půjdete s ním.”

“Dovol to mně, otče!” vykřikl Anton Čemeřice a přiskákal dlouhými kroky. Mladší Čemeřice vytáhl z náprsní kapsy dlouhý, nebezpečně vyhlížející řezný nástroj a překvapivě úsporným pohybem popadl Řebříčka za dlouhé bílé vlasy, prudce mu zvrátil hlavu dozadu a přejel mu ostřím po hrdle. Řebříčkův křik se vzápětí proměnil v bublání, obličej se stal skoro nerozeznatelným labyrintem pohmožděnin a jizev, jak nešťastník nadobro přestal ovládat kosmetické kouzlo. Z rány vytryskla krev a mnoho mu jí vychrstlo na prsa. Strážní, s ústy zkřivenými ve výrazu strachu a odporu, se ho snažili udržet, aniž by se potřísnili.

“Hoďte ho dovnitř, zatraceně!” řekl lord Čemeřice.

Strážníci postoupili o několik kroků do sníženiny a odstrčili Řebříčka od sebe. Udělal ještě několik vrávoravých kroků, přičemž srazil jeden ze stojících střepů rozbitého skla, a potom se slepě svalil do louže světla.

Theo sebou škubl. Tak trochu čekal nějakou explozi, obrovský výtrysk žáru a světla, ale i když vzdorující skřítek zmizel v zářivých hlubinách, po několika vteřinách bylo jedinou známkou toho, co se stalo, zčervenání plazmy, takže celá jáma teď zářila jako obloha při západu slunce.

“Ano!” vřísklo Strašné dítě, “krev otevřela dveře, otčíme!” Zvedlo ručku, jako by chtělo zvednout, obejmout. “Honem! Pomoz mi dostat se tam!”

Čemeřice se vrátil k Theovi.

Tak. Teď je řada na mně. Bojoval tak, až mu páteří projel blesk bolesti, ale nedokázal se pohnout z místa. Zoufale si vzpomněl na Řebříčkovy poslední okamžiky, jak padal ze svahu a tryskal z něho život. Jenomže co když to nebyly jeho poslední okamžiky? Co když bylo Řebříčkovi souzeno žít věčně, věčně umírat, v té tůni šarlatového světla? Co když to bude také Theův osud? Rychle přelétl zrakem po ostatních, kteří stáli na okraji nízkého pahorku, lordech Durmanovi a Náprstníkovi, na jejichž tvářích hrůza zápasila s chamtivostí a očekáváním, Břímovi Šáchorovi visícím v sevření dvou strážníků, Strašném dítěti, které se již oddávalo nějakému záchvatu radostného objevování. Pak upoutalo jeho pozornost něco jiného, i když nedokázal říct proč - malý pohyb na protějším břehu jezera. Na okamžik se mu zdálo, že by to mohl být převozník Robin Dobráček, obzvlášť když silueta podobná člověku sklouzla ze břehu do vody, ale poté co zmizela, se již nevynořila.

Ať to bylo cokoli, stejně bylo již pozdě, i kdyby to mohlo něco změnit. Čemeřice teď stál před ním a na bledém obličeji měl masku klidu, navzdory vnitřní zuřivosti, která unikala ven pouze šíleně pozornýma očima. Theo cítil vůli urozeného skřítka jako nějakou fyzickou věc. “Je řada na tobě, malý Violko. Potřebujeme klíč k otevření posledních dveří.”

Theo se pokusil promluvit a zjistil, že může, i když ho každé slovo bolelo, když z něho vycházelo, jako by vyvrhoval nějaký řetěz věcí pokrytých tmy. “Já… o… žádném… klíči… nevím…”

“Ten klíč jsi ty, hlupáku. Tvůj pravý otec mi nechtěl přenechat vládu nad energií krále a královny, i když jsme všichni odpřísáhli, že do jejich věcí nebudeme zasahovat. Ostatní ho podpořili, a já jsem tenkrát neměl sílu, abych je přiměl k něčemu jinému. My dva, Violka a Čemeřice, jsme dostali pravomoc nad tímto místem, prvním místem, abychom mohli zde uvězněné síly využívat, když se shodneme. Ale samozřejmě jsme se neshodli.”

“A… já… pořád… ne…”

“Na tom už nezáleží. Nejsi svůj otec. Nemůžeš vzdorovat mé vůli, Theo Vilmosi - Septimusi Violko. Zvedni ruce.”

Navzdory veškerému odporu, i přesto, že se bránil, až se mu svaly na rukou kroutily a dostával do nich křeče, Theo viděl, jak se jeho ruce pomalu zvedají. Čemeřice ho za ně vzal. Pleť urozeného skřítka byla studená a suchá. Bylo to zvláštní, ale začal zpívat, i když monotónně a uspěchaně.

“Osidla smrti ovíjejí nohy, ruce a hlavu, ale nepoutají srdce!”

Čemeřicova píseň byla poetická, ale na topornosti jeho přednesu nebylo poetické vůbec nic. Theo přesto cítil, jak z jeho nitra něco vyplouvá nahoru, jako by se to nechávalo přivolat, hluboký pohyb bez fyzické podstaty. Jestliže byl klíč, byl vsazován do zámku a bylo jim otáčeno, tak jako v těch stoprocentně spolehlivých odpalovacích systémech v jaderných bunkrech. Proto to říká tak, zpěvem. Tlak v Theově hlavě byl takový, že měl pocit, jako by padal do oceánského příkopu hlubokého několik mil. Protože pro něho to není poezie, je to formule. Je to jen věda. Jako schéma atomové bomby…

Všichni velcí páni zde stojíme jeden vedle druhého,

svorně jak stromy, svorně jak bratři.

Sílo prvního kopce, pána a paní stromů,

Otevři se mi!

Temnota prázdna mezi oslepuje oči a ohlušuje uši, ale neobestře srdce!

Tady, kde se poprvé zavrtí samotný čas, sám a neviditelný,

Smyčka polyká smyčku, neviditelně všechny

Sílo prvního kopce, pána a paní vzduchu,

Otevři se mi!

Nekonečné ticho umlčí každý jazyk, ale nevezme hlas srdci!

Tady, kde první pták zazpívá a probudí všechny hvězdy

Sám v jasanovém stromu, dělá, co zmaří

Sílo prvního kopce, pána a paní stromů písní,

Otevři se mi!

“Kruh tohoto světla

Je můj.

Zlomení hůlky

Je mé.

Zažehnutí tohoto plamene

Je mě.

Let tohoto mraku

Je můj.

Kruh tohoto kouzla

Je můj.

Kruh

Tohoto Kouzla

Je

Můj.”

Změna tlaku v Theově nitru zesílila, stala se něčím jiným, pocitem, že se odtrhává něco, co bylo ukotvené tak dlouho a tak pevně, že to považoval za část sebe. Najednou měl znovu v hlavě Strašné dítě, ale ne jako nějakého ducha, který šťourá a rýpá. Chladná radost, která dítě tvořila, teď začala vysávat život a energii, jako by byl na jednom konci nějakého potrubí, na jehož druhém konci bylo prázdné vesmírné vakuum.

Dej mi to, zazpívalo dítě a tlak ještě zesílil. Pusť se. Je s tebou konec.

Theo bojoval, bránil tomu proudu, ale byl to jen slábnoucí reflex: ať bylo tím klíčem cokoli, myšlenka nebo věc, už mu to dlouho patřit nebude. Netrpěl nevolností, ale stejně měl pocit, jako by se potřeboval vyzvracet, dostat ze sebe něco, co již nebylo chtěné. Bylo to jako touha porodit, ale bezútěšná a beznadějná, jako by již věděl, že potomek bude mrtvý. Zalétl v myšlenkách ke Cat a pak už se jí nemohl zbavit, její strašlivé, bezkrevné tváře v nemocnici, prosvětlené pouze zoufalstvím. V některých ohledech si ji skoro nepamatoval, ale trpěl při představě, co pomáhá, jakkoli nedobrovolně, uvrhnout na svět a na lidi, které znal a dokonce miloval. Johnny, Cat, její přátelé a rodina, jeho spolupracovníci u Khasigiana, lidé, s nimiž se Theo ani nesetkal, ti všichni budou strženi do nějakého nekonečného věku hrůzy, a on nemůže udělat nic, čím by tomu zabránil. Není dokonce ani nedílnou součástí, je jenom klíčem - pro Čemeřice a ostatní jenom neživým zařízením.

Ne! Já jim to nedovolím! Jenomže to bylo marné. Oni to dělali, napojovali se na spící moc krále a královny, aby Čemeřice a jeho zakrslý démon mohli otevřít dveře do nějakého nepředstavitelně temného místa. A právě když o tom přemýšlel, Theo ucítil, jak ta blokáda nebo bariéra v něm konečně povoluje a ta věc uvnitř z něho začíná vytékat jako voda ze ždímaného hadru.

Čemeřice spokojeně přikývl, poté pustil Theovy ruce, otočil se k němu zády a odešel. Nechal Thea klesnout pomalu na kolena, zatímco se jeho život pozvolna, ale vytrvale přeléval do jeho škodolibého dvojčete, Strašného dítěte.

Slabá záře červenojantarového světla se rozhořela výš jako obrovská vatra něčeho méně hmotného než oheň. Sice se dál vzdouvala v nestabilním sloupu, jehož vrcholek se ztrácel někde vysoko v mracích, jeho barva však ochladla do jakési měňavé levandulově modré, a odlišit se dal od soumračné oblohy jenom podle toho, že vydával vlastní svit. Strašné dítě stálo před ním, s ručkama rozpřaženýma, a v jeho blízkosti vyskakovaly a kmitaly pulsy jasnější záře. Strašné dítě něco zpívalo, nějakou podivnou formuli, která měla změnit vesmír, tak jako předtím Čemeřice, chlapec však používal jazyk, který skoro nezněl jako slova. Vykřikoval to radostně a v místech, kde Čemeřice svou formuli uspěchal jako někdo, kdo se snaží co nejdřív zavěsit, Strašné dítě se do ní pohroužilo, zasadilo si ji do nějakého nepředstavitelného zážitku, a tak se smálo, pištělo nadšením a postupovalo k nějakého odpornému vyvrcholení.

Tak. Theo věnoval smutný pohled Břímovi Šáchorovi, jenomže jeho přítel byl zhroucený mezi svými strážci a hlavu měl svěšenou. Theo doufal, že je jen omráčený nějakým kárným úderem do hlavy a ne zabitý, i když teď na tom asi mnoho nezáleželo. Tak. Prohrajeme. Čudl prohraje. Já prohraju. Čemeřice zvítězí. Cítil, jak se z něho do dítěte přelévají poslední zbytky toho, co tvořilo magickou, violkovskou část klíče, a spolu s tím odplývá jeho vitalita, jako by byl nějaký pytel, ve kterém se udělala díra. Unikající esence vytékala pomalu a plynule, synchronizovaně s tempem chlapcova pomalého, triumfálního popěvku.

Nejenom že plynule vytéká, uvědomil si, když hlavou kývl dopředu a zavřel unavené oči. Padal do něčeho hlubokého a temného, nekonečně temného, pomalu se řítil střemhlav ve směrech kolmých k svému já. Proudění klíče ven bylo tím jediným silným, co mu teď zbývalo, a nedalo se ignorovat. Nejen že teklo, ale také pulsovalo, a to pulsování mělo rytmus, neúprosně stejnoměrný jako kosmický tep.

Ba-bum. Ba-bum. Skoro to vypadalo jako pomalé pumpování jeho vlastního srdce. Ba-bum. Ba-bum. Spojení mezi ním a dítětem pulsovalo jako Řebříčkova přeťatá tepna, z níž tryskal život. Cítil to, dlouho se v tom koupal. Ty v sobě nikdy nezapřeš muzikanta, pomyslelo si lehce pobaveně to, co v něm umíralo. Konec světa má backbeat…

Ten nemilosrdný puls ho stahoval stále hlouběji do náruče spánku a definitivní temnoty, jenže on ještě nechtěl spát. Najednou si vzpomněl na šotčí hudbu, její nádherně rozháraný a přitom organizovaný propletenec, eliptické rytmy, které by takový lopotný tep roztrhaly na kousky. Šotčí zvuky. Zkusil si je vybavit, ale připadaly mu stejně vzdálené, jako je svět bílého dne ze středu těžkého snu. Pak se mu vrátil závan, náznak, úlomek vzpomínky. Šotci dělají takové tvary… Vybavil si je, nebo si je možná jen představil, ale připadaly mu správné, ten pružný rytmus, který kolem pomalého pulsu vytvářel neuspořádané kroužky. Přesně ty šílené vynechávky. Jo, tak. Kupodivu v té vzpomínce objevil jakousi sílu. Chvíli si myslel, že je to jenom krátkodobá úleva, tak jako se svíčka může naposledy rozhořet vzduchem z dechu, který ji zhasíná, ale potom se ten větší puls ztišil. Najednou ucítil od dítěte netrpělivé, polykavé sání, jak požadovalo, co Theo zadržuje.

Aniž o tom přemýšlel, zapátral ještě pozorněji po alternativním rytmu. Ve skutečnosti si nebyl jistý, zda to nějak souvisí se šotky, ale byl to protiproud, takový, kterého se mohl podržet. Chňapl po něm a kluzkými imaginárními prsty, jimž se mohla složitá kadence každým okamžikem vysmeknout, se pustil do změn. Měl jsem se tomu víc věnovat, pomyslel si omámeně, zoufale, z místa na okraji černé díry, jedinou chybu od pádu do nebytí. V pravém jazzu jsem byl vždycky břídil.

Přestaň s tím. Slova, která mu dítě vzkázalo, nebyla posměšná, ale byl to příkaz. Jsi moc slabý, nezastavíš mě. A Theo věděl, že to je pravda - byl moc slabý. Ale zároveň věděl, že jestli si dítě a Čemeřice chtějí užít vítězství, donutí je, aby si pro ně pracně dolezli, rozškrábaní do krve o ostnaté dráty jeho polyrytmů.

