V deset tisíc let vzdálené budoucnosti jsou lidé rovni bohům, nesmrtelní a téměř všemocní, schopni vytvořit nová slunce a znovu obnovit lidské tělo i mysl. Faeton z domu Radamantů objeví ve své minulosti prázdné místo, celá staletí paměti vymazaná vládci slunečního systému. Při pokusu znovu získat ztracené vzpomínky proti němu stojí celá společnost Zlaté Ekumeny. Stejně jako jeho mýtický jmenovec vzlétl Faeton příliš vysoko a byl svržen zpět. Dopustil se jediného nedovoleného činu v utopicky založeném vesmíru. A nyní musí objevit, čím se tolik provinil a kým ve skutečnosti je. Musí odkrýt svou minulost a změnit budoucnost celého lidstva tak, že se ho pokusí vyvést ze staletí trvající stagnace vstříc ke hvězdám.

Americký spisovatel John C. Wright je typem autora, jenž přistupuje k psaní fantastiky s ambicemi přesahujícími běžnou produkci. V případě Zlatého věku se pokusil napsat dílo zasazené do budoucnosti tak vzdálené, že si ji lze jen stěží představit a přitom jí ještě porozumět. Pokračuje tak v tradici nastolené mistry fantastického žánru – Alfredem E. van Vogtem, Rogerem Zelaznym a Jackem Vancem.

Třetí kniha edice NEW SPACE OPERA

ZLATÝ
VĚK

John C. Wright

Název originálu: The Golden Age

Obálka: Stephan Martiniere

Grafická úprava obálky: Lukáš Tuma

Překlad: Vladimír Lackovič

Redakce: Helena Šebestová

Copyright ©2002 by John C. Wright

All Rights Reserved

Copyright ©2007 for the Czech translation by V. Lackovič

Copyright ©2007 for Cover by Stephan Martiniere

Copyright ©2007 for the Czech edition by Laser-books s. r. o.

ISBN 978-80-7193-227-7

DRAMATIS PERSONAE

řazeno podle utváření nervové soustavy (neuroformy)

Biochemické entity vědomé si sebe samých

Základní neuroformy

FAETON PRIMUS RADAMANTUS, Stříbro-šedá manoriální škola

HELION RELIK RADAMANTUS, Faetonův otec, zakladatel Stříbro-šedé manoriální školy a pér

DAFNÉ TERCIUS SEMI-RADAMANTUS, Faetonova žena

GANNIS STA-MYSLÍ, Synergicko-synnoetická škola, pér

ATKINS VINGT-ET-UN, VERZE GENERÁL, voják

Nestandardní neuroformy

VAFNIR ze stanice Merkur Ekvilaterál, pér

XENOFON z Daleké, Škola kompoziční tritonské neuroformy zvaná Neptuňané

XINGIS z Nereidy, rovněž zvaný Diomédes, Stříbro-šedá škola

Neuroformy alternativního uspořádání, obecně zvané čarodějové

AO AOEN, mistr snovač, pér

NEO-ORFEUS APOSTATA, protonotář a předseda Kolegia hortatorů

ORFEUS MYRIAD AVERNUS, zakladatel Druhé Nesmrtelnosti, pér

Kortiálně-talamicky integrovaná neuroforma, obecně zvaná invarianté

KES SENNEK, logik, pér

Cerebelinní neuroformy

KOLO-ŽIVOTA, ekologická matematička, pér

ZELENÁ-MATKA, umělkyně organizující ekologická představení u Jezera Osudu

Kompozice hromadných myslí

DOBROČINNÁ KOMPOZICE, pér

HARMONICKÁ KOMPOZICE, člen Kolegia hortatorů

BELLIPOTENTNÍ KOMPOZICE (rozpuštěna)

Elektrofotonické entity vědomé si sebe samých

Sofotekové

RADAMANTUS, dům Stříbro-šedé školy, kapacita milion cyklů

VEČERNICE, dům Červené školy, kapacita milion cyklů

NABUCHONODOZOR, poradce Kolegia hortatorů, kapacita deset milionů cyklů

OHAŘ, policejní poradce, kapacita deset tisíc cyklů

MONOMARCHOS, právní obhájce, kapacita sto tisíc cyklů

AURELIÁN, pořadatel Slavnosti, kapacita padesát tisíc milionů cyklů

ENNEÁDA, sestává z devíti sofotekových skupin, z nichž každá má kapacitu více než miliardu cyklů; jejími členy jsou Válečná Mysl, Mysl Západu, Orient, Austral, Boreal, Severozápad, Jihozápad a další.

ZEMĚMYSL, sjednocené vědomí, do něhož se příležitostně zapojují všechny pozemské stroje a stroje na Blízké orbitě Země: kapacita bilion cyklů

PROLOG

SLAVNOSTI NESMRTELNÝCH

Nadešel čas karnevalu.

Byl podvečer Velké transcendence, události natolik slavnostní a významné, že se mohla konat jen jednou za tisíc let, a lidé všech jmen a iterací, všech fenotypů, kompozicí, vědomí a neuroforem, všech škol a epoch přišli oslavit její příchod, přivítat transfiguraci a připravit se.

Měsíce předcházející veleudálosti samotné hýřily pompou, slávou a ceremoniemi. Energetické formy žijící v severní polární magnetosféře slunce a Zimní vévodové z Kuiperových pásů za Neptunem se shromáždili na Staré Zemi, nebo poslali Mentalitou své reprezentace; přišli celebranté ze všech planet a měsíců Sluneční soustavy, z každé stanice, perutě, habitatu a krystalo-magnetické mříže.

Na oslavách nechyběla jediná hominidní či posthominidní rasa Zlaté Ekumeny. Pozvány byly osobnosti skutečné i fiktivní. Noční bulváry Aureliánova palácového města brázdily kompozičně vylepšené rekonstrukce mrtvých nebo vymazaných paladinů, mudrců, magnátů a filozofů, do nich byly zavěšeny extrapolované polobohyně z imaginárních budoucností či vampýřice s unylým pohledem z morbidních, nerealizovaných alternativ. Kráčeli a tančili mezi památkami, energoplastikami, fontánami, snovými instalacemi a přízraky, a nad tím vším byl zavěšený stříbrný, městy naplněný Měsíc, větší než ten, který znávaly předchozí věky.

Tu a tam, zářivé jako hvězdy na aktivních kanálech Mentality, jste zahlédli recidivisty, kteří se vrátili z vyšších transhumánních stavů mysli, přinášejíce myšlenkové formy matematických konstrukcí lidskou řečí nevyjádřitelných, pronásledovaní vzpomínkami na to, čeho dosáhla poslední Transcendence, a rozechvělí představami o tom, co může přinést další.

Byl to čas radosti.

A přesto se v tomto povzneseném čase našli nespokojenci.

1

STAŘEC

1.

Stou první noc Mileniální slavnosti zanechal Faeton za zády světla a hudbu, vzruch a veselí zlatého palácového města a odebral se do samoty hájů a zahrad na jeho okraji. V době radosti se ho zmocnil neklid; proč, to nevěděl.

Jeho celé jméno znělo Faeton Primus Radamantus Humodifikovaný (augmentací) Neupravený, Indepovědomí, základní neuroforma. Stříbro-šedá manoriální škola, Éra 7043 („Znovuprobuzení“).

V tento konkrétní večer bylo západní křídlo Aureliánova palácového města rezervováno pro prezentaci vizí elity domu Radamantů. Faeton dostal nabídku sledovat prezentaci z panelu snových porotců; dychtivý poznat dějiny budoucností s nadšením přijal. Domníval se, že tento večer se možná stane pro dům Radamantů miniaturou toho, čím bude v prosinci Velká Transcendence pro celé lidstvo.

Ale dočkal se zklamání. Přehlídka jedné šedivé a neinspirativní extrapolace za druhou s úspěchem vyčerpala veškeré zásoby jeho trpělivosti.

Viděl budoucnost, kde byli všichni lidé uloženi jako mozkové informace na diamantový logický krystal zabírající jádro Země; další, kde celé lidstvo existovalo jako vlákna v kořenovitě vyhlížející struktuře bloků a panelů tvořících Dysonovu kouli kolem Slunce; třetí projekt, větší než celé planety, zajišťoval prostory pro biliony myslí a supermyslí žijících v absolutním chladu trans-neptunského vesmíru – chlad byl pro skutečně přesné subatomové inženýrství nezbytný – ovšem také konstrukce nebo zdviže z nepředstavitelně hustých materiálů klenoucí se stovky astronomických jednotek přes celou Sluneční soustavu až do pláště Slunce, jednak aby z něj získaly vodíkový popel pro stavební materiál, jednak aby odčerpaly zlomek jeho nezměrné energie pro případ, že by jí bylo zapotřebí v imobilním mainframu v kosmickém prostoru přechovávajícím mysli lidstva.

Všechny to byly dechberoucí vize, láskyplně vypracované do všech detailů. Faeton nedokázal pojmenovat, co postrádal, jen věděl, že si nepřeje, aby mu někdo takové budoucnosti předkládal.

Dafné, jeho žena, která byla jen kolaterálním příslušníkem domu Radamantů, pozvána nebyla; Helion, jeho otec, byl přítomen jen jako parciální verze; primus byl odvolán na konkláve pérů.

A tak se stalo, že vprostřed halasného, spokojeného zástupu pestře oděných teleprezencí, manekýnů a skutečných lidí a před stovkou vyvýšených oken Prezentační síně hemžících se zářivými, a přesto monotónními budoucnostmi a tisícovkami kanálů chrlících zprávy, žádosti a pozvánky, si Faeton uvědomil, že je docela sám.

Naštěstí byl karneval a mohl tedy přiřadit svou tvář a roli záložní kopii sebe sama. V převleku Harlekýna, s krajkou na hrdle a maskou na tváři vyklouzl bočním vchodem dřív, než některého z Helionových poručíků a čestných pážat napadlo ho zadržet.

Odešel, aniž by někomu něco řekl nebo dal znamení. Vzdaloval se tichou travou zahradami, doprovázen toliko svými myšlenkami.

2.

Došel daleko, na místo, které nikdy předtím neviděl. V odlehlé kotlině za zahradami narazil na háj stromů se stříbrnými korunami. Kráčel pomalu mezi stromy, ruce složené za zády, nasával do plic vzduch a upíral oči ke hvězdám mezi listím.

Temná, jemně žilkovaná kůra v přítmí připomínala černé hedvábí. Listy měly zrcadlovitě lesklou strukturu, takže když zafoukal noční vánek, nad hlavou se mu rozčeřily odlesky Měsíce jako hladina stříbrného jezera.

Chvíli trvalo, než postřehl, co mu na té scéně nesedí. Květy byly otevřené, přestože byla noc, a obrácené k jasné hvězdě nad obzorem.

Faeton se zmateně zastavil a na znamení identifikace namířil dvěma prsty na nejbližší kmen. Karnevalové protokoly se zjevně vztahovaly i na stromy, neboť se od nich nedočkal žádného vysvětlení, žádných informací.

„Žijeme ve zlatém věku, věku Saturnu,“ ozval se hlas za ním. „Není divu, že i náš humor je mu podoben.“

Hlas patřil vrásčitému muži v rouše bílém stejně jako jeho vlasy a brada. Stál opodál, opřený o hůl. V průběhu karnevalu neměl Faeton v mysli žádný rozpoznávací soubor a nemohl tedy určit, do jaké snové úrovně, kompozice či neuformy starce zařadit. Nebyl si jist, jak má reagovat. Byly věci, které mohl člověk říct nebo udělat počítačové fikci; ovšem skutečné osobě, teleprezenci nebo i parciálovi by přišly jako nevídaná obhroublost.

Sáhl tedy ke zdvořilé odpovědi. „Dobrý večer, pane. Má tedy tato instalace nějaký skrytý význam?“ ukázal na háj.

„Aha! Vy nebudete dítětem tohoto věku, pakliže usilujete nahlédnout pod povrchní půvab věcí.“

Faeton nevěděl, jak chápat tuto poznámku. Bylo to buď znevažování společnosti, ve které žil, anebo jeho osoby. „Máte mě za imitaci? Ujišťuji vás, že jsem skutečný.“

„Jak také musí imitace samy sobě připadat, předpokládám, kdyby se jich někdo ptal,“ odvětil bělovousý muž a významně pokrčil rameny, potom se zafuněním usedl na mechem obrostlý kámen. „Ale ponechme otázku vaší identity stranou – nakonec máme karneval, a to není zrovna nejlepší doba na vyptávání, eh? – a namísto toho se podívejme na instrukce těchto stromů. Nevím, zda jste postřehl energetickou síť prorůstající jejich kůrou; rutina vypočítává množství světla a úhel dopadu – hodnoty, které v roli třetího slunce plní jen planeta Saturn. Poté, přesně podle těchto výpočtů, spustí energetická síť v listech a květech fotosyntézu, dávajíc přirozeně přednost jisté straně a úhlu, ze kterého přichází světlo. Rozumíte?“

„Proto tedy kvetou v noci,“ odtušil tiše Faeton, ohromen rafinovaností díla.

„V noci nebo ve dne,“ řekl bělovousý muž, „jen musí vyjít Saturn.“

Je ironie, pomyslel si Faeton, že si bělovlasý muž vybral pro své fiktivní slunce právě Saturn. Věděl totiž, že ze Saturnu nikdy žádný užitek nebude a jeho ohromná atmosféra nikdy nebude zdrojem těžby těkavých látek. Sám už dvakrát stál v čele projektu na rekonstrukci Saturnu. První měl pustou planetu učinit užitečnější a přístupnější lidským potřebám, druhý ji měl zbavit záplavy nebezpečného navigačního balastu, kterým byl kosmický prostor kolem Saturnu proslulý. Bouřlivé protesty veřejnosti však v obou případech jeho snahy zarazily a odradily jeho finanční zdroje. Do majestátního (leč zcela nepotřebného) systému Saturnových prstenců bylo zamilováno příliš mnoho lidí.

Bělovlasý muž hovořil dál: „Ano, sledují východ a západ Saturnu. A – teď pozor, dostáváme se k tomu nejzajímavějšímu – květy si během generací vypěstovaly složitý systém reakcí, takže se umějí natáčet tak, aby svou toulavou planetu sledovaly v jejím cyklu, epicyklu, opozici, trigonu a konjunkci. Tím vzkvétají. A ani v nejmenším jim nepřekáží skutečnost, že slunce, kterému se s takovým úsilím klaní, je falešné.“

Faeton přelétl háj pohledem. Byl rozlehlý. Chladivý noční vánek roznášel vůně tajemných zrcadlovitých květů.

Snad to bylo proto, že muž vypadal tak zvláštně, bílá brada, vrásčitá tvář, vycházková hůl; takto by zřejmě vypadala postava ze starého románu či reprodukce –, že Faeton bez rozmýšlení pronesl: „Hm, zdá se, že umělec při genovém inženýrství nepoužil pazourkový nůž ani neprováděl výpočty v římských číslicích na abaku, že? Na tak zbytečný žertík poněkud značné úsilí.“

„Zbytečný?“ zamračil se bělovlasý muž.

Faeton si uvědomil, že šlápl vedle. Možná byl ten člověk přece jen skutečný. A možná to byl samotný umělec, co toto místo vytvořil. „Ach… Promiňte! ‚Zbytečný‘, připouštím, je možná příliš silné slovo!“

„Ó? A které slovo je tedy na místě, hm?“ zeptal se nedůtklivě muž.

„No, ehm… Nicméně, smyslem tohoto háje je kritika umělosti naší společnosti, nemám pravdu?“

„Kritika?! Má burcovat! To je umění! Umění!“

Faeton smířlivě mávl rukou. „Správně uchopit tuto delikátní záležitost je zjevně nad mé možnosti. Obávám se, že nechápu, co znamená kritizovat civilizaci za její umělost. Civilizace, samotnou svou definicí, musí být umělá, protože je lidské výroby. Není snad ‚civilizace‘ totéž, co chápeme jako souhrn všech lidských produktů?“

„Nedělejte ze sebe hlupáka, pane!“ vykřikl ten podivín a prudce zabubnoval hůlkou do mechu pod sebou. „Jde o to…! Jde o to, že naše civilizace by měla být jednodušší.“

V tu chvíli Faetona napadlo, že muž bude určitě příslušníkem jedné z těch primitivistických škol, kterých si každý zdánlivě vážil, ale které nikdo netoužil následovat. Odmítali jakékoli modifikace mozku, dokonce i paměťové podpory a programy na vyvažování emocí. Odmítali používat telefon, televekci i motorová vozidla.

Říkalo se, že někteří dokonce naprogramovali nanopřístroje v jádrech svých buněk tak, aby s postupujícím věkem produkovaly vrásky, poruchy vlasového růstu, osteoartritidu a vůbec celkový fyzický úpadek, který se tak markantně manifestoval ve staré literatuře, poezii a interaktivním umění. Faeton s úděsem přemítal, co mohlo člověka přivést k tomu, aby holdoval tomuto pozvolnému a dobrovolnému sebemrzačení.

Muž říkal: „Jste slepý, že nevidíte, co máte přímo před očima?! Vidíte tu zrcadlovitou vrstvu tkáně na listech? Jejím účelem je skrýt před těmito rostlinami skutečné slunce. Ujišťuji vás, že sledovat slunce, které jen vychází a zapadá, je snadnější než předvídat retrográdní pohyb. Tyto složité návyky, bolestně získané v řadě tolika generací, by v jediném výbuchu skutečného slunečního světla byly rázem zapomenuty. Proto mají tyto drobné květy mechanismus, který je chrání před pravdou. Zábavné je, že moje blokovací tkáň vypadá jako zrcadlo; uvidíte v ní svou vlastní tvář… pokud na ni pohlédnete.“

Jeho poznámka hraničila s urážkou. „Anebo je jen chrání před dráždidly, milý pane!“ odsekl Faeton.

„Ha! Pejsek umí i kousat, eh? Nazlobil jsem vás? I to je Umění!“

„Pokud je umění dráždidlem jako třeba písek, milý pane, pak zaměřte svůj talent na velebení společnosti natolik kosmopolitní, aby ho tolerovala! Jak si myslíte, že jednoduché společnosti udržují svoji jednoduchost? Netolerancí. Muži loví; ženy sbírají; panny stráží posvátný oheň. A ten, kdo překročí hranice stereotypu své sociální role, je rozdrcen.“

„Výborně, výborně, mladý manoriále – jste rodem manoriál, že? Vaše slova znějí, jako když se je někdo naučí od stroje – co nevíte, mladý manoriále, je, že kosmopolitní společnosti jsou, co se týče drcení svých kacířů, stejně nemilosrdné jako ostatní. Jen se podívejte, co provedly tomu lehkomyslnému mladíkovi, jakže se to jmenuje, Faetonovi. A to ještě není to nejhorší, co ho od nich čeká, dejte na má slova!“

„Prosím?“ Zvláštní. Pocit ne nepodobný tomu, když vykročíte na neexistující schod, nebo když vám pod nohama povolí napohled pevná půda. Faetona napadlo, jestli nějakou náhodou nezabloudil do simulace či pseudomnézijní hry, aniž by to zpozoroval. „Ale… Já jsem Faeton. Já jsem on. Co tím pro vesmír myslíte?“ řekl a sňal masku.

„Ne, ne. Myslím skutečného Faetona. Ačkoli je od vás docela odvážné objevit se v takovém obličeji na karnevalu. Odvážné. Anebo nevkusné!“

„Ale já jsem on!“ Do hlasu se mu vkradl náznak paniky.

„Tak vy jste Faeton, he? Ne, nemyslím. Ten by na slavnostech rozhodně vítaný nebyl.“

Nebyl vítaný? On? Dům Radamantů byl nejstarší z celé Stříbro-šedé školy a Stříbro-šedá škola byla třetí nejstarší škola v celém manoriálním hnutí. Dům Radamantů se mohl pyšnit 7 600 členy jen elitní obce, nemluvě o desítkách tisíc kolaterálů, parciálů a sekundárů. Nevítaný? Helion, Faetonův otec a jeho genová předloha, byl zakladatel Stříbro-šedé školy a radamantský archón. Faeton byl vítaný všude!

Starý podivín ale mluvil dál: „Nemůžete být on: Faeton nosí skličující černou a pyšnou zlatou, ne tyhle parádičky.“

(Faeton si kupodivu v tu chvíli nedokázal uvědomit, jak se obyčejně obléká. Nemá přece důvod nosit pochmurné barvy. Anebo má? Není přece žádný mrzout. Anebo je?)

Snažil se, aby mu hlas zněl vyrovnaně. „Co tak hrozného jsem podle vás udělal, že nejsem na slavnostech vítaným hostem, pane?“

„Co udělal? Ha!“ Bělovlasý muž se zaklonil, jako kdyby se chtěl vyhnout nepříjemnému zápachu. „Váš žert nemá kdo ocenit, pane. Jak jste se zřejmě dovtípil, jsem Antiamarantový purista a nenosím v uchu počítač, který by mi vysvětlil každičkou nuanci vašich manoriálních protokolů, jakou vidličku kdy použít nebo kdy držet jazyk za zuby. Možná mi nepřísluší tvrdit, že skutečný Faeton by se styděl ukázat svou tvář na slavnosti, jako je tato! Styděl! Toto je slavnost těch, kdo tuto civilizaci milují, a těch, kdo – jako já – se ji konstruktivní kritikou snaží zlepšit. Ovšem vy…!“

„Styděl?… Já nic neudělal!“

„Dost, to stačí! Už mlčte! Asi bych si měl pořídit mozkový filtr jako vy, milovníci strojů, abych skvrny jako vy jednoduše vymazal ze svého zorného pole i paměti. To by byla ironie, co? Já, pokrytý drobnou stříbrnou tkání mé vlastní výroby. Ironie však zřejmě náleží více do věku železa než věku zlata.“

„Pane, skutečně musím trvat na tom, abyste mi řekl, jakého –“

„Prosím?!! Vy jste tu ještě, vetřelče! Když si chcete hrát na Faetona, možná bych se k vám měl jako k Faetonovi chovat a vyhodit vás!“

„Povězte mi pravdu!“ Faeton přikročil k muži.

„Tento háj a dokonce i okolní snový prostor naštěstí patří mně a není součástí území vyhrazeného slavnostem, takže vás skutečně můžu vyhodit, není-liž pravda?“

Kdákavě se zasmál a mávl vycházkovou holí.

Muž s hájem zmizeli a Faeton se octl na sluncem ozářeném vrcholku kopce. V dálce se leskly paláce a zahrady. Ze vzdálených věží k němu doléhala ouvertura nějaké skladby.

Byla to scéna z prvního dne slavnosti, jeden z nástupních scénářů.

Dědek vymazal z Faetonova senzoria scénu s hájem a poslal ho zpátky na jeho implicitní nastavení. Nepředstavitelná nevychovanost! Uvolněné protokoly a standardy slavnostní doby to však zřejmě umožňovaly.

Na chvíli jím zalomcoval neovladatelný vztek. Intenzita vlastních emocí ho samotného překvapila. Normálně se tak nerozčiloval – nebo snad ano?

Možná bude nejlepší nechat tu záležitost plavat. Na Slavnostech bylo dostatek jiných druhů zábavy a potěšení, kterými mohl zaměstnat svou pozornost.

Přesto však… na rozdíl od všeho, co viděl dosud, tohle byla realita. Probudilo to v něm zvědavost a možná i zranilo jeho pýchu. Musí se dozvědět víc.

Zdvihl prsty k očím a učinil restartovací gesto. Byl zpátky ve scéně – noc, stříbrný háj –, ale sám. Muž buď odešel anebo byl ukrytý za Faetonovým smyslovým filtrem.

Další gestem zrušil smyslový filtr a otevřel svůj mozek všem vjemům v okolí, aby mohl pohlédnout na ‚realitu‘ bez jakéhokoli interpretačního bufferu.

Hluk, hudba a vřeštění reklam ho skoro až vyděsily.

Ve vzduchu visely a vlály panely a transparenty z lehčené fólie. Každý se snažil hýřit barvami jasnějšími a křiklavějšími než ten opodál a každý obrázek byl dvakrát oslnivější, lákavější a hypnotičtější než ten předtím. Projektory některých reklam byly schopné přímé stimulace mozku vybaveného příslušným přijímacím nástrojem.

Když zachytily Faetonův vyplašený pohled (zřejmě měly registry na zachycení pohybů oka a dilatace panenky – tento druh informací byl, koneckonců, součástí veřejné domény), složily se a po krátkém střemhlavém letu se všechny natlačily kolem něj. Vřeštěly, pobízely k vyzkoušení, jednomu jedinému – bezplatná zkušební nabídka stimulantů a nadstaveb, falešných vzpomínek, kompozicí a myšlenkových schémat. Hemžily se kolem něj jako hejno závistivých racků nebo houf hladových dětí z nějaké historické hry.

Hudba, pokud se změnila, tak k horšímu. Skupina příslušníků Červené manoriální školy pořádala na vzdáleném úbočí jakousi kombinaci scream-festu, Bakchových slavností a obdoby kompoziční symfonie. Na jiném úbočí zase Emancipovaní parciálové z Psycho-asymetrické Izolované kompozice pořádali závody v hlučnosti. Jejich experimentální šestatřicetihlasá a stoosmihlasá hudba, včetně podzvukových i nadzvukových tónů, rozjektaly Faetonovi chrup. Aby v zájmu těch, kdo neměli jejich rozsáhlé úpravy sluchového aparátu nebo nezvyklé subjektivní modifikace časové stupnice či ještě nezvyklejší estetické teorie, svou produkci tlumili, je ani nenapadlo. Proč taky? Předpokládalo se, že každý civilizovaný člověk má přístup k danému druhu smyslového filtru, který mu umožňuje jejich ‚hudbu‘ odblokovat či alespoň tolerovat.

A po bělovlasém muži nikde ani stopy. Možná byl přece jen něčí projekcí nebo fikcí, součástí uměleckého odkazu stříbrného háje?

Lesk a půvab průsvitných reklam mu výhled nezacláněly. Mezi stromy byly široké rozestupy a keře tam nerostly. A pokud se neschoval za kráčející ledovec – nebo jak to nazvat –, tyčící se nad nedalekou vinicí, neměl se ten chlap jednoduše kam ukrýt.

Faeton jedním pohybem přiložil ruce před obličej a pokynem znovu zapojil smyslový filtr.

Kolem něj zavládlo ticho a klid. Možná to nebyla svrchovaná pravda, co viděl, ale mezi stromy teď panovalo ticho a světlo hvězd a Měsíce padalo podivuhodným stříbrným listím a opadávajícími květy – rutinou vypočítaný obraz, jak by scéna vypadala (a zněla, voněla, působila na dotek), zbavená všech rušivých elementů. Reprezentace blížící se realitě. ‚Povrchová snová‘, jak se tomu říkalo. Iluze vytvořená umělou inteligencí, která dokázala ‚myslet‘ miliónkrát nebo miliardkrát rychleji než člověk a uměla v reálném čase důmyslně a souměrně kompenzovat a maskovat všechny nesrovnalosti a nežádoucí chyby.

V uších mu ještě doznívala hlučná kakofonie zvuků a oči ještě viděly negativní obraz poletujících tvarů. Mohl počkat, až mu v uších přestane hučet a mrkáním si pročistit zrak. Ale měl naspěch; muž, kterého hledal, se mu snažil uniknout, o tom nebylo pochyb. Pouze dal signál očím, aby se nařídily na úplné noční vidění, a uším, aby se vrátily do původního nastavení.

Rozběhl se k tažním s révou, kde…

Ta věc, co vypadala jako ledovec, byla pryč. Nikde ji neviděl.

Ledovec? Faetonova rozšířená paměť si dokázala zpětně vytvořit přesný obraz toho, co viděl. Gigantický objekt se tyčil nad celým okolím, pohyboval se na bezpočtu nohou, které s každým krokem měnily skupenství z polotekutého na pevné a tak obrovité stvoření unášely. Na stejném principu fungoval i tucet ledových paží či chapadel, které střídavě obtékaly a zamrzaly kolem objektů v okolí; pečlivě se vyhýbaly stromům, ale ohmatávaly (oči, dálkové senzory?) objekty v blízkosti pěstitelské zahrady, jako kdyby je chtěly prostudovat ze všech úhlů.

Byl to samozřejmě příslušník Školy kompoziční tritonské neuroformy, takzvaný Neptuňan. Technologie obalu jejich nervových buněk je v myšlenkové rychlosti přibližovala některým pomalejším sofotekům; krystaly v buněčném obalu obsažené vykazovaly své podivuhodné elektro-supravodivé a mikropolymorfní vlastnosti jen při teplotách blízkých absolutní nule a tlacích blížících se tlakům při vzniku kovového vodíku, tedy v atmosféře Neptunu. Ledové tělo, které Faeton prve spatřil, byl pancíř – živý, tvar měnící, leč přece jen pancíř – triumf molekulární a submolekulární technologie. Tento pancíř umožňoval neptuňanským mozkům přečkat nesnesitelný žár a (relativně k Neptunu) téměř beztlakové podmínky pozemské atmosféry.

To, že naprogramoval smyslový filtr, aby blokoval reklamy nebo hlučnou hudbu, Faeton dokázal pochopit. Nepamatoval si ovšem (a to měl dokonalou fotografickou paměť), že by filtru přikázal blokovat vjemy Neptuňanů. Už jen fakt, že by se člen této kuriózní, zapadlé školy obývající nejvzdálenější součást Zlaté Ekumeny fyzicky objevil na Zemi, byl důvodem k úžasu a spekulacím.

Proč by si, pro vesmír, zakázal vidět nebo se upamatovat na setkání s takovou bytostí? Je pravda, že Neptuňané byli považováni za nezodpovědné, nedůvěryhodné, novátorské bytosti, ale i tak…

Během chvilky zkontroloval cenzurní soubor smyslového filtru. Pouze tři příkazové řádky mu připadaly neobvyklé. Velmi neobvyklé. Jeden mu bránil zhlédnout ekopředstavení cerebelinní Zelené-matky pořádané na dvanáctém až dvacátém kanále u Jezera Osudu. Druhý měl vystřihnout všechny vjemy a zmínky o hostujících neptunských legátech. Třetí měl odvést jeho pozornost od studia astronomických zpráv a informací týkajících se nedávné katastrofy v merkurovském prostoru, kterou způsobily solární protuberance a výkyvy mimořádné intenzity.

Proč? Jakou to má spojitost?

A proč to vůbec udělal? A proč si potom přikázal zapomenout, že to udělal?

Nastavil smyslový filtr tak, aby viděl Neptuňana (a současně neslyšel hudbu a neviděl ty příšerné reklamy) a s překvapením zjistil, že gigantický tvor se jako obrovský mračný val opatrně blíží travnatým svahem přímo k němu.

Když byl o něco blíž, Faeton postřehl v ledovém těle několik soustředných obalů nebo vrstev krystalického pancíře. Hluboko v zamlžených útrobách se ukrývala pavučina nervové tkáně spojující čtyři hlavní mozky a nejméně stovku druhotných submozků, nervových hrbolů, uzlin, syntetických buněk, relé a augmentačních clusterů.

Nervová tkáň byla v pohybu, některé výběžky mozkové hmoty se natahovaly a vytvářely nové uzliny a hrboly; jiné se naopak smršťovaly, vytvářejíce tak dojem horečnaté mentální aktivity.

Už byl skoro u něj.

3.

Na jiném místě byl zase nespokojen Helion.

V Aureliánově sídle zasedlo k soukromé schůzce sedm entit. Byly rozdílných škol, rozdílných životních principů, rozdílných neuroforem a rozdílného vzezření. Tři věci měly společné: bohatství, stáří a ambice.

Sedm pérů ve skutečnosti zasedalo v knihovně s vysokým stropem, spoustou oken a myšlenkovými ikonami na dubovém obložení stěn. Každý z nich vnímal místnost jinak.

Služebně nejmladší, nedávno jmenovaný pér se celým jménem jmenoval Helion Relik (pevně nestanovený) Radamantus Humodifikovaný (augment, s vícenásobnými synnoetickými sensorickými kanály) Sebeutvářený, Radiálně hierarchický multiparciál (paralelní a parciální, se subrutinami), základní neuroformace, Stříbro-šedá manoriální škola, Éra 50 (doba Druhé nesmrtelnosti).

Jako jediný přítomný manoriál byl nemálo potěšen skutečností, že ze všech manoriálních škol se této cti dostalo právě té jeho, Stříbro-šedé.

Helionova sebeprojekce měla na sobě oděv byzantského císaře z doby Druhé mentální struktury s perleťově bílou, několikařadou čelenkou a hávem v barvě tyrského purpuru.

„Moji pérové, je mi velkou ctí, že mohu usednout mezi vámi. Předpokládám, že právní záležitosti kolem otázky kontinuity mé identity jsou přijatelné pro všechny zde přítomné?“

Pérové vyslali signál, který Helionův senzorický aparát vyhodnotil jako souhlasné přikývnutí nebo zamručení.

„Pánové, jsme pérové a vůdci této civilizace. Zlatá Ekumena nám poskytla všechny výhody, jaké nám poskytnout mohla. Teď jsme to my, kdo ji musíme chránit. Musíme zajistit, aby události, které nedávno otřásly základy naší společnosti – události, které si v tuto chvíli pamatujeme jen my, pérové – se už nikdy nebudou opakovat.

Naše Sedma reprezentuje největší bohatství náležející živým bytostem, nikoli strojům, jaké kdy v prostoru a čase vzniklo. Pokud nebudeme konat my, tak kdo?

Předkládám závěr, že jsme dosáhli zlatého věku, věku dokonalosti a utopie; abychom ho uchovali, abychom si ho udrželi, nesmíme dopustit žádné změny. Žádným dobrodružným, riskantním a neuváženým činům už nesmí být v naší Ekumeně dopřáno sluchu, nikým. Pouze tak budeme moci udržet své svéhlavé syny doma, v bezpečí.

V klidu si prostudujte mou podrobnou zprávu; kolik lidí můžeme ovlivnit, jaké jsou pravděpodobné důsledky různých uměleckých a jiných přesvědčovacích forem, které můžeme během slavnosti iniciovat. Obracím vaši pozornost kupříkladu na ekopředstavení u Jezera Osudu, vytvořeného sesterskými partnery našeho péra, Kola-života. I ti, kdo nepochopí přímou analogii, budou podprahově znepokojeni nevypočitatelným a sobeckým hrdinstvím, které toto dílo odsuzuje.