Tah zesílil, jak rozčilené dítě zvýšilo úsilí, a bolest náhle jako by Thea obrátila naruby, takže na okamžik ztratil všechno, ale chňapl po vzpomínce na šotčí píseň - nejenom samotnou rytmiku a dokonce ani hudbu, ale pocit propojení a sounáležitosti, který mu dala - a vyškrábal se zpátky na hranu vnitřní propasti. Ještě ne, řekl dítěti, a i když byl přesvědčený, že nakonec prohraje, tentokrát použil posměšný tón on. Tak snadné to nebude. Nejdřív si trochu zamuzicírujeme, bratříčku.

Dal do toho vše, co mu zůstalo, roztrhal lopotný rytmus na kousky, jež rozhodil a přeskupil do něčeho, co v kterémkoli bezčasovém okamžiku šlo dvakrát tak daleko stranou jako dopředu. Zpíval, byť to bylo jen v jeho hlavě, a temné, studené dítě po něm mohlo jen chňapat, aniž ho chytilo, obkličovat ho, aniž by ho uvěznilo. Zpíval o mezerách mezi důrazy a o důrazech mezi mezerami, o zvucích, které přijdou po tichu, a dokonce o zvucích, které jsou v tichu samotném. Uvědomoval si přitom, a dokonce se tím bavil, že je to nejlepší výkon, jaký kdy předvede - jaký kdy bude moci předvést - ale bude nejen poslední, bude také úplně, absolutně nehlučný.

Vztek dítěte sílil čím dál víc, ale byl spojen s rostoucí obavou, že nejlepší příležitost pomine - obavou, která byla tak hmatatelná, že ji Theo v duchu skoro uviděl a nakrátko málem uvěřil, že by mohl plány Strašného dítěte zmařit… Jak se usilovněji pokusilo obklíčit jeho odpor a zdolat ho, Theovi se podařilo nejenom zahlédnout jeho nechráněné a nejvnitřnější emoce, ale také poprvé vycítit, co se nachází na druhé straně jejich komplikované transakce - jak nekonečně složitější energie čekajícího světa, který Theo znal, tak něco, co bylo zároveň větší i menší, stín, jenž byl zároveň mlžný jako dým a skutečný jako smrt.

Stará noc. Její nenadálý dotek ho překvapil a šokoval do morku jeho já - i tento nejnepatrnější stín ho málem zabil. Zakolísal z náznaku té šílené prázdnoty. Chvíli padal do prázdné, naprosté hrůzy a ztratil kontakt s tou věcí v něm, která kladla odpor. Dítě se vzepnulo k mrazivému triumfu a vysálo všechno, co Theo zadržoval: v jednu chvíli to ještě bylo v něm, aktivní, a v dalším okamžiku to bylo pryč. Najednou měl otevřené oči a znovu měl kolem sebe vrcholek pahorku, ale již nebyl středem ničeho.

Je čas zemřít, pomyslel si, avšak už mu to nepřipadalo jako taková hrozná věc jako kdysi. Bylo skoro příjemné ležet na zemi, bylo příjemné vědět, že jste udělali všechno, co jste udělat mohli, a že se od vás nic dalšího nečeká, ani na konci světa - obzvlášť na konci světa. Ostatní po okraji jámy byli dosud uvěznění v životě, s bázní a očekáváním sledovali, jak se zaříkací formule Strašného dítěte před závěrem vzpíná do nových výšin vroucnosti. Tváře všech zářily nafialovělým světlem, všichni byli toporně nehybní, jako by se ze všeho nejvíc báli, že na sebe upoutají pozornost. Jediné, co se hýbalo, bylo světlo.

Ne, nebyla to tak docela pravda: Theo si všiml dalšího náznaku pohybu nedaleko, ve vodě u břehu ostrova. Bylo těžké rozeznat, o co jde - nejdřív si myslel, že je to nějaká šálivá hra mlhy a světla vířících nad nízkým pahorkem - ale po chvíli nabyl jistotu: něco vylézalo z jezera. Zpočátku to byla jen hlava, ale když se plynule, pomalu vynořily krk a ramena, uvědomil si, že to, co to je, neplave, ale jde. Bylo to totéž, co viděl vejít do vody na druhé straně. Po dně jezera to přešlo až k ostrovu.

Ještě než rozeznal prázdné oční důlky a roztrhané, trouchnivějící cáry toho, co bývala strážnická uniforma, poznal, co se blíží. Iluze pohody se rozplynula. Ve stejnou chvíli, kdy malou, temnou část jeho já uklidnil tento důkaz, že vesmír je skutečně tak svinský, jak se zdá, že i po tom nejhorším, co si lze představit, může přijít ještě horší sračka, se Theo zoufale pokusil pohnout. Sice se mu podařilo škubnout sebou, dokonce i maličko přešlápl nohou na místě, jenže Čemeřicův příkaz a vyčerpání z boje s dítětem ho stále držely.

Strašné dítě, Čemeřice a ostatní upírali oči do jámy, a tak si vetřelce zatím nevšimli. Irrha, bytost povolaná Dowdem, vystoupila z vody a nemotorně vylezla na dolní konec nízkého svahu. Potom, přestože měla na místě očí jenom černé otvory, začala kolébavě postupovat do kopce přímo k místu, kde ležel Theo. Zatnuté zuby a scvrklé dásně vypadaly jako hrůzná karikatura odhodlání.

“Theo.” Překvapivě to byl hlas Jamky. Ozval se z divokého šelestu křídel jen několik metrů od něho - vypadalo to, jako by se snažila letět proti vichřici. “Theo, vstávej, Čemeřicovo kouzlo mě k tobě nepustí blíž. Ta mrtvá věc si pro tebe jde! Uteč, při Stromech, uteč!”

Snažil se ze sebe vyrazit slova a rozplakal se při tom. “Čemeřice… je… moc… silný…” Ach, proč jsi odsud nezmizela, dokud jsi mohla, ty statečná, hloupá ženská…!

Třepotalka neváhala a odsvištěla nízko nad trávou pryč. Zamířila k lordu Čemeřici, který stál za Strašným dítětem a s výrazem, který byl tak blízko otcovskému uspokojení, jak si u něho Theo dokázal představit, sledoval, jak chlapec začíná ohýbat záři královských ohňů do bizarních tvarů. Vzduch kolem ostrova houstl - Theo to cítil v uších a na kůži: svírání, jako by celá realita měla prasknout jako balónek.

Čemeřice najednou překvapeně vykřikl a zakryl si obličej rukou. V dalším okamžiku se mezi jeho prsty objevila krvavá čára jako by ji tam nakreslila nějaká magická, pomalu vystupující barva. Rozmazaná šmouha mu sklouzla kolem hlavy a pak ho něco píchlo do oka. Vrávoravě couvl a zlostně se ohnal po neviditelném útočníkovi. Jamka zpomalila a na okamžik zůstala viset ve vzduchu. Theo si všiml záblesku v jejích rukou, dlouhého střepu katedrálového skla, který sebrala ze země. Potom, jako kdyby si náhle vzpomněla na větší nebezpečí, se otočila a zamířila ke Strašnému dítěti, ale smekla se po něm a po jeho plášti z nachového světla jako kapka po rozpálené ploténce. Nedala se však odradit a rozletěla se zpátky k Čemeřici. Pán rodu Čemeřiců se po ní ohnal rukou a ona uhnula, dokonce se jí podařilo bodnout ho zářivým střepem do prstu. Bolestí strhl ruku zpátky a pak, jako by si uvědomil svůj omyl, ji znovu vymrštil. Třepotalka, která visela ve vzduchu několik metrů od něho, se náhle proměnila v uzlík plamenů.

“Ne!” vykřikl Theo. Vzedmula se v něm síla, o níž vůbec netušil, že ji má, a těžce se postavil. Neměl čas truchlit nad Jamčinou obětí: irrha již zdolala většinu svahu a stále mířila přímo k němu. Teď si jí všiml dokonce i Čemeřice. Jeden strážník se otočil, opřel si o rameno sršňovou pistoli a vystřelil. Po svahu se přehnal hvízdavý řev výstřelu. Paže nemrtvé věci odlétla dozadu a pak se kmitavě vrátila, oholená o cáry, které z ní visely. Věc jako taková však neochvějně postupovala vzhůru.

“Chce jenom toho, pro koho byla přivolána,” křikl Čemeřice. Otřel si z tváře krev a rozmazal ji tak po sněhobílé kůži. Otočil se a ke svému uspokojení zjistil, že Strašné dítě je stále aktivně ponořeno do bouře levandulového světla, stále zpívá a směje se nevnímajíc nejbližší okolí, stále šplhá k definitivnímu konci. “Ať si ho vezme,” poručil Čemeřice strážím. “Tyhle věci se zabíjejí těžko.”

Jsi pitomec, Vilmosi, ale vážně! Vržený zpátky do reality, Theo se topil v zoufalství a hanbě. Přesně jak to vždycky říkala! Jamka obětovala svůj život za tuto chvíli, za jeho svobodu, o niž přicházel. Znovu se vzepřel tuhému odporu vlastních svalů, snažil se ze všech sil uniknout z místa, kde byl držen. Čemeřice se nesoustředil, stále si zlehka otíral tvář a prohlížel si věc stoupající do svahu ale již nebojoval: Theo cítil, jak se síla Čemeřicovy vůle rozprostírá, ale nepovoluje, drží Theovy nohy na místě a nechává ho bezmocného.

Irrha rozevřela náruč. Jedna paže byla zelenohnědá hnilobou, druhou roztrhal strážníkův výstřel na cucky. To, co nabízela, bylo objetí bez lidského citu, pouze hlad po dokončení úkolu. Theo se od té neústupné hrůzy odvrátil. Nechtěl vidět, jak se k němu její tvář blíží. Vyšplhal rukou k řetízku kolem krku, řetízku od Poppy, a stiskl ho. Tolik osob mu tolik dalo, tolik pro něho riskovalo, ale nakonec to nestačilo. Rozhlédl se přes jezero, jehož voda teď byla tmavá, jen maličko postříbřená světlem ze středu ostrova. Všechno teď končí.

Voda…

Na to, aby něco udělal, mu nezbývalo víc než pár vteřin. S úsilím, které jako by vytrhávalo každý nerv v jeho těle z obalu, se naposledy pokusil vrhnout se stranou, od blížícího se netvora. Projela jím palčivá bolest. Zařval tak, až měl pocit, že mu plíce vylezou hrdlem ven, ale na to, aby pohnul nohama, to nestačilo.

Stačilo to však - jen taktak - aby se převrátil na bok.

Chvíli měl velice zvláštní pocit, jak se jeho poražené svaly snažily nezávisle na jeho vůli udělat nemožné a udržet tělo ve vzpřímené poloze, když již padalo. Potom se s žuchnutím svalil na bok a začal se kutálet po svahu k jezeru. Dole se chvíli houpal na nízkém pahrbku na kraji vody. V tu chvíli všechno záleželo na detailech rovnováhy. Pak se jeho nohy převážily a zbytek těla stáhly za sebou do šedivé, studené vody.

Vyplul na hladinu a zjistil, že má znovu vládu nad tělem. Voda byla tak mělká, že stačilo kleknout a byl ponořený jen zpola.

“Ha!” řekl lord Čemeřice. “Jsi silnější, než jsem tušil. Ale stejně to bylo marné, co? Je lepší vzdát se důstojně - obávám se, že loket vody tě před náručí tvé nemesis nezachrání.”

Všechno jako by se zastavilo - Strašné dítě se stále činilo uprostřed své záře, teď již téměř skryté v jejím oslnivém jasu, Čemeřice a ostatní sledovali konfrontaci mezi Theem a mrtvou věcí. Zdálo se, že i irrha překvapením na několik vteřin znehybněla. Potom se jednoduše otočila a kolébavě vykročila ze svahu k němu, jako by ji někdo znovu zapnul.

Theo pocítil, jak se ho dotklo něco obrovského a studeného. Podíval se dolů a spatřil dvě paže, bledé tak, až byly skoro průhledné, které ho ovíjely jako železné mříže. Cítil, jak ho stahují zpět na mokrou tkaninu, a tvrdá, plochá ňadra, studená jak led.

“Ne, nic jiného ho nedostane. Je můj.” Hlas mu zněl ozvěnou v uchu, starý a pomalý. “Má na ruce naše pouto. Byl propuštěn, aby se mohl vykoupit, ale necítím žádné zlato ani jasné diamanty do svých vlasů, takže si ho teď bereme zpět.”

Theo, držený v jejím nerozlomném, lepkavém sevření, se mohl ve vodě, jež mu sahala po břicho, jedině přikrčit. Její vlhké vlasy mu dolehly na ramena jako chaluhy. Neotočil se, věděl, že kdyby se podíval do těch očí, byla by to poslední věc, kterou uvidí. “Prosím,” řekl. “Ještě ne. Ještě chviličku.”

“Nemáš žádné právo na námitky nebo milost,” řekla mu prastará vodní nymfa, ale ne tvrdě.

“Já vím. Ale chci vidět… jestli jsem měl pravdu…”

Cítil, jak z ní vyzařuje chlad a prostupuje jím v místech, kde ležel na jejím mrazivém břiše. Cítil její pomalý, neskutečně pomalý tep. “Tak ještě chvilku,” svolila.

Viděl, jak se irrha na svahu zastavila a zůstala bez hnutí stát. Byla od něho jenom několik metrů, ale najednou vůči němu oslepla, jako by přestal existovat. Chvíli pomalu otáčela poničenou hlavou ze strany na stranu a potom se obrátila k místu, kde stáli Čemeřice a jeho nestvůrné nevlastní dítě. Váhavě udělala jeden, pak i druhý krok směrem k nim.

Čemeřice vytřeštil oči. “Stůj, ty idiotská věci, zastav se!” zvolal ale irrha se nezastavila. Čemeřice jí ustoupil z cesty. Potom začal mávat rukama a vřískat: “Zastřelte to! Zničte to!” Několik strážníků začalo střílet. Jejich zbraně syčely a práskaly, bronzoví sršni vyskakovali na tu věc a prolétávali jí. Vzduchem se rozprskly kusy hnijícího masa. Většina obličeje, který irrha ukradla, zmizela v explozi mrtvé tkáně, po níž zůstala jen visící kost a několik zubů, ale věc pokračovala v plahočivém výstupu. Teprve v tu chvíli si Čemeřice uvědomil, že nejde po něm. V situaci, kdy se Theo stal právoplatným majetkem prastaré vodní víly a zmizel irrze z okruhu vnímání, zamířila neúprosně k tomu jedinému, co bylo jako on, k jeho téměř dvojčeti, malému chlapci, jenž si na okraji kopce vychutnával levandulovou záři ryzí moci.

Čemeřice vztekle zařval a vrhl se za irrhou. Jeho stráže ho málem zastřelily, než si ho všimly a zastavily střelbu. Obři se rozběhli za svým pánem, ale bylo příliš pozdě: Čemeřice skočil a popadl tvora za nohu právě ve chvíli, kdy napřáhla paže k nic netušícímu dítěti. Trouchnivá látka se utrhla a zůstala Čemeřici v prstech spolu s dlouhým pruhem rozkládajícího se masa. Neudržel se a přepadl dozadu.

Mrtvá věc prošla purpurovou záři a ovinula paže kolem dítěte, které se začalo kroutit a reptat jako někdo vytržený z krásného snu. Současně světlo změnilo barvu, rozkvetlo šarlatově a oranžově, nebo to tak aspoň zpočátku vypadalo. Bylo to předtím, než Theo, jenž tomu přihlížel ze studeného objetí nymfy, získal jistotu, co se vlastně stalo. Irrha otevřela bránu, jako byla ta, která přivedla Thea do Říše skřítků, ale tato brána vedla přímo do běsnícího inferna - ohnivé výhně, v niž se proměnilo skladiště Likvidátora nepohodlných překážek.

“Je puzena udělat pouze jedinou věc,” řekl mu Eamonn Dowd, když tam stáli, “- zmocnit se tě a dopravit tě sem.” Dowd byl pryč, ale zdálo se, že puzení irrhy s ním nezmizelo.

Strašné dítě procitlo plně do reality až ve chvíli, kdy věc prošla bránou. Začalo křičet, srdcervoucně vřískat hrůzou, jak by to patrně udělalo každé dítě. Z chlapcovy kůže se již začalo kouřit, tělíčko se bezmocně zmítalo v sevření hořícího věznitele a dveře do reality se znovu zavřely.

Rovnou do pekla, pomyslel si Theo. Přesně jako ve starých pověstech. Pak se přetrhnuté pouto mezi nimi na okamžik obnovilo. Byl to jen letmý dotek, ale i ten nejnepatrnější náznak toho, co dítě cítí, způsobil, že Theo vykřikl a křečovitě se zazmítal v neohebných pažích své věznitelky.

Nidrus Čemeřice stačil jenom jednou vykřiknout vztekem, než se nachové světlo, které po zmizení Strašného dítěte přestal někdo ovládat, nebo se vláda nad ním vrátila těm, kteří měli důvod ho nenávidět, vzedmulo a znenadání urozeného skřítka zahalilo. Čemeřice zavřískl bolestí, jak se mu kosti v těle rozpálily do běla a začaly se propalovat ven, zakňučel, když mu světlo vytrysklo z kloubů, břicha, očí a úst, potom mlčky padl a zhroutil se do sebe, i když se z kouřící hromádky stále ozývaly tiché zvuky. Jak se světlo z jámy šířilo ven a na svém postupu sláblo, ostatní se v bezhlavé hrůze rozběhli ze svahu dolů, rozprchli se všemi směry jako vyplašení holubi.

Studená ruka zakryla Theovi oči. “Dost,” řekl pevný, starý hlas a nymfa ho stáhla dolů.

Když se pak ruka, která ho dočasně oslepila, zase zvedla, Theo uviděl, jak se mu vstříc ženou zelené, nezměrné hlubiny.

Tak a konec. To byl život. Myšlenky byly jako bubliny, stoupaly a praskaly. Dobrou noc, nikdo. Řekni dobrou noc… Potom mu překvapená, otevřená ústa zaplavila voda a hned za ní vtrhla temnota.

Pátá část

POHÁDKOVÝ KONEC

Kapitola 42

Hostina na rozloučenou

Zdálo se mu, že plave v hustém, studeném prostoru, obklopen zelenými, pohyblivými fáborky. Vlastně bylo zelené skoro všechno - světlo, stíny, dokonce i jeho ruce, které mu pomalu vlály před obličejem, měly nezdravou barvu jako starý lančmít. Stovky, možná tisíce ryb plavaly mezi stoupajícími bublinkami stejně, jako plaval on, a v pohledu jejich skelných očí bylo víc zvědavosti, než mu připadalo slušné.

Čas od času zelená úplně ustoupila, pohlcena tmou, a když se vrátila, měl kolem sebe místo ryb ženy. Všechny byly zvláštním způsobem krásné. Vlasy se jim kroutily a vlály, jak si s nimi hrály neviditelné proudy. Tyto ženy ho pozorovaly stejně jako předtím ryby, usmívaly se (zdálo se, že některé mají velice ostré zuby) a šeptaly si mezi sebou. V tom všem, v tom zeleném světle, které se objevovalo a mizelo, on sám necítil nic než beztížnost a bezstarostnost, díky níž jako by se jeho myšlenky nadnášely podobně jako jeho pomalu kopající nohy.

Jenom čas od času ho napadlo, že by se měl topit nebo by už dokonce měl být utopený.

Chvíli na ni zíral, než si uvědomil, že její černé vlasy nepovlávají v proudu, ale visí vedle její bledé, hezké tváře způsobem, který by mu kdysi připadal naprosto normální. Zíral ještě chvilku, než si uvědomil, že ji zná, třebaže na ní něco bylo jiné a její jméno si dávalo načas.

“Má otevřené oči!” řekla ta tmavovlasá mladá žena. “Myslím, že se probouzí!”

Sklonil se k němu další obličej, už ne tak známý. “Je to dřív, než bychom byli čekali, ale má tuhý kořínek. Dobré plemeno.”

“Neříkej to!” vyhrkla mladá žena. “Nemám to ráda.”

“Poppy…?” Jméno už našel, ale některé podrobnosti pořád neseděly, stále viděl zastřeně, jako by tak docela neopustil dno jezera. Vypadalo to, že Poppy přišla o své obočí. Ne, bylo tam, ale bylo tak světlé, že bylo skoro neviditelné. Dodávalo jí to zvláštní japonské vzezření, s bílým oválným obličejem jako obličej gejši. Jedna věc ale byla jistá - příjemné bylo jen to, že ji vidí. “Poppy, je to…? Jsem…?”

“Jsi v pořádku, Theo. Jsi živý!” Najednou si vylezla na to, na čem ležel - maličko to povolilo a on se na okamžik lekl, že se skulí zpátky do hlubin, z nichž unikl - a políbila ho na tvář. Potom ho objala a on tiše hekl bolestí. “Ach! Promiň!”

“Myslím… zlomil jsem si žebro?” Snažil se poznat, kde to vlastně je. Ve stanu? Ať to bylo cokoli, jediné světlo vycházelo ze zářících kuliček čarosvětla. Druhá víla někam odešla - taktak rozeznal světlo z něčeho, co mohly být dveře, ale nedokázal zvednout hlavu dost, aby se přesvědčil. “Co dál jsem si udělal? Skoro se nemůžu hýbat. Všechno mě bolí.”

“Nikdo pořádně neví. Byl jsi samá modřina, ale časem jsme zjistili, že to byly všechno staré modřiny. Vévodkyně se o tebe tam dole postarala dobře.”

“Vévodkyně?” Bylo až pozoruhodné, že v hlavě neměl žádné užitečné vzpomínky, zato byla plná něčeho jiného, dokonce tak, že z toho byla napuchlá a bolavá.

“Ta, která tě držela. Nymfa. Ach, Theo, už jsem ani nevěřila, že tě dostaneme zpátky!” Znovu ho pevně svírala a on zjistil, že je to tak příjemné, že dokonce dokáže ignorovat bolest v boku.

“Co… co se stalo?” Začínal si maličko vybavovat. Dominantním obrazem byl sloup dmoucího se levandulového světla a strašlivý křik… čí křik? “Čemeřice. Lord Čemeřice. Je mrtvý. A to dítě taky.” Zvedl hlavu, znepokojený jejím výrazem. “Jsou mrtví, že? Určitě. Ale to znamená, že… jsme vyhráli, ne?” Pak se vrátila vzpomínka na poslední statečný čin Jamky a vítězství najednou neznamenalo tolik, kolik mělo. “Vyhráli jsme?”

Pokrčila rameny. “Ano. Myslím, že ano. Všude je zmatek, ale je to o hodně lepší, než by to bylo.” Pak ji vyrušil nějaký zvuk a ona vzhlédla ke dveřím. “Přišla ti návštěva. Čekali stejně dlouho jako já a doufali, že se to Prvosenkovi podaří dohodnout.”

“Prvosenkovi? Dohodnout?”

“Počkej. Všechno se dozvíš. A já tady budu s tebou.”

“Co se ti stalo s obočím?”

“Jak to myslíš?” zeptala se, ale věděla. “Aha, ta barva? To nic - vždycky bylo takhle bílé. Rozhodla jsem se, že si je přestanu barvit, to je všechno. Abych přestala předstírat, že nejsem Durmanová.”

“Aha.” Zvedl ruku, aby se dotkl těch bledých bílých proužků, i když mu to připadalo daleko. Dřív než jí dosáhl na obličej, mu ruku chytila a zadržela ji, jako by ji mohlo bolet, kdyby se jí tam dotkl.

“Že ti na mně pořád záleží, Theo? Ne, to není fér, ptát se tě hned teď.”

“Zkus odejít a zjistíš, jak je mně.” Aby ji upokojil, stiskl ji co nejpevněji, jak to šlo - což v jeho momentálním stavu vyšlo asi tak nastejno, jako kdyby se jí chytila velice stará mořská hvězdice. Ale i když si s čím dál větší radostí uvědomoval, že se nějakou záhadou ocitl zpátky ve světě, ve kterém je navíc Poppy a čeká na něho, měl v sobě díru, jež se nedala vyplnit tak snadno. “Ach, Jamko,” řekl tiše stínu, vzpomínce. “Mrzí mě to. Moc mě to mrzí.”

“Co tě mrzí?” zeptal se někdo. “Že jsi velký, nemotorný pitomec? To přece není tak úplně tvoje vina.”

V nohách postele seděl Bříma Šáchor. A jestli se z něho nestal úžasný břichomluvec, postavička, která mu seděla na rameni, musela být… “Jamko!” Zkusil se posadit, ale nedokázal to. “Ty nejsi mrtvá!”

“A ty taky ne, troubo, i když ne proto, že by ses dost nesnažil.” Vstala. Bříma ji vzal do ruky a opatrně ji postavil Theovi na hrud. Byla bledší než obvykle, pod očima měla výrazné tmavé kruhy, na obličeji a dokonce na částech hlavy, jež bylo vidět přes velmi krátce zastřižené vlasy, měla hojící se popáleniny. Jinak to ale vypadalo, že údy má všechny a nedotčena zůstala také její stará povaha. “Na co tak civíš, ještě jsi neviděl pěknou ženskou?”

“Ne takovou, na jakou se s úžasem dívám. A Bříma, díky bohu! Vlastně promiň, díky Stromům, nebo nevím čemu. Nechtěl jsem, abys sebou musel škubnout. Všichni jsme to dokázali! Žijeme!”

Bříma pomalu přikývl. Také jeho úsměvu chvíli trvalo, než si našel cestu. “Žijeme. Ale všichni takové štěstí neměli. Ve Městě bylo mnoho mrtvých, než to skončilo. Mimo jiné Zirus Žonkyla a stovky a stovky dalších. Zirus dokonce zemřel, když se tě snažil zachránit.”

“To je mi líto. Byl ke mně milý - milejší než prakticky všichni ostatní z jeho vrstev. Ale jak to myslíš, že se mě snažil zachránit?”

“Se skupinou lidí z květinových rodů, kteří bojovali proti Čemeřicově bandě, vás všechny sledovali,” vysvětlila Jamka. “Šotci jim pomohli vystopovat vás, ale uprostřed Půlnoci je to hodně těžké. Našla jsem je v lesích, když se snažili dostat k jezeru, ale věděla jsem, že to nestihnou. Proto jsem se vrátila sama. Pak, když se tam dostali, zbytek strážníků, Náprstník a… otec Poppy… promiň, Poppy…”

“Není za co se omlouvat,” řekla Poppy, avšak její výraz ztuhl a ochladí.

“Bojovali, přestože lord Čemeřice byl mrtvý. Lord Náprstník a několik strážných byli zabiti a otec Poppy byl zraněn, ale o život přišel taky Zirus a několik z jeho oddílu.” Jamka si povzdechla. “Anton Čemeřice, ten vepř, se raději vrhl do Studny, než aby se nechal zajmout. Alespoň říkají, že trvalo dlouho, než zemřel. Tisíce samozřejmě padly ve městě a byly hrozné požáry, i když draci byli mrtví. Proto se za těch několik posledních týdnů nikomu do oslavování nechtělo.”

Chvíli to trvalo. “Několik týdnů…?” Theo si zkusil sednout, ale nešlo to. “Kde…? To jsem byl v bezvědomí tak dlouho?”

“Možná.” Také Bříma měl několik jizev, ale zdálo se, že se změnil ještě jinak - vážností, kterou v sobě předtím neměl. Je ten, kdo přežil, uvědomil si náhle Theo. Kdyby byl smrtelník, řekl bych, že dospěl. “Ve skutečnosti nevíme, co se s tebou stalo. Byl jsi totiž pod vodou.”

“Pod vodou… Jo, to jsem asi věděl - dokonce jsem si maličko zapamatoval. Ale jak jsem se dostal zpátky sem? Ať je to tady kdekoli.”