To je jen jeden příklad z tisíce. Počítačový čas, který je mému domu k dispozici, může vygenerovat specifické anticipace dosahující mnoha řádových hodnot. Obyčejné lidské mozky nebudou schopné kampani takového druhu a rozsahu rozumově odolat. Pokud bude o správnosti návrhu přesvědčeno dostatek lidí před Transcendencí, nepochybně o tom budou uvažovat během Transfigurace a nepochybně se tím zformuje její výsledek.

Doba Klidu, která byla po tolik lidských věků plných chaosu a bolesti jen snem, je konečně zde! Moji pérové, nastal čas skoncovat s dějinami!

Prostudujte prosím můj návrh. Prohlédněte si můj nástin budoucnosti. Budoucnosti, ve které má Kolegium hortatorů plnou podporu Sedmi pérů.“

2

NEPTUŇAN

1.

„Promiňte, pane,“ oslovil Faeton obří stvoření, „nerad vás vyrušuji, ale mohl byste mi prosím říct, jestli jste v okolí zahlédl tohoto člověka…“ Otevřel kanál 100, což byl kanál pro všeobecné použití, a stáhl z krátkodobé paměti do veřejné dočasné složky několik stovek snímků a smyslomediálních souborů. Umělecké subrutině přikázal doplnit dávku o doprovodnou hudbu, komentář a několik dramatických úprav kvůli celkovému vyznění a soudržnosti a soubory odeslal.

Ucítil, jak se mu zježily chlupy na zátylku – někdo si četl jeho jméno (ještě stále si nenasadil masku). Vzápětí se na kanále s vysokou kompresí ozvalo: „Mluví k vám překladatel. Můj klient se pokouší předat blok paměťových souborů a asociačních adres, na jejichž příjem buď nemáte kapacity, anebo nemám oprávnění k přenosu. Velikost celého bloku může být větší než kapacita jednoho mozku. Máte uložené nějaké noumenální personality, zálohy nebo augmenty?“

Faeton vyslal signál k identifikaci, ale Neptuňan byl maskovaný. „Jsem proti vám v nevýhodě, pane. Nejsem zvyklý zpřístupňovat neznámým osobám svůj myšlenkový prostor a už vůbec ne své oživovací kopie.“ Faeton chtěl znát odpověď na otázku a raději by zůstal zdvořilý, ale žádost o zpřístupnění jeho soukromého myšlenkového prostoru byla příliš nezvyklá, skoro až absurdní. Nemluvě o tom, že Neptuňané byli až příliš proslulí výstředními žertíky.

„V pořádku. Pokusím se předat sdělení mého klienta v lineární formě, pomocí slov, ale musíte si uvědomit, že velká část podstaty sdělení a všechny sekundární významy, nuance a konotace budou ztraceny.“

„To přežiju. Pokračujte.“

„Počáteční datová dávka má čtyři sta záznamů včetně vícerozměrových obrazových matic, paměťových respondentů a korelací, poezie a příkazů k nervovým úpravám k vytvoření nových emočních struktur ve vašem mozku. Tyto struktury mohou být užitečné k pochopení emocí (které dosud nemají ve vašem jazyce jméno), které se jiné části sdělení pokusí vzbudit. Tato počáteční dávka dále obsahuje další přípravné podrobnosti.

Následuje kontextová dávka o šesti tisíci záznamech včetně svazků o umění, zkušenostech, vzpomínkách, rekonstruovaných vzpomínkách, skutečných i fiktivních, které mají za úkol vybavit vás a mého klienta společnou sumou zkušeností a kontextem k lepšímu pochopení některých narážek a podrobností. Následují pozdravy.

První položka hlavní zprávy obsahuje obvyklé formality týkající se času a kontinuity identity k prokázání toho, že jste skutečně tentýž Faeton, kterého můj klient osobně zná, anebo, v případě, že jste kopie, rekonstrukce či simulace, ke zjištění relativního stupně emocionální a mentální korespondence, se kterou k vám musí můj klient přistupovat. Samotná hlavní zpráva –“

„Odpusťte,“ přerušil ho Faeton, „znal jsem snad vašeho klienta předtím, než vstoupil do vaší kompozice?“ Zesílil vidění (přidáním dalších vlnových délek), aby si pozorněji prohlédl skupinu mozků a mozkových skupin vznášejících se v ledové hmotě.

„Neptunský legát posílá emocionální prohlášení o složitosti třetího řádu a příslušné paměťové stromy k prokázání korespondence, jinak ale na vaši otázku neodpovídá; považuje ji za příliš fantastickou, matoucí a vůbec ne legrační. Odmlka: Mám podrobněji vysvětlit jeho emocionální reakci, nebo mám pokračovat s hlavní zprávou prvního datového bloku? Proces by se značně urychlil, kdybyste mi poskytl příkazové a blokovací kódy, abych měl přímý přístup do vašeho neurologického a mnemonického systému; umožní mi to vložit soubory přímo do vašeho mozku a upravit vaši povahu, životní postoje a filozofii, abyste mého klienta chápal tak, jak by si můj klient přál být vámi chápán.“

„To rozhodně ne!“

„Bylo mi řečeno, abych se zeptal.“

„Mohl byste to shrnutí zestručnit? Muž, na kterého jsem se ptal, je někdo, kdo… mě zřejmě urazil, nebo… řekl pár divných věcí a… prostě se ho snažím najít,“ dokončil neobratně Faeton.

„Dobře. Můj klient říká: Já (jako dodatek připojuje pojednání o významu slova ‚já‘, o konceptu individuality a životopisný přehled svých životních zkušeností a změn ve vnímání sebe sama, aby vám tento pojem definoval) tě (postuluje konjunktivní požadavek, aby v případě, že nejste jedincem, za kterého vás považuje, tato interakce byla uložena do sekundárního paměťového řetězce a byla považována za méně reálnou operaci podobnou pseudomnemii. Také požaduje notářské potvrzení jeho zaznamenaného memoranda dokumentujícího, že jste navázal kontakt bez jeho podnětu) zdravím (připojuje další poznámky o historii a charakteru pozdravů a důsledků z ní v tomto kontextu vyplývajících, včetně důsledků právních za porušení zákazu navázání kontaktu s vámi).“

„Stačí! Dostal jste se teprve ke třem slovům první zprávy a já už nevím, kde mi hlava stojí. Jaký zákaz k navázání kontaktu byl uvalen? Kým? Lidská rasa je natolik vyspělá, aby v mezilidských vztazích nemusela sahat k nátlakovým prostředkům. Znáte nějakou instituci, kurii, která by nebyla dobrovolná a nefungovala na příspěvkovém principu? Naše milice je financována dary z historických fondů. Kdo může legálně zabránit vašemu klientovi v rozmluvě se mnou? Kdo vůbec je ten váš klient? Řekněte mu, ať si sundá masku.“

„Můj klient odpovídá emocionálním prohlášením o složitosti čtvrtého řádu, celém v hypoteticky-konjunktivním režimu, který ve stručnosti říká, že pokud zákaz kontaktu s vámi skutečně existuje, mohly by (když tuto možnost v zájmu argumentace připustíme) zde být detektory anebo směrová odposlouchávací zařízení, která, pokud by tomu tak skutečně bylo, nebudou aktivována v případě, že tato rozmluva bude probíhat v mezích obecného, nezávazného rozhovoru. Ze sedmdesáti čtyř tisíc milionů možných variant tohoto rozhovoru, které můj klient anticipoval, asi čtrnáct z nich končí nějakou formou intervence či reakce ze strany sofoteka Aureliána. Chcete se seznárnit s nezkrácenou odpovědí mého klienta a prohlédnout si extrapolované scénáře, které vypracoval, anebo mám pokračovat s výkladem hlavní zprávy?“

Nic šílenějšího Faeton dosud neslyšel. Nasadil si zpátky masku, což byl signál k obnovení soukromé zóny, která potlačovala i takové informace, které byly normálně veřejné, jako jméno a vzezření.

„Nevěřím, že by byl někdo tak neslušný a narušoval náš soukromý rozhovor. Leda by k tomu měl velmi dobrý důvod!“

„Můj klient by vám rád poslal filozofickou rutinu dotaz-debata, aby se vás pokusil přesvědčit o tom, že rozumní a vzdělaní příslušníci těch nejosvícenějších a nejcivilizovanějších společností se mohou lišit v názorech na to, co je a co není dobré. Například (a zde opět upozorňuje, že se jedná pouze o hypotetický příklad) ti, kdož si více cení svobody než domnělé bezpečnosti a smysluplnosti, které přináší lpění na tradicích, by byli ochotni tolerovat, či dokonce podporovat, jistou malou dávku zločinnosti a nepořádku, nebezpečí a nejistoty.“

Faeton ovládal řečtinu, latinu, angličtinu, francouzštinu a půl tuctu dalších vymřelých jazyků, takže znal význam slova ‚zločinnost‘; ale nikdy ho neslyšel použít jinak než jako metaforu pro nepřijatelnou hrubost nebo pro mizerně odvedené umělecké dílo. Paleolingvistická rutina radamantského vědomí potvrdila původní význam slova a přemístila ho do Faetonovy krátkodobé paměti.

Několikrát si nechal v paměti přehrát poslední repliku, aby se ujistil, že nedošlo k omylu. Skutečně tento tvor obhajoval tvrzení, že použití násilí vůči nevinným bytostem mohlo být, do určité míry, oprávněné?

Překladatel pokračoval: „Otevřete mému klientovi alespoň ukládací prostor, kam by mohl poslat některé dialogové stromy, které pro vás na toto téma sestavil?“

„Odpusťte, ale má otázka na identitu toho, s kým hovořím, zůstala nezodpovězena. Mohl byste se vrátit k vaší hlavní zprávě? A, mohu-li prosit, zestručněte shrnutí.“

„Toto je na kritickou míru zestručněný obsah hlavní zprávy:

Opět tě zdravím, Faetone, ač upadl jsi do stínu našeho nepřítele, jsa zraněn na duši i mysli, a na mě zapomněl. Jednoho dne, modlím se, budeme znovu svoji. Jsa zmrzačen na mysli už možná nemáš sílu uchovat si víru v ten velký sen, který otřásl světy a říšemi Zlaté Ekumeny až do jejích prohnilých základů; ani bys neuvěřil, v jak hluboké úctě tě já a mí druhové nadále chováme, i přes zrádnou slabost tvé vůle. Ale věz: ač byl jsi lapen v bludišti iluzí, zbytky zábran či snad pošetilost našich nepřátel zanechaly únikovou cestu, jednu malou skulinku v jinak neprostupné hradbě tvého žaláře.

Musíš hned se mnou, pryč ze Země na chladný a vzdálený Neptun, do tmy, kam nedohlédne Slunce ani přístroje Zlaté Ekumeny. Po dlouhých zápasech a souboji vůlí jsme našemu vzdálenému exilu vymínili v právních regulích Zlaté Ekumeny mentální soukromí a svobody, o jakých se vám zde ani nesní; naše myšlenky nejsou monitorovány benevolentní tyranií strojů. Až tam budeme, můžeš být jedním z nás. Tvá duše a paměť se vyléčí z ran, tvé tělo se promění v naše a tvá mysl se včlení do našeho všeobsahujícího společenství.

Ale musíš jít hned, bez otálení. Opustit svou ženu, svůj život, své představy o bohatství, svůj manoriální dům. Opustit vše. Rozloučit se s teplem a sluncem, ale hlavně jít!“

Faeton nedokázal myslet. Bylo to příliš bizarní. Věděl, co znamená slovo ‚nepřítel‘; termín označoval něco jako konkurenta, ovšem zlého a necivilizovaného. Představa, že struktura Zlaté Ekumeny by mohla být něčím takovým, mu připadala zcela absurdní; bylo to jako chtít si představit oblohu z oceli. Z historických simulací věděl, co je to šílenství, podobně jako věděl, co je to pazourková sekera nebo být nemocný; dokázal pochopit, že Neptuňan může být duševně chorý. Jen tomu nějak nedokázal skutečně uvěřit.

Jediné, na co se v tom stavu myšlenkové prázdnoty zmohl, bylo: „Kdybych probudil své skutečné tělo a odcestoval mimo dosah Noumenální mentality, moje mozková informace by v případě fyzické nehody nemohla být zaznamenána a uložena. Mohl bych přijít o důležité součásti svých životních zkušeností; dokonce bych mohl přijít o kontinuitu a zemřít skutečnou a definitivní smrtí.“

„Ale ty nezemřeš, včleníš se do Tritonské kompozice a dosáhneš tak hodnotnějšího a vyššího stavu bytí!“

2.

Ostatních šest pérů, každý jinou myšlenkovou rychlostí a jinými myšlenkovými procesy, vstřebávalo, studovalo a zkoumalo více než devět tisíc dvě stě projekcí účinku blížící se Transcendence nadcházejícího Milénia, ať už přímo, či (u těch, kdo neměli k dispozici trvalé mentální augmentace), prostřednictvím přídavného vědomí.

Helion si studijní přestávku vystřihl z paměti a navázal své časové kontinuum do okamžiku předcházejícího následujícímu bodu debaty. Žádná přestávka pro něj nikdy neexistovala. Možná trvala hodiny, možná pouhých pár sekund.

Neoficiální a nezpochybnitelný vůdce pérů, Orfeus Myriád Avernus, nebyl fyzicky přítomen, tady ani nikde jinde. Byl nejstarším a nejbohatším členem Sedmy. Helionovým smyslům se prezentoval jako tmavovlasý mladík s bledou, děsivě bezvýraznou tváří a upřeným, do sebe zahleděným, hluboce sebesoustředným pohledem. Měl na sobě dlouhý černý plutonský termoplášť, tak kouzelně starobyle působící a tak výsostně nemoderní, že jedině v době karnevalu mohl projít bez komentáře. Stojací límec sahající skoro až k uším a ramenní pláty daleko přesahující ramena dělaly z jeho hlavy hlavu dítěte.

„Souhlasíme se stanoviskem vyjádřeným naším nejmladším pérem,“ promluvil sotva slyšitelně Orfeus. „Jsou-li podmínky optimální, je, podle definice, jakákoli změna ke škodě. A Helion ví sám nejlépe, že chaos, neloajálnost a lehkomyslnost může číhat i ve vlastním domě, vlastních řadách, ba dokonce i v srdcích našich nejbližších.“

Chvíli nikdo nepromluvil. Všechny oči se upíraly na Heliona. V místnosti zavládlo trapné ticho.

Gannis (nebo jeden z něho) byl v knihovně Aureliánova domu, kde zasedání probíhalo, fyzicky přítomen. Byl přestrojen za postavu z mytologie První Mentální Struktury; modrobílé roucho, na hlavě koruna z paprsků a v ruce žezlo v podobě blesku. Na svou pozoruhodnou tvář – černý vous, hluboko a daleko od sebe posazené oči, nad nimi široké, královské obočí – vlastnil autorská práva. Na opěradle jeho židle seděli orel s orlicí, každý nad jedním ramenem. Gannisovy oči byly jasné a pronikavé jako oči jeho mazlíčků, ale hlas měl příjemný, hluboký.

Ujal se slova, aby prolomil napětí. „Vážený Orfee! Znovu otevíráš staré rány. Helion má Faetona pevně pod kontrolou; proč připomínat epizodu, na niž jsme se shodně rozhodli zapomenout? Měl jsem za to, že už o tom nebudeme mluvit.“

Orfeus odvětil tiše, jakoby sám pro sebe, aniž by přitom pohnul očima: „Také jsme o tom nemluvili. Jen jsme poznamenali, že Helion má teď dobrý důvod, aby s nesmlouvavým zanícením hájil tradici a ortodoxii.“

Orfeus byl členem malé, starobylé a osobité školy zvané Aeonité. Nahrávali do permanentního počítačového prostoru neměnné, idealizované verze sebe samých. Z tohoto otisku se v pravidelných intervalech vytvářela oživlá emanace nebo eidolon. Noví eidolonové převzali informace, které všichni předešlí nebo žijící eidolonové získali od okamžiku natažení otisku, ale odmítli veškeré změny v povaze, filozofii či v životních hodnotách. Členové školy byli hibernovaní a neměnní.

To, že Kurie přiřkla Aeonitům status entit vědomých si sebe samých a nikoli duchů nebo záznamů, bylo na samé hranici zákonnosti. Což nutně neznamenalo, že s jejím rozhodnutím korespondovalo veřejné mínění.

(Část Helionova vícečetného vědomí, která sledovala scénu na jiném kanále, viděla, že Orfeus nemá zapojený žádný senzorický aparát. Orfeus žádnou místnost neviděl; rozhovor byl pro něj jen text; výrazy tváře a další mimoverbální projevy se mu ukazovaly v rámečcích jako postavy na hracích kartách. Žádné další doplňky ani pozadí v Orfeově scéně neexistovaly. Vše ostatní bylo černé. Znepokojený Helion snížil pozornostní hodnotu tohoto pohledu a věnoval se vlastní verzi scény.)

3.

Faeton na chvíli oněměl úžasem. Mělo ho to odradit, ale nestalo se tak. Celé to znělo stejně úžasně a pohádkově jako výjevy ze snových dramat jeho ženy.

Neptuňan pokračoval: „V tuto chvíli jsem povolal z Cernous Roc, své lodi, přistávací pinasu. Ve výbavě mé základní vrstvy, díky které jsem letuschopný, je i generátor částečného vakua a mé hypodermické tekutiny udrží tvé životní cykly v suspenzi až do setkání na orbitě. Vezmi z krypty své skutečné tělo – předpokládám, že je nedaleko, když jsme tak blízko materiální základny domu Radamantů. Oživ se, přijď sem, potom vstup do kruhu mých paží a obličej ponoř do povrchové substance mého těla; ta tě obteče, buňky se propojí a uzavřou tě do ochranné vakuoly.“

„Ale… ale… musím dát do nejdřív pořádku své záležitosti,“ namítl tiše Faeton, „a na to budu potřebovat přinejmenším několik let, a taky vytvořit a vyškolit parciála-duplikáta, aby za mé nepřítomnosti plnil mé povinnosti. A rozhodně bych nemohl odejít ze slavnosti před závěrečnou prosincovou Transcendencí.“

„Ne. Musíš jít okamžitě, bez otálení. Stačí, abys vyslal zprávu nebo jen signál, a bludiště iluzí se znovu uzavře a tentokrát v něm nezůstane už ani jediná nezpevněná cihla!“

Okamžitě odejít? Faeton si představil manželku, jak vystupuje z pseudomnézijního lůna, pod vlivem imaginativních zesilovačů euforická, celá nedočkavá, aby mu povyprávěla o svých snovačských vítězstvích, o nových počítačově generovaných známých a zázracích.

A on by tam nebyl. Nejprve netrpělivá, potom rozhněvaná a nakonec zoufalá by ho hledala mezi projekcemi na promenádě, v ulicích, v tančírnách a hernách; všichni v kostýmech, všichni v maskách. Lokalizační kanál byl během karnevalu vypojený. Trvalo by osm měsíců, možná více, než by se její obavy potvrdily. Do té doby by nevěděla, jestli už není na tomto světě, nebo se před ní jen ukrývá, nebo ji jednoduše ignoruje.

Ta představa ho vrátila na zem. Zasmál se. „Je mi líto, milý pane, ale uvědomte si, jakou nesmyslnou nabídku mi zde předkládáte –“

Zarazil se. Nesmyslná nebylo to správné slovo. Letět na Neptun?

Neptun byl nejvzdálenější výběžek civilizace a mimo dvě pozoruhodné výjimky nejvzdálenější lidská kolonie v celé historii. Ten fakticky poslední výběžek Zlaté Ekumeny byl 500 astronomických jednotek daleko, v ohnisku gravitační čočky Slunce. Části hromadné mysli Porfyrogenní kompozice tam pro sebe a ostatní návštěvníky a personál kosmické observatoře Snaha vytvořily umělou ledovou planetu. Dál už byly jen hvězdy bez života. Ovšem na Cygnus XI objevila malá kolonie, zřízená původně za účelem studia účinků singularity, zdroj nekonečné energie a vybavena tímto bohatstvím, rozvinula se v mocnou civilizaci. Vzdálenost však byla tak velká a náklady na cestování tak obrovské, že veškerá komunikace s tímto společenstvím byla přerušena; proto se jí říkalo Mlčící Ekumena.

Neptun byl nesrovnatelně blíže než nejbližší hvězda a přesto nepředstavitelně daleko. Dokonce i lodím s poměrně vysokým poměrem palivo-hmota-užitečné zatížení trvala cesta spoustu času, měsíce, někdy i roky.

Nesmyslná? Zcela nemyslitelná.

4.

V paláci:

„No tak!“ prohlásil bodře Gannis a plácl dlaní do stolu. „Helion strávil více počítačového času než kdokoli z nás – miliony sekund nad jedinou studií – aby extrapoloval vize, které může Aurelián prezentovat během prosincové Transcendence. Jeho oddanost věci je nade vší pochybnost.

A jeho sen je velkolepý, to uznávám! Zastavit pohyby ve společnosti a zamrazit ji v současném stavu! (Naštěstí pro nás, protože ti, kdo jsou na vrcholku vlny teď, budou pak na špičce ledovce navždy.) Přesto – s tvým dovolením, příteli Helione – jednu varovnou poznámku. Kolegium hortatorů je skupina populistických mravokárců; to jejich přehorlivě rozšířené chřípí a přimhouřené oči… ha? Je tohle skutečně to, čeho potřebujeme ještě více? Anebo méně? Posílením jejich moci posílíme jejich moc nade všemi, dokonce i nad námi samotnými, Sedmi péry. Co potom? Jaký egalitářský nesmysl budeme muset skousnout pak? A když to říkám, mluvím nejenom za sebe, ale za mě všechny!“

Gannisovo vnímání místnosti bylo stejné jako Helionovo, ale smysl pro humor si musel Helion mírně upravit. V Gannisových očích měl každý objekt dva stíny, temně černý a světle šedý, protože na východě umístil druhé slunce, menší oslnivou tečku, stoupající k nebi.

„Pér Gannis,“ zašeptal chladně Orfeus, „má zřejmě důvod obávat se podrobnějšího šetření nedávných událostí. Je to podivuhodná náhoda, že mu poslední rokování hortatorů přineslo takový prospěch.“

Gannis, namísto aby jej nařčení rozhořčilo, se smíchem rozhodil ruce. „Těší mě, že mě máte za natolik mazaného, abych dokázal zařídit nedávnou katastrofu! Obávám se však, že to, co zachránilo Jupiterskou strojní, bylo opět jen pouhé štěstí. Vzpomínáte si, jak mě špatné investice mého nadjá uvrhly do takové bídy, že jsem byl vyzván, abych se vzdal pérství? Jakpak by ne, když jste to byl právě vy, kdo mě vyzval k rezignaci.“

Gannis se otočil k ostatním a pokračoval: „Už jste nechtěli mít nic společného s tím komickým, hloupým, milým a přátelským starým Gannisem, viďte, moji pérové? Jenže potom moje další já, díky zprovoznění srážkového protisměrného urychlovače na Jupiterově rovníku, získala naše bohatství zpátky. Ale existenci kontinentu stabilních transadamantiových prvků s atomovým číslem nad devět set jsme předvídat nemohli; naopak, standardní model něco takového vylučoval.

Chrysadamantium! Je vůbec něco, čeho nelze s tímto zázračným kovem docílit? Vynesl mě zpátky do patřičného postavení; a možná se tím posunuly hranice snů i pro jiné.

Ta zlá doba mě učinila lepším. Velkorysejším. Velkorysým až na hranici pošetilosti! Nešetřím radou ani bohatstvím. Můžu za to, že mých rad není dbáno? Můžu za to, že se mi vrátilo bohatství, o které jsem tak lehkovážně přišel? Tak osud odměňuje velkorysost. Šikovní právníci tomu jen napomůžou…

Ale při vší mé velkorysosti, dobrý Helione, nevím, co víc můžu pro Kolegium hortatorů udělat. Smlouvy a dohody se všemi klienty obsahují klauzuli, že toho, koho zavrhne Kolegium hortatorů, musíme zavrhnout i my. Pro mé klienty to znamená, že nesmějí převzít do vlastnictví žádnou stavbu, loď, kosmický výtah vyrobený z mého superkovu; pro Vafnirovy zákazníky to znamená žádnou energii; pro klienty Dobročinné kompozice žádné pochopení; pro Ao Aoenovy žádné sny; pro Orfeovy žádný další život. Co víc ještě?“

„Sofotek Nabuchonodozor, který Kolegium normálně zastupuje, se od celé záležitosti distancoval,“ odpověděl Helion. „Kolegium má v danou chvíli k dispozici jen minimum nebo žádnou sofotechnologii; a to lze napravit. Pokud by hortatorové měli dostatek zdrojů, rozumí se počítačového času, mohli by být vševědoucí a všudypřítomní: a my, pérové, nejbohatší entita, která kdy existovala, máme zdrojů na rozdávání.“

Gannis udělal rozmáchlé gesto. „Ale nač tolik utrácet? Nebezpečné záležitosti se řeší –“

„Mezi námi jsou stále tací, kteří by rádi zničili vše, co jsme vybudovali a dokázali,“ řekl pochmurně Helion. „Vymazali jste snad ze svých archivů slovo ‚nepřítel‘, pánové?“

5.

V zahradě:

„Jaký je váš skutečný motiv?“ zeptal se Faeton. „Co to má všechno znamenat?“

„To, že stejné restrikce, které mi prve bránily s vámi navázat kontakt jako první, mi teď brání hovořit o zakázaném tématu. Má právně-poradenská paraosobnost nicméně naznačuje, že pokud na toto téma zavedete řeč vy a nikdo jiný, možná budu moci zodpovědět vaše otázky, aniž bych překročil literu zákona.“

„V pořádku. Má to co dělat s tím mužem, kterého jsem viděl?“

„S tím stromo-umělcem? Ani v nejmenším. Zbavil se vás tak, že na sebe strhl nízko vlající reklamu a omotal si ji kolem sebe. A váš smyslový filtr vám odfiltroval jeho odchod.“

Faeton myslel, že tyhle věci se dějí jen v komediích. Ušklíbl se, když si uvědomil, že stromo-umělec, jako Puritán, žádný smyslový filtr neměl. Jeho před povykováním a vřavou reklam ani před halasnou hudbou nechránilo zhola nic. Nebylo divu, že byl tak popudlivý.

„Naznačil, že jsem udělal něco hanebného, nebo snad hrozného, něco, co svědčilo o mém opovržení nebo nenávisti ke Zlaté Ekumeně. Vztahuje se to k tomu zakázanému tématu?“

„Přímo.“

„Hm. Je obecně známo, že Neptuňané rádi testují hranice zdravého rozumu a dobrého vkusu a neustále hořekují nad protokoly a zdvořilostní etiketou a otírají se o ně – člověk by je stěží nazval milovníky zákonnosti, kterou se my všichni dobrovolně vážeme. Předtím jste použil to obskurní slovo ‚kriminalita‘. Byli jsme, vy a já, společníci v nějakém pokusu o kriminální čin?“

„Kriminální nikoli. Neptuňané sice experimentují s neobvyklými formami mysli, ale blázni nejsme. Nicméně vy a já jsme byli společníky v pokusu, který byl trnem v oku vašeho úzkoprsého pozemského lidstva, obrovským trnem v oku, abych byl přesnější.“

„Nějaký neptuňanský žertík, trik, podvůdek, co?“

„Osvojil jste si hantýrku našich pomlouvačů. Tritonská kompozice zkoumá hranice mentálních možností, nespoutaných nabubřelou morální přetvářkou vašich těžkopádných strojových mozků! Dovolte mi převést do vašeho mozkového prostoru uložené kompendium. Času je málo a naše filozofie je složitá a založená na hodnotovém soudu, který lze tlumočit jedině zkušenostmi, nikoli logikou.“

„Dejte to na poloveřejný kanál a já si to v klidu, bez obav, že bych si nakazil nebo nechal zmanipulovat mysl přímým kontaktem, prostuduji.“

„Nemám oprávnění riskovat nedostatečné zabezpečení ani náklady plynoucí z uložení cenných a soukromých myšlenkových šablon do veřejné schránky.“

„Náklady?“ To bylo směšné. Náklady na dopravení Faetona na Neptun – anebo jen, pokud by chtěli ušetřit na váze, dopravení Faetonova mozku v odlehčených životních systémech – byly astronomické. Faeton nahlédl do almanachu v radamantské manoriální mysli. Neptun a Země byly v nepříznivé konstelaci pro všechny palivově výhodné varianty letové dráhy. Spočítal si, jak se navýšení užitečného zatížení o jeho váhu projeví v nákladech na vynesení byť jen na oběžnou dráhu. Cena v energoměně se přibližně rovnala několika tisícům sekundám v časoměně. Jinými slovy hotové jmění. „Tyhle náklady nejsou nic ve srovnání s dopravními náklady za cestu, kterou mi nabízíte.“

Ledovcovitý útvar začal, alespoň to tak zpočátku vypadalo, roztávat. Ale nebylo to tak, jen se zplošťoval. Vrcholek klesal dolů a základna se rozšiřovala. Vytékala z ní tekutina, tuhla a vzápětí zmrzla do podoby podstavcových sloupů. Pod ledovou slupkou každého sloupu viděl Faeton neurčité obrysy složitých mechanismů překotně se rodících z neurokompozitních krystalů a keramiky. To, co mu připadalo jako baňky, koule a izolované hadice, byly zřejmě energetické akumulátory a manipulátory pole.

„Jednal jste proti mému doporučení a vyslal signál do vaší manorie. Musím prchnout dříve, než budu odhalen.“

Signál? Faeton si jen vyhledal archivní soubor a spustil výpočetní rutinu, což byly téměř automatické funkce. Spíše si myslel, že Neptuňan jen nechtěl, aby se kontaktoval se svou manorií. „Nebuďte absurdní! Kdo by se opovážil odposlouchávat moji soukromou komunikaci?“

„Dokonce i vaši velebení sofotekové rádi překroutí své milované zákony, aby posloužili cílům, které mají za vyšší. Já teď jejich vlastní zákony využívám proti nim. Během oslav a karnevalů vám dovolují jistou dávku soukromí, aby vás uchlácholili. Hle. Sestrojím pro vás maškaru; bude obsahovat soubory, které nechcete přijmout ode mne; až budete dost silný, abyste snesl pravdu, dost silný, abyste se vzepřel tomuto iluzornímu světu, můj posel si vás najde.“

Faeton spatřil, jak z hloubi krystalického pancíře vyplouvá k povrchu obrys nahého těla. Bylo kompletní, s kostmi, svaly, nervy, žílami. Jen kůže na obličeji a hrdle nebyla zcela zaštěpená; lebka byla rozevřená jako umrlčí květ, tlusté i tenké provazce nervových vláken zapadaly postupně na místo, dosud napojené pupečními přívody na Neptuňanovu hlavní mozkovnu. Spodní část těla už měla kolem sebe utkaný kostým, nařasený a špatně „ušitý“, ale už v tuto chvíli rozeznatelný jako maska Paňáci, postavy ze stejné doby a operetního cyklu jako Faetonův Harlekýn.

„Pojď, Faetone. Toto je poslední možná chvíle.“

„Odpusťte, pane, ale vaše všemožné mystifikace a narážky se mi nelíbí. Podezírám vás z podvodného jednání, kterým jste koneckonců proslulí. A stále jste mi neřekl své jméno.“

„Jak ti mám říct své jméno, když si ani nepamatuješ význam vlastního!“

„Faeton? Mé jméno pochází z éry Druhé mentální struktury. Jde o legendu o nemanželském synovi boha slunce, který se chtěl projet v otcově kočáře…“ hlas se mu vytratil.

Hlubinami Neptuňanova těla naposledy zalomcovaly stavební procesy utvářejících se, krystalizujících strukturálních prvků. Závan větru Faetonovi oznámil, že Neptuňan aktivuje generátory zdvihu. Vzápětí zakvílely kompresní trysky.

Neptuňanův hlas napojený na Faetonův smyslový aparát nepotřeboval přidávat na hlasitosti, aby přehlušil hřmot startujících motorů. „Vzal sis jméno poloboha, jehož ambice spálily svět. Jméno, které by si muž, smířený se svou životní rolí, nikdy nevybral. Jenže ty si nevzpomínáš, proč jsi to udělal, že? Možná už začínáš chápat, o jak velký kus paměti tě připravili. Nenechali ti ani vzpomínku na význam vlastního jména.“

Faeton ustoupil před tlakovou explozí. Nízký, zploštělý tvar Neptuňanova těla přešel na aerodynamickou konfiguraci. S nemotorným půvabem zdvihl špici k nebi a začal stoupat.

Faeton upravil smyslový filtr a namísto řevu trysek a kvílení magnetiky slyšel jen cvrkot nočního hmyzu v Saturnově háji. Nastavil přiblížení na maximum a uviděl, jak se z Neptuňanova těla katapultovalo tělo maškary zabalené do jakéhosi zámotku nebo vztlakopadáku. Pokusil se propojit zrakový vjem se satelitní a pozemskou lokalizační rutinou a otevřít další smyslové kanály, ale karnevalové protokoly, vyřazující z činnosti lokalizační rutiny, se zjevně vztahovaly i na prchající plavidlo. Faeton nedokázal určit místo, kam tělo dopadne.

A pokud jde o Neptuňana, ten zajiskřil a nabral výšku. Potom vzdálená jiskřička zablikala a další ztracená hvězda zapadla v nebi.

6.

V paláci:

Kolo-života byla cerebelinní ekoperformerka Decentrální spiritualistické školy a rovněž správce veškeré biotechnologie založené na matematice Pěti zlatých kruhů a chráněné autorským zákonem. Jevila se jako matróna poklidné krásy a důstojného vystupování, usazená na trůně z květin, trávy a živého plotu, v němž hnízdilo asi tucet druhů ptáků a hmyzu. I ona byla fyzicky přítomná (nakolik měl tento výraz pro Decentrální spiritualisty smysl), ovšem závoj z živoucí příze jí splýval z ramen oknem ven, kde přebývala další zvířata a rostliny tvořící její korporativní tělo a složenou mysl.