“Nacházíme se v táboře u Starého Vílohradského mostu,” řekl Bříma. “Čudlovo stanové městečko se stalo jakýmsi dočasným velitelstvím… reorganizace, nazval bys to asi ty. Parlament květů je rozprášený, spousta jeho členů je mrtvá, nebo se vrátila na své venkovské majetky, takže tady vlastně není nikdo, kdo by tomu velel. Kromě toho, velké energetické stanice už nefungují a z Domu na Novém kopci je jenom hromada kouřících sutin, takže nebyl důvod, proč to neudělat tady - my jsme tady stejně nikdy nepracovali s velkým množstvím energie. A prakticky všichni vědí, že to všechno začalo tady, takže sem přicházejí z celé Říše skřítků a ptají se, jak můžou pomoci. Nebo se snaží dozvědět, co bude dál…”

“Ale já stejně pořád nevím, proč nežiju s vodními nymfami nebo co to bylo. Jak jsem se dostal ven?”

“Tu historku bychom měli nechat Prvosenkovi,” začal Bříma. “Myslím, že se za tebou později zastaví…”

“Už jsem tady,” promluvil nový hlas. Tentokrát Theo zjistil, že se dokáže zvednout natolik, aby uviděl siluetu vysoké postavy proti dennímu světlu ve vstupu do stanu.

“Je to jako konec Čaroděje ze země Oz,” řekl Theo. “Vždyť víš: Zdál se mi sen - a v tom snu jsi byl ty, ty a ty…”

Prvosenka zavrtěl hlavou. “Nevím, o čem mluvíš, ale tohle určitě není sen. I já jsem čekal, abych si s tebou mohl promluvit, Theo. Nebo bys byl raději, kdyby se ti teď říkalo Septimus Violka?”

“Myslím, že na to, abych si změnil jméno, je už pozdě,” pravil. “Alespoň pokud jde o toho Thea. To mi připomíná, že ty teď určitě budeš lord Prvosenka.”

Prvosenka přišel blíž. “Nevím. Možná zjistíme, že v novém světě, který přichází, již nejsou lordi a lady. Šotci k tomu určitě budou chtít říct své a ostatní taky.”

“Šotci! Jak se má Čudl? Přežil? Ježíši, ten to dobře vymyslel!”

Prvosenka na okamžik zaváhal. “Ano, žije. Je v pořádku. Požádal, aby tě mohl později navštívit. Já ti zatím řeknu svou část příběhu, i když je z větší části nezajímavá, dokonce i dohoda, kterou jsem pro tvoje vysvobození uzavřel. A nymfy, stejně jako všichni ostatní, mají zájem na tom, aby si taky přihřály polívčičku ve změnách, které přijdou. Nabídl jsem jim svou pomoc a ony víceméně souhlasily.”

“Víceméně?”

“Není to nic, co by tě mělo znepokojovat. Důležité je, že jsi vysvobozený z jejich pouta.”

Theo se nemohl nedívat na pásek z říční trávy, který měl skřítek kolem zápěstí.

“No ano.” Caradenus Prvosenka pokrčil rameny. “Myslím si, že i teď, kdy je svět vzhůru nohama, zůstalo z mého rodinného jmění dost, abych se vykoupil dřív, než přijde jaro a mně se zachce zaplavat si v nějakém rybníku či jezeře. Měl jsem u tebe dluh, Theo. Vždyť jsem tě málem zabil.”

“Nedlužil jsi mi nic. Vlastně mám pocit, že teď ti něco dlužím já. Nějakou informaci.” Ta vzpomínka na něho dorážela od okamžiku, kdy se Prvosenka objevil. Při pomyšlení na zločiny Eamonna Dowda se mu trochu zvedal žaludek, ale neměl právo utajovat je. Zašmátral po ruce Poppy, našel ji a znovu ji stiskl. Ona k němu natáhla ruku a rozprostřela prsty na jeho hrudi. Theo se otočil zpátky ke Caradenusi Prvosenkovi. “Musím ti říct o tom, co se stalo s tvou sestrou.”

“Jenže jak bys to mohl vědět?” zeptal se Prvosenka a čelo mu zbrázdily vrásky úžasu. “Vědět? Co vědět?”

“Že je mrtvá. Selhalo jí srdce.” Na chvíli ani květinový pán nedokázal skrýt, co je v něm, ale potom se znovu ovládl. “Asi je to tak lepší. Stalo se to těsně před tím, než jsme udeřili na Čemeřice, než na Město slétli draci. Její ošetřovatelky říkají, že na okamžik byla sama sebou, ale byla natolik vyděšená, že ji nedokázaly uklidnit. Pak zemřela. Viděl jsem ji. Vypadala, jako kdyby konečně našla klid.”

Theo polkl. “Řeknu ti, co vím já. Jelikož Bříma o sobě nevěděl po většinu doby, co jsem poslouchal, pravděpodobně se z toho můžete dozvědět věci, které zatím neví žádný z vás.”

Jen těžko se dalo poznat, kdy se zachmuřený skřítek zachmuřil ještě víc, ale u Prvosenky to rozhodně bylo na místě. Když Theo uzavřel své vysvětlování, nový pán rodu Prvosenku vstal a uklonil se.

“Znovu ti vzdávám poctu za tvou statečnost a čest. Musím se přiznat k tomu, že tyhle zprávy mému srdci příliš neulehčily - má sestra trpěla dlouho a strašně a určitě trpěla i nakonec, kdy Dowdova smrt zlomila jeho kouzla a její zraněná mysl se vrátila do svého těla - ale myslím, že je lepší to vědět než nevědět. Přesto bych chtěl zůstat chvíli sám, až ty nejdůležitější informace předám Čudlovi.”

“Velice mě mrzí, co udělal tvé rodině, i když to ve skutečnosti nebyl můj prastrýc.” Theo nevěřícně zavrtěl hlavou. “Měl jsem ho rád, alespoň z jeho deníku. Nechce se vůbec věřit, že to byl stejný člověk.”

“Jakmile dospějeme k závěru, že když to myslíme dobře, nebo když jsme v podstatě dobří, dovoluje nám to udělat něco, o čem víme, že je to špatné, vstupujeme na nebezpečné území.” Skřítek se ve východu zastavil. “A ještě něco, Theo. Čudl by byl velice rád, kdybys za ním dnes večer přišel do mostní věže.” Prvosenka s vážnou tváří zvedl ruku na pozdrav a vyšel ze stanu.

“Měl bych taky jít,” řekl Bříma. “Momentálně jsem tady prakticky jediný svižník, kterého tady vlivné skupiny znají, a v malých skupinách a na předem nepřipravených schůzkách padají rozhodnutí, ze kterých budou jednou zákony - možná dokonce náplň učených knih. Určitě by tě to moc zajímalo, Theo - mimochodem, i ty v těch knihách budeš mít místo na víc než několika stranách. Budujeme novou Říši skřítků odzdola.”

“Až se budu schopný posadit a nepozvracím se přitom, rád si o tom poslechnu víc. Ale nevím, jak důležitě z těch setkání vycházím.”

“Plánuje se taky tvoje budoucnost.” Bříma najednou zčervenal. “Málem bych zapomněl. Máš se vrátit do svého světa.”

“Myslím, že jestli ještě je, vrátím se tam,” odvětil Theo. “Podařilo se nám zastavit Strašné dítě včas?”

Bříma se usmál. “Myslíme si, že ano. Z vědeckých testů, které se nám podařilo udělat, se zdá, že tvůj svět existuje dál v podstatě takový, jaký byl, ani lepší, ani horší.”

Theo si všiml, že Poppy mu najednou ruku pustila a upřeně se dívala na plátno stanové stěny. “Poppy?”

Bříma si odkašlal. “Jak jsem řekl, měl bych jít. Jamečko, můžu tě někam odnést, nebo tady chceš zůstat a povídat si ještě chvíli s Theem a Poppy?”

“Jamečko?” Theo si všiml, že Bříma znovu červená. “Počkat, vy dva spolu… něco máte?”

Jamka ho probodla svým nejpichlavějším pohledem. “Možná. A co je ti do toho, frajere? Vypadá to, že sis zábavu našel.” Její výraz změkl. “Tím vás nechci urazit, slečno Durmanová. Je z vás velice krásný pár.”

“Nic se nestalo,” řekla Poppy, ale moc života v tom nebylo.

“Ale…” Theo se podíval na Jamku a potom na Břímu Šáchora. “Stejně tomu pořád nerozumím. Totiž… jak by…”

“Až nebudou mít v nemocnicích tolik práce, někdo z nás si nejspíš zajde na operaci,” řekl Bříma. Zčervenání ho teď rozsvěcelo jako neonovou ceduli. “Tedy… nejspíš já. Z velkého do menšího je to mnohem jednodušší.”

“Z velkého do…” Theovi to pořád nějak nešlo do hlavy, ale pochopil, že ať se bude snažit sebevíc, nebude mu to připadat o nic míň podivné. “No nic. Přeju vám oběma hodně štěstí.” Na chvilku se odmlčel. “Nezní to moc dobře, ale já to myslím vážně. Patříte k mým nejlepším přátelům na celém světě - ve všech světech. To je všechno, co můžu říct. Doufám, že spolu budete tak šťastní, že se každé ráno probudíte se zpěvem.”

“Díky.” Bříma se ani teď Theovi nedokázal podívat do očí, ale na tváři měl široký úsměv.

“Zvedni mě, Theo,” řekla Jamka a zamávala na něho rukou. “Dělej, chci ti říct něco důvěrného.”

Dal ruku dolů, aby si do ní mohla vlézt, a teprve pak mu to došlo. “Proč… proč nelétáš?”

Překvapeně se na něho podívala a pak její tvář zkřivil smutek, který byl pod povrchem celou dobu, ale on to poznal až teď. “No ovšem, vždyť ty nic nevíš, ty chudáčku. Byl jsi na dně jezera s tou mokrou cháskou.” Na okamžik zaváhala, potom se k němu otočila zády a opatrně si přetáhla přes ramena horní díl šatů. Pomalu ho posouvala níž, až uviděl zčernalé pahýly na místech, kde předtím měla křídla.

“Ach, Jamko!” Do očí mu vhrkly slzy. “Proboha, to je mi moc líto.”

“Nejsem mrtvá, Theo, a to je to hlavní. Kdyby Čemeřice namířil ten prst ještě o několik palců stranou, byla bych, takže jsem měla z prdele kliku.” Přinutila se pousmát. “Kromě toho, máme tak s Břímou společné něco víc než to, co už máme - oba jsme intelektuální typy a oba máme velkou praxi v péči o hajzlíka, jako jsi ty.”

Zasmál se, i když věděl, že to řekla právě proto, ale ve skutečnosti jenom chtěla, aby ji nelitoval. “Svůj šarm jsi taky neztratila - ani vystupování hodné dámy.”

“Víš co, vyliž si zrovna dvakrát. Dávej si bacha na hubu, brzo přijede na návštěvu obryně Panenka, u které máš ještě schované, že si tě pěkně podá. A teď mě zvedni - řekla jsem ti, že mám na srdci něco důvěrného.” Když si ji zvedl k uchu, pošeptala: “buď na ni hodný, Theo - na tu mladou Durmanovou. Z nějakého důvodu, kterému nikdo normální nerozumí, jí na tobě vážně záleží. A taky ji čeká účast na rozhodování, jestli jejího otce odsoudit na smrt nebo jenom uvěznit na doživotí - a uvědom si, že my skřítci žijeme dlouho. Ať ho nenávidí nebo ne, žádná legrace to pro ni asi nebude. A poslední věc. Moc jsem se o tebe bála a div se nezblázním, jak jsem ráda, že nejsi mrtvý. Ale vyzvoň někomu, že jsem to řekla, a mrtvej budeš.”

Když ji Bříma odnesl - od východu ze stanu Jamka na rozloučenou vysekla zamávání jako dáma, která stojí u zábradlí na palubě první třídy odjíždějícího luxusního parníku - Theo se otočil k Poppy. “Jamka mi řekla o tvém otci. Je to smutné. Neměli by tě do toho zatahovat, abys pomáhala rozhodnout.”

Otočila se k němu, překvapivě rozčílená. “To se ví, že měli. Samozřejmě že by měli. Protože se mě to týká. Jsem dcera jednoho z těch, kteří zničili palác Narcisů, zavraždili všechny ty lidi a pomohli rozpoutat válku květin, která zničila půlku Města a uvrhla civilizaci zpátky do lesního věku. Potřebují zjistit, kde stojím, aby věděli, jestli je třeba zavřít mě taky. Jistě, asi je pravděpodobnější, že mě odsoudí jenom k vyhnanství, protože se za mě přimluví takoví jako Prvosenka a Bříma. Je to koneckonců pochopitelné.” Trochu roztála, ale pořád vypadala unaveně a nešťastně.

“Ale jestli tě trápí něco jiného…”

“Co si myslíš, že mě trápí? Ty odejdeš zpět do světa smrtelníků, Theo. Slyšela jsem tě. Dobrodružství skončilo a ty skočíš prvními dveřmi zpátky. To je v pořádku. Máš na to plné právo, ve světě, který ve skutečnosti nebyl tvůj, jsi musel strpět strašné věci, na nichž ses neprovinil ničím jiným než svým původem. Ale nemůžeš čekat, že z toho budu dvakrát šťastná.” Stála tam, rozzlobená. Oči měla suché. “Musím už jít. Byla jsem tady celý den a mám na práci jiné věci.”

Těsně předtím než došla k východu ze stanu, Theo našel hlas. “Poppy. Poppy, počkej!”

“Cože?”

“Vrať se, prosím.” Poklepal rukou na lůžko. “Sedni si.”

Udělala to. Jako kočka, se srstí naježenou.

“Nejdřív tohle. Je to tvoje.” Bolelo zvednout ruce, ale přetáhl si řetízek přes hlavu a podal jí ho. “Myslím, že jsi řekla, že to je z náhrobku rodiny tvé matky.”

“Dala jsem ti ho.”

“A on mi dal sílu, když to vypadalo hodně špatně. Ale je to tvoje, Poppy - něco důležitého od někoho jiného, kdo tě miloval. Vezmi si to.”

Sevřel jí kolem toho prsty.

“Dobře. Tak já už půjdu.”

Chytil ji za ruku, když se pokusila vstát, ale byl moc slabý, aby ji udržel. “Poslyš, možná je pravda, že se chci vrátit domů - jenže řekl jsem někdy, že se chci vrátit bez tebe?”

Podezíravě se na něho podívala. “Co to znamená?”

“To, co slyšíš. Zlobíš se, protože si myslíš, že se vrátím do světa, kde jsem vyrostl. Možná to udělám. Ale kde bereš tu jistotu, že tě nepožádám, abys šla se mnou?”

Zamračila se, ale hlavně proto, aby zamaskovala zmatek a nenadálou naději. “Kde bereš jistotu, že pro mě už neplatí Jetelův jev - že jsem tam už nebyla?”

“A byla?”

“Náhodou ne. Nebyla. Ale proč bych vůbec měla chtít do tvého světa? Abych zestárla a zemřela, nejspíš sama, až mě opustíš? Ve světě smrtelníků se určitě najde spousta dospělých žen, jež se k tobě budou hodit líp - žen, co znají věci, které znáš ty, písničky, místa, jména.”

Zasmál se. “Dospělých žen? Propána, copak ty nevíš, že chodíš po světě dost dlouho, abys byla mou prababičkou?”

“Teď si ze mě utahuješ.”

“Možná utahuju a možná ne. Podívej, Poppy, nesmíš zapomínat, že jsem se sotva probudil a svět - svět, který jsem ani předtím pořádně nepochopil - je najednou úplně jiný. Snažím se udělat si v tom všem pořádek. Zatím nemám ponětí ani o půlce věcí, co se staly od… od chvíle, kdy to všechno padlo. No tak. Dej mi šanci.” Natáhl k ní ruku. Nakonec ho za ni vzala a pak se nechala přitáhnout zpět k okraji postele. “Vím jedno: že chci být s tebou a je mi jedno, kde skončíme. Ty a já. Poppy, chci… do toho jít, do toho, co jsme začali. Netvářím se, že vím, jak láska funguje, a nevím moc o tom, jak fungují tyhle vztahy smrtelných a nesmrtelných - vlastně nesmrtelného, který se považuje za smrtelníka, a další nesmrtelné, která si myslí, že je pro něho moc mladá, abych byl přesný - ale dej nám šanci, abychom na to společně přišli, prosím.”

“Opravdu, Theo? Nesnáším soucit. Raději bych tě zabila, než bych ti dovolila, abys mě litoval.” A se svou durmanovskou maskou vypadala, jako by to myslela vážně.

“Opravdu.”

Přísně se na něho podívala - nyní sice bez durmanovské masky, ale také ne o moc vřeleji - a pak jako by si to rozmyslela. Pustila jeho ruku, ale jen na tak dlouho, než si vlezla na lůžko vedle něho a ovinula ho nohama a pažemi. Přitiskla mu hřejivá ústa k uchu.

“Jak že jsi doopravdy slabý?” zeptala se. “Moc slabý? Nebo jen tak, že si pak budeš potřebovat pořádně zdřímnout?”

Probudilo ho Břímovo diskrétní zakašlání před stanem. Vstal. Všechno ho bolelo a houpala se mu hlava, ale víceméně dokázal fungovat. Ve světle kuličky se oblékl do čistých šatů, které mu nachystali, jakési bílé haleny a kalhot. Připadalo mu to jako stejnokroj ze školy karate. Natáhl si lehoučké boty, políbil Poppy na tvář a nechal ji spát.

“Trvalo ti to dost dlouho,” řekla Jamka, která seděla Břímovi na rameni.

Theo potlačil nepopiratelný okamžik žárlivosti, když ji spatřil v její oblíbené pozici, ale na někom jiném. “Nemůžu se hýbat moc rychle.” Rozhlédl se po táboru u řeky, ozářeném ohni jako karnevalová pouť. “Tak co, jdeme za Čudlem?”

“Ty jdeš.” Bříma vypadal sklíčeně, ale u něho se to dalo těžko poznat. “Je to čest. Čudl dnes večer mnoho lidí nepřijme.”

Theo přikývl. “Tak pojďme. Mám docela hlad. A třeba byste mi cestou mohli říct trochu víc o tom, co se stalo, když jsem ploval u dna jezera.” Řekl to lehce, ale měl to pořád v sobě, tu malátnost a zelené ticho, jako sen, z něhož se mu nedaří procitnout. “Celá ta věc, bitva - pořád tomu úplně nerozumím. Je mi jasné, jak jsme pomohli Čudlovi provést do města ty grimy, a tuším, jak zabili draky, ale stejně…” Zvedl hlavu, trochu překvapeně, když na něho skupinka tvorů podobných koboldům, kteří seděli u jednoho ohně, zavolala jménem a popřála mu hezký večer. Zdálo se, že i ostatní kolemjdoucí ho poznávají, ostýchavě se usmívají nebo mu dokonce jaksi salutují. “Co je s těmi lidmi? Co jste jim řekli, Břímo?”

“Pravdu, Theo. Že bez tebe by to všechno skončilo špatně. Ziras Žonkyla se svým oddílem by přišli pozdě a určitě by jich bylo moc málo, aby mohli Čemeřice zastavit. On a jeho zrůdné dítě by ovládali stejnou energii jako předtím samotný král s královnou - možná dokonce větší.”

“Ale stejně, i s grimy… Čemeřice a ostatní měli všechny ty vojáky, parlamentní strážníky se svými včelími pistolemi nebo co to bylo, stráže, armády. Přestože se podařilo zabít draky, jak je možné, že se moci nechopil někdo z ostatních parlamentních hlavounů?”

Bříma chvilku kráčel mlčky. “Slyšel jsem jednou na sympoziu v paláci Narcisů mluvit lorda Proskurníka,” řekl nakonec. “Lady Aemilia mě vzala s sebou jako svého tajemníka. Vzpomínáš si na Proskurníka, Theo, ne? Byl to dobrý muž, velice chytrý. O to nejde. Slyšel jsem ho říkat, že květinoví páni sedí na všech obyvatelích Říše skřítků a myslí si, že se na populaci vezou, jako kdyby to byl kůň, ale je to spíš nezkrocený drak. Proskurník tvrdil, že přijde okamžik, kdy květinoví páni buď změní své chování, nebo si zvíře pod nimi uvědomí, jakou má sílu, a jednoduše je ze sebe setřese a rozdrtí je. To se taky stalo. Čudlova revoluce, jestli tomu tak chceš říkat, všechny upozornila na věci, které by se mohly změnit. Šotci totiž nebyli jediní, kdo měl zlost.”

“Ale určitě zemřely tisíce lidí!”

“Ne tolik, jak by sis myslel. V prvních hodinách stovky, když strážníci ještě věřili tomu, že jednoduše potlačují demonstraci. Ale když padli draci a lidé vyšli do ulic v pořádném množství… musíš pochopit, že většina strážníků nepatří ke květinové šlechtě, jsou to jenom obyčejní skřítci a víly, kteří se zas tak neliší od Jamečky a mě. Když jsi stoletý šuplák z předměstí v Hlohu, jedna věc je střílet po výtržnících, kteří se snaží vytlouct ti mozek z hlavy kameny nebo tě zapálit ohnivými kouzly, ale něco úplně jiného je snažit se zlikvidovat obyčejné muže, ženy a dokonce děti - vlastní lidi - kteří stojí před tebou a odmítají udělat, co se jim řekne. Obzvlášť, když víš - a jak mnoho strážníků určitě vědělo - že mají pravdu a že ti, kterým sloužíš, jsou špatní.”

“Jenže když nejsou květinoví páni, kdo se toho ujme? Kdo tomu velí?”

“To je správná otázka, frajere,” řekla Jamka.

Bříma pokrčil rameny. “Nikdo neví. Proto jsou tyto dny tak důležité. Pojď se na něco podívat, Theo.” Došli na okraj mostu a Bříma ho vyvedl nahoru po točitých schodech od řeky. Nahoře je zastavili a zběžně prohledali dva šotci s oštěpy - Theo nepoznal, zda jsou to grimové nebo jsou jenom tak vystrojení - a pak jim ukázali, že můžou vyjít na most. “Pojď sem,” pokynul mu Bříma k okraji mostu.

Theo musel poměrně dlouhou dobu napínat zrak do noci, než pochopil, že ta chaotická masa slabých světélek před ním je Město. “Vypadá to úplně jinak. Jako uhasínající táborový oheň nebo tak něco.”

“Oddíly ovládané novou radou - skřítci všech druhů, šotci, dokonce i svižníci, všichni spolupracují, aspoň prozatím - dostaly za úkol osvobodit všechny otroky z energetických stanic a stanice zavřít a zamknout. Ve městě už není energie, kterou by si člověk nemohl vyrobit sám,” vysvětlil Bříma. “Tohle jsou ohně, svíčky, lampy. Několik zářících kouzel, ale většina lidí si šetří sílu na to, co je důležité, na zajištění toho, aby jejich rodiny měly jídlo a ochranu. V oblasti centra se nesvítí a budovy jsou prázdné. Je to nový svět a nikdo ještě neví, jaký svět to bude.”

Když Theo viděl Město naposledy, zářilo jako zboží ve výkladě klenotnictví, diamanty, rubíny a safíry, oslnivě jasné. Teď vypadalo, jako by všechny drahokamy nahradily jantary a topazy - bylo to staré světlo, kalné a tajemné, ale také svým způsobem uspokojující. “Řekl jsi, že král a královna jsou pryč.”

“Zmizeli z trosek Katedrály na Starém kopci. Možná jsou mrtví - tentokrát opravdu mrtví - ale pochybuji, že by to tak mohlo být. Třeba se jednoduše… přestěhovali dál. Změnili se. Nikdo neví. Myslím, že celá jedna katedra na univerzitě se bude po staletí snažit najít odpověď na tyto otázky.” Vzal Thea za ruku a vykročil s ním po mostě. Bříma se skutečně změnil. Měl v sobě něco nového, jakousi zdrženlivost, vnitřní váhu, díky níž jako by do sebe jeho ostatní vlastnosti lépe zapadaly. “Dál běž sám,” řekl svižník a ukázal na mostní strážnici. “Čudl tě očekává.”

“Vezmi si mě na chviličku, Theo,” poručila Jamka.

Když ji Theo měl bezpečně u sebe, Bříma Šáchor se několik kroků vzdálil, aby jim dopřál trochu soukromí. “Jsi šťastná?” zeptal se jí Theo.

“S Břímou? Je to dobrý kluk. Jemný a příjemný jako jarní déšť. Někdy trochu moc tichý, ale já mám co říct za oba.” Podívala se na něho. Její maličká tvář ve světle pochodně připomínala sovu. “O mne si nedělej starosti, Theo. Jo, jsem šťastná. A myslím, že ty budeš šťastný taky, ať uděláš cokoli. Jen jsem chtěla říct… že jsem na tebe pyšná. Vůbec nejsi takový trouba, jak jsem si myslela.”

Zasmál se. “To bych chtěl mít písemně.”

Jamka si odfrkla. “Jako by někdo z ostatních tvých přátel uměl číst.” Postavila se na špičky, rovnováhu si zajistila rukou opřenou o dolní čelist a políbila ho na koutek úst. Ten dotek byl pouze lehký a chladivý jako sněhová vločka těsně předtím, než se rozpustí. “Jestli se k nám už nevrátíš, nezapomeneme na tebe. A to nemluvím jenom o tom Břímově nesmyslu s knihou o historii. Mluvím o těch, kterým na tobě záleží.”

“Jako jsi ty?”

“Jo, jako já.”

Zvedl si ji a co nejjemněji, jak mohl, ji políbil na vršek hlavy. “Nepoznal jsem zas tolik opravdových přátel.”

“Možná to bude tím dechem.” Kabonila se, ale on věděl, jak to je. “A teď mě vrať mému příteli, než se rozhodne, že sem přijde a praští tě zaklínací knihou nebo něčím takovým.”

Čekal, že nahoře na schodech ho přivítá Čudlova ochranka, ale po obrech nebyla ani památka. Místo toho narazil na trojici šotků, které neznal. Všichni byli oblečeni do volných barevných oděvů, za opaskem měli zastrčený nůž a na tvářích měli nakreslené nebo vytetované různé čáry. Neměli radost, že ho vidí, ale nechovali se ani nepřátelsky: toporně, formálně se uklonili, s rukama v bok, a potom ho dovedli do Čudlova příbytku. V jednom koutě sedělo na překřížených nohách několik šotcích hudebníků a hrálo tichou, ale strohou melodii. Thea to na okamžik uvrhlo zpátky do hodiny, kdy hudba byla to jediné, co ho zachránilo. Bylo možné, že zachránila víc než to? Mohl šotčí jazz zachránit před zkázou celý svět smrtelníků?

To je námět! Tak bombastická rocková opera tady ještě nebyla.

Jeden z hudebníků pokýval hlavou, když kolem něho Theo prošel. Byl to Vršek, se kterým strávil příjemnou noc při hudbě a stínovici, klid v místnosti a obřadná atmosféra mu však zabránily zastavit se a prohodit pár slov. Ale stejně by bylo zajímavé promluvit si s ním o tom, co se na tom ostrůvku stalo, napadlo Thea, možná dokonce zkusit převést do skutečné hudby něco z toho, co cítil. Třeba někdy…

Jo, jenže já odejdu domů, takže z toho nic nebude.

Theo očekával, že tam bude Prvosenka a někdo další z Čudlových nejbližších důvěrníků, jenže kromě něho byli přítomni pouze šotci. Zahlédl Závoru a několik dalších, které znal z tábora, ale byly tam mnohem neznámější tváře vážných, divoce vyhlížejících šotků ve slavnostních barvách. Mnozí byli ozbrojení. Uprostřed místnosti, před kobercem zarovnaným talíři a čajovými šálky, seděl Blaťák Brouk Čudl. Byl oblečený v bílém, stejně jako Theo. Vypadal jako indický svatý muž, který přijímá návštěvu ve svém ašramu. Když Theo přišel blíž, vstal a podal mu ruku zakončenou prackou.

“Vítej, Theo Vilmosi. Je dobře, že jsi přišel. Bál jsem se, že ti nebude dost dobře, a toto by byla bídná hostina na rozloučenou bez nejdůležitějšího hosta.”

“Ale… tedy, abych byl upřímný, nejsem si na sto procent jistý, jestli se vrátím.”