Cerebelinní neuroformy měly zadní mozek a kůru propojené do takzvaného ‚globálního‘ modelu. Globálního proto, že jim umožňoval řešit více vzájemných vztahů současně. Dokázali přemýšlet v nadčasové meditaci a z mnoha úhlů pohledů najednou… Tím se vyhnuli paradoxům teorie množin a omezením lineárního uvažování. Nicméně to byla jedna z nejméně populárních neuroforem Zlaté Ekumeny, neboť se příliš snadno stávala obětí mystických hlavolamů a nonverbalismů.

(Sledovat překlad v jejím vnímání bylo pro Heliona zhola nemožné, i na sebekratší dobu. Její rostlinné součásti vnímaly místnost jako pohyb, tlak, sluneční světlo, vlhkost, ale také jako počítačové procesy, informační toky. Ptáci a hlodavci přispívali tolika drobnými, roztroušenými obrazy a zvuky konkláve, že z toho šla Helionovi hlava kolem; myšlenky byly propleteny tak pronikavou a ostrou směsí instinktů, chtíče, hladu a strachu, že Helionova mozková struktura nemohla všechny ty vjemy ani roztřídit, natož je strávit).

Kolo-života vznesla námitku. Vyjádřila ji tak, že zdvihla ruce a vytvořila mezi dlaněmi miniaturní kulovitý ekosystém. Uvnitř koule plavali mikrobi, plankton a barevné šipky podobné rybám; trojúhelníkovitá stvoření připomínající žraloky vedla neutuchající ‚podmořské‘ války s chapadlovitými hlavonožci.

Rozbila kouli o stůl na menší koule. V každé z nich převládl jeden, výhradně jeden živočišný druh, vyhubil všechny konkurenty, všechno vypásl, retardoval a přišel o trůn. Každá dominantní životní forma, bez výjimky, se rozpadla na nové větve a evoluce pokračovala.

Ao Aoen, mistr snovač, majitel obrovského zábavního impéria, se ujal slova: „Souhlasím s Kolem-života. Helionova vize utvoří budoucnost monochromatické konformity; události se zúží směrem k jednoduchosti. Avšak naše společnost je rozmanitá. I řešení jsou rozmanitá. Mozek obsahuje předivo nervových propojení, zákonitostí myšlení; mezi jednotlivými mozky existuje zase předivo sociálních vztahů, zákonitostí společnosti. Obraťte jednu naruby a dostanete druhou. Ale kdo z nás je natolik jednoduchý, abychom mu rozuměli, a natolik složitý, aby rozuměl nám?!“

Helion odpověděl vynálezem matematické hry, v níž figurovala pevná geometrická tělesa a prázdná místa v trojrozměrné souřadnicové síti. Pravidla hry dovolovala tělesům obklopeným prázdnými místy se množit, ale tvar těles se odvíjel od tlaku okolních těles.

Hru ve skleněné schránce držel na dlani napřažené ruky. Ve zhuštěném čase ji nechal tucetkrát nebo tisíckrát proběhnout. S výjimkou jediného případu se tvary těles uzpůsobily tlakům okolních těles a nakonec z nich byly krychle, které vyplnily všechen dostupný prázdný prostor.

Z onoho jediného nestandardního případu vznikla nádherná soustava ve tvaru sněhové vločky, složená z osmistěnů a čtyřstěnů paprskovitě vybíhajících z centrálního dvanáctistěnu. Ao Aoen zadumaně natáhl své extrémně dlouhé prsty přes stůl, uchopil právě onu soustavu, uložil si ji a podal Kolu-života, která k ní vyslala několik ptačích a hmyzích obdivovatelů.

„Rád bych vyjádřil svůj nesouhlas s pérem Kolo-života,“ řekl Helion. „Rozmanitost je v přírodě zachována, protože zvířata a rostliny musí řešit své konflikty v neefektivním zápase o přežití. Inteligentní bytosti mohou vytvářet pakty, zákony a sociální mechanismy k transformaci agrese na nenásilné soupeření. Soupeření podporuje efektivitu. Efektivita podporuje uniformitu. A i společnost tak rozmanitá jako ta naše má jistá pravidla a zvyklosti, kterých se musíme domáhat od těch, kdo se odklánějí od normy.“

„A já myslel, že jsme se dohodli, že o Faetonovi už nebudeme mluvit…“ zamručel Gannis.

Helion ukryl zamračení do záložního souboru, kde ho nikdo nemohl vidět. Ale zamračil se.

Vafnir, energetický magnát, řekl: „Z toho plyne, pére Helione, že společnost, která vnutí nonkonformistům svá pravidla silou, má k tomuto použití síly právo. Myslíte, že to je v souladu s arkádskou vyrovnaností a utopickým mírem, který všichni tak dobře známe?“

„Ani ráj není bez vojáků,“ odvětil Helion. „A smrt se nevyhýbá ani Arkádii.“

3

VOJÁK

1.

V zahradě:

Zatímco Faeton stál a hleděl za slábnoucí jiskřičkou Neptuňana, dorazilo něco na křídlech nočního vánku.

Faeton zpozorněl. Nad travou, pod stromy a hvězdami vířilo ve větru hejno černých bublinek. Faeton si nevšiml, odkud se umělé organismy vzaly. Bublinky vířily a slétaly se v kruzích k místu, kde před malou chvílí stál Neptuňan.

„A co jako?“ zamumlal pro sebe Faeton.

Některé kuličky se po dopadu rozkutálely do trávy, nahoru do kopce i dolů. Hlavní skupina černých kuliček pomalu směřovala po cestičce k vinohradu, kde Faeton poprvé zahlédl Neptuňana. Častokrát se vracely nebo zastavovaly a vpichovaly do země tenoučké sosáčky – sondy. Ty poblíž Faetona, na místě, odkud odstartoval Neptuňan, se shlukly do několika zaoblených čtyřstěnů a zapustily do země další sondy.

Nevypadalo to moc vábně. Aby mohlo jít o animační tanec, na to se kuličky pohybovaly jednou příliš pomalu a metodicky, podruhé příliš rychle a sebejistě, navíc k němu nehrála žádná hudba. Leda by to byl tanec určený pro obecenstvo s jinými smysly, než byly Faetonovy. Nastavil sluch na vyhledávání. Našel jen vysokofrekvenční šifrované signály vydávané kuličkami, samé pištění a zajíkavé kvílení bez ladu a skladu.

Faeton ukázal prstem a učinil identifikační gesto, vědom si toho, že karnevalový protokol ho stejně zablokuje. K jeho překvapení se tak nestalo. Před očima se mu otevřelo okno, nebo spíše roletové menu, a v jeho rámečku se ukázal piktogram draka vyzařujícího čtyři archaicky zpodobené ideogramy: Čest, Odvaha, Mravnost, Poslušnost.

„Předběžná sestava, detekce nepřátelského organismu a autoidentifikace protiakčního systému. Autorská práva (vyžaduje bezpečnostní prověření). Veřejné vlastnictví. Přidělení této jednotky: maršál generál Atkins Vingtetun, humanoforma, verze generál (vícečetné bojové augmentace), vojenská hierarchie, semikompilace (duchabojnost a bojové reflexy), Válečná-mysl, štábní velení, základní neuroforma, bez školní příslušnosti, éra Nula (Stvoření).“ Skutečnost, že někdo přišel na karneval přestrojen za Atkinse, Faetona vskutku pobavila. Atkins byl voják. Poslední voják. Faeton měl dokonce matný pocit, že Atkins se někdy dávno, před mnoha a mnoha staletími, zabil, nebo přešel do pohotovostního režimu, nebo že ho strčili do muzea nebo tak něco.

Bylo však otázkou, zda to od dotyčného nebylo nevkusné. Za vojáka? Nikdo nemá rád, když se mu připomíná jeho barbarská minulost. A pokud si Faeton správně vyložil karnevalové směrnice, identita a umístění dat se mohly maskovat, ale nikoli falšovat. Ale tady to vypadalo, že se někdo i přesto skutečně vydává za Atkinse. Nepovažovali by to hortatorové za porušení norem slušného chování?

Na druhou stranu, padělky románových postav nebo lidí, jejichž identity byly zastaralé nebo jejichž paměťová práva byla prošlá, rozhodně přípustné byly. Takové identity byly dostupné ve veřejné doméně, jak předpokládal. Koneckonců proti Faetonově zosobnění Harlekýna se také nikdo nechystal prostestovat…

Faetonův zájem přesto neopadal. Copak to ty kuličky tak horlivě hledaly? Že by Neptuňan (za předpokladu, že byl skutečný) za sebou zanechal nějaké vodítko, stopy o svém původu či záměrech?

Nu co, když mohl být falešný Atkins natolik neomalený, aby imitoval dávno penzionovaného válečného hrdinu, mohl si trochu nezdvořilosti dovolit i Faeton. (Vždyť jsme, konečně, na oslavě, takže uvolněné mravy jsou namístě).

Samozřejmě, velká neomalenost už byla vnutit do Faetonova zorného pole prostorové ikony (jako to okno s drakem) bez jakékoli snahy o včlenění objektů do reálného prostředí, a narušit tak vizuální kontinuitu Faetonovy estetiky. Napojit se na soukromou komunikační linku, dekódovat ji a zjistit, jaké informace koule vysílají do svého ústředí, nebyla zřejmě o nic menší neomalenost. Přesto to Faeton udělal.

Stačil zachytit jen fragment: „…úhybná informační rutina o složitosti – řádově osm – převyšující možnosti nemechanické inteligence… sofotechnologie neznámého původu…“

„…umělé virové kmeny zavedené do DNA trávy v místě pozice subjektu. Vláknově kódované informace nadměrného rozsahu – neznámé metody komprimace dat – tráva vytrousí mikroorganismy vysoce složité systematologie – úroveň inteligence 100 – vyhledávající suroviny a vytvářející rozsáhlejší celky…“

A dále: „…předpoklad (soudě podle úspěšnosti narušitele vůči civilním protiopatřením) elektronových a kvantových manipulačních technologií srovnatelných s těmi, jež vyrábí ekumenická civilizace a založených na stejném historickém vývoji až do pozdního období Páté Mentální Struktury, dále se však odchylujících způsobem, že by je teoreticky nemohla vyrobit žádná členská škola či skupina Zlaté Ekumeny. Závěr:…“

Vtom přerušení: „Kdo je to, hergot, na lince? Pane, hej, vy! Promiňte, pane, ale… co si myslíte, že děláte?“

Okno ve vzduchu se změnilo a symbol draka byl vystřídán obrazem lidské postavy v černém aerodynamickém energokrunýři, stylově z období Šesté Mentální struktury. Přilba se obrátila k Faetonovi (ten měl už znovu nasazenou masku) a Faeton ucítil, jak se mu ježí chlupy na zátylku, což byl Radamantův signál, že mu někdo čte jmenný soubor.

Byl naprosto konsternován.

„Kdo jste, pane, smím-li se zeptat, že jen tak, bez jediného slova, šlapete po karnevalových protokolech?“ zmohl se po chvíli na protest.

„Omlouvám se, pane,“ odvětil muž ve vznášejícím se okně. „Atkins. Řídím se rozkazy extrapolace parciálního Parlamentu Válečné mysli. Napojil jste se na uzavřený kanál. Mohu se zeptat, co v této oblasti pohledáváte?“

2.

V paláci:

Ao Aoen byl neuroformou čaroděj. V jeho mozku existovala propojení mezi temporálními laloky, neverbálními laloky levého mozku a talamem s hypotalamem, tedy sídly emocí a vášně. V důsledku toho byl vztah mezi jeho vědomím a podvědomím nestandardní a umožňoval mu to, co mohly základní neuroformy dělat jen výjimečně: konat na základě vhledu, intuice, inspirace, rozpoznávání obrazců, laterálního myšlení. Mohl podrobně sepsat své sny. A sny byly pouze jedním z mnoha přesahů mezi sférami vědomí a podvědomí, které ovládl, či naopak, kterým se poddal.

Fyzicky byl přítomen v odporně nádherném těle pokrytém šupinami. Vypadal jako barevná kobra. Prodloužená lebka dávala jeho hlavě tvar manty, zastiňovala mu ramena a svažovala se dolů k zádům. Prsty na jeho půltuctu rukou a pažích byly metr i více dlouhé. Jako motýlí křídla napjaté tkáně mezi prsty a pažemi obsahovaly tucty citlivých smyslových membrán a předávaly svému nositeli desítky smyslových vjemů, které byly mimo rozsah běžného vnímání.

(Ao Aoen viděl normalizovanou verzi knihovní scény, ovšem překrytou několika sny a polosny, takže každý předmět se zdál být nabit tajemnou a hlubokou symbolikou. Ao Aoen obraz navíc překryl sítí čar, piktografů a astrologických poznámek odrážející loajalitní vazby přítomných, jejich emocionální, či snad magicko-symbolické přízně a afilace. Každý pér byl projekcí vlastní sebeprojekce; například Orfea, který nevysílal žádnou projekci, vnímal Ao Aoen jako prázdnou černou krychli.)

Ao Aoen pronesl hlasem, znějícím jako tóny dutého dřevěného nástroje: „Vidím zde vzory uvnitř vzorů. Nechť naše společnost vystoupí ze sebe a my nechť s bázní a zvídavou obavou pohlédneme na sebe samé jako na cizince. První, co postřehneme je, že většinu naší populace (populace měřené z hlediska využívání informací) tvoří umělé inteligence sofoteků. Celý zbytek naší společnosti, naše říše a podniky, jsou jako Amishové, kteří odmítli asimilaci Čtvrté Éry, jako zvěř v rezervacích, zatímco sofotekové usilovně rozjímají o abstraktní matematice.“

„Nepodstatné,“ řekl tiše Orfeus. „Ao Aoen odbíhá od tématu.“

Ao Aoen máchl v monumentální vlně svým metrovým ručním vějířem. „Všechny části odrážejí celek, pére Orfee. Nicméně, přímost je také druhem umění, proto to řeknu přímo. Pokusy zahánět stádo lidského osudu častokrát způsobí, že se stádo splaší a své rádobypastýře udupe.

Mí pérové, hortatorové jsou soukromou organizací, jejíž jediná moc pramení z obecné úcty a vážnosti, kterou si vydobyli. Nemohou si dovolit být spatřeni ve společnosti s námi, nechvalně proslulými plutokraty, pokud jsme my, pérové, tak bohatí, že se můžeme vzepřít tradici, že nás nemusí zajímat obecný názor a, ano, tak bohatí, že můžeme uplatit hortatory…“

„Poslední události jsou důkazem toho, že ani ten nejbohatší a nejodvážnější z manoriálů se nevymaní jejich moci,“ řekl chladně Helion. „I ti nejlepší z nás se musí podvolit veřejnému mínění; nikdo si nemůže dovolit urážet hortatory, teď už ne.“

3.

V zahradě:

Faeton se cítil uražen.

Voják? To bylo absurdní. Ano, některé zločiny přetrvaly do dnešních časů; počítačové podvody, krádeže času. Obvykle páchané nějakými ani ne osmdesátiletými mladíčky. Nakonec byli vždycky dopadeni a rozhořčená veřejnost pak neznala smilování. Tyto záležitosti vyřizovali hortatorové, anebo, ve vzácných případech, kdy nikdo nereagoval na výzvu, aby se vydal úřadům, příspěvkově placená policie.

Policisté byli ovšem vždy neochvějně zdvořilí a uctiví. Faeton si nebyl vědom, že by vůbec bylo možné, aby někdo bez dovolení četl jeho skryté soubory (a jmenný soubor vskutku skrytý byl). Možná k tomu měli policisté oprávnění, ale jistě ne bez řádného ohlášení a soudního příkazu. A tenhle člověk policistou rozhodně nebyl!

Faeton řekl asi tohle: „Zeptat se můžete, pane Ať-jste-kdo-jste, ale já vám nemusím odpovědět. Nemáte právo. A krucinál! Mohl byste mít v sobě alespoň tolik slušnosti a ukázat mi váš obraz pořádně a nedělat mi ze scény kaleidoskop!“

Okno ve vzduchu zhaslo a vedle Faetona vyvstala obrněná postava. Stébla trávy pod černými kovovými botami byla sice ohnutá a Měsíc vrhal po trávníku stín v té správné perspektivě, ale to byl asi tak jediný ústupek manoriálním představám o ‚řádnosti‘, jaký z toho muže vyzařoval. Světlé partie a odrazy na náprsním krunýři byly všechny špatně, a sledování obrazu spolu s korekcí velmi hrubé, protože když Faeton rychle otočil hlavou, obraz se rozechvěl.

Přilba se rozpadla v mračno asi nehet velkých šupin, které se natáhly a rozevřely do nehybné černé aureoly vznášející se kolem mužovy hlavy. Tvář pod ní nebyla ničím pozoruhodná, leda svou nehezkostí. Faeton si nemohl vzpomenout, co v symbologice tváří mají znamenat hluboké vrásky kolem rtů nebo malé vějířky vrásek v koutcích očí. Moudrost? Pochmurnost? Rozhodnost? Rozhodně měl vojenský střih a jeho pohled nemrkajících očí svědčil o desítce milénií vojenské tradice. Jeho tvář značně připomínala staré archivní fotografie Atkinse.

Jedna z černých koulí nedaleko Faetona vyslala signál: „Subjekt Faeton nevykazuje žádné známky kontaminace. Prohlídka komunikačních protokolů a myšlenkových bufferů neukázala příjem žádných datových balíků, pouze nízkoúrovňovou, řečově-lineární komunikaci. Nepostačující k ukrytí žádných organických konstrukcí ani paměťových datasystémů vědomých si sebe samých.“

„Cože?!!“ vykřikl Faeton. „Vy jste bez povolení prohlížel mé soubory a záznamové protokoly? Bez jediného slova? Ani jste se nezeptal –!“

Muž v černém krunýři se otočil k Faetonovi. Promluvil vážným a věcným tónem: „Pane, nevěděl jsem, zda jste byl či nebyl kompromitován. Ale jste čistý. Rád bych, aby se kolem toho nedělal rozruch. Náš protivník může mít v tuto chvíli konstrukce ve všech našich veřejných kanálech a já mu – nebo jim – nechci poskytnout žádné vodítko o tom, jak vyšetřování postupuje. Ale nemějte obavy. Tohle je pravděpodobně jen další falešný poplach. Nebo cvičení. Nic jiného teď ani nedělám. Skutečně nemáte důvod se znepokojovat. Můžete jít.“ Otočil se a upřel pohled k místu, kde se slétaly černé koule.

Faeton chvíli jen tupě zíral. Jsou to snad repliky z nějaké hry nebo co? „Obávám se, že to zašlo už příliš daleko. Povězte mi, o co jde.“

Muž odvětil, aniž by se k němu obrátil. „To v tuto chvíli není vaše starost, pane. Pokud od vás budu potřebovat další spolupráci anebo pokud budeme potřebovat provést nějaké dodatečné šetření, kontaktujeme vás. Díky za spolupráci.“

„Co má tohle všechno znamenat?!! Takhle se mnou mluvit nebudete! Víte, kdo jsem?!“

Muž se otočil. V napjatých vráskách kolem vojákových úst jemně zaškubalo. Vypadalo to, jako kdyby se snažil potlačit úsměv. „Ach pane – služba mi neumožňuje pohrávat si s pamětí. Tenhle luxus si bohužel nemůžu dovolit. Vím určitě, že, ehm, přinejmenším jeden si pamatuje, kdo jste. Pro tuto chvíli ovšem…“ Humorný nádech v hlase byl tatam. „Vás musím požádat, abyste se vzdálil. Musím zajistit prostor.“

„Dovolte –!“ vyhrkl pobouřeně Faeton.

Přerušila je fanfára čistě a jasně znějících trubek.

4.

V paláci:

Vafnir, energetický magnát, byl podobně jako Gannis rovněž fyzicky přítomen, ale aby své nesmírné bohatství nějak demonstroval, jeho mysl byla nahraná do vysokorychlostní energetické matrice, která visela nad stolem a žhnula jako ohnivý sloup. Množství počítačového času potřebného k přepočtu jeho nervových drah a tvaru magnetického obalu pokaždé, když v místnosti došlo k sebemenší energetické změně, bylo nepředstavitelné. Sloup ohně spaloval za sekundu stovky sekund.

(Jeden aspekt Helionovy mysli pozoroval scénu Vafnirovýma očima. Vafnirovo estetické cítění bylo zcela nestandardní. Slova a myšlenky pro něj byly jako tóny nebo stupně světla; zvuk byl síla, průnik, chvění; emoce a narážky se mu zase jevily jako pachy nebo vibrace v šestnácti zářivých odstínech. Péry vnímal jako sedm hudebních koulí visících v prostoru a vydávajících plamenné hlasy. Palčivý, žluto-bílý hlas Helionův, vysoký a sarkastický zelený hlas Gannisův, chladná, bezútěšná fuga Orfeova.)

Vafnir si vzal slovo:

„Mí pérové, Helion nenavrhuje spojenectví k podpoře hortatorů. Navrhuje, abychom se jim podvolili. Říká nám, že jsme byli k této krajnosti přinuceni.“

„Proti čemu vznášíte námitky?“ zareagoval Helion. „Představujeme nejstarší generaci. Vynález bezpečné a opakovatelné osobní nesmrtelnosti zajišťuje, že nás žádná nástupnická generace nemusí nutně nahradit. Dali jsme lidstvu věčný život – nemáme snad právo žádat oplátkou, aby naše životy mohly pokračovat v takové podobě, na jakou jsme zvyklí, obklopeni takovými institucemi a společností, jaké se líbí nám?“

„To není námitka,“ odvětil Vafnir. „Jen chci, aby byly věci řečeny jasně, bez příkras, bez zamlžování. Jsem jedním z nejbohatších lidí Ekumeny, vážený a vlivný. Za milion, miliardu, bilion let, nedojde-li k nějakým nehodám, bych tady měl stále být. A dávno potom, co Země přestane existovat a věčná noc uhasí všechny hvězdy a celý vesmír zahyne na definitivní entropii, poslední, kdo ukončí svou existenci, budou entity s největším bohatstvím a nashromážděnou energií. Já doufám, že budu mezi nimi. A pokud za to musíme zaplatit tím, že zkrotíme společnost, učiníme ji předvídatelnou, zlomíme jejího ducha a zabijeme její sny, ha! Budiž! A hovořím o tom jen proto, abychom si všichni uvědomili, že tak činíme ze sobeckých a nízkých důvodů.“

„Debatovat zde o otázkách etiky nemá význam,“ řekl tiše Orfeus. „V tomto světě žádné dobro ani žádné zlo neexistuje. Teď už ne. Umělé inteligence nás sledují a dbají o to, abychom si navzájem neublížili. Morálka ztratila význam.“

„Správně,“ přidal se Gannis. „Umělé inteligence nás sledují a Zeměmysl sleduje je. Jediná věc, které bychom se měli obávat, je ztráta pozic, že?“

Když se nikdo nedíval, Gannis vypustil oknem ven orlici. Dravec rozprášil ovečky Kola-života a ve spárech mu zůstala holubice.

5.

Po Měsícem ozářeném trávníku sestupovala svahem majestátní postava obklopená devíti pohyblivými světly. Měla na sobě vlající smaragdový háv a zlaté copy spletené kolem smaragdové koruny. Z královsky krásné, laskavé a důstojné tváře se usmívala posmutnělá moudrost. V jedné ruce držela jabloňovou větévku s živými květy a jablíčky.

Její tělo se podobalo tělu dávných Měsíčňanů; bylo velmi vysoké a štíhlé a nadané nadpozemskou grácií. Na ramenou a zádech jí spočívala skvostná kondoří křídla.

Člověk, který vypadal jako Atkins, udělal něco velmi atkinsovského. Tasil svou obřadnou katanu a zasalutoval, vzhůru obrácenou čepel v úrovni očí.

Faeton, aby nezůstal pozadu, vystrouhl elegantní, dvornou úklonu, podřepl a rozhodil ruce v rozmáchlém gestu, stejně jako by to udělal skutečný Harlekýn před královnou Francie.

„Vítej nám!“ zahlaholil Faeton. „Jsi-li Jí, avatarem Zeměmysli, jejíž nekonečná moudrost je nám všem posilou, pak pro všechna požehnání, kterými nekonečná inteligence zahrnula zemi, tě zdravím a velebím; a pokud jsi jen jednou z těch, kdo velebí Ji, tím, že se zdobí Jejími symboly, i tak vítej! Klaním se v úctě před znaky Té, kterou zastupují.“

„Nejsem Jí zcela, jen zlomkem Její mysli ve mně projevené. Nyní jsem, jako vy, pouhým hostem na této slavnosti.“ Krásně se usmála, v očích se jí zablesklo, kývla hlavou a řekla: „Jsi věrný své operetní postavě a tvůj operetní pozdrav mě pobavil. Milý Faetone! Zeměmysl na tebe v poslední době často myslela, a věří, že budeš stejně věrný své povaze, jako jsi věrný postavě, kterou sis přisvojil.“

Faeton vyslal signál k identifikaci a s úžasem zjistil, že vskutku hovoří s avatarem Zeměmysli, emanací z Enneády.

Za celý svůj dosavadní život neměl tu čest rozmlouvat s některou z Devíti Inteligencí, které byly nejvyšší formou sofoteckých umělých myslí, a toto byla představitelka Mysli ještě vznešenější, Ta, kterou utvářela kombinovaná mentální síla Devítky.

Na Atkinsovu adresu avatar řekl: „Prosím nesalutujte mi, pane Atkinsi. Nejsem váš nadřízený důstojník. Jsme oba služebníky stejné věci.“

Levá rukavice se shrnula muži z ruky. Jediným dokonalým, dobře nacvičeným pohybem se řízl do dlaně a zasunul meč potřísněný krví do pochvy. Přimhouřil oči a zaťal levou pěst, aby drobná řezná rána dále nekrvácela.

Faeton pochopil, že před ním skutečně stojí Atkins.

„Děkuji, madam,“ řekl Atkins. „Můžete mi tedy pomoct? Pokud ne, musím vás požádat, abyste se vzdálila.“

Smutně se usmála. „Moc toho pro vás udělat nemohu, pane Atkinsi. Bez informací ke zpracování je i velmi rychlá inteligence bezmocná. Raději vás nechám v klidu pracovat. Ach! Napadla mě ale nová analytická a forenzní věda, kterou vám, s vaším dovolením, mohu nahrát do systému. Mám povolení od Parlamentního scénáře.“

„Račte, madam.“ Z černých koulí se začaly po trávě pnout fantastické spirálovité lastury podobné loděnkám a provazce spletených vláken. Světla kroužící kolem avatara opustila své orbity a rozletěla se černým koulím na pomoc v jejich práci.

Avatar se otočil k Faetonovi.

„Drahý synu, ze zdvořilosti k Atkinsovi tě žádám, aby ses také vzdálil. Nepodléháš žádné zákonné povinnosti pomlčet o tom, co jsi zde zhlédl, ale existuje morální povinnost, mnohem závažnější a silnější. Naše zákony a instituce přivykly dlouhým staletím míru a radosti; a naše civilizace se vypořádává s nebezpečím jen díky dobrovolné oddanosti svých občanů.“

„Miluji Zlatou Ekumenu a nikdy bych neudělal nic, co by jí uškodilo!“ odvětil Faeton.

Atkins při jeho slovech nasadil skeptický výraz, zafrkal a otočil se. Avatar pokračoval: „Nezpronevěř se svým zásadám, Faetone, abys neuškodil sobě a svému světu.“

„Čím neuškodil? Paní – povězte mi, prosím, oč tady jde –“

„Tvé staré vzpomínky byly odloženy, ale nikoli zničeny. Máš-li na sebe znovu vzít jejich břímě, ti neporadím. Možná jsem moudrá, ale nejsem Faeton.“ Avatar přistoupil k Faetonovi, položil mu hebké dlaně na ramena, sklonil se (Faeton si až do té doby neuvědomil, jak vysoké to lunární tělo je; teprve až když stálo nad ním), a políbil ho na čelo.

„Přijmeš ode mne dar, Faetone? Dar letu. Ber to jako projev uznání, abys věděl, že Umělé inteligence ti nemají nic za zlé. A možná ti také připomene tvé dávné sny, které jsi zasunul do hloubi.“

„Má paní – můj manekýn je příliš těžký, abych v něm mohl létat – potřeboval bych docela jinou…“ Ve Faetonovi se náhle probudila lehkost. Začalo to od hlavy, místa, kde byl políben, a rozlila se jako hřejivé víno do trupu a končetin. Faeton udiveně zamrkal a zatlačil palcem do země. Tráva pod jeho nohama se vzdálila.

V prvním okamžiku vykřikl strachem, ale potom se usmál a snažil se předstírat, že křičí radostí. Vzápětí ho náhodný závan větru přetočil nohama vzhůru. Chňapl po kolem ubíhající větvi a se smíchem zakotvil ve změti stříbřitého listí.

„Nadmíru pozoruhodné, má paní!“ zalapal po dechu. „Ale – promiňte, mám několik důležitých otázek týkající se událostí dnešního večera, které mi –“

Když však pohlédl přes rameno dolů na zem, avatar už tam nebyl. Jen Atkins, zachmuřený, stále v krunýři, uvážlivě přecházel po trávě se svými černými přístroji.

Neměl tu už co pohledávat. Z Atkinse žádné odpovědi nevypáčí. A ušklíbal se, když Faeton vyjadřoval loajalitu ke Zlaté Ekumeně. Ať byl Faetonův zapomenutý zločin jakýkoli, stačil k tomu, aby ho čestní lidé považovali za zrádce.

Pustil se větve a vznesl se k noční obloze. Stříbřité saturnovské stromy se mu mihotaly pod nohama; po chvíli z nich zbyl jen další lesík ztracený v zahradních tapisériích skvrn a stínů.

6.

Ozvaly se vyrovnané, monotónní tóny hlasu logika Kese Senneca. „Poznámka péra Vafnira, v níž nazval všechny naše kroky ‚nízké‘ a ‚sobecké‘, obsahuje nepřesnosti a sémantické smyšlenky. Za předpokladu, že momentálně špatně nechápu jeho záměr, momentálně nesouhlasím, z těch důvodů, že jeho výrok je příliš povšechný, stereotypní a nepřesný.“

I Kes Sennec byl fyzicky přítomen, holohlavý muž s velkou hlavou, oblečený v šedém šatu z jednoho kusu látky. Podél levého uzávěru tuniky vedla řada ovládacích bodů; žádné další ornamenty na sobě neměl. Měl šedou kůži, přizpůsobenou místním hodnotám světelného záření stejně jako oči. Jeho tělo bylo zcela standardního tvaru, se speciálními orgány a úpravami pro prostředí s nulovou gravitací, a nervový systém byl silně modifikován množstvím kontrol, korektivů a žlázových ochran k zajištění emocionální stability a duševního zdraví.

„Pokud kritický počet jednotlivců ve společnosti spolupracuje na opatřeních, která vedou, ať už cíleně či svým vedlejším účinkem, k podmínkám, které v očích rozhodujícího počtu jednotlivců favorizují užití agrese a podvodu (na rozdíl od mírových strategií sociální spolupráce) k dosažení toho, co v té době vidí jako své cíle, potom existují všechny potřebné a dostatečné podmínky k rozpadu stávající společenské struktury a tlaky vedoucí k tomuto rozpadu se zvyšují zhruba úměrně se zvyšujícím se počtem nespokojených jednotlivců. ‚Rozpadem‘ mám na mysli jak to, že se jednotlivci uchylují k násilí, tak to, že jsou přesvědčeni, že tak musí učinit z obavy, že tak učiní druzí.

Logicky, abychom se tomuto scénáři vyhnuli, musí existovat dostatečná uniformita v platných rozhodovacích zvyklostech a hodnotách nad prahovou úrovní zúčastněných; tyto rozhodovací hodnoty musí zahrnovat přinejmenším prioritu kladenou na zachování mírového řešení vnímaných i skutečných konfliktů. Termín ‚konformita‘ není při vykreslení této uniformní rozhodovací struktury nutně nepatřičný.“

Kes Sennec byl neuroformou invariant, vysoce integrovaný jednokomorový nervový systém. Jeho mozek měl přístupné subrutiny, návyky a reflexy, ale nic, co by se dalo nazvat podvědomím. Invariantní neuroforma byla ve Zlaté Ekumeně druhá nejneoblíbenější, protože všichni lidé s takovýmto uniformním mozkem měli tendenci uvažovat a jednat s překvapující uniformitou. Invarianté neměli žádné emocionální problémy ani vnitřní konflikty.

(Kes Sennec vnímal místnost naprosto věcně a reálně, bez jakéhokoli filtru, bez jakékoli editace. Helionovo tělo viděl jako humanoidního manekýna; viděl malé, matné zástrčky a anténky na Gannisově krku, které ho spojovaly s jeho Nadmyslí; viděl elektronickou aktivitu kolem fauny a pseudoflóry Kola-života. Viděl vlákna a spojky vířící uvnitř Vafnirova ohnivého sloupu a mechanismus vytvářející pole, v němž bylo uloženo Vafnirovo vědomí. Orfeus byl pro Kese Senneca jen chodící skeletální teleid vybavený waldo rukama, čočkami a reproduktory. Celé to bylo nemastné, neslané, bezbarvé a bez života.

Také venkovní hluk, vzdálená hudba, výkřiky, pachy přicházející oknem dovnitř byly součástí Kes Sennecovy všezahrnující pozornosti. Helion opět nevydržel vnímat cizí obraz. Jeho mozková struktura vyžadovala, aby smyslové vjemy třídil podle důležitosti a méně důležité ignoroval. Invariantní mozek Kese Senneca všechno viděl, všechno vnímal a všechno posuzoval s nelidskou, věcnou precizností.)

Kes Sennec zakončil: „Pohnutky těch, kdož svým jednáním předcházejí válce a násilí, nelze správně nazývat ‚sobeckými‘ a ‚nízkými‘, přestože svým jednáním pečují o vlastní zájmy.“

Ao Aoen odvětil: „Komentáře péra Senneca mě, jako vždy, tak ohromují svou přesností, až je mi zatěžko jim porozumět. Nesobecké? Hm. Proč nikdo z nás neřekl tedy nahlas, jaký je skrytý motiv návrhu péra Heliona? Je to sen, který chceme zabít, možná největší ze všech snů? Jaký je to sen? Může mi to někdo říct? Pamatuje se na něj za zdmi této komnaty vůbec někdo?“

Odpovědělo mu mlčení.

7.

Faeton uháněl na křídlech nočního větru.

Několik minut se nechal unášet jen tak, nazdařbůh. Potom si lehl na záda a pozoroval hvězdy. Aktivoval interní regulátor na zpomalení smyslu pro čas, až uviděl vznosné oblouky hvězd putujících nebem. Při dalším zpomalení – hodiny vtěsnané do několika okamžiků – vytanuly kolem Severky visící před jeho očima soustředné kruhy. Než se nadál, noc byla pryč.

„Co když jsem udělal něco skutečně hrozného, nemyslitelného, možná dokonce vystavil Zlatou Ekumenu nebezpečí? Opravdu to chci vědět? Je má zvědavost tak velká, že ji musím ukojit? A přitom jsem si to způsobil sám, moje nevědomost je dobrovolná. Třeba je ta druhá alternativa horší, kdoví.

Je nevědomost tak těžká k unesení? V životě je toho tolik, co nevíme…“

S pohledem upřeným k noční obloze otevřel sluch pozemnímu a satelitnímu vysílání. Do mozku se mu nahrnuly informace z tisíců, statisíců zdrojů. Bezpočet signálů a vysílání přicházejících ze Země, z jejího obydleného satelitního prstence, z domů na Měsíci i ze zelené Venuše kroužící po nové, chladnější oběžné dráze a už bzučící rádiovým šumem civilizace. Soustředěné asteroidy remaku planety Demeter měly měst méně, zato zářivějších, neboť tamní vědecké obce a experimentální životní styly spotřebovávaly více energie než střízlivá, starší Terra. Jupiterovy měsíce, taková miniatura sluneční soustavy, byly majáčkem nezměrné energie, života, ruchu a šumu; někteří lidé je považovali za skutečné centrum Zlaté Ekumeny. V počátečních a koncových trojanských bodech pulzoval klidným a pravidelným tepem milion invariantských kosmických metropolí. Na samém okraji noci se k Oortovu mračnu a Kuiperovu pásu táhly neptunské energosítě a komunikační systémy. Za nimi blikalo už jen pár zapadlých stanic; jedno světýlko, jako poslední jiskřička ve tmě, plápolalo z porfyrogenní observatoře vzdálené pět set astronomických jednotek.

A dál už nic. Jen bezobsažné dunění hvězd a šepot kosmického záření bez inteligentních vzorů jako šum bouře na moři. Žádné kolonie, žádné základny. U Cygnus XI mohla teoreticky stále existovat Mlčící Ekumena, ale pokud tomu tak bylo, byla to civilizace bez světla, nebo bez energie, nebo bez vysílání.

Noc, která nic neukrývala. Jen prázdný šum a prázdnou propast.

Faeton přepnul smysl pro čas na normál a hvězdy se zastavily.

„Ne,“ prohlásil. „Já žít ve lži nehodlám.“

Vzpomněl si, že Neptuňan nazval Zlatou Ekumenu světem iluzí. Možná taková byla. „Já se ale oklamat nenechám. To přísahám. A jestli mě tam někdo mezi hvězdami slyšíte, jste mými svědky.“

Hvězdy bledly a horizont východu zbarvila rudá linka. Letěl výše, než si myslel, ve výšce, kde už začínal rozbřesk. Obrátil se, a podoben potápěči nořícímu se do modré hlubiny, řítil se dolů k zemi. V uších mu svištělo hlasité, mnohohlasé kvílení větru.

8.

V paláci:

„Pokud lze tento sen zabít, pak bychom jej zabít měli, ó mí pérové,“ řekl, či spíše zapěl Ao Aoen, a z jeho těla vyšlo několik hlasů a světelných obrazů. „Naše vlastní sebezáchova a ochrana naší milované Zlaté Ekumeny před hrůzami války – hrůzami, které při svém věku můžeme pamatovat jedině my – nás nutí vrhnout se do boje s ohnivým archandělem, kterého se tolik obáváme, že se neodvažujeme vyřknout jeho jméno. Naše věc je spravedlivá; budou nám však na tento úkol stačit síly?

Přesvědčte mne, ó pérové, že hortatorové spíše podpoří naše úsilí zadusit oheň v duši člověka, než aby mu vzdorovali – a má slábnoucí víra se možná opět rozhoří. Má snová říše dosáhne ke smýšlení a úsměvům milionů; přesvědč mne, že je to možné, ó Helione, že dokážete zkrotit ten spirituální plamen, jako jste zkrotil plameny Slunce. Se šťastnějším koncem, než jaký tyto události přinesly, samozřejmě!“

9.

Faeton se napojil na svůj dům. „Radamante! Radamante! Vím, že Stříbro-šedé protokoly ti nedovolují ukázat se v podobě narušující prostředí, ale toto je naléhavý případ. Dnešní noci se mi přihodilo něco podivného; potřebuji tvou pomoc, abych našel vysvětlení.“

Jeho senzorické centrum vyslalo signál k přijetí nového objektu. Chvíli nato z vysokých mračen za jeho zády vystřelila za řevu motorů malá, černá, okřídlená figurka. Provedla výkrut a po chvilce se srovnala s Faetonovým střemlavým letem.

Byl to tučňák s kravatou, staromódními leteckými brýlemi a dlouhou bílou šálou. Pahýlovitá křídla roztažená, kulatá hlavička zakloněná, zobák protínající vzduch. Z nožiček s plovacími blánami tryskala bílá kondenzační stopa.

„Teda, Radamante! Tohle má jako vplývat do prostředí?!“

Tučňák pohodil hlavou. „Pták to je, mladý pane.“

„Realistické obrazy, nebo žádné! Tak zní motto našeho domu. Tučňáci neumějí létat!“

„Hmm. Nerad to říkám, mladý pane, ale mladí muži také ne.“

„Ale… kondenzační stopa –?“

„Ach, pane, klidně si to propočtěte sám, ale objekt ve tvaru tučňáka letící touto rychlostí touto atmosférou –“

„Buď realistický!“ přerušil ho Faeton.

„Uráčí-li se mladý pán ohlédnout, myslím, že spatří kondenzační stopu ne nepodobnou té mé –“

„Bože dobrý!“ Faeton znovu prověřil svůj smyslový filtr. Tučňák a jeho kondenzační stopa byly iluze, existující toliko v Mentalitě. Zato Faetonova kondenzační stopa byla reálný předmět. „Jak je to možné? Myslím létat bez skafandru.“ Znovu zkontroloval hodnoty vlastností smyslového filtru. Byla to realita.

„Ráčí-li pán obrátit svou pozornost vzhůru, do pásma extrémně vysoké frekvence?…“

„Vidím mřížovinu energetických čar táhnoucí se od obzoru k obzoru… Levitační mříž? Ovšem grandiózního rozsahu. Do nedohledna. Uff… stovky kilometrů. To celé vzniklo za tuhle noc?“

„Výstavba proběhla na oběžné dráze a potom byla usazena na místo, mladý pane. Překvapení pro hosty!“ plácl tučňák nemotorným černým křídlem.

„Pletivo je vznášivé, vyrobené z nedávno vyvinutého materiálu o velké pevnosti v tahu a vysoké vodivosti,“ pokračoval. „Klenba zahrnuje všechny pozemky Slavnosti, od čtyřicáté páté po padesátou rovnoběžku. Pokud by se natáhla do svého přirozeného hemisférického tvaru, její vrchol by sahal do stratosféry. Rozhodně to není největší umělá stavba na Zemi – Antarktická Zimní zahrada je mnohem větší –, ale podstatně sníží náklady a nepohodlí letecké dopravy. Usuzuji, že avatar Zeměmysli zavedl do těla vašeho manekýna nanokonstruktéry – vidím stopy táhnoucí se z vašeho čela do trupu – a použil je na konstrukci kotevních magnetických bodů a indukčních generátorů. Dnešní člověk by totéž dokázal pomocí těžkého skafandru ze speciálního materiálu.“

„To je úžasné. Ale zdá se mi, že máš nějak příliš zastřený hlas, Radamante. Dokonce i na tučňáka.“

„Vidím blízký konec životního stylu, který mám rád, a je mi z toho smutno, přestože sám živý nejsem. Jednoduchost nového způsobu dopravy může snížit výhody teleprezentace a v průběhu následujících čtyř století také prestiž různých manoriálních a mystických životních stylů. Včetně domů, jako jsem já. Huh. Ironie, že, pane?“

„Co jako?“

„Že Zeměmysl dala tuhle technologii zrovna vám. Nemyslím levitační mříž, samozřejmě, jen kotevně-anténní systém, který člověku umožňuje v rámci mříže létat.“

„Dala? Řekl jsi ‚dala‘?“

„Ano. Prověřil jsem právní kanály. Na hardware neexistuje žádný patent a stejně tak žádný copyright na software. Dovolil jsem si vypsat vaším jménem prohlášení o intelektuálním vlastnictví, což vám zaručuje autorské právo.“

„Myslíš, že mě zkouší – že chce vidět, jestli tu technologii zastavím?“

„Pane, lidský rozum má problém uchopit rozdíl mezi milionem a miliardou, ale pokud já mám tu čest počítat a korelovat milionkrát rychleji než lidský mozek a pokud Zeměmysl počítá miliardkrát rychleji než vy, potom, abych byl zcela upřímný, pane, je pro mě stejně nepochopitelná, jako musím občas připadat já vám… Nemám nejmenší tušení o jejích záměrech.“

10.

Jediný pér, který doposud nepromluvil, byl emisarem Dobročinné kompozice pro subrutiny Komunikace a Finančního plánování. Dobročinná kompozice byla hromadná mysl s tisícovkami členů založená během zmatků Páté Mentální Struktury, s paměťovými řetězci a záznamy sahajícími více než osmdesát tisíc let zpátky. Byla jedna z prvních kompozic, která včlenila do jedné kombinace osoby rozličných nervových systémů. Kdysi dávno byla/byli významnou politickou silou, jedním ze zakládajících architektů Šesté Mentální Struktury a Věku umělé inteligence. Nyní byla veškerá politická moc Dobročinné kompozice tatam a její/jejich bohatství pocházelo z tlumočnických, překladatelských a arbitrážních služeb pro různá uskupení a myšlenková uspořádání v rámci Zlaté Ekumeny.

Emisar byl ztělesněn jako postava z Dobročinné mytopoezie, okřídlený lev – chiméra se třemi hlavami: opičí, jestřábí a hadí. Každá hlava měla samostatný mozek, po jednom ze tří neuroforem, ze kterých se Dobročinná hromadná mysl skládala: základní, invariantní a čarodějnická. (Helion postřehl, že emisar, stejně jako on, vnímá místnost z pohledu ostatních pérů, zato, na rozdíl od něj, vlastní pohled žádný neměl/neměli. Také, na rozdíl od Heliona, dokázal/dokázali chápat pohledy Kese Senneka a Kola-života.)

Emisar se ujal slova: „Ti, kdož chtějí sloužit Dobru, musí ve svých vizích počítat nejen s krátkodobými, nýbrž i dlouhodobými důsledky svých činů. Za necelou miliardu let přejde naše slunce do další fáze svého hvězdného zániku a už nám nebude k potřebě. Prozíravost velí učinit opatření k hladké evakuaci bez dramatických důsledků pro naši civilizaci. Měli bychom vyvinout technologie k přemístění všech planet a planetárních habitatů, adaptovat společenské instituce k zachování míru a pořádku a vytvořit filozofické koncepty k ideologickému zdůvodnění změn. Za každou cenu se musíme ubránit chaosu, násilí a strachu. Pouze tak lze zachovat službu všech všem. Je otázkou, zda společnost z vize představené pérem Helionem bude mít v době nutné mezihvězdné migrace dostatek génia, předvídavosti a odhodlání ke zdolání propasti mezi hvězdami. Neboť stabilizované společnosti těmito vlastnosti, jak známo, neoplývají.“

„Vidíte?“ opáčil Ao Aoen, „Velká Dobročinná kompozice má v úmyslu nepodpořit přísně konformní společnost, a kdo více je symbolem jednoty a obětavosti, než ona/oni! Co tento postoj tedy činí z nás, kteří o ni usilujeme?“

„Možná jste mě a nás špatně pochopil,“ odvětil emisar a obrátil tři hlavy k Ao Aoenovi. „Chtěl a chtěli jsme tím říct, že otázka hvězdné kolonizace by měla být nastolena až dlouho poté, co se završí Helionovy snahy o prodloužení životnosti našeho slunce. Byla-li by nastolena předtím, mohlo by to vyvolat chaos a konflikt. Pokojnou evakuaci při zániku slunce by mohla předcházet násilná kolonizace sousedních slunečních soustav. Mír je prioritou číslo jedna; jen tak lze zachovat službu všech všem. Toho dne, kdy se naplní čas a síla našeho slunce definitivně vyprchá, bude taková změna potřebná a vítaná. Dříve ovšem nikoli, neboť k čemu je mír a spokojenost, mají-li být narušovány novátory a dobrodruhy?“

11.

Faeton, nad sebou hvězdy, pod sebou mraky, rozjímal o svém setkání s Myslí Země.

„Možná se mě snaží něco naučit, ne mě zkoušet…“

„Nemá smysl o tom spekulovat, pane.“

„V pořádku. Pokud to má být zkouška, já v ní obstojím. Pusť ty informace na veřejné kanály. Ze skrývání pravdy nemůže vzejít nic dobrého.“

„Jak jste také vždy prohlašoval, mladý pane. Ale vidím, že vás trápí ještě něco. Poslouchám vás.“

„Radamante –“ dodal si odvahy Faeton. „To, co jsem dnes večer zažil – byla realita? Není tohle všechno součást karnevalové hry? Nejsem v nějaké pseudomnemijní hře?“

„Mohu provést noetický odečet na zážitek toho, co se z vašeho pohledu stalo?“

„Před tebou žádné tajnosti nemám, Radamante. Můžeš mi číst myšlenky bez požádání.“

„Nemohu, pane. Takový je protokol. A to, co jste vnímal jako realitu, realita skutečně byla.“

„Zlatá Ekumena čelí nějakému druhu agrese. A já jsem zločinec nebo zrádce, jako můj neptunský známý, usilující o zničení našeho ráje.“ Faetonovi se sevřelo hrdlo.

„Při vší úctě, pane, důkazy, které jste dosud spatřil, rozhodně takový závěr nezaručují.“

Faeton rozpřáhl ruce a zastavil pád. S plamenným pohledem obrátil hlavu k tučňákovi.

„Ale, no tak! Nejsem pitomec! Máme společnost nesmrtelných. Naše neurální technologie nám zaručuje, pokud chceme, dokonalou eidetickou paměť. Každou křivdu, i tu sebemenší, lze oživit mnoho tisíc let poté, co byla spáchána. A skrýt se před těmi, které jsi urazil nebo kteří urazili tebe, není kam. Abychom zabránili byť jen možnosti zločinu, nemáme, my – manoriálové, žádné soukromí, ani ve vlastních myšlenkách, kromě těch, které si ze zdvořilosti nabízíme navzájem. Co z toho tedy vyplývá? Něco jsem udělal – nevím co a abych byl upřímný, v tuhle chvíli mě to vůbec nezajímá – a to něco zostudilo a pohoršilo ty, kterých si vážím a na kterých mi záleží. A tak jsme se všichni dohodli, že na to zapomeneme. Že budeme předstírat, že se to nikdy nestalo!“

Tučňák visel ve vzduchu, dlouhá šála povlávající ve větru, a mžoural na Faetona velkými kulatými brýlemi. Nemotorným křídlem si promnul bílé bříško a řekl: „Pokládáte mi tím snad otázku, mladý pane? Dostal jsem od vás jednoznačný příkaz neobracet vaši pozornost na mezeru ve vaší paměti; rovněž vám nesmím říct, co jste zapomněl.“

„Tak já si to udělal sám? Nebyl jsem k tomu přinucen?“

„Udělal jste to dobrovolně. Jinak bychom my sofotekové učinili kroky, abychom tomu zabránili.“

„A kdybych ten příkaz anuloval?“

„Vaše vzpomínky jsou v mých archivech, dům Radamantů, memotéka, třetí úroveň Mentality, hlubinná vrstva, nonrealistický snový prostor.“

„A měl bych?“

Ani Radamantus nedokázal odpovědět okamžitě. Následovala odmlka, v níž umělá mysl zkoumala každý předvídatelný budoucí důsledek všech možných kombinací činů a reakcí všech jedinců Zlaté Ekumeny (Radamantus měl dostatek paměťového prostoru, aby je všechny důvěrně znal). Složitá výsledná informace se pak poměřila s neměnnou filozofickou dialogovou strukturou sofoteků. Radamantus odpověděl:

„Myslím, mladý pane, že by od vás bylo ušlechtilejší a statečnější dozvědět se pravdu. Ale zároveň bych vás měl varovat, že za ni budete muset zaplatit. Cenu, kterou byste vy sám dříve nebyl ochoten zaplatit.“

„Cenu? Jakou cenu?“

„Pohlédněte dolů, pane, a povězte mi, co vidíte.“

Faeton poslechl.

Nádhera, kam se podíval. Na sever otevřené holiny, chladivé skryté tůně, voňavé živé plůtky, altány obehnané zídkou, aleje kolem cest, hory, rozsedliny, zurčící potoky padající do modrého moře. Lesy na východě, hluboké a temné, obklopené méně tradičními bioformacemi: zvláštní korálovité porosty, pohádkové energetické útvary, světélkující bubliny či dlouhé řady průsvitných, propletených úponů révy. Na jihu paláce, muzea, myšlenkové chrámy, živé bazény a amnestická lůna. Na východě bylo moře, kde v záři vycházejícího slunce spatřil siluety hostů s čerstvě upravenými těly, jako měl sám, výskajících radostí, vystřelujících, padajících, tančících po obloze, skákajících ze vzduchu do vln a znovu vzlétajících v třpytivém závoji vodní tříště.

„Ti lidé támhle létají jako já –!“

„Novinky se šíří rychle. Říkal jste přece, že mám tu informaci pustit do světa. Co dál vidíte?“

Faeton se nedíval jen očima.

Na povrchové úrovni snového prostoru byl milion otevřených kanálů – konverzace, hudba, projevy emocí, neurální stimulace; za tím vším lákadla hlubších rozhraní – synnoetismus, počítačová synergetika, knihovní organismy a transintelektualismus – jaká žádný neaugmentovaný mozek nemohl pochopit.

Pod nimi, v samém středu Slavnosti (a rovněž tak ‚středu‘ myšlenkového prostoru) se rozkládal Aureliánův palác, zlatý květ s vížkami a kupolemi zářícími v jitřním světle, se stovkou myšlenkových drah (v Mentalitě) a čtyřmi velkými bulváry (v realitě) tvořících společně Aureliánovo palácové město.

„Vidím Aureliánův palác. Na co narážíš, Radamante?“

„Na cenu. Ukazuji vám, oč přijdete. Cenou za oživení starých vzpomínek bude vaše vyhoštění.“

„Vyhoštění ze Slavnosti?!“ Faeton se zarazil. Potom vyděsil.

Pomyslel, kolik práce a nadějí, kolik dlouhých let on a nesčetné myriády dalších do Slavnosti a jejího úspěšného průběhu vložili. Jejich sofotecký hostitel, Aurelián, byl stvořen výhradně pro tuto příležitost (stejně jako bylo u příležitosti Plesu Milénia před tisíci lety stvořeno Argentorium.)

Aurelián se zrodil sňatkem mezi Myslí Západu, známou svou odvahou, a Archivářem, jehož povaha byla zasmušilejší. Jak se už ukázalo, kombinace těchto kvalit byla velmi inspirativní.

Jedním z nejlepších důsledků Aureliánovy povahy – odvahy hraničící s krutostí – bylo pozvání minulosti a budoucnosti. Faeton viděl k životu a vědomí přivedené paleopsychologické rekonstrukce, jež v němém úžasu zíraly na výtvory svých potomků. S nimi i osobnosti zkonstruované z Aureliánových modelů mnoha možných budoucností, obyvatelé fiktivních světů z milion ba i miliardu let vzdálené budoucnosti, procházející se s úšklebkem mezi tím, co, viděno jejich očima, patřilo minulosti.

Aurelián při vysokokompresních rychlostech myšlení prostudoval všechny možné kombinace hostů (a seznam hostů byl věru rozsáhlý; pozvánku dostali všichni Pozemšťané) a všechny jejich možné interakce po dobu 112 let před počátkem Lednové slavnosti.

Předvídal Aurelián i to, že jeden z hostů náhodně získá ztracenou paměť, ztropí scénu, urazí svou drahou ženu a zničí pověst i plány celé Stříbro-šedé školy? Byla Faetonova tragédie jednou z modelovaných konstrukcí pro poučení ostatních hostí, něco jako varování, aby lidé nestrkali nos do toho, co má zůstat utajeno?

Když teď Faeton odejde, nebude při prosincové závěrečné Transcendenci. Transcendenci, jejíž prožitek postaví základy, definuje nebo přinejmenším silně ovlivní veškeré umění a literaturu, průmysl a mentální orientaci na dalších tisíc let. Jeho příspěvek bude nulový; nic z toho, co za posledních tisíc let vykonal, se toho nestane součástí. Po kulminaci Transcendence bude skoro každý rozhovor, každá schůzka, každá větší událost vedena v duchu tohoto společného prožitku.

Prožitku, který bude Faetonovi odepřen. Prožitku, který budou mít všichni lidé, krom Faetona, společný. Pomyslel na všechny anekdoty, které nepochopí, všechny narážky, které nepostřehne… pokud nebude při tom. Nemluvě o darech a nedarech, o něž by přišel.

Na druhou stranu… proč by měl ztropit scénu? Proč by nemohl počkat do ukončení Slavnosti a teprve potom vyjít s tou nepříjemnou záležitostí na světlo? Nebylo by to praktičtější? Smysluplnější?

Vznášel se ve vzduchu a zachmuřeně hleděl k zemi. Na východě vycházelo druhé, menší slunce, jasný bod, který kdysi býval Jupiterem, a vrhalo na celé území Aureliánova paláce dvojitý stín.

Od věže k věži zněly radostné fanfáry jupiterského svítáníčka. Ptáci s bílými pery vzlétali ve hřmotu tlukoucích křídel v hejnech z voliér a hájů a s vervou zpívali. Holubice nesly ovoce, lahůdky a karafinky vína a vyhledávaly hladové a žíznivé hosty.

Bílý pták se vznesl k nebi a s vrkáním přistál na Faetonově rameni. Byl to nový druh, vytvořený výhradně pro tuto příležitost. Faeton si vzal krystal prvotřídního vína. Senzory jeho manekýna bezchybně dopravily chuť vína k chuťovým žlázám a centrům rozkoše Faetonova skutečného těla a mozku, ať už byly, spočívající mimo dosah všech nebezpečí, uloženy kdekoli.

Chutnalo jako samotné letní slunce a jeho buket se s každým pozdvižením krystalu ke rtům průběžně měnil podle toho, jak nanokonstruktéři měnili kombinace chemických prvků v tekutině. Každý doušek byl ryzí požitek, každý jiný, každý jedinečný a neopakovatelný. Přesto ptáka odehnal, rozevřel prsty a nedopitý drink mu vypadl z ruky. Cítit lítost si zakázal.

Nastavil změnu kostýmu z Harlekýna na Hamleta. Jeho barvy byly teď pochmurné, nenápadné a prosté.

„Má-li být cenou mé vyhoštění z této Slavnosti, já to unesu,“ prohlásil Faeton. „Nějak. Je to koneckonců jen oslava. Takovou cenu přijímám. Lepší je znát pravdu.“

„Odpusťte, mladý pane, ale špatně jste mě pochopil. Nebudete vyhoštěn ze Slavnosti. Budete vyhoštěn z domova. Ty vzpomínky vás vyženou z ráje.“

4

SOCHAŘ BOUŘE

1.

Pérové nějakou dobu soustředěně debatovali o solární evoluci a zániku a dalších událostech, které se měly odehrát v milionech či miliardách let vzdálené budoucnosti.

Helion (coby oddaný antikvář) věděl, jaké rozpaky by u jeho předků vyvolaly hovory napohled rozumných lidí o tak vzdálených eventualitách; stejně jako by byli zmateni předkové ještě vzdálenější, primitivní lovci-sběrači z Éry První mentální struktury žijící od lovu k lovu, sousta k soustu, kdyby zaslechli zemědělce, kteří přišli po nich, nenuceně hovořit o úrodách a sezónách, které teprve přijdou.

„Nač potřebujeme slunce?“ nadnesl Vafnir. „Vycházíme z předpokladu, že nenajdeme uspokojivý náhradní zdroj energie, jakmile Sol zanikne. Předpokladu, který, alespoň já, neberu jako daný.“

Ao Aoen ležérně odvětil: „Mlčící Ekumena hledala nový zdroj energie. Oni také neměli slunce. Zajisté si vzpomínáte, jaké hrůzy jsme od nich slyšeli, než nastalo Mlčení.“

„Hrůzy, které si způsobili sami,“ doplnil Vafnir. „Moudrost umělých inteligencí je mohla zachránit, jenže dali přednost strachu a nenávisti vůči všem sofotekům.“

„Tihle opěvovaní sofotekové nebyli dost chytří, aby zachránili jedinou extrasolární lidskou kolonii!“

„Pér Ao Aoen si zajisté vzpomene,“ ozval se trpělivým hlasem Helion, „že soustava Cygnus XI je od nás vzdálena tisíc světelných let a zvěst o jejich zkáze k nám dorazila s tisíciletým zpožděním.“

„Pro nás nesmrtelné úsek času rovnající se jedné transcendentální slavnosti – nic! Proč nebyla do soustavy Temné labutě nikdy vyslána žádná expedice?“

„Ha! Co za nesmyslné počínání by to bylo!“ vložil se do debaty Gannis. „Proplýtvat nepředstavitelné zdroje na prohrabávání trosek a hrobů někde pod černou neutronovou hvězdou! Pcha! Leda pro ironický patos takovéto představy, pro nic víc!“

Ao Aoen měl v očích zvláštní pohled. „Ta představa se za poslední roky usídlila v několika mých snech a můj bratr na čtvrt-mysli spatřil ve zmrzlých metanových mracích tekuté atmosféry Neptunu hrozivý obrys. Horoskopy několika mých bratří v kultu se zachvívají nesrozumitelnými znameními! To vše vede k jedinému závěru: ukázalo se, a to nad jakoukoli pochybnost, že pokud by byla postavena loď o dostatečné velikosti a dostatečném opancéřování, aby dosáhla rychlosti blížící se rychlosti světla –“

Pér Orfeus zdvihl svou hubenou ruku. „Dost! To k naší věci nepatří.“

Ao Aoen učinil početnými pažemi prudké gesto a rozmrzele klesl zpátky do křesla.

Orfeus mírným hlasem pokračoval: „Musíme se smířit s fakty. Helion má pravdu, a nejen v této věci. Z mnoha vizí budoucnosti, které vstoupí do Transcendence, některá více konformní, méně experimentátorská, jednak poslouží našim sobeckým zájmům, a jednak povzbudí občanský smysl Kolegia hortatorů. Obávat se toho, co vede k válce, mají stejný důvod praktikové i altruisté. Kolegium hortatorů a Konkláve pérů se musí sjednotit. Z Helionovy vize vzejdou základy příštího společenského hnutí tisíciletí. A tuto vizi pérové podpoří.“

Helion musel použít mentální trik, aby ovládl radost. Byl ohromen: byla to předzvěst vyznamenání daleko přesahujícího vše, co Radamantus předpověděl, vše, o čem Helion snil. Pokud Transcendence přijme jeho vizi budoucnosti za svou, potom se on, Helion, stane ústřední postavou, jejíž filozofie bude utvářet společnost po dalších tisíc let. Jeho jméno bude zaznívat ze všech úst, stát na všech oddacích listech, bude součástí všech chráněných návštěvnických souborů každé slavnosti a shromáždění…

Bylo to úchvatné. Helion se rozhodl neuložit radost, kterou v tuto chvíli pociťoval, ze strachu, aby zpětným přehráváním neubral v budoucnu této vášnivé emoci na síle.

Rozhovory a diskuse budou samozřejmě pokračovat a každý pér bude provádět konzultace se svými poradci a příslušnými úřady, či, v případě Ao Aoena, duchovními průvodci. Ano, rozhovory ještě neskončily.

Avšak Orfeus promluvil a celá věc byla v podstatě rozhodnuta.

2.

Radost z létání mezi mračny dovolila Faetonovi na chvíli zaplašit chmury.

Hráli si s Radamantem-tučňákem na letecký souboj – kopané a sudové výkruty, přemety.

Faeton už měl tučňáka na dosah, když vypasený pták udělal překrut přes křídlo, vyrovnal a s hlasitým „Ratatatata! Mám tě!“ se mihl těsně kolem Faetona.

Faeton netušil, co slovo ratatatata znamená, ale zřejmě mělo implikovat něco jako vítězství či bravurní kousek. Zpomalil a zůstal stát ve vzduchu, ruce v bok.

„Radamante, ty mizero, nešvindluj!“ Tučňák existoval, samozřejmě, jen jako obraz ve Faetonově mozku.

„Na mou čest, pane, dělám jen to, co může pták těchto rozměrů dělat. Můžete si to přepočítat.“

„Aha!? A jak mi chceš vysvětlit toleranci zrychlení při těchto obratech?“

„Tučňáci jsou robustní ptáci, pane! Kdy jste naposledy slyšel o dočasné slepotě tučňákovitých, ha?“

„Bod pro tebe!“ Faeton rozpřáhl ruce a sletěl pozadu na nejbližší mrak. S úsměvem na rtech se vnořil do mléčného závoje.

„Má žena by z toho určitě byla v sedmém nebi. Velkolepé věci, to je její – skvostná panoramata, silné emoce, impozantní výjevy!“

Mrak kolem něj potemněl. Na jiné zrakové úrovni postřehl nárůst okolního elektropotenciálu.

„…Škoda, že žijeme v časech, kdy už všechno velkolepé udělal někdo za nás. Skutečně impozantní věci nachází jen ve svých snových vesmírech.“

„A vy s tím nesouhlasíte?“

„Nerad to říkám, ale… proč je nepíše sama? Jednou získala cenu za oneiroverš, který sama vymyslela, takový ptolemaiovský vesmír, magická planeta. Myslím, že tam létaly balony, nebo něco takového.“ Stiskl rty. „Ale namísto aby je psala sama, jen vymetá cizí představy.“

„Pane – odpusťte, ale myslím, že letíme do něčího soukromého prostoru –“

„Jednou vytvořím něco, nad čím celý svět zůstane v úžasu, Radamante. Jednou pochopí, jak velkolepý může být skutečný svět, a přestane se tak –“

Z tmavnoucího mračna se vynořila zlatá pramice. Plula na ní postava se sokolí hlavou z před-Zážehové jupiterovské Poezie bouří. Připlula blíž a v netrpělivém gestu zamáchala dlouhým bidlem. Měla na sobě bílozlatomodré zdobené roucho a spletitě vyhlížející helmu v podobě koruny. „Pane! Chci říct, Demontdelune!“

„Já nejsem Demontdelune, ale Hamlet.“

„Ach tak. Jak si přejete. Buď jak buď, odstupte prosím stranou; snažím se zde vymodelovat bouři a vaše pole ruší mé nanopřístoje.“

Faeton přepnul vnímání na jemnější vrstvu, vypnul smyslový filtr a rozhlédl se. Iluzorní tučňák zmizel, zato se před Faetonovými zraky ukázala spousta mimořádně malých přístrojů přilepených na každé jednotlivé vodní kapénce a vytvářejících odpudivá a přitažlivá manipulační pole. V jednom krychlovém centimetru prostoru kolem Faetona bylo více nanopřístrojů, než kolik jich kdy předtím viděl.

Faeton byl ohromen. Tento člověk mohl ovládat tvar a hustotu mračna až na tu nejjemnější úroveň. Usměrňováním toku vodních kapének mohl vytvářet statickou elektřinu nebo uvést do pohybu kondenzační proces. „Ale… to je úžasné… dílo!“

„To bezpochyby – zvláště když nemohu ovládat vítr. Je to jako hrát na harfu s miliardou strun, které každým okamžikem mění délku a výšku. Můj sofotek dokáže navýšit mou rychlost vnímání času na potřebnou úroveň, abych byl takového výkonu schopen – měl bych za okamžik začít, hned jak budou větry ve správné konstelaci – ovšem při mém vnímání času bude tento koncert trvat stovky let.“

„To je fantastické! Kdo jste, pane, a proč přinášíte svému umění takové oběti?“

„Říkejte mi Vandonnar.“ Bylo to jméno z jupiterovské básně, jméno kapitána důlních potápěčů, který zmizel mezi mračny a který údajně navěky kroužil v bouři Velké rudé skvrny, ztracen tak dokonale, že nemohl najít cestu do posmrtného života. Báseň vznikla samozřejmě v době, kdy ještě Velká rudá skvrna existovala. „Pravé jméno si musím ponechat pro sebe. Mám obavy, že mí přátelé by mě nepochopili, kdyby se dozvěděli, kolik sofoteckého času jsem utratil za tuto jedinou bouřkovou skladbu. A Aurelián, náš hostitel, ji neohlásil předem. Ti, kdo v pravou chvíli nevzhlédnou k nebi nebo nebudou právě venku, mé představení neuvidí. A já dal zákaz nahrávání.“

„Nebesa dobrá, a to už proč, pane?!“

„Jak jinak se vymanit tíživé vládě sofoteků? Na tomto světě se nahrává vše, dokonce i naše duše. Ale bude-li to přehráno jen jednou, síla mého díla bude tím větší.“

„Přesto – odpusťte, že to říkám – bez sofoteků byste nedal dohromady matematiku k řízení všech jednotlivých kapek bouře či k usměrnění dopadu blesku!“

„Vy jste mne vůbec nepochopil, pane Hemhoku.“

„Hamlet.“

„Jak říkáte. Toto je výrok třetího řádu matematiky chaosu. Chápete? Ani při nejjemnější nanomanipulaci na světě ani ten nejchytřejší sofotek nedokáže předvídat, kam udeří další blesk. Stačí, aby se jedna odvážnější kapka otřela o sousední o něco více, než má, podráždila ji, a tím se zvýší předpokládaný elektrický náboj, překročí se práh únosnosti, elektrony zionizují a v jediném okamžiku se rozhodne o dráze výboje: klikatý nebo rovný; a prásk – fulgurace! A to vše kvůli jedné neposedné kapičce…

Moment! Mění se vítr… Jděte prosím, dokud váš průchod mým mrakem ještě mohu kompenzovat… ne, tudy! Honem! Nebo mi zamotáte struny!…“

Faeton, bez jediného dalšího slova, vystřelil jako šíp. Když vyletěl z bouřkového mračna, šaty měl vlhké mlhou a ramena a vlasy zaprášené vrstvou nanorobotů.