“Ach tak.” Čudl si sedl a pokynul jednomu ze šotků vedle sebe, aby Theovi nalil čaj. Dotyčný vypadal spíš jako bojovník než sluha, ale udělal, oč byl požádán.

Když si Theo ze zdvořilosti několikrát usrkl a nechal si na talíř naložit různé chuťovky - rychle, i když potají zkontroloval, jestli základem některé z nich nejsou hraboši - naklonil se dopředu. “Kde je Prvosenka a ostatní?”

“Caradenus drží smutek,” vysvětlil Čudl. “Požádal, aby se nemusel zúčastnit.”

“Musel svou sestru velice milovat.”

Čudl si ho dlouho prohlížel a potom přikývl. “Ano. Miloval.”

“Jsem ohromený z toho, že žiju,” řekl Theo. “Překvapuje mě, že tolik z nás žije. Věděl jste, že to tak vyjde?”

Čudl poprvé ukázal něco málo ze svého starého, vychytralého já. “Když ti řeknu, že ano, slíbíš, že o tom budeš vyprávět každému, kdo tě požádá? Pak si mě dějiny budou pamatovat jako génia taktiky - dalšího lorda Růže. Jenže abych byl upřímný, hem, ne. Doufal jsem. Vymysleli jsme s Prvosenkou nejlepší plán, jaký jsme vymyslet mohli. Věděli jsme, že šotci budou po zlomení hůlky bojovat - že hněv mého lidu je až příliš žhavý, než aby se dal udržet, jakmile dohoda padne. Ale měli jsme jistotu, že vyjdou ostatní, že budou ulice plné nesouhlasu a hněvu? Ne. Mohli jsme jenom dělat, co bylo nejlepší, a doufat.”

“Ale věděli jste, že grimové jsou schopni draky zabít.” Čudl se znovu usmál. “Věděl jsem, že to dovedou, ale i o tom by se dalo říct, že to byla riskantní sázka, a všichni vědí, že my šotci máme sice sázení rádi, jenže ne vždycky nám to vyjde.” Otočil se k šotkovi nalevo od sebe, jehož kostým se ježil peřím a šperky z korálků. “Vydro, když jsi žil v kopcích, zabil jsi draka, nemám pravdu?”

Šotek se podíval na Thea a promnul si dlouhý nos. “Ano. Mí lidé mi dali přezdívku Zabíječ červů.”

“Jak byl velký?” zeptal se Čudl.

Ten, jemuž říkali Vydra, se na okamžik zamyslel a pak roztáhl ruce do šířky. “Taková křídla” prohlásil. “Jeden z těch velkých.” Znovu začal vážně žvýkat.

“To by znamenalo, že Vydrova slavná trofej byla… hem… nějakých deset dvanáct stop dlouhá.” Čudl se zasmál. “Jak vidíš, i grimové měli s velkými červy málo zkušeností. Opět jsme mohli jenom doufat, že šípy napuštěné jedem, které zasáhnou oči a měkké hrdlo, budou mít stejný účinek jako na menší příbuzné těch oblud.”

“Proboha! Takže oni to zkoušeli poprvé?”

“Válka je často taková,” řekl Čudl. “A teď jez. Chci ti položit víc otázek ohledně toho, co jsi slyšel a viděl, co se stalo. A hlavně se chci zeptat na Likvidátora. To málo, co jsem slyšel, je velice zajímavé.”

“Ale vy nejíte.”

“Já držím půst,” vysvětlil šotek. “Ale jídlo je velice dobré. Jez. Dlouho jsi spal, myslím, že to potřebuješ.” Theo měl skutečně velký hlad, a i když mnoho chutí neznal, jídlo bylo dobré. Odpovídal na Čudlovy otázky, usilovně se rozpomínal, v jakém pořadí se události seběhly, a musel se několikrát vracet, když si uvědomil, že vynechal nějaký významný detail. Zároveň si povšiml, že šotčí jídlo a šotčí hudba, přinejmenším dvě nepochybně cizí věci, s nimiž se setkal, mu začínají připadat skoro normální.

“Takže ty sám jsi byl klíč,” řekl nakonec Čudl.

“Jenom nástroj.”

“Ne. To byla Čemeřicova velká chyba. On o tobě tak uvažoval, ale porazily ho tvoje mysl a tvoje srdce. Na něco se tě teď zeptám, tak jako ses zeptal ty mě. Věděl jsi, že irrha si vezme dítě, když si nebude moci vzít tebe?”

Theo pokrčil rameny. “Jak jste sám řekl - doufal jsem. Ve skutečnosti jsem neměl mnoho času na rozmýšlení. Jen jsem si vzpomněl, jak Dowd pronesl něco v tom smyslu, že mezi podvržencem a smrtelným dítětem, za které se vymění, vznikne určité pouto. Pořádně jsem to nechápal, ale mnoho jiných možností jsem neměl. Taky jsem najednou pochopil, že budu raději, když si mě vezme jedna z těch vodních žen než ta věc.”

“Byla by to rychlá smrt ohněm nebo pomalá smrt pod vodou,” řekl zamyšleně Čudl. “Ti, jichž se vodní víly zmocní, prý před smrtí začnou své věznitelky milovat.” Na chvíli zmlkl a potom zavrtěl hlavou. “Příliš mnoho se tady mluvilo o smrti. Vyprávěj mi o svém světě. Máme koneckonců hostinu! Mám sice své lid rád, ale poslední dobou jsem byl v jejich společnosti až moc. Povídej mi o svém světě, který tak nedávno unikl strašlivému osudu, o jehož existenci nejspíš ani nevěděl.”

“To doufám - nerad bych se vrátil a zjistil, že jsem se ocitl uprostřed doby temna nebo něčeho takového.” Theo se odmlčel. “Jestli vám to nevadí, mám na vás ještě jednu otázku - je to věc, které pořád nerozumím. Řekl jste, že šotci byli připraveni bojovat, a zdá se, že jediná věc, která je držela pod palcem květinových pánů, byla ta smluvní hůlka. Proč ji nikdo nezlomil dřív? Proč jste byl první vy?”

Čudl se na něho tázavě podíval. “Opravdu chceš další šotčí historku? Tak dobrá, dnes večer ti ji nemůžu odmítnout. Zkusím, aby to bylo rychle. Odpověď vypadá jednoduše, Theo, ale je to klam. Především, většina šotků nevěděla, kde je hůlka ukryta. Měli jsme za to, že bude schovaná v nějakém hlubokém a dobře hlídaném trezoru. Netušili jsme, že květinoví páni o nás vědí tak málo nebo se tak málo starají o nebezpečí, které pro ně představujeme, že nechápou, že nás k nim váže jenom naše posvátné slovo - slib našich předků ve formě smluvní hůlky. Samotný Prvosenka mi řekl, kde byla. Byla to, hem, pro něho jen kuriozita, něco, na co narazil v zaprášených místnostech vzadu v Parlamentním muzeu, když zkoumal právo a historii. Když se o tom přede mnou zmínil, roky poté, co to viděl, uvědomil jsem si přesně, o co jde, a začal jsem dělat plány.”

“Ale někdo to přece musel vědět - určitě byli nějací šotčí vrátní nebo něco takového. Proč to nikdo nevzal dřív? Proč jste ji zlomil právě vy?”

Čudl chvíli mlčel. “Asi je to jistým způsobem trochu ostuda, že k tomu nikdo přede mnou nenašel odvahu. Ano, někteří to možná věděli, ale zároveň byla pravda, že nikdo na sebe nechtěl vzít smrt, která by z porušení smlouvy vyplynula.”

Theo to nechápal. Měl pocit, že šotci v sobě mají víc nadšení, než jak je Čudl líčí. Bylo dost těžké si představit, že trpěli nevolnictví pouze ze strachu, že při povstání mnoho z nich zemře. Věděl, že nikdy nezapomene na divoké bojovníky na Slunečnicovém náměstí, jak klidně napínají luky proti kroutícím se černým stínům, které se na ně řítily z oblohy.

“To už stačilo,” řekl pojednou Čudl. “Jako čestný host se dovolávám svého privilegia. Vyprávěj mi o svém světě, Theo. Vyprávěj mi o svém životě. Rozesměj mě.”

“Vynasnažím se.” Vypudil z hlavy myšlenky na válku a červy a pokusil se myslet na věci, po nichž se mu stýskalo ze světa, kam se zřejmě brzy vrátí. Přemýšlel, jestli by Čudl pochopil, proč je legrační, že se Johny Battistini snažil zaparkovat rovnoběžně s krajem cesty ukradené zmrzlinářské auto, když si dal houbičky a nevěděl, čí je.

Pověděl mu tu historku. Čudl to pochopil, nebo se tak alespoň tvářil.

Vypadalo to, že byla skoro půlnoc, když se konečně zvedl, aby se rozloučil. Čudl také vstal a objal ho. Bylo to zvláštní, chlupaté objetí, jiné než všechna, která zatím Theo zažil.

“Bude se mi po tobě stýskat, Theo. Bylo příjemné tě poznat.”

“Tak zatím neměňte mou adresu v zápisníku. Ještě si to rozmýšlím.”

“Hm.” Čudl ho vzal na chvíli za ruku a upřel na něj ty přivřené žluté oči. “Jsem přesvědčen, že ať uděláš cokoli, vždycky budeš mít, hem, trochu šotčí hudby s sebou.” Pustil mu ruku. “Šťastnou cestu, Theo Vilmosi.”

“To se mi líbí víc než to, co jste mi řekl, když jsme spolu mluvili posledně. Jak to bylo? Něco jako: Nemáme slíbeno víc než poslední nadechnutí.”

“Ano, něco takového. Dobrou noc.”

Před mostní strážnicí na něho nikdo nečekal. Bříma a Jamka šli už dávno spát - a to bylo uspořádání, s nímž se Theo pořád ještě úplně nevyrovnal - ale v táboře u řeky hořelo dost ohňů, aby snadno našel cestu zpět, nemluvě o jasných hvězdách na obloze. Cestou ho pronásledovala nějaká myšlenka, ale ne a ne se jasně zformovat. Souviselo to nějak s tím, jak Čudl mluvil, co řekl. Jindy by to Theo v takovou noc nechal plavat, ale byl naprosto střízlivý, jelikož nepil nic než šotčí čaj, a stejně mohl přemýšlet buď o tom, nebo o svých plánech, které zůstávaly velmi nejasné.

Nejsem smrtelník, ale myslím jako smrtelník - tak kam vlastně patřím? A když neodejdu zpátky do světa smrtelníků, vezmou zpátky tu hostinu na rozloučenou? Byl plný otázek a našel v sobě nostalgii po tom, jak to bylo dřív, po šťastné nevědomosti, kdy šel domů zkouřený a omámený. A tady je další - proč mi Čudl uspořádal rozlučkový večírek a pozval bandu šotků, které jsem vůbec neznal? Možná to bylo jen šotkovým zvláštním poloformálním vyjadřováním, ale ten motiv se objevil několikrát, včetně okamžiku, kdy Čudl zakončil rozhovor o zlomení hůlky odvoláním na své privilegium čestného hosta.

Ale jestli to byla hostina na rozloučenou, nebyl bych čestným hostem já?

A potom mu to najednou došlo, celá ta zvláštní cesta, kterou se věci vyvinuly, mlčenlivost a zvláštní poznámky všech přítomných. O té hůlce to byla šotčí historka - řekl mi to. A ty mají vždy uprostřed díru. Čudl to sám řekl, ale Theo to nepochopil. “Nikdo na sebe nechtěl vzít smrt, která by z porušení smlouvy vyplynula, tak přesně to řekl.” Theo předpokládal, že mluví o smrti ostatních šotků, kteří při povstání zahynuli, ale on mluvil o sobě. Ty bílé hábity - on nebyl svatý muž obklopený žáky, ale odsouzený vězeň, jakkoli uznávaný, obklopený svými žalářníky. Svými popravčími.

Theo se co nejrychleji rozběhl táborem zpátky, ale mostní strážnice byla zamčená. Bušil pěstmi do dveří, ale nikdo nepřišel otevřít. Nakonec se z dalších chatrných budov na mostě vynořil Závora. Otíral si oči, ale Theo nepoznal, jestli příčinou byl spánek či pláč. Když konečně pochopil Theovo zdrcené bloudění, pokusil se ho odvést zpátky do stanu.

“Nemůžete nic udělat,” prohlásil šotek. “Nic. Takový je zákon. Udělal, co bylo nejlepší. Zůstane navždy v nás - jako velký hrdina.”

Theo se tím nechtěl nechat utěšit a odmítal tiše odejít. Připadalo mu to jako podvod, ale jestli ho někdo oklamal, byl to on sám. Připadal si ošizený o poslední šanci říct sbohem. Závora si musel přivolat půl tuctu pomocníků, šotků, skřítků a jednoho obřího osobního ochránce, kterého Theo neznal, aby ho silou odnesli do jeho stanu a k Poppy.

Jediné, na co dokázal myslet, jediné, co palčivou bolest alespoň maličko zmírňovalo, bylo to, že možná to tak pro Čudla bylo snazší - ušetřil si jedno slzavé rozloučení a jedno poslouchání toho, jak se někdo dožaduje nemožného.

Poppy, dítě studené kultury a kruté rodiny, se mu to nesnažila ulehčit. Zdálo se, že chápe, že jed je jed a musí pryč, i když je to těžké. Držela ho, když Theo plakal, naříkal a křičel, a držela ho tak dlouho, dokud nakonec neusnul vyčerpáním.

Kapitola 43

Meze magie

S prvním ranním světlem se vypravil za Caradenusem Prvosenkou. Skřítek ho pozval do stanu, který vypadal zároveň luxusněji i prostěji než Theův nebo všechna ostatní obydlí, která u řeky viděl. Ale zdálo se, že život dává květinovým skřítkům za pravdu: podobně jako Čudl, i Prvosenka dokázal dosáhnout toho, aby koberec vypadal jako trůn.

Dlouhé minuty poslouchal Theův rozrušený apel, ale nakonec ho zastavil zvednutím ruky s dlouhými prsty.