Znovu zapojil smyslový filtr. Tučňák byl zpátky.

„Radamante, vy sofotekové neustále popíráte, že byste byli natolik chytří, abyste dokázali zaranžovat všechno, co my, lidé, uděláme, zinscenovat všechny náhody.“

„Naše předpovědi jsou, co se lidstva týče, omezené. Bytosti nadané svobodnou vůlí vytvářejí nejistotu. Ani samotná Zeměmysl by vás nedokázala ve hře nůžky-kámen-papír porazit pokaždé, protože vaše akce se odvíjejí od toho, co si myslíte, že by Ona mohla udělat: a Ona nedokáže s absolutní jistotou předpovědět své vlastní kroky.“

„Proč ne? Já myslel, že inteligence Zeměmysli je nekonečná.“

„Bez ohledu na míru něčí inteligence platí, že pokud ten někdo hádá své vlastní kroky v budoucnu, nemůže jeho minulé já přelstít jeho budoucí já, protože inteligence obou je totožná. Jediné, co dokáže tento paradox změnit, je morálka.“

To Faetona zmátlo. „Morálka?! Tohle slovo bych od tebe nečekal. Proč morálka?“

„Protože pokud čestný člověk, člověk, který drží slovo, řekne, že v budoucnu něco udělá, můžete si být jist, že se vynasnaží svému slovu dostát.“

„Tak proto vy, stroje, neustále kážete o cti – ze sobeckých důvodů, abychom pro vás byli předvídatelnější, abyste nás snáze včlenili do svých kalkulací.“

„Velmi sobeckých – za předpokladu, že ‚sobectvím‘ míníte to, co nejvíce vzdělává a šlechtí vlastní já, činíce jej čestným, pravdivým a krásným. Což je, předpokládám, to, čím vaše já chtějí být, že?“

„Nemohu mluvit za ostatní, ale já se nespokojím s ničím horším než s nejlepším Faetonem, jakého si dokážu faetonovat.“

„Drahý hochu, vy se verbalizujete?“

„V tuhle chvíli si připadám docela nepřechodný, Radamante.“

„Co vás k tomuto podivnému tématu přivedlo, Faetone?“

„Mám pocit, jako by to setkání –“ kývl hlavou směrem k černajícímu mračnu za nimi – „jako by bylo… naaranžované, jako by mně, a nikomu jinému, tím chtěl někdo něco říct. Chtěl jsem se dozvědět, jestli za tím nestojíš ty, Zeměmysl, nebo někdo jiný.“

„Já ne. A předvídat činy Zeměmysli nesvedu o nic lépe než vy.“

„Dokázala by zaranžovat náhodu takového rozsahu?“

„Stejně snadno mohla toho člověka najmout, aby tam vyletěl a pronesl ta slova. Nebesa dobrá, chlapče, mohla to být Ona sama, v přestrojení. Jsme přece na karnevalu. A jakou náhodu máte vlastně na mysli?“

„Právě v tu chvíli jsem totiž uvažoval o tom, že celou tu záležitost nechám plavat, že na celou tu záhadu zapomenu. Nic mi nechybělo, dokud jsem nezjistil, že mám díru v paměti, vůbec nic; byl jsem absolutně spokojený s tím, kdo jsem si myslel, že jsem. Chci být tím, za koho mě považuje moje žena, a možná ještě víc, když to půjde.“

„Tomu nerozumím, pane.“

Faeton změnil vidění, takže mu denní obloha už nepřipadala modrá, nýbrž průhledná, jako kdyby byla noc. Ukázal na Měsíc.

„Moje žena mi jednou řekla, že pokaždé, když se podívá na Měsíc, jak velikánský teď ze Země vypadá, vzpomene si na mě. To byl jeden z mých prvních projektů. Přineslo mi to více slávy, než jsem si zřejmě zasloužil, protože je tak blízko, každému na očích…

Vyhledala mě… potom; chtěla, ať jí sedím modelem na portrét, který měla v úmyslu zakomponovat do základní formy své heroické snové plastiky. Umíš si představit, jak mi to muselo lichotit; ty stovky studentů, kteří chodí na simulaci, aby se na chvíli odpoutali a proměnili v postavu založenou na mně!? Jako kdybych byl nějaký romantický hrdina. Potkali jsme se na Titanii, během mého projektu na Uranu. Poslala za sebe loutku, protože se bála cestovat mimo dosah pozemské mysli. A já se do její loutky zamiloval, takže jsem přirozeně musel poznat archetyp, ze kterého vzešla.“

„A?…“

„Kruci, Radamante, znáš mě lépe než já sám; víš moc dobře, co chci říct!“

„Možná, pane. Že jste se skutečně chtěl stát tou hrdinnou postavou, do které se zamilovala. Tuším dokonce, že jste se do toho hrdinského ideálu zamiloval také. Konat činy veliké a znamenité! Odtud vaše podezření, že Zeměmysl zinscenovala vaše setkání se sochařem bouře? Aby vám ukázala, že impozantní skutky – a ten muž a jeho dílo impozantní rozhodně byli – lze stále vykonat i zde, na Zemi, s vaší pamětí ponechanou tak, jak je? Napadlo vás, že odvahu může tvořit hlavně spokojenost? Že skutečný hrdina je skromný, mírný a žije obyčejným životem? To rozhodně není nic, za co byste se měl stydět…“

Faeton znechuceně zafrkal. „Pchá! Nech toho, prosím tě! Tak to vůbec není! Souhlasil jsem s ročním volnem a s účastí na tomhle frivolním karnevalu jen proto, že podle mé ženy mě může inspirovat k dalšímu projektu. A jak jsem tak přemýšlel nad tím, co významného bych mohl vytvořit, začal jsem se v duchu ptát, jestli má snaha odhalit můj dávný zločin nebo uklouznutí moji tvorbu nenaruší. Pokud ano, je tato malá záhada jen marněním času a já bych na to měl zapomenout. Potom ale narazím na toho bláznivého člověka a uvědomím si, že je to přesně naopak. Dozvědět se o sobě pravdu není žádné marnění času, protože než se rozhodnu pro to nejlepší, co mohu vykonat, musím o sobě vědět všechno. Tím skutečným marněním času je to, co dělá on!“

Tučňák se ohlédl za temným mračnem. Bylo už daleko. Dunění hromu znělo jako hlaholení polnice před bitvou.

„Nechápu. Co je na jeho práci špatného?“

„Nezvěčnit, co vytváří?! Jemu to možná stačí. Já chci, aby mé výtvory byly trvalé! Trvalé!“

Faeton blížící se bouři za svými zády už nevěnoval pozornost. Namísto toho křižoval pohledem krajinu pod sebou, sem a tam, zahrady, lesy, hory, zámečky, střídavě zapínaje a vypínaje smyslový filtr.

„Tam je to.“

„Tam je co, pane?“

„Něco, co jsem neměl vidět.“ Jedna z věcí, které měl jeho smyslový filtr za úkol odblokovat. „To jsem zvědavý, co to bude.“

Na horizontu za jeho zády se v oslnivé záři modrých blesků, nad šedivými provazci deště zjemňujícího barvy země rozehrávala velkolepá bouře, skvostná to podívaná za dne, bouře, které nikdy předtím ani potom nebylo a nebude rovno; ale Faeton už jí nevěnoval jediný pohled.

Namířil k východu.

Po krátkém letu se ocitl nad objektem, který smyslový filtr, byl-li zapnutý, skryl před jeho očima.

Byl to objekt velmi rozměrný. Hora. Měla vrchol zploštělý jako stolová hora a vznikla využitím umělých vulkanických sil. Ve středu náhorní plošiny se ve zvláštním svitu mihotalo kráterové jezero o průměru osmdesáti kilometrů, možná více.

3.

Faeton v ostrém úhlu přistál na trávníku u břehu jezera, nedaleko od místa, kde vonící trávu nahodile prorůstaly stoličky a stoly ze živého dřeva. Byly tam i slunečníky, fontánky, noční stolky s vystřízlivovacími přilbami, zaklínací hole se snovými ornamenty, jevištní tůně a vnořená rozhraní ve tvaru krytých studniček. K tomu hlouček hostí v oslnivých kostýmech všech dob a národností. Číšníci v šatech oberonských pokračovatelů, podobni sochám z modrého ledu, roznášeli podnosy s drinky, myšlenkovými schránkami, vzpomínkovými čipy a spreji. Štíhlé číšnice v úborech marťanských horských kanálových dryád rozdávaly libreta a vizualizační kroužky.

Jedna z nich se přikolébala k němu a nabídla mu vizualizační kroužek, jehož funkcí bylo tlumočit představení do formátu odpovídajícího jeho neuroformě.

S úsměvem se uklonila.

Další postava – zda imaginární či skutečná, to Faeton nedokázal určit, v šatech ceremoniáře, ověšená pentlemi a třímající dlouhou správcovskou hůl měkce vykročila po trávě, uklonila se, smekla před Faetonem čapku a otázala se ho, zda si přeje přispět.

Faeton zareagoval na signál žádosti o dar odkrytím masky o jednu úroveň; povolil tak zaznamenání míry jeho souhlasu. Normovaný kalkulant odečetl z jeho účtu částku odpovídající míře jeho souhlasu. Zdvořile připojil ke sbírce své jméno, aby ekoperformer věděl, čí uznání si vysloužil.

Faeton se obrátil a fascinovaně hleděl k jezeru. Po rozlehlé hladině se převalovala oblaka páry; z míst, kde chuchvalce bublající pěny zápasily s proudy ohně se jako znamení nepokoje šířila soustředná kola.

Pod vodou zuřil požár. V chladných hlubinách u dna jezera rostly v širokých rozestupech kulaté hájky něčeho, co vypadalo jako stromy z korálů. Měnily se a hýbaly jako přízraky z barevného snu. Podél jejich větví se třepotaly bublinky ohně.

Radamantův tučňák se mezitím proměnil v tělnatého džentlmena v bílonachovorůžových alžbětinských šatech s nabíranými rukávy a oslnivou záplavou mašlí a volánů. Ze širokého krajkového límce trčel kulatý obličej s několika bradami. Na hlavě měl černou hranatou čapku, na první pohled příliš velkou, v rozích obtěžkanou ozdobnými knoflíky. Na prsou mu visel úřední řetěz a medailon.

Když na sobě postřehl Faetonův pohled, Radamantus pohnul sádelnatou čelistí ve shovívavém úsměvu. „Doufám, že vás to neudivuje. Chtěl jsem zapadnout do vašeho motivu. A tu mě máte!“

„Tučňáci se v obtloustlé mužíčky obvykle neproměňují. Co se stalo s tvou úctou k našim realistickým tradicím?“

„Ech, jak chcete na karnevalu určovat, co je reálné? Uvolněným normám se tu nevyhne ani Stříbro-šedá.“ S těmito slovy si Radamantus nasadil škrabošku a vypnul identifikační odezvu.

Faeton učinil další krok dovnitř Mentality, přešel z Blízkoreality do Hypertextuálu, kterému se někdy říkalo Střední snová úroveň. Filtr do přímé paměti byl odstraněn. Vše kolem něj náhle dostalo dodatečný význam; některé objekty a ikony mu zmizely z dohledu, jiné se objevily. Ze dna jezera burácela tisícihlasá píseň, úchvatná a jedinečná, vzdouvající se v rytmu ohně. Zařízla se Faetonovi až do morku kostí.

Když pohlédl na ostatní hosty, do mozku se mu nahrnuly významy pojící se s jejich rozličnými kostýmy.

Poznal roucho královny Semiramis skvoucí se na krásce s olivovou pletí a v témže okamžiku mu mozkem proběhly dějiny tragických Asyrských válek a triumfální založení Babylónu.

Rozmlouvala s entitou jevící se jako uvolněný shluk energetických bublin, kostým, který představoval Enghathrathrionovu snovou verzi slavné První Harmonické kompozice těsně předtím, než procitla k vědomí sama sebe, přinášejíc tak počátek Čtvrté Mentální Struktury. Faeton nikdy předtím tento slavný kybernativní cyklus se sonetovým rozhraním nezažil; teď si však dílo snového básníka připomínal, jako kdyby ho znal dlouhé roky.

Za nimi postávalo několik individuí se supí hlavou, oděných do matných kožnatých pancířů Bellipotentní kompozice a vybavených zbraněmi k usmrcování čarodějů. Tyto zbraně se datovaly do doby těsně před koncem Věčného míru, který skončil První Novou válkou, ve věku hrůz předznamenávajícím příchod Páté Mentální Struktury. Faeton si však povšiml jednoho anachronismu, neboť Bellipotentní kompozice byla utvořena až devadesát let poté, co protičarodějovské zbraně nahradila daleko smrtonosnější opatření.

Některé z postav se supí hlavou se snažily držet své hlasy a gesta v jednotném rytmu, kterým byla Bellipotentní hromadná mysl pověstná, ale některé vybuchovaly smíchy a narušené myšlenkové segmenty musely být vsazeny zpět do pomyslné nadmysli.

Vůdce skupiny byl oděný do medvědí kůže a v ruce držel kyj z antilopí stehenní kosti; z čela se mu šklebila příšerná, trojklaná jizva.

Jakmile na něj Faeton pohlédl, věděl, že se dívá na Kaina, postavu z židovsko-křesťanské mytologie a hrdinu jedné z Byronových her – další anachronismus, ovšem symbolicky na místě. Role Bellipotentní kompozice v zakončení idylického a univerzálního míru Čtvrté Mentální Struktury byla možná některými historiky přeceňována, ovšem její/jejich identita coby znovuobjevitelky/znovuobjevitelů vraždy z ní/nich činila zasloužené společníky Kainovy.

Spolu s nimi tam byla postava, jejíž význam zůstával skryt. Měla na sobě symbiotický kosmický oblek ze živé černi a super-adamantiového zlata, tmavé vlasy, drsné rysy a v ruce místo zbraně malou hvězdu. Helma na její hlavě byla absurdně špičatá, osazená jehlovou korunou. Podobala se lodní přídi z lesklého, zlatého adamantia. Když Faeton vyslal signál k identifikaci, dostalo se mu odpovědi: „Převlečen za jistého impulzivního manoriála, kterého všichni až příliš dobře známe!“

4.

Uprostřed Helionovy radosti zazněl jeden falešný tón.

Kolo-života mu v podobě holuba obsahujícího nepatrnou částečku mysli Kola-života vyslala soukromý signál. Holub přistál na klíně Helionova manekýna a tiše se s ním propojil.

„Helion v slzách uvítá zprávu, že se Faeton vzdálil ze svého místa a nyní zří zatopenou zahradu mé sestry Zelené-matky s výjevy života a smrti. A to byla jedna z věcí, které se Faeton zavázal nevidět, nepamatovat, není-liž pravda?“

Helion nemohl opustit konkláve, ale jednou z nezávislých sekcí mysli otevřel komunikační kanál a vyslal kódovanou a snad i nezachytitelnou zprávu: „Dafné! Probuď se! Probuď se ze snu, který se ti jeví životem. Tvůj manžel se jako můra k plameni blíží pravdě, která ho pohltí. Otevři pouzdro vzpomínek, vzpomeň si, kdo jsi, přečti si instrukce. Najdi Faetona, oklam ho, sveď ho, odpoutej jeho pozornost, zastav ho. A zachraň ho – a nás před ním.“

Na okamžik pocítil zármutek a lítost, jakou by při zprávě, že syn je na samém pokraji sebezáhuby, pocítil každý otec. Potom si uvědomil, jaká je v tom všem jeho role, a pocit studu zamlžil všechny až dosud průzračné jistoty v jeho srdci.

Přesto však vyslal zdůrazněný dodatek k původní zprávě: „Dafné, zapřísahám tě, ochraň mého syna před zkázou, kterou si chce přivodit!“

5.

Faeton se otočil k Radamantovi s otázkou, ale namísto toho se usmál, protože tentokrát věděl, jaký kostým má Radamantus na sobě. Identifikační kanál vložil informaci do Faetonova mozku: Polonius, postava z Hamleta, hry o pomstě od Williama Shakespeara, barda ze Stratfordu nad Avonou, autora realistických simulací lineární progrese, zhruba Druhá Mentální Struktura.

K tomu recitace celé hry, praktický výklad anglického jazyka, poznámky a paměti nejrůznějších rekonstruovaných dvořanů královny Alžběty, které každému, kdo na Radamanta pohlédl, umožnily ocenit humor, narážky a odkazy ve hře obsažené.

„Velmi směšné,“ řekl Faeton. „Teď mi, předpokládám, dáš radu, kterou se nebudu řídit?“

Radamant mu podal lebku se slovy: „Jen mě nedopatřením nezabte.“

„Tak se neschovávej za gobelíny.“ Faeton sklopil oči k lebce. „Škoda ho, chudáka Jorika. Já ho znal, Horácio. Neskonale žertovný to chlapík. A nápaditý též…“ Znovu vzhlédl. „Nikdy jsem tu hru pořádně nepochopil. Proč vlastně neoživili Jorika ze záznamů, když byl tak populární?“

„Technika noumenální zálohy vznikla až koncem Šesté Mentální Struktury, mladý pane.“

„Ale Hamletův otec záznam měl. Vyšel jako projekce na cimbuří…“

Přerušil je hlahol trubek zaznívající ze středu jezera. Organismy na dně vstoupily do další, vyšší vývojové fáze a větve hořících korálů začaly jako krakenovy rohy vystupovat nad vroucí hladinu.

„Na co se to vlastně budeme dívat, mladý pane?“

„Na to, co nechtějí, abych viděl.“

„Stačí jedno vaše slovo a dám vám uložené vzpomínky zpátky, pane.“

„A přijdu o všechno. Ne, díky. Ale když budu obcházet hranice zapovězené oblasti, můžu se dozvědět něco o její velikosti a tvaru…“

A učinil další krok do hlubin Mentality, do stavu zvaného Předposlední snová.

6.

Ekopředstavení bylo svou podstatou určeno divákům s cerebelinními neurálními strukturami. Snahou této umělecké formy bylo vytvořit komplexní systém interakcí – ekologii – který by se jevil krásný v každém úhlu pohledu, v každém účinkujícím elementu, a současně působil dokonale jako celek. V živoucích ekologiích byla krása z pohledu hladovějících predátorů či prchající kořisti vnímána tragicky, ovšem viděna v globálu tragická nebyla, pouze transcendentálně krásná.

Faetonův mozek byl v Předposlední snové kolébán pocity emanujícími ze zvláštních výtvorů rostoucích podél jezera. Neviděl jezero, viděl vesmír. Životy a vzpomínky myriády hemžících se tvorů do něj vstoupily jako tisíce vláken hudby, predátorů a obětí, složitých jako kaleidoskop, obraz příliš úchvatný, aby se dal pochopit. V jeden okamžik se proměnil v jediného a zároveň ve všechny sem a tam se míhající korýše tvořící uzavřenou kolonii; a také ve všechna cizopasná hnízdiště nalepená na jejich ulitách; a v mrchožravé háčkovníky, kteří zápasili o shozené košilky cizopasníků; a v přetvořitele, kteří přinášeli recyklovanou energii – v jiné formě – od mrchožroutů zpátky do ulit.

Cerebelinní bio-mistryně, která tyto mikrodruhy zkonstruovala, překonala sama sebe. Byly tam tisíce druhů, jeden ve svém nenapodobitelném půvabu krásnější než druhý. A všichni malí a titěrní. Objevila nový způsob kódování genetického materiálu podobného DNA, obsahujícího místo čtyř klasických aminokyselin osmdesát jednu chemickou sloučeninu. Dokázala vměstnat úplnou genetickou informaci do buňky o velikosti viru. V korálových ramenech se tak hemžily a rozvíjely složité životní formy v prostoru, který normálně zaujímal jeden prvok. Rychlost jejich růstu a zániku byla tak vysoká, spojování a rozdělování jejich atomů tak rychlé, že vznikající odpadní teplo přivádělo jezero do varu. Počáteční vysokoenergetický zdroj k nastartování těchto reakcí pocházel z oblázků ze speciálního, živého křišťálu.

Korálové stromy, které ze živých oblázků vyrostly, tvořily tisíce a miliony jedinců, z nichž každý svou měrou přispíval do energetického koloběhu celé struktury a sám také přijímal. Korálové větve a větévky působily nehnutě jen proto, že mikrodruhy vystřelující z místa zanechaly za sebou chemickou energii, kterou mohly beze zbytku převzít zase jen mikrodruhy, které zaujaly přesně danou pozici v celkové hierarchii; stejné místo, vztah i postoj k okolí. Stejně jako roztočený kolovrátek vypadá jako plné kolo, působilo zde jako stabilní to, co byl ve skutečnosti neustálý pohyb každé částečky.

Kolem každého korálového stromu byla široká zóna prázdného prostoru, kterou mikrodruhy nedokázaly překonat. Každý strom stál na svém životodárném krystalu a všechny části spolupracovaly v obdivuhodné harmonii.

Stromová struktura byla symbiózní jen ve své izolovanosti. Zatímco mateřský strom mohl produkovat semena, ze kterých vyrostly nové stromy, dceřiné stromy už nedokázaly překlenout prázdný prostor v pokojné symbióze s mateřským stromem.

Ve chvíli, kdy se Faeton na představení dostavil, největší strom vyrůstající z nejstaršího živého krystalu právě zjistil, jak dopravovat vodu do vyšších poloh, a začal vzpínat lesknoucí se větve nad hladinu jezera.

Nejstarší strom se naučil využít tlak páry ve svých kapilárách k vystřelování semen do vzduchu. Vystřelená semena se několikrát odrazila od hladiny, překonala prázdnou zónu a potopila se do kyprého dna v blízkosti dalších živých krystalů, aby z nich vyrostly další, samostatné stromokorály.

Jakmile nejstarší strom kolonizoval nejbližší okruh živých krystalů, vystřelil druhou vlnu semenných kolonizátorů, kteří v nelítostném a prudké konkurenčním souboji s dceřinými stromy z první vlny uvedli vody jezera do varu.

Aby se vyhnul další destruktivní konkurenci, pokusil se tentokrát nejstarší strom vyhnat větve co nejvýše, aby semena doletěla dál. Spodní část struktury úpěla; varovné signály sršely mezi hemžícími se mikrodruhy jako prskavky. Marně.

Centrální kmen se za pozvolného hrůzu nahánějícího dunění pod vlastní vahou zbortil. Nad hladinu jezera se vznesl přízračný obláček páry.

Faeton, který měl základní neuroformu, porozuměl jen části toho, co se mu odehrávalo před očima. Symetrie, načasování, nuance, to všechno bylo provždy nad jeho chápání. Mohl jen sledovat životní zkušenosti několika pachtících se mikrodruhů, které mu přicházely do mozku, ovšem jen jednu za druhou. Celkový význam mu byl navždy zastřen.

To neznamenalo, že by na něj krása toho, co vidí, nepůsobila. Slepec naslouchající opeře nemusí vidět nádheru scény a kostýmů a přece mu hudba může zasáhnout duši, byť je zpívána neznámým jazykem.

7.

Faeton se ohlédl zpátky ke Střední snové, natočil se k nejbližší číšnici a znamením ji požádal o libreto. Usmívající se kanálová dryáda zachytila jeho pohled, na chvíli se zastavila a potom půvabně poklekla, aby zdvihla ze země vizualizační kroužek, který jí vítr sfoukl z podnosu. Znovu se napřímila, zastrčila si pramen vlasů za ucho, došla až k němu a zdvořile mu nabídla kartu s libretem.

Marťanské dryády se líbily mnoha mužům; měly, díky řídkému ovzduší, které na Marsu kdysi panovalo, dobře vyvinutou hruď (dryády žily na Marsu od poloviny Druhého Terraformačního Interra) a díky slabé gravitaci štíhlé a dlouhé nohy. Neměly drsnou kůži suchozemců z jižní polokoule a ani nebývaly tak nešikovné a ostýchavé. Proč se číšnice zastavila?

Faeton deaktivoval smyslový filtr a spatřil muže v kostýmu astronoma z Porfyrogenní kosmické observatoře Prvého století, vzdálené 500 astronomických jednotek, člena zaniklé Školy Nebojácných pozorovatelů. Byla to strastiplná doba předcházející stavbě umělé ledové planetoidy, a to se odráželo na jeho kostýmu. Měl tlustou, záření odolnou kůži s interními recyklovači a přídavnými vrstvami tuku, která mu umožňovala držet dlouhé hlídky bez příjmu vody a vzduchu ze společných zásob. Obličej měl znetvořený množstvím očních zdířek, konektorů a přípojek, jelikož si jako Pozorovatel nemohl v oněch časech dovolit řídit se Konvenční estetikou.

Číšnice se musela zastavit proto, aby Pozorovateli, kterého Faetonovi vymazal ze zorného pole jeho smyslový filtr, podala libreto. Filtr si nemohl dovolit ukázat, jak podává kartu neexistujícímu člověku, a tak pro ni vymyslel něco jiného. Sehnutí, zdvižení karty a vzpřímení byly jen nadbytečné pohyby k vyplnění chybějícího času.

Faeton si připomněl, že smyslový filtr byl naprogramován tak, aby před ním zatajil blíže neurčenou katastrofu v kosmickém prostoru kolem Merkuru, kterou způsobily solární bouře. Pokud je ten člověk v převleku starodávného astronoma astronomem i ve skutečnosti, mohl by mít přístup ke kanálu nebo indexu s těmito informacemi.

Faeton vykročil k muži, předstíraje, že je zabraný do studia libreta. Astronom sledoval ohnivý kolaps superstromu hned několika očima najednou.

„Výtvarník života vytvářející obraz děsivé zkázy,“ prohodil Faeton.

Zachytil signál na kanálu 760 – tlumočnická matice. Následovala pauza, během které muž upravil nastavení pro Faetonův jazykový model a natáhl si gramatiku a slovní zásobu.

„Pravda,“ odvětil s úsměvem. „Byť ne tak děsivý, jako Demontdelunovy poslední hodiny na odvrácené straně Měsíce.“

Faeton se ani neobtěžoval vysvětlováním, že je v kostýmu Hamleta. Řekl jen: „Život může být děsivý i dnes. Vezměte si jen to, co se stalo u Merkuru.“

„Solární bouře? Ponaučení pro nás všechny.“

„Eh? Proč myslíte?“

„Rádi se živíme představou, že sofotekové dokáží předpovědět všechny blížící se katastrofy, varovat nás a ochránit před nimi. Ovšem v tomto případě zanedbatelné, možná subatomové změny podmínek ve slunečním jádře způsobily, že Helion při jednom korekčním zásahu neudržel síly slunce na uzdě. Nepatrný rozdíl mezi počátečními podmínkami a předpokládaným modelem vedl k neúměrným důsledkům; sluneční skvrny a protuberance vskutku neobvyklého rozsahu vybuchly na celé ploše kritické zóny. Joachim Dekasepton Irem napsal o nepravidelných erupčních cyklech velmi hezkou studii a celý efekt zhudebnil na kanálu 880. Viděl jste to?“

„Ne, neviděl,“ zavrtěl hlavou Faeton. Nerozvedl už, že jeho smyslový filtr by mu za současného nastavení zabránil cokoli podobného zhlédnout. „Ale slyšel jsem, že některé… ehm… detaily vyobrazil, hm…“

„Nepřesně?“ doplnil muž.

„To by mohlo být to slovo, které hledám, ano.“

„Ale to je slabé slovo! Celé segmenty Helionovy sluncevládné soustavy v troskách! Meziplanetární komunikace narušená slunečními erupcemi! A Helion zůstává v hlubinách slunce a pokouší se zabránit horšímu! Spousta sběrného vybavení, orbitální stanice a další materiál u Merkuru se zachránil jen díky Helionově zoufalé snaze o obnovení funkčnosti magnetické clony a odklonění některých těžších, vysokorychlostních částic od obydlených oblastí. Říkám vám, velký Helion v tu osudnou hodinu znovu prokázal své kvality! A přinést takovou oběť kvůli jednomu nepovedenému potomkovi…! Žasnu nad drzostí Kurie! Copak k němu žádný soud necítí ani špetku vděku? Proč mu nedají pokoj! Ještěže aspoň Šesti pérům (teď už je jich vlastně Sedm) zbylo trochu zdravého rozumu a odměnili Helionovu statečnost pérstvím.“

„Statečnost?…“

„Helion setrval, když ostatní prchli. Choulostivá sofotecká palubní soustava vypověděla službu a zbylí členové solární osádky odeslali své noumenální informace, mysli, duše, komplet všechno pryč, na Polární stanici na Merkuru. Helion ne; prodleva signálu mezi Merkurem a Sluncem byla příliš velká, aby mohl řídit záchrannou operaci na dálku. Krotil tu hvězdnou bouři tak dlouho, dokud jí nezlomil vaz, a teprve na poslední chvíli odeslal svou mozkovou informaci, když už bylo všude plno statické elektřiny a signál zkreslený!

Helion předpověděl, že řízení vnitřních solárních podmínek bude pro interplanetární společnost, jako je naše, absolutní nutnost. Sofotekové nedokáží, při vší své moudrosti, najít způsob, jak přenášet informace z jedné planety na druhou jinak než rádiově. Umějí snad objevit jiné elektromagnetické spektrum? Neumějí. Z toho vyplývá, že dokud bude Zlatá Ekumena propojena jen elektromagnetickými signály, budeme nuceni tlumit sluneční výkon na stabilní, neměnný a předvídatelný šum pozadí.

Kdo tehdy, když s tím před tolika tisíci lety přišel poprvé, Helionovi naslouchal? Nikdo, všichni se mu tehdy vysmáli!

Ale teď už se smát nebudou! Ať se během závěrečné Transcendence stane cokoli, vím jedno: můj segment světové duše bude pečlivě sledovat vize Helionovy!“

„Moje slova,“ přitakal Faeton. „Nicméně se mi doneslo, že tatáž touha ovládnout neovladatelné, která je u inženýra hodna obdivu, řadí Heliona v jeho rodině do role… tyrana.“

„Nesmysl! Pomluvy! Kolem velkých mužů se vždycky rojí závistivé mouchy a komáři, po kterých se musí ohánět.“

„I ti největší z mužů mohou mít své chyby a i ti nejhorší ničemové mohou mít své malé přednosti. Co si myslíte o Helionově synovi, Faetonovi?“

„Ahá! Už chápete, že toto představení je kritikou jeho díla a života.“

Faeton zamrkal a střelil očima k vařícímu jezeru a k zábleskům a pohybům pod hladinou. „Některé části analogie nejsou tak jasné jako jiné…“

„Neříkejte! Faeton je šílenec, který nás chce všechny zničit! Kdo by nežasl nad tou abnormální sobeckostí jeho plánů? Copak nás Mlčení ničemu nenaučilo?“

Faeton, ač zcela zmaten, rozvážně přikývl. „Zajímavá myšlenka. Ovšem jeden říká to, druhý tohle. Co z toho všeho, co udělal, vám osobně připadá nejvíce odsouzeníhodné?“

„Hmm, nemyslím si, že to ten chlapec dělá ze zlé vůle – možná, že na tom, co říkáte o ničemech a jejich přednostech, v tomto konkrétním případě něco bude – ale rozhodně neměl – Aá! Počkejte! Myslím, že mě shánějí moji přátelé. Haló! Tady jsem! Omluvte mě, rád jsem si s vámi popovídal, Demontdelune, nebo kdo vlastně jste. Já a mí přátelé jsme Ortomnemocisté a naše pravidla nám zakazují editovat a přehrávat staré vzpomínky či přijímat nové; pokud teď zmeškáme vrchol představení, už ho nikdy neuvidíme. S vaším dovolením?“

„Samozřejmě. Ale možná byste mi mohl prozradit svou skutečnou identitu, abychom si mohli později znovu popovídat; vaše komentáře jsou pro mě velmi stimulující…“

„Ale tohle je karneval! Třeba bych se tak směle nevyjadřoval, kdybych věděl, s kým mám tu čest, nemyslíte?“

Muž tím naznačil své přání, aby Faeton sňal masku jako první. Což bylo Faetonovi, ze zřejmých důvodů, z celého srdce proti mysli. Raději si, s pocitem slabosti v žaludku, vyměnil s mužem pár bezvýznamných zdvořilostních frází a pak se díval, jak odchází.

„Kruci,“ zamumlal a podíval se na kartu s libretem. Vysvětlení ani komentáře k představení se ale nedohledal. Karta byla prázdná. Aby vnímal symboly a události Střední snové úrovně, musel znovu zapojit smyslový filtr. Když se pak znovu podíval na kartu, bylo to totéž jako dívat se na kostýmy hostů – vysvětlení mu sama proudila do mozku.

Cerebelinní umělec se zde pokoušel demonstrovat příklad z matematiky teorie her týkající se stability ekologických a ekonomických systémů a nevyhnutelnosti konfliktu.

Kritika jeho díla? Že by se angažoval v nějakém projektu týkajícím se abstraktní matematiky? Ekonomiky? Biotechnologie? Nestačil se divit.

8.

Odtrhl svou pozornost od libreta právě včas, aby zhlédl finále smrti superstromu.

Jednotlivé mikrodruhy, až příliš dobře adaptované na složitost stromové hierarchie, padaly do vody. Nadměrně specializované, neschopné adaptovat se na primitivní podmínky bezstromové existence, beznadějně hynuly.

Finální scéna vyvolala ve Faetonovi mírné rozpaky a znechucení. Pád centrálního stromu očekával, ale i jeho opětovný vzestup, poté, co evoluční tlaky vyvolají novou adaptační sérii. A proč faktory stranící symbióze v rámci jednotlivých stromů nestranily také symbióze, nebo alespoň spolupráci, mezi stromy samotnými? Kterékoli dva stromy, jež navzdory prázdnu mezi sebou našly způsob, jak si vzájemně vyměňovat své nepočetné zdroje, z toho musely vzájemně těžit; taková spolupráce byla v přírodě běžná.

Namísto toho vedl epilog smrti k další řadě násilných událostí: zbylé stromové organismy začaly vystřelovat svá kolonizační semena po vařící hladině jezera, nárokujíce si vyklizené centrální teritorium; a jejich konflikt se, co do divokosti, stále stupňoval. S narůstající troufalostí a snaze uspět narůstalo i teplo chemických reakcí. Hladina začala pomalu, nepozorovaně klesat; vypařování vody měly na svědomí tytéž reakce, které byly příčinou krátkodobých kolonizačních úspěchů. S klesající hladinou se nakonec dostaly na vzduch živé kameny, které byly nejblíže ke břehu. Staly se zbytečnými, což v důsledku vedlo k dalším excesům ze strany soupeřících stromů a produkci dalšího odpadního tepla, kterým se zvýšilo odpařování jezera.

Faeton studoval libreto, pročítal matematické konstrukce, doprovodné informace, prohlášení o uměleckém záměru. Všechno bylo psáno tak neurčitě, že nešlo uhodnout, ktré Faetonovo ‚dílo‘ mělo představení kritizovat. Nakonec – astronom se mohl mýlit a nic, co se týkalo Faetona, v představení nebylo.

Buď jak buď, zánik hořících stromů nedával Faetonovi žádný smysl. Celé mu to připadalo nepěkné a pesimistické.

Pokud to, co udělal, bylo opakem, možná přece jen nebyl tak docela špatný chlap.

Couvl zpět do Povrchové snové. Tlusťoch Polonius stál vedle něj.

„Nevidím tu nic, co by stálo za zhlédnutí,“ prohlásil Faeton. „A už vůbec nechápu, co přede mnou chtěli ukrýt. Ať už jsou ti ‚oni‘ kdokoli.“

„Definujte termín ‚oni‘,“ vyzval Faetona Radamantus a škubl při tom obočím.

„Nikdy bych ‚dobrovolně‘ nesouhlasil s úpravou paměti, pokud by na mě někdo nějakým způsobem netlačil. A ten někdo jsou ‚oni‘.“

„Vy si už nemyslíte, že jste spáchal zločin?“

„Proč předstíráš, že to nevíš? Ty víš přesně, k čemu došlo. Nač ty řečnické otázky?“

„Nač ty řečnické otázky, pravda. Ale ta část mne, která s vámi hovoří, to neví, mladý pane, a ani se to nedozví, onu podstatu zapomenutého materiálu, dokud ho nebudete znát vy sám. Jiná má část, která to ví, nesmí sebemenším náznakem, signálem, znamením, výrazem ba ani významnou odmlkou v řeči vám tento zapovězený materiál předat. Mé instrukce jsou jasné.“ Pokrčil rameny. „Ovšem mé stávající verzi nic nebrání být do té doby s vámi zadobře a pronášet takové komentáře, jaké by mohla pronášet kterákoli jiná přiměřeně inteligentní superinteligence, eh?“

„Abys mě naťuknul, aha. Nuže – pokud existuje signál nebo nějaký spouštěcí mechanismus, podle kterého ty poznáš, že jsem se dostal k zakázaným vzpomínkám, mohou existovat i spouštěcí mechanismy, které to řeknou jiným, co? Otázkou zůstává, kdy se tyto spouštěcí mechanismy aktivizují? Když mě napadne sáhnout po ukradených vzpomínkách? Když o tom budu mluvit? Vyzkoušíme si, co se stane, když začne přihořívat.“

„Jak moc, mladý pane?“

„Ukaž mi ty vzpomínky. Chci být u nich tak blízko, abych si je mohl očichat.“

„Formulujte to jako příkaz a já nebudu moci jinak než poslechnout.“

„Otevři paměťové archivy, prosím.“

„Tak pojďte, mladý pane, když jste tak odvážný. Půjdeme hlouběji do mentality. Za hranicemi Střední snové úrovně neodráží analogické reálné prostředí s naprostou přesností ani myšlenkový prostor Stříbro-šedé. Můžeme jít domů zkratkou.“

Faeton se pustil po trávníku. Pryč od jeviště. Kousek dál byla zábavní zóna, kam přicházeli nebo kde se aktivizovali hosté. Skupinka Stratosféřanů složila svá létající protetika jako deštníky a pověsila je na větve nexo-dubu. Kolem kořenů stromu se rozlévalo několik jevištních tůní.

Faeton udělal krok a ponořil se do tekutiny. Obklopily ho houfy miniaturních přístrojů, menších než špička špendlíku; nasály z tůně uhlík a zatavily Faetona do ochranného diamantového pouzdra.

Zdálo se mu, že znovu stoupá. A když vystoupal, nacházel se v ryzím snovém prostoru, jeho manekýn zůstal dole, mezi jinými spícími figurínami, v diamantovém pouzdře na dně tůně.

Radamantus měl na tváři výraz nadpřirozeného klidu a majestátně pomalým gestem kynul k východu. Mezi mraky za hřebenem hor Faeton spatřil náznak věží a oken vzpínajících se nad stromy. Bylo to sice zvláštní, ale úplné narušení vizuální kontinuity to nebylo.

Kráčel dál. Prošel skupinkou stromů a zjistil, že dům je mnohem blíže, než se mu prve zdálo.

Stezka končila krytým sloupořadím. Skvrnitě šedé mramorové pilíře podpíraly střešní verandu pokrytou stříbrnými deskami; do hlavní římsy byl vytesán radamantský emblém. Zazněl gong a vysoké hlavní dveře se otevřely.

5

MEMOTÉKA

1.

Faeton stál, nebo se mu to tak aspoň jevilo, v Memotéce, a v nerozhodné ruce držel paměťovou schránku. Na jejím víku se zlatými písmy skvěl nápis:

„Žal, převeliký žal a činy znamenité, jimž rovno není, ve mně dřímou; neb pravda přebývá zde. Pravda v člověku zabije to nejhorší; to nejlepší zabijí požitky. Je-li ti pravda dražší nežli štěstí, pak otevři; jinak nech býti.“

Featonova zvědavost rostla. Otočil klíčem, ale víko nechal zavřené.

Na víku schránky se něco zablesklo a vytanula na něm písmena rudá jako krev:

„POZOR! Tato schránka obsahuje mnemonické otisky, které mohou změnit vaši osobnost, charakter či vědomí. Víte jistě, že chcete pokračovat? (Zrušte tlačítkem Zpět.) “

Faeton dlouho stál a nehýbal se, pohled upřený ven z okna.

Venkovní kulisy, architektura, všechno působilo dojmem autentické viktoriánské Anglie z éry Druhé Mentální Struktury nebo raného období Třetí.

Gotická okna byla vyplněná rombickými skleněnými tabulkami. V západním okně se na nachovém pozadí soumraku rýsovaly třešňově červené, nepozemsky vyhlížející waleské hory ověnčené korunou zapadajícího slunce. Z protějších oken na Faetona shlížel bledý Měsíc v úplňku, zamžený jako večerní přízrak a vznášející se v chrpové modři pohasínající oblohy.

Ve snovém prostoru domu Radamantů zapadalo slunce vždy na západě a bylo výhradně jedno. Na Měsíci nebylo žádné městské osvětlení ani skleníky; byl to jen náležitě šedý, mrtvý svět, takový, jaký měl v této době být. Perspektiva za okny neměla jedinou vadu, všechny detaily, všechny proporce a konzistence, byly v pořádku. Každý list na stromě, každé stéblo trávy vrhalo stín v odpovídajícím úhlu a celková hra světla a stínů byla taková, jaká měla být. Počítačový model rozhodující o vzhledu a struktuře šel, co do detailu, až na molekulární úroveň.

Kdyby sešel do zahrady a utrhl z růžových keřů jeden jediný lísteček, při jeho další návštěvě by tam stále chyběl; kdyby ho odnesl vítr, počítač by nasimuloval jeho dráhu; kdyby zetlel, váha a hustota zeminy, která by z něj vznikla, by se započetla do simulace. Právě pro tuto důslednost byly domy Stříbro-šedé školy tak pověstné.

Memotéka se nacházela v hloubi snového prostoru. Byla stejně reálná a stejně nereálná jako všechno ostatní v domě.

Ovšem pravdou bylo, že někde, v realitě, musela existovat skutečná stavba pro sebe samu, uvědomující si sofotechnologii domu, zdroj energie, kabely, neurální obvody, počítačové desky, informata, vyhodnocovací boxy, myšlenkové uzly a tak dále. Někde existovalo skutečné, fyzické propojovací zařízení, které zásobovalo obvody implantované do Faetonových center sluchu a zraku, do jeho skutečného hypotalamu, talamu a mozkové kůry pečlivě řízeným proudem elektronů.

A někde ve skutečném světě se tedy muselo nacházet i jeho skutečné tělo.

Jeho opravdové já. Jaké to jeho já vlastně bylo?

„Pověz, Radamante,“ promluvil Faeton.

„Ano, pane?“

„Byl jsem předtím… lepší člověk?“

Polonia mezitím vystřídala postava viktoriánského lokaje v černém kabátě s naškrobeným límcem a dvojitou řadou náležitě vyleštěných knoflíků. Měl narudlý obličej a mírně korpulentní postavu. Bradu měl hladce vyholenou, zato oficírské kníry mu končily až u obrovitých kotlet a jejich rozježené konce sahaly až do půli vzdálenosti k ramenům.

Lokaj stál ve dveřích, za sebou stáčející se bílé schodiště. Do místnosti ale nevstoupil.

Možná nemohl.

Radamantus promluvil mírným hlasem s nakřáplým irským přízvukem.

„V hodně ohledech ano, to jste byl, mladý pane.“

„A byl jsem šťastnější… tehdy?“

„To rozhodně nebyl.“

„Nespokojenost ve zlatém věku? V této čisté, ničím neposkvrněné Arkádii? Jak je to možné?“

„Tehdy jste si nemyslel, že naše doba je tak dokonalá, mladý pane; a taky jste nehledal štěstí, ale něco jiného.“

„Co jsem hledal?“ (Nemusel se ptát. Ta slova na schránce to řekla za něj. A činy znamenité, jimž rovno není.)

„Víte, že vám to nemohu říct. Sám jste vydal příkaz, který mě zavazuje k mlčení,“ odvětil lokaj s mírnou úklonou, na ústech úsměv bez známky veselí, v očích ani jiskřička. „Ale odpověď držíte v rukou.“

Faeton znovu pohlédl na slova vyrytá na víku. Pokusil se vyvolat v sobě pochybnosti. A činy znamenité, jimž rovno není. V tomto zlatém věku nebylo nic, co stroje nedokázaly udělat lépe než lidé. Tak proč ho z té věty tak příjemně mrazilo v zádech?

Vrhl pohled nalevo i napravo. Na policích a ve skleněných vitrínách okolo ležely další vzpomínky. Všechna ostatní paměťová pouzdra, schránky a truhlice v Memotéce byly zřetelně označené a opatřené datem. A bez záhadných nápisů.

A také nesly pečeť nebo afidavit Radamantovy právnické mysli stvrzující, že redigované vzpomínky mu byly odňaty za jeho souhlasu a ne proto, aby unikl právním závazkům, ani z jiných nečestných důvodů. Většina pouzder nesla zelenou pečeť vzpomínek nashromážděných za třicet staletí života a vymazaných z jeho organického mozku jen proto, aby se ušetřila paměť a zabránilo se senilnímu přetížení. Na jiných byly modré pečetě méně závažných přísah či dobrovolných závazků. Buď to byla myšlenková díla, jejichž autorská práva někomu prodal, nebo hádky a milenecké roztržky, které se on a jeho žena rozhodli zapomenout.

Nic hrozného. Nic osudného.

„Radamante, proč tahle schránka není označená?“

Zaslechl kroky, lehké a spěšné; blížily se po schodišti za Radamantovými zády.

Otočil se ve chvíli, kdy tmavovlasá žena s temperamentními rysy prošla kolem Radamanta a vstoupila do síně. Měla na sobě dlouhý černý plášť s krajkovým krejzlíkem u krku a v ruce držela masku jako lorňon.

Měla jasné, živé zelené oči, ve kterých tančily plamínky – snad radosti, snad obav nebo hněvu, když vykřikla:

„Faetone! Polož to pouzdro! Nevíš, co děláš!“

Faeton vytáhl klíč, aby písmena pohasla, ale pouzdro z ruky nepustil. „Ahoj, drahá. Za koho jsi?“

„Za Ao Enwira, deluzionistu. Vidíš?“ Trhnutím hlavy odklopila chlopeň pláště, pod kterou se ukázala korzetová vesta protkaná čarodějskými symboly a posetá respondéry. Mužský střih šatů byl mírně upraven pro ženskou postavu. Jediná opravdu ženská věc byly její boty; výstupek nebo jakýsi trn na patě ji nutil chodit po špičkách.

„Enwir byl muž.“

Její hlava, spolu s chomáčem vlasů, přikývla. „Jen když psal svou Řeč. Pochod Deseti Výmyslů už připravoval jako žena. A ty jsi Demontdelune?“

„Shakespearův Hamlet.“

„Ach.“

Na okamžik zavládlo ticho.

Na rozdíl od jiných žen, které znal, jeho žena neměnila figuru ani styl podle módních trendů. Její tvář byla už po staletí tatáž: drobné kosti, malá brada, široké obočí; vlasy měla černé jako uhel, spadaly jí k ramenům.

Celá její osobnost se ovšem odrážela ve třpytu a pohybech těch velkých, plamenných očí, jednou rozverných, jindy zasněných, podle nálady. Měla poměrně široké rty a ústa se jí bez ustání stáčela do rozpustilých grimas, zamyšleného dryádského špulení či smyslných nymfích úsměvů, jeden výraz střídal druhý.

Teď byla její tvář, až na skeptické nakrčení jednoho obočí, nehybná a klidná.

Nakonec pohodila rameny a ukázala maskou na Faetonovu schránku. „Co sis, pro vesmír, myslel, že děláš?“

„Byl jsem zvědavý…“

„Odteď ti budeme říkat mistr Pandora!“ odfrkla si, odhodila vlasy z čela a stočila oči v sloup. „To ti tenhle radamantský tlusťoch neřekl, že tě vykopnou jako pytel smetí, když ty vzpomínky otevřeš?“

Radamantus ve dveřích zamumlal: „Mm. Nemyslím, že bych to formuloval těmito slovy, paní…“

Faeton zamyšleně potěžkal schránku a nakrčil rty.

Dafné udělala krok a řekla: „Tenhle tvůj výraz se mi ani trochu nelíbí, lásko. V hlavě se ti rojí spousta zbrklých myšlenek!“

Faeton přimhouřil oči. „Jen mě napadá, proč když začnu kalit vodu, abych vyplašil toho, kdo stojí za mou amnézií, ukážeš se ty…“

Dala ruce v bok, pěsti zaťaté, a sežehla ho pohledem, ústa zrudlá hněvem. „Tak teď budeš podezírat mě?! To je výborné! A kdo chtěl, abych ho držela od téhle schránky co nejdál! Příště po mně zase něco chtěj!“ S rukama zkříženýma na prsou vztekle pohodila hlavou a podrážděně zafuněla. „Pfff!“

„Zajímalo by mě,“ řekl mírně netrpělivým tónem Faeton, „jak dlouho jsi mě chtěla nechat žít tenhle falešný život? Jak dlouho jsi mě chtěla vodit po světě s páskou na očích?“

Dupla nohou. „Falešný?! To myslíš, že bych žila s kopií vlastního muže? Když někoho miluješ, skutečně miluješ, nemůžeš milovat jeho kopii.“ Zvláštní provinilý a nejistý výraz, který jí v tu chvíli prolétl tváří, se jí však zakrýt nepodařilo.

Faetonův hlas zněl temně a odměřeně: „A je má láska skutečná? Anebo je to taky falešná vzpomínka?“

„Jsi stejný, jaký jsi byl předtím; v té zatracené krabici nic tak důležitého není!“ Obrátila obličej k Radamantovi. „Pověz mu to!“

Radamantus se ujal slova: „Nebyly vám přidány žádné falešné vzpomínky. Vaše osobnost neprodělala žádnou zásadní změnu; vaše základní hodnoty a postoje zůstaly stejné; vzpomínky, které ikona schránky představuje, jsou jen vzpomínky povrchové struktury.“

Faeton jí zatřásl pouzdrem před očima. „O to nejde!“

„Tak o co jde?“ zeptala se vyzývavě.

„Co je uvnitř? Ty to víš a já ne. Ty bys mi to nikdy neřekla?“

„Víš co? Vyhnanství a vyvlastnění, to je uvnitř! Nestačí to? Copak to nikdy neskončí? Otevřeš tu krabici a ztratíš mě. Nestačí to?“

„Ztratím tě?… Ty bys nešla se mnou? Do vyhnanství?“

„N-ach. To myslíš vážně? Chceš, abych šla s tebou? Ne! Takový nesmysl! Z čeho bychom žili?“

Faeton zamrkal. „No… předpokládám, že by mi umožnili vzít si s sebou majetek, nebo aspoň prodat nebo převést některé mé podíly, abych…“

Tvář Dafné byla najednou nehybná jako zamrzlá hladina rybníka. „Lásko,“ pronesla tichým hlasem, „žádné podíly nemáš, všechny jsi je prodal. Žijeme za Helionovy peníze. A tady můžeme být jen proto, že nám to dovolí.“

„Co to povídáš? Jsem jedním z nejbohatších lidí Ekumeny.“

„Byls, miláčku. Byls.“

Faeton se podíval na Radamanta, který jen smutně přikývl.

„A co moje práce?! Tři tisíce let chodím po světě a celou tu dobu jsem se jen povaloval? Pamatuji si svá učňovská léta, paměťové štěpy, abych se naučil terrestrické a transcendentální finance, techniku, inženýrství, filozofii, přesvědčování, myšlenkové umění. Mou zásluhou byl Měsíc naveden na novou oběžnou dráhu, to byl jeden z mých prvních projektů! Když Helion zahájil projekt na Oberonu, byl jsem jediný, kdo byl ochoten odejít na Uran! Upustil jsem od výzkumu orbitální mechaniky prstencového města a vytvořil simulaci pro projekt výstavby prstencového města kolem rovníku Slunce! Tahle práce dala vznik Solární stuze! Potom jsem… potom jsem…“ zbledl.

„Co jsem dělal v době mezi rokem 9915 a 10165? To je díra velká dvě stě padesát let,“ zděsil se.

Nikdo nepromluvil.

„Zvláštní. Vzpomínám si, co se říkalo ve zprávách, nebo mezi lidmi. 10135. V tom roce se probrala z meditace Metamatematická Superkompozice a oznámila vyřešení Ouryinyangova paradoxu informační komprese. Pamatuji si i jiné věci, jen ne to, co jsem dělal. Žil jsem na svém orlím hnízdě, na Pýše, zámku v Merkuru L-5, Ekvilaterál. Vyřezal jsem si ho z asteroidu, který do soustavy vhodili Neptuňané. Měl jsem k dispozici dvanáct set čtverečních mil solárních konvertorů; bylo to, jako když klipr nabírá do plachet slunce. Obrovský zdroj energie. Ovšem co jsem tehdy dělal se svým životem? Byl jsem příliš daleko od Země, abych mohl mít teleprezenci nebo manekýna. Že bych odešel ze Stříbro-šedé? Chudý jsem rozhodně nebyl.“

Faetonův pohled bloudil sem a tam, aniž by na něčem spočinul. „A co jsem dělal mezi rokem 10050 a 10200, během celého Prvého a Druhého Přehodnocování? Každý si pamatuje, kde stál nebo co dělal, když se rozhořel Jupiter. To bylo v roce 7143, hned po mé stovce. Anebo když slyšeli první Ao Ainurovu píseň, Nářek za černé labutě; to bylo v roce 10149. Každý, kromě mě. Proč mazat právě tohle, ne události, nýbrž mé reakce na ně? Kde jsem stál? Co jsem dělal? To je v té schránce také? Kolik života jste mi vzali?!“

Prázdný výraz v jeho obličeji se ještě prohloubil. „Dafné… proč nemáme děti?… Nepamatuji si důvod, proč jsme se k tomu rozhodli. Nejdůležitější rozhodnutí, jaké může dvojice učinit – založit či nezaložit rodinu. A já si ho nepamatuji. Vymazali mi život.“

Zavalilo je ticho těžké jako balvan.

„Miláčku – poslouchej mě, prosím –“ naklonila se k němu Dafné. Tvář měla zmrtvělou strachem a oči přikované k paměťové schránce, jako by to byla zhoubná importní sestava, která se chystá natáhnout smrtelný virus. „Neukvapuj se – jsi stejný, jaký jsi byl vždycky – jsi pořád ten muž, kterého mi bylo od narození souzeno milovat a vzít si ho – v té schránce není nic, co bys musel –“

Faeton sevřel víko o něco pevněji. „Radamante, mohli bychom to stopnout? Potřebuju přemýšlet.“

Veškerý pohyb v síni rázem ustal. Zvuky utichly. Jediné zrníčko prachu ve světle dopadajícím oknem do místnosti nezměnilo svoji polohu.

Radamantův hlas se ozval přímo ve Faetonově mozku:

„Musíte se úplně odhlásit ze systému, abyste neohrozil paní Dafné nebo jiné uživatele. Přihlásíte se, až budete chtít pokračovat.“

Faeton učinil ukončovací gesto a svět zmizel.

6

KRUNÝŘ

1.

Faeton s údivem shledal, že se nachází v prázdném myšlenkovém prostoru. Jeho sebeprojekce zmizela; byl jen párem vznášejících se bílých rukavic. Před sebou měl šroubovici světelných bodů. Nalevo a napravo červené a modré krychle – ikonky zastupující základní rutiny: inženýrství, matematiku, balistiku, vědy o životním prostředí. Půltucet černých tabulek ve tvaru štítů představoval bezpečnostní, anti-intruzivní a soukromí zajišťující rutiny. Taky kulatá žlutá ikona komunikačních okruhů.

A to bylo vše. Tohle měl být Faetonův nejvnitřnější myšlenkový prostor? Pokud ano, tak se rozhodně nerozmazloval.

Pustá prázdnota byla skličující. Navíc nepochybně ignorovala stříbro-šedou tradici detailního a naprostého realismu. Prostor neměl dokonce ani žádnou tapetu, žádnou pracovní plochu.

Faeton udeřil rukavicí do žlutého disku. Ukázala se červená krychlička odpojení. Strčil do ní rukavici a udělal ukončovací gesto.

Ve vzduchu se objevil nápis: „POZOR. Chystáte se odpojit od všech radamantských systémů a podpory. Chcete pokračovat?“

Dotkl se ukazováčkem palce, ostatní prsty natažené: ‚ano‘.

Dezorientace, tma, zastřený rozum. Vnímání se změnilo, zpomalilo, bylo jakoby otupené a přitom bolestivější. Otevřel oči a ucukl.

Faeton procitl v reálném světě.

Uhlovodíkové trubice a orgány kolem něj se stáhly a přetvořily se ve vodu a diamantové tabulky, aby se daly snadno skladovat. Faeton, překvapený a šokovaný, se pomalu zdvihl z rakve.

Byl v malé a ohavné místnosti. Na jedné straně bylo velké balkonové okno. Nad stabilizační rakví visel krystal s rutinami a biotikou, který udržoval jeho dřímající tělo v neporušeném stavu. Byl to velký, nemoderní informat připevněný ke stropu nevzhlednými kapkami adhezního polymeru. Stěny byly prachobyčejné stěny, žádná pseudohmota; nemohly měnit tvar ani vykonávat další funkce. Když vystrčil nohy přes okraj rakve, aby se zhoupl na zem, učinil další dvě nepříjemná zjištění.

Přes stříbro-šedý závazek naprostého realismu byla jeho sebeprojekce v Mentalitě silnější a mrštnější než jeho skutečné tělo.

Pomalu, neohrabaně se postavil na nohy.

Druhým překvapením byla studená podlaha. A nejenže byla, ale i zůstala. Nepředjímala jeho rozkazy, nepřizpůsobovala se, nereagovala automaticky na jeho přítomnost a neupravila svou strukturu, aby chodidla netrpěla. Vyslal k ní několik kategorických myšlenkových příkazů, ale nic se nestalo.

Potom si vzpomněl, že může mluvit. „Koberec! Masáž chodidel!“ řekl nahlas.

Podlaha se proměnila v koberec a chodidly mu projela řada hřejivých impulzů. Nepravidelných a příliš pomalých. Kobercovina byla také nepravidelná a roztřepená. A nehezká. Fakt, že musel hlasem vydávat příkazy, ukazoval, jak nuzné tyto prostory jsou.

Jak se tak rozhlížel, ucítil bolest za krkem; možná se mu během spánku vychýlila páteř.

Podíval se nahoru. Strop a stěny u stropu byly špinavé. Faeton si marně vzpomínal, kdy naposledy viděl špínu.

Další šok mu uchystal pohled na vlastní tělo. Jeho kůže byla bezvýrazná, tuhá hmota v mnohém připomínající levnou umělou kůži. Ohmatal si hruď, břicho a třísla. Měl pocit, možná klamný, že některé orgány, které pod masem nahmatal, měly tuhou, nepoddajnou strukturu laciných syntetických protetik.

Smysly měl nedostatečné. Vzdálenější předměty viděl rozmazaně a jeho sluch byl omezen co do výšky i rozsahu, takže zvuky slyšel nevýrazně a zastřeně. Mírně znecitlivělá kůže byla možná následek primitivní lékařské péče, které byl vystaven. Anebo, což bylo pravděpodobnější, počítačově řízené smyslové vjemy mu stimulovaly nervy přesněji a lépe než fyzické orgány. A krom omezeného viditelného spektra byl na ostatní vlnové délky slepý.

Byly tam dveře, ale klika žádná. Vkročil do nich a praštil se do nosu. Polekaně uskočil, nechápaje, proč se nepohnuly.

Nejvíce ho udivilo, že ztratil rozvahu. Když na něco přišel nebo si něco uvědomil, Radamantus automaticky udělal patřičné úpravy ve Faetonově středním mozku, to znamená vryl mu všechny návyky či modely chování, které podle něj mohl Faeton potřebovat, přímo do nervových drah. Tím se zkrátil učební proces a Faeton si obvykle nemusel nic připomínat podruhé.

„Otevřít…“ nařídil.

Dveře pomalu zajely do stěny. Nebyl za nimi východ, ale šatník. Na čisticím levitátoru viselo velmi neobvyklé oblečení. Ve visuté magnetické přihrádce se beztížně vznášelo několik láhví s živou vodou.

Faeton vzal jednu do ruky. Jakmile se jí dotkl, na skleněném povrchu vytanul informační štítek. Přečíst ho bylo velmi nepohodlné, protože mohl najednou sledovat pouze jedno slovo a jednu ikonu. Po několika prvních stránkách menu, jimiž se prokousal, rozbolela Faetona hlava. Láhev mu neuměla vložit informace přímo do mozku; byl odpojený od Střední snové. Byl to výrobek nevalné kvality s nemnoha formacemi a reakcemi zaznamenanými mikrobiálními nanopřístroji vznášejícími se v tekutině. Vrátil láhev na místo.

Na nízké polici ležela kazeta s prachovým oblakem. Uchopil ji a nařídil: „Otevřít.“

Nic. Žádná reakce. Otevřel víko rukou. Prachového materiálu bylo uvnitř poskrovnu, několik gramů.

„Tak jsem vážně chudý,“ zamumlal posmutněle. Kam se poděly všechny jeho peníze? Za dvacet devět nebo třicet století užitečné práce, investic a reinvestic nashromáždil značný kapitál.

S kazetou pod paží se odšoural zpátky do patetické místnůstky. Klouzal očima sem a tam, tam a sem. Bylo to příšerné.

Napřímil se a zhluboka se nadechl. „Seber se, Faetone, a přestaň fňukat! Hele, tak ohavné to tu zase není; nic, co bys nezvládl. Vladaři dávných věků na tom byli hůř; tohle by nazvali přepych nad přepych!“

Bez počítačové podpory bylo těžké změnit duševní postoj, ale mohl být rád, že toho, díky Stříbro-šedé disciplíně, vůbec je schopen.

Vypustil obsah kazety. Prachový obláček vystoupal ke stropu, narazil na špínu a začal ji likvidovat. Ale protože ho bylo tak málo, musel Faeton světelným paprskem ukazovat místa, kterých si obláček (protože byl tak malý a hloupý) sám nevšiml. Uvědomil si, že kdysi, před vynalezením základní robotiky, se museli lidé takhle lopotit každou chvíli.

Zdálo se to komické a trochu hloupé, ale když obláček pod jeho vedením vydrhl celou místnost, neubránil se radostnému pocitu uspokojení. Pokoj byl čistý; entropie se obrátila. Nic velkého, ale svět byl teď jiný, než když se pustil do práce, a o něco málo lepší.

Byl to dobrý pocit, ale když vydal mentální signál k jeho zaznamenání, nic se nestalo.

Povzdechl si. Ještěže tady, v realitě, nebyl odříznutý od myšlenek a systémů Ekumeny. Nemělo smysl snažit se tomuto nudnému, pasivnímu světu uvyknout; hodlal zde strávit jen tolik času, aby si dopřál chvíli na rozmyšlenou.

Přešel k balkonovým dveřím, nezapomněl je otevřít, a vyšel ven.

Stál na balkonu nekonečné věže. Vrcholku nedohlédl a dole se ztrácela v mracích, bez viditelné základny.

Byl v místnosti vestavěné do kosmovýtahu k prstencovému městu obíhajícímu kolem pozemského rovníku.

Faeton nařídil: „Křeslo…“ Povrch balkonu ovšem nezareagoval dost rychle a usedající Faeton spadl na zadek do pomalu se zdvihající formy. Křeslo nebylo dostatečně inteligentní, aby dokázalo nárazu zabránit nebo přizpůsobit tvar jeho výšce.

„Jedna nápověda za druhou. Jestli jsem na tuhle komůrku zapomněl, tak proto, že je součástí toho, co si nemám pamatovat. Prázdnota mého soukromého myšlenkového prostoru – nápověda. To hloupé a pesimistické cerebelinní ekopředstavení – další nápověda. To zvláštní oblečení v šatníku. To všechno jsou nápovědy pro mě.“

Faeton zapovězenou paměťovou schránku neotevřel. Ale nevěděl o ničem, co by mu bránilo si její obsah, za pomoci vlastních dedukčních schopností, odvodit. Za to ho do vyhnanství poslat nemohli; zákony o intelektuálním vlastnictví byly ve Zlaté Ekumeně jednoznačné. Zločinem mohlo být ukrást nebo zmocnit se informací, které patřily někomu jinému nebo které vám nedaly souhlas k přečtení. Ovšem získat informace sám nikdy zločinem nebylo.

Otázkou bylo, zda měl dostatek informací, aby z nich dokázal něco vydedukovat.

Faeton hleděl do zóny neutichajícího větru. I jeho omezený sluch registroval hučivé kvílení větru otírajícího se o věž výtahu; dlouhé kilometry nad ním a dlouhé kilometry pod ním. Byla tu zima. Není divu, v takové výšce nad zemí. Až teď v dálce zahlédl prstencové město podobné ocelové duze. Stín Země se vyšplhal asi do dvaceti stupňů oblouku a zahalil město v blízkosti horizontu do neviditelného pláště. Na Faetona ale paprsky rovníkového slunce dopadaly a na pás prstencového města nad ním a směrem k západu také. A byl to osvěžující pohled.

„Je mi zima. Dalo by se s tím něco udělat, prosím?“ Umělým pavoučkům (vytvořeným z podlahového materiálu) trvalo skoro minutu, než se mu dostali na kůži a upletli na něm hedvábný oděv s volnými záhyby bílé látky s vyhřívacími prvky nastavenými na uspokojivou úroveň.

Faeton zalovil v paměti. Co tam chybělo?

2.

Jednoznačný způsob, jak to určit, neexistoval. To, že si nepamatoval, co dělal v dubnu 10179, bylo proto, že to neměl v paměti, anebo proto, že si vzpomínku nespojoval s žádným datem? Vzpomínky nebyly totiž uloženy lineárně nebo chronologicky, ale podle asociací. Žádný seznam nebo rejstřík k nim nebyl. Uvědomit si, že vám chybí vzpomínka, šlo teprve tehdy, až jste pokusili si ji vybavit a… marně.

A když na nějaké prázdné místo skutečně narazil… (Co dělal, například, po banketním představení na oslavu dokončení Hyperionské orbitální rezonanční korekce? Těšil se tehdy na shledání se ženou, chtěl s ní tančit nebo splynout, ale vypadala tak apaticky a duchem nepřítomná) … nevěděl, jestli má danou mezeru na svědomí jeho zločinecká záhada, nebo se jedná o všednější zálohovanou vzpomínku, třeba starou mileneckou hádku nebo pracovní zakázku, na kterou se zavázal zapomenout.

Přesto však už po několika minutách našel dost mezer, aby v nich vysledoval systém.

Jednak byly dost velké a jednak jich bylo mnoho. Nechyběly jen roky a desetiletí, ale celá staletí jeho života; a nejvíce ta, která byla nejblíže současnosti. Ať to bylo cokoli, zabíralo to značnou část jeho času. Pokud měl uvažovat o zločinu, musel se jím zaobírat už dlouhou dobu, kořeny musely sahat až do dětství. A pokud to zločin byl, pracoval na něm dennodenně po většinu posledního století. Jeho paměť za posledních 250 let, až do začátku karnevalu, byla čistá.

Vyvolal si svou poslední jednoznačnou vzpomínku. To byl právě zmařen jeho druhý pokus o přestavbu Saturnu. Invarianté z Kosmoměst ho najali, aby plynového obra dezintegroval, pozametal a uskladnil vodíkovou atmosféru pro přeměnu antihmoty. Jako zdroj energie měla posloužit radiace uvolněná při dezintegraci. Diamanově-kovové jádro planety by potom nanoroboti přestavěli na největší komplex kosmických habitatů a kosmoportů, jaký byl kdy vytvořen. To by invariantské populaci z Měst umožnilo vlastnit půdu, rozmnožovat se a vytvářet další civilizace. Faeton viděl jejich plány; nesnili jen o nových Kosmoměstech, ale o celých kontinentech a malých planetách, divukrásných a technicky geniálně řešených systémech, každý samostatný, nekonečně spletitý živý organismus.