“Prosím, Theo Vilmosi, musíš poslouchat. Jsme tvými velkými dlužníky, ale toto pro tebe nemůže udělat nikdo. A i kdyby to šlo, nemohl bych to slíbit. Nemám takovou moc. Momentálně nemám žádnou moc, alespoň ne takovou, kterou dává privilegium původu. Možná to přijde znovu - květinové rodiny stále mají mnoho zdrojů, a já si nemyslím, že svět se postaví tak úplně na hlavu, jak někteří věří - ale i kdybych tu moc měl, nezasáhl bych do toho a nepokusil bych se věci měnit. Čudl si vybral svou cestu a věděl celou dobu, co s ním bude, ať po vítězství, nebo po porážce. Byla to jeho vůle a jeho přání.” Prvosenka na chvíli sklopil oči. “Ale především, Theo… je už pozdě. Je mrtvý. Rada příslušníků jeho kmene ho minulou noc popravila.”

Theo dokázal dlouho jen sedět, otírat si slzy z očí, které ho už bolely od pláče, a snažit se, aby úplně neztratil rozum. “On řekl… že držíš smutek,” vypravil ze sebe Theo nakonec. “Myslel jsem, že to myslí… za tvou sestru.”

“Za ni taky, ale ji jsem ztratil už dávno. Čudl byl můj bratr, přestože jsme byli z různých světů a z různých plemen. Byl můj přítel.”

Theo zvedl oči k Prvosenkově škrobenému, výraz postrádajícímu obličeji. Jak zjistil, maska květinové šlechty vždycky nefungovala. “Kdysi řekl, že vy dva nejste přátelé, nemůžete být. Že jste… příliš odlišní.”

Prvosenka se dokonce zasmál, ale byl to zvuk, ve kterém bylo mnoho bolesti. “To jenom dokazuje, že ten šotek nebyl tak moudrý, jak se obvykle jevil.”

Theo si osušil oči rukávem. Až na bolest v hrudi si připadal naprosto prázdný. “Myslím… myslím, že už se mi tenhle svět nelíbí. Opravdu můžu jít… odejít domů? Funguje ta magie… ta věda… pořád?”

Prvosenka se na okamžik zamyslel. “Nevím o žádném důvodu, proč by ses nemohl vrátit do svého světa, když se už nemusíš bát toho nemrtvého ducha, který tě pronásledoval. Každá přiměřeně zkušená osoba může otevřít bránu, kterou bys mohl použít. K tomu není třeba energie výrobních stanic, protože nikdo se nebude snažit bránu skrýt, jak tomu bylo, když tě přivedli sem, úplně postačí energie, kterou má každý z nás z Říše skřítků v sobě. Kdyby sis to nastudoval, určitě bys to zvládl sám.” Spojil ruce v klíně. “Budeš nám chybět, Theo. Jestli odejdeš, už se nebudeš moci vrátit - dokud se nám nepodaří zrušit Jetelův jev, což bylo ohromné dílo vykonané v době, kdy byla energie snáze k mání.”

“Abych byl upřímný, momentálně mi o návrat nejde.” Ale šlo mu o Poppy, jak si vzápětí uvědomil. Potřeboval, aby šla s ním, jinak by to všechno nemělo smysl. K čemu vzpomínky na hrdinství, na rozhodnutí, při nichž šlo o život a smrt, na krásu a hrůzu, kdyby se vzdal té jediné dobré věci, která ho potkala? Stal by se z něho Eamonn Dowd, kyselý a zatrpklý, možná by ho ta ztráta dokonce dohnala k šílenství. “Nechám tě teď na pokoji. Potřebuji si s někým promluvit.”

“Tak mír s tebou, Theo Vilmosi.”

“I s tebou.” Došel k východu ze stanu a chvíli se rozhlížel ránem, které předvádělo něco z ohromující nádhery, kterou je Říše skřítků schopna vytvořit. I vzdálená silueta Města na obzoru mu opět připadala jako něco úchvatného, nadpřirozeného, kdy špičky věží nebyly mrakodrapy, ale minarety, elfí hrady. Otočil se zpátky k Prvosenkovi. “Zařídíte to tentokrát lip? Myslím tady. V téhle nové době, kterou začínáte.”

Caradenusi Prvosenkovi se úsměv příliš nevydařil. “Doufám, že ano. Můžeme to jedině zkusit.”

“Jasně.” Zvedl ruku k pozdravu. Najednou si připadal hloupě. “Berte to s klidem.”

Neušel ani sto kroků, když se z davu kolemjdoucích vydělil skřítek, kterého nepoznával, a srovnal s ním krok. Měl tmavé vlasy a patřil k lidskému typu jako květinoví páni, ale jinak nebyl ničím nápadný. Při chůzi klopil oči k zemi.

“Chtěl jsem se rozloučit,” pravil cizinec. “A omluvit se. Udělal jsem strašlivé věci. Mám hodně o čem přemýšlet.”

Theo zavrtěl hlavou. Proč o něm všichni tolik věděli? “Promiňte, ale my se známe?”

Cizinec se usmál, jenomže ani teď se nepodíval Theovi do tváře. Hrbil se v ramenou, jako by nechtěl, aby si ho někdo všiml, což bylo zvláštní, neboť už tak byl prakticky dokonale obyčejný. “Nakonec jsi ukázal, že jsi docela chytrý - obdivoval jsem, jak jsi to udělal s tou vodní nymfou. A nemyslím si, že se přitom projevilo jenom tvé pravé dědictví. Smrtelnická výchova nakonec má něco do sebe - začínám si myslet, že jsme v některých ohledech houževnatější než skřítci. Mimochodem, jmenuješ se teď Theo Violka?”

“Počkejte chvíli - kdo jste?” Chytil toho muže za ramena a otočil ho.

Muž se na něho podíval, ale ani takto tváří v tvář neměl Theo pocit, že by ho znal. Měl postoj jako někdo, kdo je připravený utéct, ale v koutcích úst mu zahrál nepatrný, vychytralý úsměv. “Tobě to ještě nedošlo. Možná jsem tě nakonec přechválil.”

“Dowd?” Nechtělo se tomu věřit, ale najednou uslyšel z tohoto mnohem normálnějšího hrdla náznak toho měkkého, nepřirozeného hlasu. “Ale ty jsi přece mrtvý! Viděl jsem tě zemřít!”

“No tak, Theo, mluvíš jako v komiksu o Flashi Godonovi. Viděl jsi zemřít tělo. Jak víš, stalo se mi to už jednou, a přežil jsem. Od té doby jsem roky pracoval na tom, abych se posílil a jednou se mohl přenést do jiného, méně… nepříjemného… těla, než bylo Likvidátorovo. Jak se ukázalo, ta praxe se mi vyplatila do poslední špetky.” Rozpřáhl ruce jako někdo, komu se právě povedl působivý kouzelnický trik - což se evidentně stalo. “V okamžiku, kdy moje tělo zemřelo, jsem našel útočiště v jednom z Čemeřicových strážných. Nebyla to nijak zvlášť příjemná osoba, ale ani tak nejsem pyšný na to, že jsem ho vyštval z vlastního těla. Po smrti Čemeřice a Strašného dítěte zajali tělo a mě na tom pahorku - samozřejmě jsme odtamtud prchali - ale po několika dnech nás pustili. Toho človíčka oficiálně rehabilitovali, takže jsem čistý. Pěšák z armády, která prohraje, dokonce ani ze soukromé gardy Nidruse Čemeřice, ve skutečnosti nenese žádnou vinu. A tak jsem tady. Myslím, že zamířím do Jasanu nebo Břízy a začnu znovu. Erephine je teď mrtvá, dočista mrtvá. Mám o čem přemýšlet.”

“Měl bych tě vydat Caradenusi Prvosenkovi - je kousek odsud. Nebo tě sám zabít!” Theo bojoval se silným pocitem neskutečna: bylo to podruhé, co s Eamonnem Dowdem mluvil, a v obou případech poté, co zjistil, že ten navzdory vší logice žije. “Pomohl jsi zabít naše dítě. Mé a Cat.”

“Nemůžu na to říct nic než to, že mě to mrzí. Ano, pomohl jsem Čemeřici doručit to kouzlo. Bylo to šílenství, které ovládlo všechno, co jsem dělal, má zoufalá láska a vztek, že jsem byl podveden. Myslím, že už je to pryč. Rozhodně mám pocit, že vidím věci jasněji. Ale možná je to jenom tím, že mám nové tělo.”

“Přesto tě nemůžu nechat odejít.”

“Ale ano, můžeš, a dokonce to uděláš. Protože pokud ne, budu nucen vzít si nějaké jiné tělo, abych unikl - ne tvoje, ale někoho nevinného. Nezastavíš mě, ať uděláš co uděláš. Budu skákat z jednoho těla do druhého, když bude třeba, a mnozí zbytečně zemřou.”

Theo se díval cizinci do tváře. Cítil se unavený a bylo mu špatně. “Takže tě musím nechat jít?”

“Jistě… musíš. Vlastně už odcházím.” Tmavovlasý skřítek se otočil a odešel úzkou uličkou mezi řadami chatrných obydlí, stanů a kůlen, průchodem zaplněným skřítky a vílami všech tvarů a typů, kteří spolu mluvili, obchodovali, žili své životy. V několika okamžicích se mu Eamonn Dowd ztratil mezi ostatními uprchlíky z dohledu.

Když se Theo vrátil, Poppy ve stanu nebyla. Přichystal si plno užitečných argumentů, fůru přesvědčivých důvodů, proč by s ním měla odejít do světa smrtelníků, ale najednou zjistil, že prakticky nemá co říct a nemá to komu říct. Dokonce ho to ohromilo. Bylo to všechno až moc podivné. Dowd byl mrtvý, ale vrátil se. Blaťák Brouk Čudl byl mrtvý a znovu se už neobjeví. To byla v kostce nespravedlnost života a v Říši skřítků to fungovalo prakticky stejně jako ve světě smrtelníků.

Když dojde na to podstatné, ve skutečnosti mezi těmi dvěma není velký rozdíl.

Dlouho seděl ve vchodu do stanu, pozoroval mraky a hru světla na obloze, poslouchal lomoz všedního života v táboře. Zdálo se, že je tam víc dětí než dřív, nebo alespoň směly dělat větší rámus. Děti se projevují vždycky stejně, pomyslel si. Bez ohledu na to, odkud pocházejí, jakým jazykem mluví, jestli mají liščí uši, žluté kozí oči nebo cokoli jiného, zvuky, které dělají, jsou vždycky stejně.

Uvědomil si, že je to příjemný zvuk.

Sbohem, Čudle, pomyslel si. To bude asi tvůj epitaf - zvuk hrajících si dětí. Šotcích dětí, skřítcích dětí. Po člověku můžou zůstat horší věci.

Někdo si odkašlal. Theo vzhlédl a zjistil, že se na něho dívají tři obličeje, z toho jeden z velké výšky. Obličej, který ho polekal, byl ten nejbližší, šotčí, protože myslel na Čudla, ale žádný z nich neviděl od návratu ze dna jezera a zlomek vteřiny mu trvalo, než si ke známým výrazům přiřadil jména.

“Švejdík Kopřiva! A paní Osinková a taky Háček! Jak se všichni máte?”

Nezdálo se, že by vysoký skřítek se střapatými vlasy byl ve větším kontaktu s realitou než před pádem starého řádu, ale přinejmenším vypadal klidně a šťastně. Natáhl dlouhoprstou ruku, aby Theovi pomohl vstát. “Ahoj, Theo,” pozdravil a líce se mu zbarvily. “Poppy je tady. Nejenom v mé hlavě, je tady. Každý den.”

“Já vím. Rád tě vidím, Švejdíku.”

“Je milá.”

“Ano, je.” Otočil se k ostatním. “Takže jsme přežili všichni?”

“Víceméně,” odvětila hejkalka. Potom se k němu naklonila a ztišila hlas. “Ale tady Díkšvej ještě o Dloviču neví, jestli mi rozumíš, takže si dej pozor na jazyk. Rozruší ho to. Proto chceme, aby měl kolem kotníku drát, až to zjistí, a byl tak uzemněný, jinak by mohl zapálit celý tábor, proměnit nás všechny v motýly nebo něco takového.” Znovu se narovnala. “Tady Háček s tebou potřeboval o něčem mluvit a já se Švejdíkem jsme si říkali, že se přidáme a půjdeme tě pozdravit. Tak jak se to s tebou koulí, podnájemníku? Slyšela jsem, že jsi toho zažil hodně.”

Theo pokrčil rameny. “Z vlastního rozhodnutí to nebylo. Vlastně nic z toho nebylo z vlastního rozhodnutí.”

“Přesto, šeptá se, že jsi potkal samotné Velké zvíře.”

“Velké zvíře…?” V první chvíli pomyslel na Čudla, malého tenkého Čudla, jak mu podává lístek na autobusové zastávce, a musel těžce polknout. “Promiň, ale kdo by to měl být?”

Paní Osinkové chvíli trvalo, než odpověděla. Ještě předtím zapálila plamínkem z konce prstu odporný doutník hovínkové barvy. “Velké zvíře!” řekla přes oblak odporného kouře. “No přece Robin Dobráček. Je to takový hrdina mého lidu. Býval králova pravá ruka. Nejslavnější hejkal, jaký kdy žil. Jaký byl?”

Theo se snažil vzpomenout si, jenže od těch okamžiků na černé loďce se toho stalo hodně. “Smutný. Řekl bych, že moudrý. A taky trochu legrační. Čemeřice se mu moc nelíbil.”

Paní Osinková spokojeně přikývla. “Chlapík z lidu. Zajímalo by mě, kde je mu konec.”

“Nikdo to neví?”

Nezdálo se, že by si tím hejkalka dělala velké starosti. “Teď, když Čemeřice a ostatní jsou pryč, zmizela i vázací kouzla. Nejspíš se někde plaví s králem a královnou. Trochu si užívá zaslouženého odpočinku.”

“Ty myslíš, že oni pořád žijí?”

Hejkalka se znovu předklonila a s sebou vzala oblak tabákového kouře, ze kterého by se hyeně zatočily oči. “Ovšemže žijí. Takové jen tak nezabiješ. Jsou jako hvězdy, jako měsíc. Jako daně.” Vstala a bodře Thea poplácala po zádech, až mu málem vyhodila lopatku. “Budeme už muset jít. No tak, Švejdíku, pojďme znervóznit některé z těch nových. Theo, kamaráde, mrzí mě, že odcházíš - chtěla jsem tě naučit hrát Broukovanou, aby ses měl na stará kolena čím bavit.”

Háček seděl mlčky, dokud paní Osinková nezmizela s pohvizdováním mezi řadami stanů. Švejdík Kopřiva se táhl za ní jako čáp, který jde za buldočím štěnětem, které si spletl se svou matkou. Šotek zamrkal a pak se podíval na Thea skoro ostýchavě. “Ty jsi ho včera v noci viděl. Jaký byl?”

Theovi trvalo několik vteřin, než pochopil, a když konečně pochopil, přineslo mu to bolest. “Nevím, jestli o tom chci právě teď mluvit.”

Háčkový spárovité prsty mu stiskly paži - zlehka, ale s dostatečnou silou, aby Theo poznal, že nechce, aby ho šotek někdy popadl pořádně. “Prosím.”

Vybavil si, jak se tento mužík svíjel na podlaze Elysia, když si vzal pravý jed, aby pomohl Čudlovu zoufalému plánu. Zoufalému plánu, který skutečně vyšel, připomněl si s obdivem Theo. “Držel se… dobře. Výborně, vzhledem… vzhledem k tomu, co mělo přijít. Mluvili jsme o tom, co se stalo. Chtěl, abych mu vyprávěl o svém světě.”

Háček znovu sklopil oči. “Rád bych si to také někdy poslechl.”

Jenomže já tady nebudu, abych o tom mohl vyprávět, pomyslel si Theo. Nahlas řekl: “Doufám, že k tomu dostanu příležitost. Znal jsi ho?”

“Dobře ne. Jenom z dálky. Ale byl pro mě svým způsobem důležitý. Byl to můj otec.”

Theo se hned nevzmohl na odpověď. “Ty… ty to asi nemyslíš v tom smyslu, že byl tvůj duchovní otec, že?” řekl nakonec.

Háček pomalu zavrtěl hlavou. To, jak se mu přitom houpal dlouhý nos, mělo být groteskní, dokonce komické, ale Theovi to jenom připomnělo, jak zvláštní je svět, ve kterém se ocitl, s tolika věcmi, kterým nerozuměl. “Zplodil mě. S mou matkou. Obvyklým způsobem.”

“Proboha, a tys ho znal jenom z dálky? Copak jsi s ním nemluvil? On o tom nevěděl?”

“Myslím, že o tom nevěděl, i když jednou nebo dvakrát se na mě podíval, jako bych mu něčím dělal starosti. Ale byl jsem pouze dítě z jednoho raného spojení, a tak mě podle jména neznal - nikdy se je nedozvěděl. Matka se s ním seznámila na šotčí akademii. Když jsem se jí narodil bez otce, s hanbou ji vyhnali z hnízda a ona se uchýlila na venkov.” Rozpačitě pokrčil rameny. “Teď na tom nezáleží. Je mrtvý. Je hrdina. Já jsem Háček. Nejsem díky němu víc ani míň.”

Theo pomyslel na vlastní rodiče, na celoživotní snahu porozumět sobě tím, že porozumí jim, ospravedlnit se tím, že na ně hodí odpovědnost za všechno, čím mu ublížili nebo co pro něho vůbec neudělali. “To je všechno? Tobě na tom nezáleží?”

“Ovšemže mi na tom záleží. Proto jsem chtěl od tebe slyšet o jeho posledních hodinách. Jdu na pohřeb, stejně jako všichni ostatní z mého lidu, kteří tady jsou, a chci si o něm udělat úplný obrázek, ale tohle je všechno. Jsem jeden z nich, jeden z těch, co žijí, a on ne. Ovšemže mi na tom záleží, jenomže vždycky jsem žil bez něho.”

“Může na pohřeb i někdo cizí?”

“Pro tebe to není, jenom pro šotky. Proto se s tebou rozloučil včera v noci na mostě.”

Bříma řekl, že je to čest, když ještě Theo nechápal, o čem mluví. Teď to věděl. “Měl jsi ho rád?”

Háček prudce zvedl ruku a sáhl si na čelo. Theo to gesto neznal, ale vypadalo jako nějaký rituál. “Jako syn, nebo jako jiný šotek, který je pyšný na to, co udělal?”

“Myslím, že obojí.”

“Pak ano.” Háček vstal. “Ale dneska slunce znovu vychází, tak jako vždycky. Díky za tvůj čas, Theo. Musím už jít sníst svého otce.”

Theo seděl a díval se za ním, jak odchází. Postava zarostlá tmavou srstí se víc a víc zmenšovala. Theo seděl nehybně ve dveřích i poté, co Háček zmizel. Seděl, pozoroval mraky a poslouchal zvuky všude kolem.

Všichni tři se na něho dívali, Poppy s výrazem špatně skrývaného znepokojení, Bříma zvědavě, avšak odměřeně, a Jamka tak, že maskovala, co cítí, za jedním z nejmenších, ale nejsoustřednějších pohrdavých pohledů na světě.

“Asi vám vrtá hlavou, proč jsem vás sem všechny zavolal,” začal Theo. “Promiňte, to je vtip, a ne moc dobrý, protože jsem vás sem opravdu všechny zavolal. Jsem trochu nervózní.” Podíval se na své ruce, křečovitě stisknuté, jako by se obě pětice prstů bály, že by jim ta druhá mohla utéct. “Potřebuji se tě na něco zeptat, Břímo. Na brány a cestování tam a zpět.”

Bříma Šáchor přikývl. “Napadlo mě, že o tom možná budeš přemýšlet, Theo. Odpověď zní ne, stále neexistuje způsob, jak se vrátit, pro toho, kdo vykoná cestu tam a zpět. Zrušení Jetelova jevu se zdrželo o roky. Existuje způsob, kterým se vrátil tvůj strýc, ale nikdo jiný něco tak strašného a nebezpečného nezkusí a takové podmínky pravděpodobně stejně nenastanou. Takže znovu ne. Pokud odejdeš, je téměř jisté, že odcházíš nadobro.”

Theo se proti své vůli usmál. “Na to jsem se zeptat nechtěl, ale díky. Přemýšlel jsem spíš o tom, jestli sem mohou nadále přecházet lidé z druhé strany - z mého světa, ze světa smrtelníků. A mohou se odsud pak znovu dostat?”

Bříma se zatvářil překvapeně. Chvíli mu trvalo, než zareagoval. “Chceš říct, že i v tom všechno zůstalo při starém? Ano, myslím, že ano. Neměli jsme žádné návštěvníky odtamtud od… od doby, kdy se to všechno stalo, a stejně bys potřeboval někoho, kdo má cestu k dispozici, aby je převedl. Ale ano, myslím, že ano.”

“A co ty, Břímo? Odjakživa jsi chtěl svět smrtelníků navštívit. Jamka svou výjimku využila, ale ty ne. Možná že by ses tam mohl vypravit na výlet. Samozřejmě krátký, protože určitě by ses nechtěl od Jamečky vzdálit na moc dlouho -” věnoval třepotalce provokativní pohled, když zdůraznil její zdrobnělé jméno, a potom se otočil zpátky k Břímovi, “- ale stihl by sis prohlédnout přímo pár věcí, o kterých jsi zatím jenom četl. Nemuselo by to být hned.”

Bříma pohlédl na Jamku a potom na Thea. “Ale proč?”

“Protože tam mám přítele, který se jmenuje Johnny, asi jediného opravdového přítele, který si to tady zaslouží vidět - nevěřili byste, jak by ho to vzalo. A taky by byl nadšený z šotčího bubnování. A kdyby ten přítel mohl přijít na delší návštěvu - možná že by dokonce chtěl zůstat, kdo ví? Třeba bychom ho mohli dát dohromady s Panenkou - myslím, že potom se mi po starém světě zas tak stýskat nebude.”

Jako první to pochopila Poppy, ale to bylo tím, že to pro ni znamenalo víc. “Chceš říct… že zůstaneš?”

“Pokud se vyloženě netřeseš na to, abys zhlédla Golden Gate Bridge a prošla se po Čínské čtvrti, tak jo. Třeba Bříma a jeho kamarádi vědci vykoumají, jak to přecházení sem a tam vyřešit, a poté budeme moci žít na nějaký čas tam. Byla by zábava ukázat ti to tam. Ale přemýšlel jsem o tom celý den a zjistil jsem, že mi tam vlastně nezůstalo moc věcí, kterým bych se mohl věnovat. Rozdělané věci mám tady - zjistit si informace o své skřítkovské rodině, zjistit si informace o světě jako takovém, hlídat si, co dělají… staří přátelé a známí. Nehledě na to, že bych se měl dozvědět víc o tom, kdo a co skutečně jsem. A je tady moře hudby, kterou bych si ještě chtěl poslechnout. Vsadím se, že je i nějaká svižnická hudba, ne?”

Bříma se zasmál. “Vlastně je. Jestli se ti takové věci líbí. Je to hodně o farmaření. A o uklízení.”

“Nejspíš se mi bude líbit. A nejspíš jsou ještě divočejší věci, jež potřebuju slyšet - hudba titánů, hudba podivných nymf ze dna oceánu, to všechno na mě čeká. Může mi můj starý svět nabídnout něco lepšího? Ne, přišel jsem na to, že bych se vrátil jen proto, abych, co já vím, naplnil očekávání rodičů. Ty to dokážeš, Theo. Někam to dotáhneš. Jenže já jsem něco dokázal - jen jsem to udělal tady. A musím přiznat, že mě zajímá, co se teď bude dít v tomhle novém světě, který chtějí všichni budovat.”

Poppy přišla k němu a pevně ho chytila za ruku. “Budeme pomáhat, Theo. Ty a já. Pomůžeme ho budovat.”

“Jo, možná pomůžeme. Ale jestli jsem něco pochopil, takto, že hudba mi jde mnohem líp než cokoli jiného. Rozhodně nejsem žádný politik.”

Jamka se rozchechtala. “To teda fakt nejsi, frajere.”

“Ale zdaleka nejdůležitější je, že tady mám přátele - opravdové přátele. Některé věci ze starého světa mi budou chybět - to, jak slunce v říjnu svítí v Kalifornii na stromy, to se skoro vyrovná čemukoli tady. A mlha jak slézá z kopců a podobné věci. Ale nezbývá mnoho lidí, které potřebuju a kteří nejsou tady.”

Otočil se a políbil Poppy. Ona mu polibek vrátila a on z vůně jejího dechu a z vůně její hřejivé pokožky poznal, že každé místo, kde bude žít, se může s trochu štěstí stát nejlepším ze všech možných míst. Silou vůle se nakonec odtáhl a trochu rozpačitě se podíval tam, kde stále seděl Bříma s Jamkou na rameni. Oba se na něho zeširoka usmívali.

“Měl bys vědět, že nic nezdědíš,” řekl dobíravě Bříma. “Jenom proto, že tady zůstaneš, automaticky nebudeš hrdina a rozhodně nezbohatneš. Žádné violkovské jmění nezůstalo. Všechno to už před léty spolkl Čemeřice a jeho veškeré majetky asi nová rada zkonfiskuje a prodá, aby to pomohlo zaplatit přestavbu.”

“O to mi ani nešlo,” řekl šťastně Theo. “Jediné dědictví, které od své skřítkovské rodiny chci, jsou informace. Možná bys mi mohl s knihovnami pomoci. Pokud se jedná o peníze a majetek, žiju po stanech prakticky celou dobu, co jsem tady. Tak proč to měnit?” Náhle ho něco napadlo. “Teď jsem si vzpomněl na jednu věc, která mně chybí. Břímo, kdyby ses opravdu vypravil do mého světa, abys přivedl na návštěvu Johnnyho, myslíš, že bys mi mohl sehnat novou koženou bundu? Jo, a mohl bys taky s sebou vzít zpět mou motorku.”

Bříma Šáchor obrátil oči v sloup. “Tady nebude fungovat, Theo. Technika ze světa smrtelníků tady neběží.”

“To ne. Ale i tak to bude skvělý.”

Jako obvykle, poslední slovo měla Jamka. “Jako třeba tenkrát, když jsi vlezl do mrazáku, frajere?”

Čtveřice si pod ohnivými hvězdami vyšla na procházku, aby se porozhlédla po nějakém jídle a pití. Ani jeden z nich ještě nepřestal truchlit a všichni měli jizvy toho či onoho druhu, ale aniž o tom potřebovali mluvit, společně to chápali. Theo cestou náhle zmlkl.

“Páni,” řekl nakonec. “Právě jsem na něco přišel.”

Poppy se k němu naklonila “Copak?”

“Stejně bych se do světa smrtelníků vrátit nemohl - dokud nedají do pořádku tu věc s Jetelovým jevem. Všichni jsme to brali tak, že jsem přišel odtamtud, ale to není pravda. Já jsem přišel odsud. Jako malé dítě. Takže jsem svou výjimku už vypotřeboval.” Otočil se k Jamce. “Tys mě vlastně neodváděla pryč, když jsi mě vytáhla z toho srubu. Brala jsi mě domů.”

“Má pravdu,” řekl Bříma. “To nás nenapadlo.”

“Och.” Jamka se usmála. “Vidíš? I když nevím, co dělám, vím, co dělám.”

“Jsem rád, že ses rozhodl předtím, než jsi na to přišel,” řekla mu Poppy.

“Domů.” Theo to slovo chvíli vážil, potom ji vzal za ruku a znovu vykročil. Po chvíli začal zpívat. Poppy se k němu přidala a jejich hlasy krásně splynuly, dokud jim nezačali přizvukovat svižník s třepotalkou a neudělali z jejich písně jinou - odvázanou, nádhernou a pošetilou.

Myslím, že to mám, usoudil Theo, když pozoroval, jak se jeho přátelé rozesmívají, až nemůžou mluvit. Jamka málem vypadla Břímovi z kapsy a Poppy se musela Thea držet, aby taky nespadla. Dá se najít “Žili šťastně až do smrti”.

Potřebujete jenom trochu štěstí, a pak už záleží na vás, abyste to dokázali.

Bylo nebylo.