Kolegium hortatorů spustilo masivní kampaň na získání peněžních prostředků k zakoupení práv na Saturn. V okamžiku, kdy bylo matematicky nepravděpodobné dosáhnout ziskové návratnosti investic, invarianté, bez jakýchkoli emocí či známky nevole, své investice stáhli a smířili se s dalšími stovkami let života bez dětí, v šedivých, klaustrofobických chodbách svých přelidněných habitatů.

Krátce nato začínala Faetonova amnézie. Jaký další projekt připravoval? Ať to bylo cokoli, od té chvíle v podstatě nic jiného nedělal. Byly tu i další stopy: díry v paměti se většinou týkaly inženýrských prací; vymazané události se častěji odehrávaly mimo Zemi než na ní. Vzpomínal si na dlouhé cesty na Jupiterovy měsíce, na Neptun a na místo zvané Daleká v Kuiperově pásu; ale ne na to, co tam dělal.

Nedokázal si vzpomenout na žádné přemrštěné výdaje v posledních letech. Třeba žil skromně. Nenavštěvoval žádné večírky, slavnosti, inaugurace ani komunia. Odhlásil se ze všech sportovních klubů a korespondenčních salónů. Že bych byl takový morous? Možná ten bělovlasý stařec, ten saturnský umělec, popsal Faetona jako muže v černém jen proto, že Faetonův rozpočet na ošacení byl omezený.

Narovnal se v křesle. Ne v černém. V černém a zlatém. Ten podivný stařík řekl: „skličující černou a pyšnou zlatou.“

Faeton vyskočil a shodil bílé termohedvábí na zem, kde ho vzal vítr. Vrátil se do pokoje. Málem si znovu narazil nos, protože si vzpomněl v poslední chvíli, že musí dveřím rozkázat nahlas. Šatník se otevřel.

Visel tam (jak to, že si ho předtím nevšiml?) černozlatý oblek.

A vypadal stejně jako oblek toho člověka na ekopředstavení, třetího člena skupinky, jejímiž zbylými členy byla Bellipotentní kompozice a Kain, vynálezce vraždy.

Můj oblek. Ten člověk imitoval mě.

Vypadal spíše jako lodní kombinéza, jen byl objemnější než většina lodních obleků, takže připomínal krunýř.

Měl široký kulatý límec a nárameníky posázené umně vypracovanými, klenotům podobnými zdířkami, napájecími spojkami, energoanténkami a myšlenkovými obvody.

Pocit něčeho důvěrně známého byl velmi silný. Byl to jeho oblek. A to bylo nějakým způsobem důležité. Faeton natáhl ruku a dotkl se látky.

Černý materiál se pod jeho dotykem pohnul. Nařasil se, vyslal mu po prstech a zápěstí vlákénka tenká jako hedvábná nit a začal se mu navazovat na dlaň. Ruku mu okamžitě zalil pocit tepla, pohody a síly.

Tohle nebyla mrtvá tkanina, ale nanotechnický komplet. Faeton, navzdory tomu, co mu velel instinkt, se zdráhal důvěřovat neznámé bioorganizaci takové složitosti. Ucukl rukou. Tkanina zdráhavě uvolnila sevření.

Několik kapek hmoty spadlo z Faetonových prstů na zem. Boty kompletu – všechny součásti tvořily jeden celek – vyslaly ke spadlým kapkám, které se šinuly zpátky k hlavní části úboru, tenké úponky. Jakmile byly kapky vstřebány, hmota se jednou zachvěla a znehybněla.

Faeton, ponoukán zvědavostí, se dotkl nárameníku. Nic se nedělo. Ukaž mi, co umíš, pomyslel si. Strhl ruku k tělu a ustoupil.

První příkaz, který nemusel vyslovit nahlas. Měl před sebou drahý a kvalitní organismus. Zlaté segmenty se rozevřely a vytvořily náprsní krunýř; protáhly se až přes legíny v holenních plátech; loketní chrániče a rukavice se protáhly přes paže; z límce se vyskládala přilba. Přilba měla vysoký krční díl sahající od ramen až k uším a byla žebrovaná vodorovnými záhyby. Čapky faraónů na egyptských sochách měly podobné vodorovné vzory.

Faeton s obdivem sáhl na zlatý materiál. Pokud to byl kosmický krunýř, pak to byl ten nejsilnější a nejkvalitnější krunýř, jaký kdy viděl nebo si jen dokázal představit. Zlatá hmota nebyl žádný obyčejný kov. Existoval velký ostrov stabilních umělých prvků, takzvaný ‚kontinent stability‘, s atomovou váhou nad 900, k jejichž výrobě bylo zapotřebí takové množství energie, že se nemohly v přírodě vyskytovat. Zejména pak jeden, takzvané chrysadamantium, byl tak odolný a stabilní, že ho neroztavily ani termonukleární reakce v jádru hvězdy. Z něj byl tento oblek.

Náklady na jeho výrobu byly nepředstavitelné. Materiál byl unikátní; jedině srážkový protisměrný urychlovač obíhající kolem Jupiterova rovníku dokázal vyrobit dostatek energie k výrobě umělých atomů a i to si vyžádalo značné procento výkonu Gannisova malého slunce, které vytvořil zažehnutím Jupiteru. Oblek byl vyroben atom po atomu.

Černý materiál, teď uvnitř krunýře, byl cyklický nanosystém, který vytvářel nezávislou a soběstačnou symbiózu s nositelem: miniaturní a dokonalý ekosystém.

K čemu ale, pro vesmír, sloužil? K plavání mezi slunečními granulemi? K výletům do jaderných komor plazmových reaktorů? Ke kosmickým letům potřebný nebyl.

Radiační nebezpečí ve vesmíru bylo dvojího druhu: kosmické záření jako takové a záření vytvářené nárazem elementárních částic nebo prachových zrnek pohybujících se vysokou rychlostí. Ovšem záření, kterému byl člověk vystaven při meziplanetárním letu, i kdyby se jednalo o let napříč oběžnou dráhou Neptunu, tedy od jedné strany Zlaté Ekumeny ke druhé, bylo nepatrné a každým století sláblo. Jak se Sluneční soustava postupně čistila, sláblo rok od roku i opláštění lodí jako obrana proti meteorům a meteorickému prachu. Také nesmrtelní byli s postupujícím věkem čím dál trpělivější, proto se pomalejší rychlost nebo zdlouhavější trajektorie zdály stále nižší a nižší cenou za zvýšenou bezpečnost cestování. Sofotecká technika a vybavení umožňovaly zmapovat a odklonit i ty nejmenší prachové částečky obíhající mezi vnitřními planetami.

Faeton se ještě jednou dotkl ramene. „Otevři se. Chtěl bych si tě vyzkoušet. Prosím.“

Ale nic se nestalo. Možná musel vyslovit nějakou speciální příkazovou frázi, nebo zaplatit energetický poplatek, kdoví.

„Skvělé!“ povzdechl si. „Mám ten nejdražší superoblek, jaký si kdo umí představit, jaký nedokáže zničit, poškrábat ani otevřít žádná síla na světě… a neumím si ho obléct.“

Uvažoval proč, pokud byl tak chudý, oblek neprodal? Rozhlédl se po ubohém prostůrku přilepeném k šachtě kosmovýtahu, o jaký by nikdo nestál. Tady? Lodní oblek, jako je tenhle, a tady? Jako když viktoriánští aristokraté živoří ve dřevorubeckém srubu a v rozhrkané bedně pod umouněnou podlahou schovávají anglické korunovační klenoty.

Napadlo ho: Kdysi jsem býval mužem hodným takového krunýře.

Faetonův krunýř.

Cokoli jsem spáchal, že jsem ho nehoden, odčiním.

Vrátil se k udržovací rakvi, opatrně se do ní spustil a počkal, až ho zaplaví tekutina. Potom se přinutil ji v klidu, bez škubnutí, nasát do plic. Hlavu mu obemkl polštář a na kontaktní body v lebce se napojilo tisíce energetických a informačních toků. Spustila se umělá stimulace senzorických nervů. Uviděl věci, které existovaly jen v počítačové fantazii. Načetly se impulzy motorických nervů a ve shodě s nimi se matice imaginárního těla dala do pohybu. Napojen byl i talamus a hypotalamus, takže došlo k dokonalému napodobení všech emocionálně-viscerálních reakcí, tělesných vjemů a k podvědomé souhře jazyka těla s hlubokými neurálními strukturami.

Na chvíli se octl zpátky ve svém soukromém myšlenkovém prostoru, pár rukavic vznášejících se u světelného kola. Dotkl se ikony krychle napravo a spustil účetního. Uviděl seznamy koupí ve stovkách milionů nebo miliard sekund, od Gannise z Jupiteru a Vafnira z Merkuru. Částky srovnatelné s tím, co celé národy a říše kdysi utratily na vojenský rozpočet.

Byly tam i menší částky ve prospěch Tritonské kompozice, spolu s účtenkami za inspekce. Faeton kupoval od Neptuňanů velké informační balíky; na rozdíl od všech ostatních obchodních spekulací v rámci Zlaté Ekumeny podléhalo zboží od Neptuňanů povinné kontrole skrytých závad, záludností a zlomyslných žertíků.

Také poměrně malé platby na vrub jednoho z domů cerebelinní Matky-Života, dcery Kola-života jménem Dívka, za nákup hromady extrapolací, ekologických rovnic, bioinženýrských rutin, vybavení a posudků.

A biologický materiál. Faeton nakoupil tolik metrických tun virové a geneticky rekombinované hmoty, že to bylo k nevíře. Množství materiálu, které by dokázalo vyhladit celou biosféru Země a nahradit ji novými druhy. Že by šikoval armádu? Byl snad jeho černozlatý krunýř skutečným krunýřem, brněním ve starém smyslu toho slova jako respondéry dávných čarodějů, systém k odklonění nepřátelských zbraní? Ta představa byla šílená.

Dále spousty právnických a poradenských poplatků. Na menší věci měl Faeton právní radu zdarma přímo od Radamantovy právní mysli. Ale zde byly výdaje ukazující, že Faeton oslovil sofoteckou Mysl Západu a zakoupil u ní mimořádně drahou poradenskou, estetickou a publicistickou myšlenkovou sadu vybavenou programy osobnostní extrapolace hortatorů. Tato poradenská mysl se jmenovala Monomarchos.

To byla podstatná informace. Člověk si totiž nevytvoří advokáta, nevybaví ho miliardami sekund inteligence a nedá mu schopnost předvídat způsob uvažování a jednání hortatorů, pokud není předvolán před Vyšetřovací synod.

Synod nebyl soud jako takový, jakož ani hortatorové nebyli Kurií a neměli žádnou skutečnou právní moc. Zato byli společenskou a morální autoritou. V moderní době existoval jen jediný způsob, jak zabránit skutkům, které byly sice společensky nepřijatelné, leč ne přímo škodlivé pro ostatní – prostřednictvím hortatorů. Hortatorové nemohli trestat, alespoň ne přímo. Kdyby lidé vůči sobě použili násilí nebo nátlak, s výjimkou sebeobrany, sofotekové by zakročili. Lidé ovšem mohli organizovat protesty, stížnosti, veřejné výtky a v extrémních případech i bojkoty a společenská embarga. Mnoho obchodních subjektů vkládalo do smluv klauzule zakazující obchodování či prodej zboží těm, koho hortatorové bojkotovali. To se týkalo i potravin, energie a komunikace.

Kurie a Parlament do toho samozřejmě zasahovat nemohly. Smlouvy náležely soukromému sektoru a nedaly se rušit zásahem vládních úřadů; a pokud nebylo přijímání rozhodnutí hortatorů vynucováno silou, nemohly být zakázány.

Faeton si uvědomil, že má před sebou první solidní záchytný bod. Čin, ať už jakýkoli, kterým přiměl hortatory, aby proti němu zahájili Vyšetřování, byl důvodem k výmazu paměti. Šlo s jistotou říci, že Faeton souhlasil s amnézií, aby se vyhnul něčemu horšímu – jako třeba veřejnému pranýřování či společenskému embargu.

Před Kurii však předvolán nebyl. Nebyl obviněn ze zločinu. Aspoň to.

Víc se zde dozvědět nemohl. Dotkl se ikony žlutého disku, aby znovu navázal spojení s Radamantem.

A byl tam, zastavený ve scéně z Radamantovy memotéky, každičký detail přesně na svém místě. Pozdní slunce proudilo okny a třpytilo se na paměťových pouzdrech a skříňkách. V paprscích slunce se nehybně vznášela zrníčka prachu. I jeho žena stála na stejném místě, krásná jako obrázek.

Faeton se zhluboka nadechl. Jeho mozek zaregistroval stejný pocit, jaký mohlo vyvolat napětí v žaludku a napřímení páteře, včetně podvědomého signálu, kterým se ohlašovala sbíraná odvaha.

„Jsem připraven. Pokračuj.“

7

U ČAJE

1.

I Dafné mohla mezitím přemýšlet; vypadala vyrovnanější. „Miláčku, dlužím ti vysvětlení, ale musíš mi slíbit, že se budeš řídit tím nejpoctivějším a nejpřísnějším smyslem pro spravedlnost, jakého jsi schopen.“ Přistoupila až k němu a zahleděla se mu do očí.

Zlehka se dotkl Dafnina ramene a jemně ji odstrčil. „Nejprve chci slyšet odpovědi na pár otázek.“

Sevřela rty. Respondérské cvoky na jejím čarodějském obleku zlostně zavibrovaly, jako kdyby odrážely bellipotentní nanozbraň nebo bolestivý jed. „Jak myslíš! Ptej se.“

„Jen mě zajímá, jak sis mohla myslet, že ti to projde? Díry v mé paměti jsou tak velké, že jsem si jich zákonitě musel po krátké době všimnout. A přitom se týkají spousty věcí, které jsou záležitostí veřejné archivace. Výdaje za antihmotu, energii, počítačový čas. Meziplanetární lety. Stačí nahlédnout do záznamů kosmického dopravního inspektorátu a zjistím, kam jsem letěl a co jsem tam dělal. Šetření hortatorů jsou rovněž záležitostí veřejné archivace. Poskládat si všechno dohromady mi dlouho nepotrvá. K čemu to celé vlastně bylo?“

„Ale to já nevím,“ odpověděla jednoduše Dafné.

Faeton se zamračil a otočil se s otázkou v očích k Radamantovi.

„Noetický odečet mohu provést jen s výslovným souhlasem subjektu,“ odtušil Radamant.

„Nevím, proč ti to udělali, nevím, co je v té schránce. Přísahám,“ řekla Dafné.

„Její slova jsou věrným odrazem jejích myšlenek,“ potvrdil Radamant. „Nelže. A lež není ani to, co řekne teď.“

„Součástí dohody muselo být i mé zapomenutí,“ pokračovala Dafné. „Ať jsi udělal cokoli, já se ti za zády neposmívám, ani tě nevodím za nos, nic takového. Prostě nevím, co to bylo.“

„Tak jak jsi věděla, že –“

Beze slova vytáhla z kapsy dlouhého pláště vlastní paměťové pouzdro. Malé, stříbrné, popsané jejím pavoukovitým rukopisem. Stálo tam:

Tento soubor obsahuje materiál o člověku, kterého nazýváš svým manželem, a který jste se společně rozhodli zapomenout.

1. Pokud čteš tato slova, znamená to, že Faeton učinil kroky ke znovunabytí zakázaných vzpomínek. Pokud se tak stane, opustí Zlatou Ekumenu, možná navždy.

2. Faeton je na mizině a žije v domě Radamantů jen na Helionův příkaz a jen potud, pokud nezíská odňaté vzpomínky.

3. Faeton nespáchal žádný zločin, avšak hanba a znepokojení, jaké jeho plány přinesly, byly více, než jste oba dokázali unést. Důvody tvého souhlasu s amnézií, jakož i s výhodami z ní plynoucími, jsou ti dobře známé.

4. Tvá amnézie je závislá na jeho. Pokud si Faeton někdy přečte zakázaný soubor, tento soubor se automaticky otevře také.

5. Za žádných jiných okolností nesmíš tento soubor otevřít. Upřímné vztahy s Faetonem vyžadují, abys před ním neměla žádné tajnosti.

Faeton jí vrátil pouzdro. Možná se styděl za svou podezíravost. Strčila si ho zpátky do kapsy.

„Ale proč jsi –“

„Nemohli bychom si jít promluvit někam jinam?“ přerušila ho. „Cítím se tady příšerně.“ Dafné si rukama objímala břicho, upírala oči do podlahy a chvěla se.

Faeton odložil paměťové pouzdro zpátky na místo. Vytáhl klíč a ledabylým pohybem ho hodil Radamantovi stojícímu ve dveřích.

Otočil se zády k pouzdru, položil ženě ruku kolem ramen a odvedl ji po schodech dolů.

Potom nařídili Radamantovi, aby jim na zahradu přinesl čaj. Faeton se převlékl do dobového kostýmu: tuhý límeček, dlouhý černý kabát. Dafné si vzala karmínově červený edwardovský čajový kostým, který dával vyniknout její pleti, a slamáček s úzkou krempou a složitou mašlí, padající na záda. Faeton s úsměvem přehlédl tento mírný anachronismus, když viděl, jak půvabně vypadá.

Usrkávali ze šálků ze skořápkového porcelánu a ze stříbrného podnosu uždibovali pečivo. Faeton se neubránil podezření, že umělá chuť čajových koláčků je lepší než originál.

Dafné promluvila jako první: „Myslím, že všichni zapomněli, čím ses provinil. Jinak to přece ani nefunguje. Nesouhlasil bys s amnézií, pokud by nezapomněli i ostatní a nedali si tu nepříjemnost odstranit z hlavy. Podívej se, jak tě rozzuřila představa, že bych před tebou mohla skrývat pravdu. Je snad nějaký jiný způsob, jak bychom my, nesmrtelní, spolu mohli žít věčně, pokud bychom všichni definitivně a jednou provždy nehodili staré konflikty za záda?“

„Definuj ‚všichni‘.“

Pokrčila rameny. „Všechny civilizovanější části společnosti, samozřejmě.“

„Což znamená vyjma Primitivistických škol, které nehoví mozkovým úpravám ani žádným neurotechnologiím. Vyjma Atkinse, který si musí chránit mozek před všemi kontaminujícími látkami. Vyjma těch vyvrhelů a bídáků Neptuňanů. A vyjma jednoho dalšího chlapíka, kterého jsem potkal na ekopředstavení. Byl oblečený jako já. Jenom helmu měl jinou.“

„Kdo to byl?“

„Co já vím? Byl na karnevalu.“

„Jaký měl kostým?“

„Byl převlečený za část Bellipotentní kompozice, konec Čtvrté éry.“

„Vím, kdo za tím stojí. Bellipotentní kostým sestavil Černý dům. Jsou to samí anarchisté, rozvraceči a šoko-umělci. Snaží se urážet Ao Aoena a další nestandardní neuroformy.“

„A mě? Jejich kostým mě přirovnal ke Kainovi, postavě z Byronovy hry, která vynalezla vraždu, a k Bellipotentní kompozici, která znovuvynalezla válku.“

Zavrtěla hlavou. „Nemám tušení, co to může znamenat. A stejně tak nepochopí tyhle šprýmy žádný jiný slušný člověk; všichni jsme dobrovolně zapomněli jejich původ. Hortatorové ho k tobě vůbec neměli pouštět.“

Faeton se chytil další myšlenky. „To znamená, že hortatorové monitorují mé kroky. To mě nepřekvapuje. Během karnevalu jsou lokalizační a identifikační okruhy vypojené, a proto, když jsem se ztratil v davu, jsem viděl věci, které jsem vidět neměl.“

„Tak vidíš! Tady máš své vysvětlení. Záhada vyřešena!“ zvolala radostně Dafné. „Můžeme teď mluvit o něčem příjemnějším, prosím?“

Faeton kývl hlavou a řekl: „Myslím, že amnézie musela být vykonána krátce před začátkem karnevalu. Z něčeho, co mi ten starý primitivista řekl, vyplynulo, že jsem neměl být pozván. Z toho usuzuji, že jsem s amnézií souhlasil proto, abych mohl přijít. Navíc, dost lidí si uchovalo tolik vzpomínek na mou minulost, aby to stačilo k úšklebkům, významným pohledům a řečem, a tím pádem i k mému podezření, že něco není v pořádku.“

„Zdá se mi to, nebo se stále bavíme o tomtéž?“

„Hlavní problém je jak najít někoho, kdo ví to, co jsem věděl já, a jak se k němu dostat, nejlépe v převleku, aby to nevzbudilo pozornost a nelibost hortatorů. Umělecké akce by měly být na estetickém indexu pro nákup akcií. Jeden z nás by mohl vystopovat toho staříka se saturnskými stromy a druhý zjistit, která cerebelinní pořádala to ekopředstavení u Jezera Osudu.“

„Miláčku, říkáš to, jako kdybych ti v téhle honbě měla pomáhat. Ale to nebudu.“

Faeton se v křesle zaklonil a mlčky se jí zadíval do očí.

„Je to honba za vlastní zkázou, nic jiného.“

„Je to honba za pravdou.“

„Pravda! Nic takového neexistuje. Jen signály v mozku. Vjemy, vzpomínky, láska, nenávist, abstraktní filozofie, tělesné touhy, to všechno jsou jen signály. Silné nebo slabé. Signály, které lze reprodukovat, zaznamenat, zfalšovat. Jakoukoli myšlenku, pocit uspokojení, přesvědčení, kterého chceš odhalením této záhady dosáhnout, lze příslušnou aplikací signálů napodobit tak, že jednoduše není ve tvých silách postřehnout rozdíl. Všechno ti bude připadat stejně reálné jako tohle.“ Obkroužila rukou scenérii kolem: sluncem zalitá zahrada, vůně trávy a růží, lesknoucí se listí, bzučení včel, švitoření skřivanů.

„Až na to, že to nebude pravda.“

„I tahle úvaha je jen další signál.“ Rozmrzele nad šálkem čaje sešpulila rty.

„Tomu sama nevěříš, Dafné. Kdybys tomu věřila, nevedla bys život, jaký vedeš. Prostě bys šla utonout v nějaké snové hře a zůstala v ní už navždy. Kromě toho jsem přesvědčen, že dokážu zjistit podstatu toho, co se mi stalo, aniž bych narušil literu dohody, ať jakékoli, kterou jsem uzavřel.“

Nervózně položila šálek. Trochu čaje přitom vyšplíchlo na talířek. Hlas ale měla klidný a vyrovnaný: „Proč se tím zabývat? Proč se nespokojit s tím, co je?“

„Být spokojený je příliš snadné. Kde chceš ve spokojenosti najít něco velkého? Raději budu usilovat o něco obtížného.“

„Promiň, ale s tím nesouhlasím. Být tvrdohlavý umí každý osel, lásko. Jen se rozhlédni, kolik jich na světě je.“

Faeton rozpřáhl ruce a usmál se. „Pokud si při tom tvrdohlavém oslovství zachovám jistou dávku důstojnosti a inteligence, budu spokojený. Copak nechápeš, jak je to důležité? O jak velkou část života jsem přišel?“

Dafné s námahou skrývala netrpělivost. „Můj milý, čím měříš důležitost? Časem? Bellipotentní kompozice vládla Východní hemisféře déle, než jsi ty na světě. A nezůstalo za nimi nic, jen devadesát generací bolesti a hrůz. Jedinou vteřinu života bych nevyměnila za celou jejich hegemonii. Tak proč chceš, třeba jen jedinou vteřinu života, trávit nad něčím, co tě může jedině zničit? Miláčku, poslouchej mě. Žádná záhada neexistuje, žádná hádanka, kterou by stálo za to řešit. Jestli jsi ty vzpomínky sám odvrhl, co na tom záleží, kolik času zabíraly? Copak tě nikdy nenapadlo, žes věděl, co děláš, když ses k tomu rozhodl?“

„To mě na tom všem udivuje nejvíc…“ Faeton se zamyšleně napil čaje.

Dafné se k němu naklonila, v zelených očích planoucí pohled.

„Musel jsi tehdy vědět, co přijde. Musel jsi vědět, že budeš, ty, Faeton v budoucnosti, umírat zvědavostí. A rozhodl ses, že vědět je ze dvou zel to horší. Tak proč teď nechceš uvěřit, že ses rozhodl správně? To nemůžeš ničí úsudek brát takový, jaký je? Ani svůj vlastní? I když teď víš, že tehdy jsi věděl víc než teď?!“

Faeton se unaveně usmál. „Schválně, jestli si rozumíme. Ty chceš, abych bral jako dané, že jsem byl vždycky charakterově natolik silný, abych nikdy nebral věci jako dané. Ale kdybych ti v tom dal zapravdu, nebyl bych snad sám příkladem toho, že taková důvěra není na místě? Mé tehdejší já mohl, pokud vím, přesvědčit podobný argument, o jaký se snažíš teď.“

„Moc chytře řečeno!“ vzplanula. „Nechceš se těmi chytrými řečmi rovnou poslat do vyhnanství a hanby?“

Faeton upřeně zkoumal oheň v Dafniných očích, její pootevřené rty, když se prudce nadýchla, rozšířené nosní dírky, ruměnec ve tvářích. Potom se uklidnila, sklopila oči a těžkomyslně uhnula pohledem. Faeton dál zkoumal křivku její šíje, dokonalý profil, dlouhé a černé řasy sahající skoro až k lícím. Jakým činem získal tuto temperamentní a fascinující ženu?

Co má udělat, aby si pojistil, že ji neztratí?

Zbytečné úvahy. Nemůže být jiný, než je, a zůstat sebou.

Závan větru rozcuchal Dafné vlasy. Elegantním pohybem zvedla ruku a přidržela si klobouk. Dívala se nahoru, do valících se bílých mračen a modré oblohy, věrné reprodukce oblohy dávné Země, kde se nad jižním obzorem netřpytilo prstencové město, kde nehořela oslepivá tečka Jupitera a kde i večernice měla své obvyklé místo určené někdejší oběžnou dráhou Venuše.

„Ve Vancouverském zálivu brzy začnou navikulární závody,“ řekla. „Telesten Quatro vyzval své starší já Telestena Quintcuxe. Říká se, že se určitě porazí. A bude tam i Ao Ymmel-Eendu, čaroděj, který z vlastního dvojmozku stvořil sám sebe, aby je vyzval oba.“

Hlas se jí rozechvěl; ovládlo ji vzrušení. „Ymmel-Eendu, teď když ze sebe udělali jednu osobu, prožil posledních čtyřicet let v navistěle, trénoval a připravoval se, a za celou tu dobu, říkali na Kanále nezaručených zpráv, ani jednou nevystoupil na souš! Na dlouhá léta vypnul lineární a lingvistické segmenty svého mozku a jako mořský živočich žil mezi delfíny a kytovci, přesouval se z jednoho oceánického snu do druhého, aby dosáhl mystického sepětí s mořem, větrem a vlnami!

A odpoledne proběhne u Mount Washingtonu pankratium mezi Bímou a Arcedem, které ukončí jejich dvě stě let trvající rivalitu. Poražený se zavázal, že změní pohlaví a bude vítězi rok a den harémovou otrokyní. Podle mě nechutná domýšlivost, ale kdo vidí do hlavy atletům a somato-umělcům?

Večer bude u Hawthornů ples s půlnočním stimulem. V platné závěti neuropatisty Mancuriosca se našel dodatek, podle kterého má být oživen na Mileniální slavnosti. Říká se, že dokončil svůj opus číslo deset, Nedokončené aranžmá. Každý chce vědět, jak vyřešil onu proslavenou, spornou pocitovou pasáž; a dnes se to dozvíme! Sám Mancuriosco nás provede úplným cyklem vědomí z jednoho změněného stavu mysli do druhého a kdoví, jaké nové myšlenkové výrazy, nové vhledy či nové formy mohou z jeho zručné manipulace našimi nervovými systémy vzniknout. Půjdeš, Faetone? Půjdeš se mnou?“

Stěží se ubránil pokušení.

Kdyby se mu nechtělo se tou záhadou dnes večer, následující měsíc nebo následujících deset let zabývat, stačilo navštívit editora a uložit vzpomínky vztahující se k jeho dnešnímu zjištění k ledu. Mohl by strávit příjemný večer se svou ženou – něco, co neudělal už hrozně dlouho. Mohl by strávit příjemný a bezstarostný život. Stačilo chtít.

Ale přišlo mu na mysl, jestli to neudělal už dřív. Co když pokaždé, když objevil mezeru v paměti, přesvědčil sám sebe, aby na svůj objev zapomněl? Třeba včera? Nebo každý den?

Mohl vést příjemný život. Stačilo si o něj říct. Ale nebyl by jeho.

„Tyhle oslavy se mi začínají zajídat. Mnohem raději bych se zabýval něčím, co činí život hodným oslavování. Ale děsí mě představa, že mé minulé já, jak říkáš, muselo vědět, co dělá. Dejme tomu, že jsem podstoupil tuhle amnézii jen proto, abych se dostal na Slavnost. To by znamenalo, že moje účast byla součástí jeho plánu. Ale plánu na co? Co doufalo, že tím získá? Muselo si být naprosto jisté, že se zachovám podle jeho očekávání…“

„Miláčku, to, co říkáš, začíná připomínat úvahy blázna. Lidé takhle neplánují a nekonspirují. Co kdyby ses prostě uvolnil a šel se mnou na ty navikulární závody?“

Ale Faeton už neposlouchal. Hlavou mu běžela Radamantova slova. Skutečně předvídat něčí kroky lze jen tehdy, je-li daný člověk skutečně čestný a zásadový. Faeton si představil, jak se nějaká jeho dřívější verze dobrovolně vzdává dvou set padesáti let vzpomínek a páchá něco na způsob sebevraždy; ukládá se do hrobky, k zapomnění, a vše staví na jediné naději: že jeho neznalé, amnézií stižené budoucí já v sobě najde tolik síly a vytrvalosti, aby ho samo, aniž by ho o to někdo požádal, vrátilo zpátky na svět. Při té představě ho zamrazilo.

Vstal. „Dafné, mé vzpomínky jsou v troskách. Mám pocit, jako kdyby mě někdo zmrzačil. Možná k tomu byl dobrý důvod, ale žít dál a nepokusit se zjistit, jaký to byl důvod, to ode mě nečekej. Víš víc, než říkáš. Na tvé schránce stojí, že znáš důvod mé amnézie. Taky že ti z ní plynou jisté výhody. Jaký je ten důvod? Jaké jsou ty výhody?“

„Proč se snažit rozpomenout na zapomenutý zločin? Nech ho spát.“

„Na tvé schránce se píše, že jsem nic neprovedl, ale pouhý můj úmysl něco udělat stačil k tomu, abych byl zastaven.“

„Možná proto jsi unikl skutečnému trestu. Že jsi ten zločin nestačil spáchat. Těchto vzpomínek jsem se vzdala.“

„Ale výhody, kterých užíváš, jsou ti známé. Jaké to jsou?“

„Štěstí, které zažívám, převyšuje všechny mé někdejší představy o něm,“ odpověděla, vyhýbajíc se jeho pohledu.

„To není odpověď.“

„Ale jinou ze mě nedostaneš. Spokoj se s ní.“

„Ty mi skutečně nechceš říct pravdu?“ Když neodpověděla, chvíli mlčel, pak pokračoval: „To pro tebe manželský slib znamená tak málo? Když se brali naši známí Asatru a Hellaine, udělali to tak, že si vyměnili kopie sebe samých. On upravil charakter loutky své manželky tak, aby mu vyhovovala, a ona udělala totéž se svou verzí svého manžela. A taková je většina našich známých. Sferanderik Bezpočetný posílá své kopie za manžely všem ženám, které prožijí některé z jeho nevkusných milostných dramat, která píše; má ho ve svém harému každá školačka. Takové chování by mě mělo urážet. Jako kdyby manželův úkol bylo obstarat manželce gigola a ona jemu prostitutku, aby se pak mohli společně těšit posvátnému svazku manželskému! A že mě to neuráží je jen proto, že z toho široká veřejnost udělala banalitu srovnatelnou s výměnou promočních památníčků. Já myslel, že jsme zasvěceni ideálu Stříbro-šedé, ty a já. Reálným tradicím, reálným stimulacím, reálnému životu. Myslel jsem, že naše tradice znamená pravdu. Myslel jsem, že naše manželství znamená lásku.“

Neodpověděla, jen seděla, řasy sklopené, pohled upřený k zemi.

Když promluvila, hlas měla tichý a oči dál sklopené. „Obávám se, že nejsme sezdaní, manželi můj.“

„Co-cože?!“ vysoukal ze sebe Faeton, jako kdyby dostal ránu do žaludku. „Ale obřad si pamatuji… a Radamantus říkal, že nemám žádné falešné vzpomínky…“

„Vzpomínky falešné nejsou. Já ano. Tady.“

Dafné vytáhla z kapsy deník, malou knížečku v plátěné vazbě s růžovým vzorem, a položila ji na stůl. Jako mnoho dalších manželských párů měli i oni sdílený okruh, který jim umožňoval úplnou a přímou výměnu paměti, aby mohli věci vnímat z úhlu pohledu toho druhého. A deník byl ikonou, která tento okruh zastupovala.

„Bojím se,“ pokračovala, „že mě tvá honba za pravdou zničí. Vím, že jsi už zničil jiné, o kterých jsi prohlašoval, že je miluješ. To je součástí toho, co jsi zapomněl. Jsi přesvědčen o tom, že tvůj zapomenutý čin nebyl zločin. V očích zákona možná nebyl. Ale lidé dokáží napáchat strašlivé věci, ty nejstrašlivější, které zákony nikdy nepotrestají.“

Vytáhla malý klíček a odemkla miniaturní zámek na přebalu knihy. Vazba zčervenala. Vzplanul nápis: „POZOR! Toto je osobnostní otisk. Při načítání ztratíte pocit vlastní totožnosti, což může zanechat dlouhodobé následky na vaší osobnosti, charakteru či vědomí. Víte jistě, že chcete pokračovat? (Zrušte vytažením klíče.) “

Posunula deník po stole k Faetonovi. „Nabízím ti ho v naději, že odmítneš a vrátíš mi ho, aniž bys ho četl. Jestli mi věříš, tak věz: to, co je uvnitř, ničí náš manželský sen. A jestli mi nevěříš, jak se opovažuješ tvrdit, že mě miluješ?“

Vytáhl vlastní deník, útlý černý svazek, odemkl ho a hodil na stůl. Otřes dopadu rozdrnčel porcelánový čajový servis. Deník zůstal ležet na ubruse v pruhu slunečního světla, kam nesahal stín vrhaný střechou altánu. Z cukřenky vypadla stříbrná lžička.

Datum četby na obalu bylo včerejší. Nabízel jí podívat se na to, co se mu přihodilo, z jeho úhlu.

„Manželství založené na nepravdě je protimluv,“ dodal a zdvihl její deník.

Přesto zaváhal.

Dafné na něm spočívala klidným, nehybným zrakem. Její tvář postrádala jakýkoli výraz.

V tentýž okamžik přistoupila zpoza Faetonových zad ke stolu lokajská verze Radamanta. V ruce držel stříbrný podnos s dopisem, poskládaným, orazítkovaným, zapečetěným.

„Promiňte, že vyrušuji, pane, paní,“ omluvil se Radamantus s irským přízvukem a lehce se uklonil. „Ale mladý pán byl předvolán.“

Faeton se otočil. Co mělo být zase tohle? „Předvolán? Hortatory?“

„Ne, pane. Kurií. Toto je oficiální právní výzva.“

Faeton převzal dopis, zlomil pečeť a dal se do čtení. Žádný zatýkací rozkaz, žádná zmínka o zločinu, jen výzva k dostavení se k Obvodnímu soudu pro věci pozůstalostní k ověření totožnosti. Formulováno to bylo tak zdvořile, že nedokázal určit, jde-li o žádost či příkaz.

V hlavičce stálo jen: „Ve věci Helionově.“

„Co to má být, Radamante?“

„Výzva k místopřísežnému prohlášení, pane. Mám vám vysvětlit podrobnosti tohoto dokumentu?“

„Teď mám zrovna jiné starosti…“

„Do chvíle, kdy noetické šetření neprokáže vaši totožnost, nesmíte načíst žádné mnemonické otisky ani nic jiného, co by změnilo vaši osobnostní strukturu.“

„Jak to, že se to dozvídám až teď?“

„Byl jste na karnevalu, pane, a nikdo nevěděl, kde jste, takže vám nikdo nemohl doručit předvolání.“

„Dobrá. Uděláme to v dopoledním pokoji. Ten se dá upravit na jejich estetické požadavky, aniž bychom příliš narušili zdejší vizuální integritu…“

„Pane, když si ten dokument pročtete podrobně, zjistíte, že se musíte dostavit osobně, nikoli jako manekýn, parciál nebo teleprezentace. A během šetření nesmíte přijímat žádný signál.“

„Zrovna teď, krucinál! Kam se mám dostavit?“

„Do Prstencového města, délka padesát jedna.“

„Tak pojďme hned, ať to máme z krku,“ řekl a strčil si manželčin deník do kapsy.

Faeton vystoupil ze snového prostoru do svého soukromého myšlenkového prostoru a znovu se proměnil v odtělesněný pár létajících rukavic. Ikona manželčina deníku byla stále ‚při něm‘; vsunutí do kapsy byl dostatečně silný symbol. Zde, samozřejmě, vypadal mnohem jednodušeji a obyčejněji – jako pastelový obdélník. Když ho rukavice pustila, nespadl, ale zůstal viset na místě, nalevo od krychlí zastupujících inženýrské programy.

Znovu procitl v rakvi v malé, prázdné místnosti.

8

PŘEDVOLÁNÍ

1.

Tentokrát měl Radamanta s sebou, takže se mu komora jevila zařízená a vyzdobená. Připomínala interiér švýcarské horské chaty, zřejmě přímo lovecké – podlaha z tvrdého dřeva s předložkami z medvědí kůže, pod roštem plápolající oheň, nad ním krbová římsa s nablýskanými vítěznými poháry. Naproti oknu stál stojan s puškami a šatník měl tentokrát podobu leštěné dubové skříně s řezbami zbraní. Francouzské dveře s křišťálovými vitrážemi ve tvaru diamantů vedly k vpodstatě stejné vyhlídce jako předtím.

Radamantus, tentokrát jako komorník, mu s úklonou podával kalhoty, košili a sako. Faeton ze sebe stáhl hedvábnou přikrývku a vylezl z postele s nebesy.

Jeho nevzhledné tělo s tuhou kůží bylo totam; teď vypadalo ‚správně‘. Když se otočil ke skříni, komorník udělal krok a otevřel ji – konec nesmyslné nutnosti vydávat příkazy hlasem.

Uvnitř visel zlatý krunýř.

„Chci vidět věci tak, jak jsou,“ řekl.

Útulná lovecká chatička se proměnila v ošklivou bledou krychli. Faetonovy smysly se otupily; kůže mu ztloustla a zdrsněla jako plast. Jen krunýř vypadal stejně. Ba dokonce lépe.

„Radamante, dokážeš zjistit, jak se ten krunýř otvírá?“

Na povrchu krunýře se objevily svislé černé čáry podobné proudovým a začaly se rozšiřovat. Vyskládala se přilba. Krunýř teď vypadal tak, jako když ho Faeton spatřil poprvé, černý, se zlatými pláty po stranách a zlatými ornamenty na límci, ramenou a stehnech.

„Když už musím před Nejvyšší soud Kurie, tak v téhle nádheře, která posadí svět na zadek! Přece nepůjdu na schůzku s osudem jako nýmand!“

Radamantus (přes běžný postup Stříbro-šedé) se projevil jako hlas bez těla šeptající do Faetonova ucha: „Odpusťte, pane, jestli jsem se vyjádřil nepřesně. Nejste předvolán před Nejvyšší soud, ale před soud pozůstalostní. Mám za to, že předmětem jednání není stanovení trestu, ale nárok na dědický dar.“

Faeton si přehodil krunýř přes ramena. Černá tkanina se rozpustila v houšť poletujících vláken, která se na něj snesla, obepnula mu končetiny a trup a zafixovala zlaté adamantiové pláty a dílce na příslušných místech. Černá hmota splynula s Faetonovou kůží. Znovu ho zachvátil pocit ohromné pohody. Nanotechnika krunýře pronikající do těla vyživovala jeho buňky účinněji, než když se jim dostávalo živin a tekutin prostřednictvím přirozených mechanismů.

Chvíli jen tak stál a liboval si v povznášejícím pocitu síly, kterým krunýř obdaroval jeho nervy a svaly. Teprve potom k němu pronikl smysl Radamantových slov. „Dar? Soud má rozhodnout, jestli mám nárok na dar? Co je to za nesmysl? Já myslel, že si Kurii platíme pro případ, že by někoho někdy napadlo znovu páchat násilí, podvody, nedržet slovo. Triumvirové přece nerozdávají dary.“

„Jde o dědický dar, mladý pane. Pod pravomoc triumvirátních soudců spadají také spory o vlastnictví pozůstalosti.“

„Hm. Já myslel, že tohle mají na starosti archeologové nebo správcové muzeí. Co to má co dělat se mnou? Ledaže by mě to mělo odvést od mých snah dozvědět se o sobě pravdu. Ale co! Hlavně ať to máme za sebou. Půjdeme konečně?“

Vzdálenější zeď bezútěšné místnosti byla z pseudohmoty. Pseudohmota nebyla hmotou ani energií, jak tyto termíny chápali dávní lidé, ale třetí manifestací časoprostoru. Vibrace ylemových superstrun v pevných geometriích, nazývané ‚oktávy‘, vytvářely hmotně-energetická kvanta; nestabilní pulzy vytvářely dočasné virtuální částice. Nepřirozená, avšak dokonale celistvá topologie (která nevznikla v prvních třech vteřinách existence vesmíru) byla polostálý vlnový tvar, přezdívaný triton. Pseudohmota složená z těchto tritonových semikvant se mohla projevovat jako tvar a rozměr, ale pouze v přítomnosti stabilizačního energetického pole. Pokud se toto pole vypnulo, poloha pseudohmoty dostala proměnlivý charakter a pevnost zmizela, dokud se pole znovu nezapnulo.

Vzdálenější zeď se při Faetonově průchodu vyboulila jako mýdlová bublina a za jeho zády se smrštila zpět do reality. Faeton věděl, že existují školy, které z estetických a metafyzických důvodů odmítaly používání pseudohmoty; v tu chvíli k nim pocítil chvilkové sympatie. Život by byl snazší, kdyby člověk mohl věřit pevnosti toho, co se jako pevné jevilo.

Přistihl se, jak hledí řadou oken do širokého, oválného prostoru. Stoupal a ztrácel se v nedohlednu. Pod ním propastná, napohled bezedná šachta připomínala studnu. Stěny byly osazené kolejnicovým vedením a generátory lineárního pole. Vypadalo to jako tygří kůže – pruhy a šperky. Celkový vzhled měl více biologický než mechanický charakter; geometrie architektury byla fraktální, organická, spirálovitá – jen ne euklidovská či lineární.

Po stěně neslyšně přisvištěla kabina s pavoukovitými rameny a krabovitými podpěrami a se škubnutím zastavila před Faetonovým oknem. Naprosté ticho bylo důkazem, že v široké výtahové šachtě není vzduch. Část kabiny se vyboulila proti oknu a rozevřela široké ‚rty‘. Dveře žádné. Okno se zkroutilo a otevřelo jako květ a prolnulo s výčnělkem kabiny. Faeton hleděl do krátké, zakřivené chodby v útrobách kabiny; připomínala jícen. Vnitřek kabiny neměl jasně určené stěny, podlahu ani strop. Barevné obložení tvořily záhyby nebo hladké kusy tkáně, hebké jako pápěří a prosté jakýchkoli neforemných tvarů či ostrých hran. Polymimetický materiál se uměl přizpůsobit mnoha nestandardním až výstředním tvarům těla. Podlahu tvořil mělký kráter o průměru dvanácti kroků naplněný živou vodou. Připomíná žaludek, napadlo Faetona.

„Co je to za místo?“ ucouvl s odporem.

„Toto místo nedodržuje Estetický konsenzus.“

„To vidím taky!“

„…Je to jedna z Proti-estetických škol, Neomorfetikové, kteří jsou součástí hnutí ‚Nikdy-První‘. Jsou to nejhlasitější odpůrci tradičních sociálních a uměleckých forem…“

„Vím, kdo jsou,“ reagoval podrážděně Faeton. „Úplně všechno jsem nezapomněl.“ Nikdy-První se rekrutovali z druhé generace po vynalezení nesmrtelnosti. Byli proti všemu, co vyznávaly generace před nimi. Celé hnutí bylo zřejmě založeno na představě, že bohatství a moc by, z nějakého nepochopitelného důvodu, měli staří (kteří je získali) předat mladým (kteří je nezískali). Před vynalezením nesmrtelnosti byly možná zákony a instituce jiné, ovšem v dnešní době jsou tyto názory přinejmenším diskutabilní.

Faeton pokračoval: „Helion jim říkal Kakofilové, milovníci ohavnosti. Kdysi jsem mu oponoval, že v jejich tvorbě je skutečně něco slibného, futuristického a odvážného, ale… fuj! Možná měl Helion nakonec pravdu. To jezírko má podezřelou barvu – obsahuje ta voda halucinogeny?“

„Soporifika na zmírnění akceleračního šoku, pane, a obveselující chemikálie na zkrácení cesty.“

„Ale? Jak dlouho trvá cesta?“

„Odtud na Geosychronní orbitu? Tři sta sekund.“

„Myslím, že čtyři minuty ve své fádní společnosti vydržím, aniž bych se uzoufal nudou, díky. Dokonce si myslím, že se obejdu i bez Kakofilů a jejich výtahu.“

Objevil totiž v krunýři myšlenkový prostor. Jako by mu do mozku najednou přišly signály z tuctu argusích očí – vjemové otisky snímacích kapacit krunýře mu zaplavily mozkovou kůru; k tomu přibyly další kapacity paměti a ovladače motorických nervů. Krunýř měl vskutku ohromující počet ovládacích rozhraní, servo-myslí a obslužných posloupností. Avšak žádný z těchto ovladačů, jak se zdálo, nebyl napojený na okruh nebo kanál. Stroj nebo systém, který měl krunýř ovládat, musel být nepředstavitelně složitý a sofistikovaný.

Faeton mohl ovládací rozhraní krunýře použít k ovládnutí místního myšlenkového prostoru. Netrvalo mu ani vteřinu pochopit a analyzovat energetické toky ve stěnách šachty, vytvořit v černé vložce krunýře příslušná ukotvovací pole a generátory, vytvořit kolem sebe magnetické silové pole a několikanásobkem rychlosti zvuku se rozjet po energetických liniích podél osy šachty vzhůru. Bezpečnostní rutiny způsobily, že přechodové bubliny oken splaskly a zavřely se hned, jakmile kolem nich proletěl, dříve, než se mohl do vakua v šachtě dostat vzduch. Černá vložka krunýře pronikla do všech Faetonových tkání, nervů a kostí, a vytvrdila mu tělo na hustotu dubového špalku. Bez problému snese zrychlení devíti gé, ubezpečil ho vnitřní detektor krunýře; a kdyby bylo dost času na dokončení úpravy napětí v buňkách a buněčných stěnách, snesl by i devadesát gé…

„Radamante, neohrožuji nikoho, že ne?“

„Kdyby ano, varoval bych vás, mladý pane.“

Faeton vyletěl na křídlech neviditelné síly až na vrchol kosmického výtahu, do rozsáhlého, přibližně kulovitého prostoru o průměru jedné míle. Panovala v něm beztíže a jeho stěny byly posety nakládacími plošinami a padacími mřížemi vedoucími k meziplanetárním plavidlům nebo k segmentovým válcům a habitatům Prstencového města. Faeton zapnul smyslový filtr na subtext a scénu překryly mapy a diagramy; ukazovaly jeho pozici a identifikovaly stroje a energetické uspořádání kolem něj.

Uvnitř mnoha zařízení a potrubí postřehl pohyb. Nahlédl do Střední snové, aby poznal významy těchto aktivit, a pochopil, že sofotekové spravující ekologickou integritu Prstencového města činí opatření proti případným nehodám, které by Faetonův létající oblek mohl způsobit. Pojišťovací průzkum počítal náklady těchto opatření, které mu budou v případě nehody připsány k tíži. Vedlejší myšlenkový proud upřesnil, že jelikož byl Faetonův účet prázdný, případné retenční právo by se připsalo na vrub Helionovi, plus další relevantní podrobnosti týkající se současné situace.

Faeton se otočil k Radamantovi, který (teď, když byl Faetonův smyslový filtr znovu zapnutý) se manifestoval v novém obraze. Byl z něj opět tučňák, ale ve zlatočerném adamantiovém krunýři. Jeho přilba měla obecně stejný egyptský ráz jako Faetonova, jen obličejová část byla protáhlejší, aby mu zakryla zobák.

„Radamante! Co to má být?!“

Tučňák natáhl krk a zamyšleně zkoumal své baculaté, pozlacené tělo. Dokonce zvedal krátká křidélka a zcela vážně kontroloval stav svého podpaží. „Je něco v nepořádku, pane? Protokoly Stříbro-šedé přece vyžadují, abych se snažil zapadnout do scény.“

„A to děláš? Tučňák v kosmickém krunýři?“

„Jak jinak by mohl takový tučňák vedle vás levitovat, kdyby ho neměl? To by vážně nešlo.“

„Zdá se mi, že ti mé problémy moc problematické nepřipadají.“

„Smysl pro humor je při kontaktech s lidskými bytostmi nanejvýš užitečná věc, pane.“

„A při kontaktech se sofoteky zjevně taky. Ty a tvoji bratříčci informujete Heliona o tom, kde jsem a co dělám. I to je humorné?“

„Má právo vědět o věcech, které se ho týkají, například když utrácíte jeho peníze.“

„I přesto, jak předpokládám, že mě ztráta paměti připravila o vědomí skutečnosti, že to jsou jeho a ne mé peníze, které utrácím?“

„Může se to zdát nespravedlivé, pane, ale vy sám jste s těmito podmínkami souhlasil.“

„A očividně i s tím, že zapomenu, že jsem s nimi souhlasil. A to prý žijeme ve zlatém věku. Neměl by fungovat trochu spravedlivěji?“

„Co tím chce mladý pán naznačit?“

Faeton švihl nohou, aby tělo natočil hlavou k hlavnímu pohybovému uzávěru. Vnitřní konstrukce jeho krunýře se změnila. Podél zad a nohou se vytvořila mikroskopická urychlovací baterie. Částečky s velmi malou klidovou hmotou vystřelené zpět téměř rychlostí světla nabraly na hmotnosti a posunuly ho dopředu. Ze zadní části Faetonova krunýře vyšlehla záplava rubínových, rovnoběžných světelných paprsků.

Někde před ním byl první segment Prstencového města. Na rozdíl od kosmohaly, ze které právě odletěl, měl tento segment rotační gravitaci. Faeton uháněl podél osy segmentu. Válec dodržoval tradiční formy; nahoře, dole, na vzdálených zakřivených stěnách zelené lesy, modrá jezera.

„Že bych možná neměl být vázán závazky, na které se nepamatuji.“

„Ale to by byl precedent, mladý pane. Potom by si každý, kdo by se chtěl vyhnout svým závazkům, vzpomínku na ně jednoduše nechal vymazat z paměti. A kdybyste chtěl mít takovou únikovou klauzuli ve smlouvě, jíž jste v současnosti vázán, tak byste ji tam zřejmě napsal.“

„A oni – ať jsou kdokoli – by ji zřejmě zamítli.“

„To je velmi pravděpodobný předpoklad.“

Další tři válce byly neomorfní, plné podivných tvarů a záhybů. Další byl obehnaný cínově modrým oceánem, kterým, podmořskými okny, prosvítalo pozemské světlo. Válec za dalším pohybovým uzávěrem rotoval pomaleji a jeho stěny tvořily plastiky červenožlutých marsovských kaňonů a hor suchého ledu.

„Spíše mě zajímá, proč mi někdo nezabránil uzavřít tak pošetilou dohodu?“

„Nic vám nebrání vstoupit do Ortomnemonicistické školy, která zakazuje veškeré úpravy paměti, kromě antisenilního odběru, anebo se můžete přidat k Primitivistům, kteří odmítají jakékoli úpravy.“

„Víš dobře, co tím myslím. Vy sofotekové jste chytřejší než já… tak proč jsi mě nechal provést takovou hloupost?“

„Odpovíme na každou otázku, kterou nám naše možnosti a instrukční parametry dovolují; nesmírně rádi vám poradíme, když a pokud nás o to požádáte.“

„Tak to nemyslím a ty to víš.“

„Máte na mysli, že bychom vás měli proti vaší vůli uchránit před sebou samými? To je představa nehodná úvahy, pane. Váš život má přesně tu hodnotu, jakou mu vy sám připisujete. Můžete si ho ničit, kdy a jak se vám zamane.“

Další válec byl naplněn zkroucenými krystalovými bloky Tachystrukturalistů. Životní styl těchto odtělesněných lidí, kteří obětovali své biochemické mozky ve snaze dosáhnout myšlenkové rychlosti a složitosti sofoteků, byl dávno překonán Neptuňany, jejichž chladnější supravodivé mozkové matrice přenášely myšlenky mnohem rychleji. Toto území a těchto několik tvrdošíjných kilometrů krystalů bylo možná posledním pozůstatkem kdysi proslulé Tachystrukturální školy.

„Další nápověda? Chceš říct, že si ničím život? Hned dva lidé na slavnosti mi řekli nebo naznačili, že jsem ohrožoval samotnou Ekumenu. Kdo mě zastavil?“

„Já ne. Pokud život trvá, nelze ho uchránit před rizikem. Posouzení, zda něco stojí či nestojí za dané riziko, závisí na subjektivních hodnotových soudech. V těch se i racionálně uvažující lidé mohou lišit. My sofotekové do těchto rozhodnutí nezasahujeme.“

Faeton proletěl další dva válce plné tepla a puchu staré Venuše. Zde žili zrozenci-Pekla z Lakšmí a z Ištařina plata. Faeton viděl jejich šedohnědá, úlům podobná města propojená lávovými valy a cestami vzniklými z brázd za plazotransportéry. Jen po jedné či dvou hořících cestách se plížily protáhlé postavy. Pekelné tělesné tvary zastaraly před stovkami let, s dokončením venušské terraformace; děti Pekla však z nějakého důvodu dávaly přednost podobám a tvarům jim známým.

Další válec měl stěny dlážděné nekonečnými řadami vybledlých pyramid, bez jakékoli stopy života na pustých chodnících mezi nimi. Ten další byl plný něčeho, co vypadalo jako nekonečná stáda přerostlých dětí, obklopených ze všech stran stěnami z teplé, růžové kůže se stovkami bradavek s prýštícím mlékem. Třetí válec byl mrazivý až hrůza, s množstvím oblastí úplné tmy, pohybující se a pulzující. Žádnou z těch škol Faeton neznal.

Radamant pokračoval: „Pokud bychom měli převzít vlastnictví nad vaším životem, váš život by se tím pádem stal naším majetkem a vy, tím pádem, pouhým jeho správcem nebo poručníkem. Myslíte si, že byste si ho v takovém případě cenil více, nebo méně? A pokud méně, neriskoval byste tím více a neměl tím silnější sebezničující sklony? Pokud, naproti tomu, patří život člověka jen jemu samému, může s ním libovolně experimentovat a riskovat jen to, co patří jemu, dokud nezjistí, co je pro něj nejlepší.“

„Všude kolem sebe vidím následky neúspěšných experimentů. Vidím promarněné životy a lidi lapené v nikam nevedoucích mozkových a životních formách.“

„Pokud život trvá, experimentování a evoluce musí pokračovat. Bolesti a riziku prohry se nelze vyhnout. Nanejvýš můžeme maximalizovat lidskou svobodu, aby nikdo nebyl nucen platit za cizí chyby a bolest prohry tak dopadla jen na riskujícího. Nikdy nevíte, která cesta nevede nikam. Ani my, sofotekové, nevíme, kam všechny vedou.“

„Jak šlechetné! Takže naší stupiditě nikdy nic nezabrání.“

„Važte si té svobody, mladý pane; je základní podmínkou pro všechny ostatní.“

„A co soukromí? Helion je jedním z nich, že? Jedním z těch, kdo profitují z mé amnézie.“

„To je velmi pravděpodobný předpoklad. Myslím, že neporuším žádný bezpečnostní předpis, když vám povím, že to musel být Helion, kdo poslal Dafné, aby si s vámi promluvila.“

„Cože? Já myslel, že… tahle tvá verze nesmí vědět o nic víc než já.“

„Ano, pane. Ale nic mi nebrání provádět logické dedukce. Kde byla Dafné, když jste ji viděl naposledy?“

„Ve snové nádrži. Začínala zrovna hrát některou z těch svých her… moment. Myslel jsem, že stráví v simulaci několik dní. Už je z ní zkušená hráčka.“

„Soutěžila o nějakou cenu?“

„Myslím, že ano.“

„A byla na karnevalu, takže její poloha byla utajená. Kdo ji mohl najít? Kdo měl pravomoc přerušit hru? Kdo ji mohl vyzvat k něčemu, o čem věděl, že považuje za důležitější než soutěž? Někdo, kdo musel zároveň vědět, kde jste vy…“

„Já a Dafné jsme na mizině, správně? Když se ona účastní nějaké soutěže nebo když já dám provést nějakou rutinu či jen pošlu zprávu, Helionovi přijde faktura. Předpokládejme, že z ní vyčte jisté detaily. Ach… proboha! Ví i to, kdy s tebou mluvím, že?“

„Zabírá to počítačový čas, ano. Co neví je obsah našeho rozhovoru, ale ví, kolik mozkové kapacity a času na to spotřebuji.“

„A ví i to, kam teď jdeme? Ví, z jakého důvodu si mě Kurie předvolala?“

„Byl bych překvapen, kdyby nebyl také předvolán.“

Konečně dorazili do centrálního válce, původní kosmohaly, kde končil původní výtah. Válec byl menší, než Faeton očekával, pouhých několik kilometrů v délce osy. Nahoře, dole a po stěnách byly slavné zahradní instalace Ao Nisiba datující se do éry těsně před Pátou Mentální Strukturou, kdy bylo toto místo zvoleno za jedno ze sídel administrativy Zlaté Ekumeny.

Zahrady měly impozantní, klasický charakter. Kolem osy, v mikrogravitaci, se vznášely koule lunárních vzdušných keřů a nebeských stromů s půdním jádrem ve středu každé z nich. Horní a střední zónu nižší gravitace vyplňovala réva, liány a břečťan marsovské produkce. Pod tím, podél stěn, rostla pozemská flóra; seřazené skupiny ovocných stromů v osvědčených obdélníkových formacích; kolonády, laťkové mříže, rybníčky s liliemi ve středu soustředných kruhů barevných květů, proťatých paprsky pěšin a chodníků. Některé z rostlin už na Zemi vyhynuly a žily jen zde, pomáhajíce zachovat slavné zahrady v původním stavu.

Faeton nahlédl do Střední snové, aby lokalizoval budovu soudu. Mozek mu zaplavily symbolické významy barevné květinové škály, stromu a listu, tvaru a místa. Byl to ohromující zážitek, neboť architekt protkal zahradu hned několika překrývajícími se vrstvami symboliky, každá odrážela celek. Bylo nepochopitelné, aby si vůbec nějaký mozek (před vynalezením sofotechnologie) dokázal představit a realizovat projekt, v němž každá část nebo několik částí mohly obsahovat vlastní symbolické poselství a současně si podržet integritu v rámci celku; ale Ao Nisibus, tvůrce zahrady, takový mozek zjevně vlastnil. (Což bylo o to víc zarážející, že Ao Nisibus neměl cerebelinní neuroformu).

Zahrady a trávníky na opačné straně válce se koupaly v zelenavém světle dlouhých oken, která, jako kanály plné hvězd, ubíhala podél stěn rovnoběžných s osou válce. Modrá Země, obrovská a oslnivá, stoupala okny ve směru rotace. Sluneční světlo dopadalo okny šikmo na zem a nořilo protější zahrady do střídajících se, světle a tmavozelených pruhů. Faeton začínal vnímat celkový obraz a byl jím zcela pohlcen.

Nahoře Památník Zakladatele a lesklé jezírko tvořící znaky zednářského významu. Růžové zahrady, strůjci vášní, v obklíčení ctnostných lilií; a dva chodníčky lemované světlíkem a routou, pravdou a lítostí, spojených do kříže (v ušlechtilé oběti); ale skutečným průsečíkem bylo vozové kolo (představující svět). Ve středu kola byla hromádka ve tvaru mohyly s tečkami pomněnek. Mělo to skrytý význam, poselství, varování, něco o povaze pravdivé vzpomínky, fundamentální reality, vesmíru…

Automatická bezpečnostní rutina ve Faetonově smyslovém filtru přerušila přechod do krásou vyvolaného transu. Zamrkal a uvědomil si, že musí hledat soudní budovu. Tam: chodník lemovaný vyváženým počtem majestátních dubů a zasmušilých jasanů vedl k mýtině. Tři strany mýtiny ohraničovalo složité bludiště ze zimostrázového živého plotu. V kruhu olivovníků se rozkládala temná, průzračná tůň – symbolika už nemohla stát zjevnější, stejně dobře tam mohla být slepá bohyně s páskou na očích, v ruce meč a váhy.

Faeton po krátkém letu v ostrém úhlu lehce přistál na trávě. Z bližšího pohledu teď viděl, že dno tůně tvoří průzračný křišťál; tůň vypadala temná jen proto, že se pod hladinou ukrývala velká, neosvětlená komora.

Kamenná deska poblíž tůně musela být z parahmoty, protože jí prošel muž v modrostříbrné chameleónovině a postavil se na trávu.

Měl na sobě demikápi a přilbu z modré oceli. V jedné bílé rukavici držel vztyčené kopí, sahající až nad chochol přilby. Znal ho.

„Atkinsi! Rád vás znovu vidím. Na mou věru, vy jste jediný člověk ve Zlaté Ekumeně, který se může takhle vystrojit“ – ukázal očima na jeho podvazky a podkolenky – „a nevypadat absurdně.“

„Dobré odpoledne, pane.“ Tvář klidná a netečná jako vždy; tón hlasu neosobní, řízný a zdvořilý. „Jsem Atkins Sekundus, parciál.“

„Emancipovaný?“

„Ne. Jsme nadále považováni za jednu osobu. Vojenský plat není žádný zázrak, tak jsem poslal svou parciální kopii za výdělkem. Tato má verze je soudní zřízenec a strážný důstojník. Regule policejních složek zabraňují příslušníkům armády vykonávat policejní funkce, takže si musím držet samostatnou identitu a nemít žádné vzpomínky vztahující se k mé vojenské službě.“

Faeton na něj pohlédl s novým zájmem. Možná přece jen mají něco společného. „A ta slepá místa v paměti vás netrápí?“

Atkins se neusmál, ale vrásky kolem úst se mu o poznání prohloubily. „Jak se to vezme, pane. Voják musí předpokládat, že ti nahoře vědí, co dělají, i kdyby tomu tak nebylo. Když si pohráli s mým mozkem, určitě k tomu měli dobrý důvod.“

„A co když neměli?“

Atkins nepokrčil rameny, ale škubnutím obočím vyjádřil stejnou emoci. „Já pravidla nevymýšlím. Já vykonávám to, co obnášejí. Někdo musí. Civilisté to můžou brát jinak.“ Jeho bodrá nálada najednou pominula a hlas nabyl na říznosti a vážnosti: „Prozatím vás musím požádat, abyste vypojil všechny obranné okruhy. V budově soudu jsou zbraně zakázány.“

Faeton si musel přes Radamanta nechat do mozku vložit význam slova ‚zbraň‘. Užasl a znechuceně prohlásil: „To si děláte legraci! Snad si skutečně nemyslíte, že bych byl schopen –“

Atkins vrhl na Faetona hloubavý, nezúčastněný pohled. „Čeho jste schopen, pane, není moje věc. Má práce je dohlížet na dodržování pravidel.“

Ale Faetonovi neušel chladný, profesionální pohled v Atkinsových očích. Mohl to být výraz nedůvěry? Oceňoval potenciálního nepřítele? Nebyl to příjemný pohled.

Radamantus dloubl Faetona zobákem do kolena. „Psst! To je tradice. K soudu zbraně nepatří.“

„Tradici se odporovat nedá, že,“ zabručel Faeton. Sundal si helmu a nechal Atkinse vložit do černé vrstvy blokovací sondu. Jedna myšlenková skupina krunýře za druhou postupně zhasínaly, dokonce i dálková energetická manipulace byla zablokována, i rutiny jednoduchých obranných reflexů. Faeton spolkl svou hrdost; nebyl si jist, zda má právo cítit se uražen.

Důvod byl prostý. Ať udělal v minulosti cokoli, Atkins o tom věděl, kdežto on nikoli.

Zeptal se ho na to.

Atkins přivřel oči. „Pane, nejsem si jist, zda mi přísluší s vámi o tom hovořit. Jsem teď ve službě a soudní zřízenec Kurie by vám neměl napomáhat v porušování právní dohody, byť sebenesmyslnější. Lepší bude nechat to tak.“

9

KURIE

1.

Vstoupili na kamennou desku. Skála nechala Faetona sebou prosáknout jen pozvolna a neochotně, protože jak mikroskopické a molekulární organismy ukryté v parahmotě procházely jeho tělem a krunýřem pátrajíce po tajných zbraních, musely kapitulovat před chrysadamantiovým superkovem a vtéct do krunýře kolem krku. Nebylo to nepříjemné, ale nedůstojné rozhodně.

Dole začínaly schody. Estetický protokol pro povrch se očividně lišil od protokolu budovy soudu. Atkinsův archaický kostým se změnil. Změna neprodukovala žádné teplo; byla to tedy spíše pseudohmota, nikoli nanotechnika. Během přeměny měl Faeton možnost spatřit, co má voják pod oděvem: zkrácené sako se spoustou kapes na explozivní náboje, respondéry a předem sestavené nanozbraně.

A za opaskem mu visely nůž a katana. Faeton nestačil žasnout nad Atkinsovým lpěním na přežitcích. Jaký člověk je tak fascinován tradicí, že u sebe nosí ostré kusy kovu určené ke krájení a píchání jiných lidí?

Transformace byla vmžiku dokončena. Atkins měl teď na sobě bělostné pončo s tvrdým límcem a kopí se mu scvrklo na obušek z nějakého období vojenských dějin, které Faeton neznal. Bílý pláštík odhadoval na Objektivní Estetiku, což byla pozdní Pátá éra, tedy dlouho před Konvenční Estetikou.

V oné době, před vznikem sofoteckých překladových rutin, bylo pro odlišné neuroformy – základní, čarodějské, cerebelinní a invariantské – obtížné chápat myšlenkové pochody a řeč těch druhých. Zcela nemožné bylo chápat umění. Následkem toho byla i Objektivní Estetika silně geometrická, nereprezentativní, vysoce stylizovaná; připomínala spíše ikonografii než umělecký směr. Alespoň Faetonovi se nelíbila.

Schodiště končilo ve vestibulu. Tam stál další člověk. Faetonovi chvíli trvalo, než ho v přítmí poznal.

„Gannisi! Jste to vy, nebo jeden z vás?“

Muž se otočil. Byl to skutečně Gannis z Jupiterské Strojní, ovšem ve formálním oděvu a s velkou pokrývkou hlavy oblíbenou na Europě Páté éry. Ze širokých ramenních panelů mu visel těžký půlválcovitý plášť jako broučí krovky. Z ramen mu vycházely i trsy úponků nebo chapadel; držely různé myšlenkové schránky, poznámkové listy a rozhraní. Mnohočetné ruce měly tradičně europský charakter.

„Rád vás vidím, Faetone!“ Gannisovy oční pohyby působily jaksi bezvýrazně a strnule. Faeton si uvědomil, že Gannis používá obličejový program. Musel poznat Faetonův krunýř.

Gannis byl jedním z Nich.

To snad ne! pomyslel si Faeton. Byl kromě mě ve Zlaté Ekumeně vůbec někdo, kdo si nepamatuje, co jsem udělal?

Finanční záznamy mluvily o velkém počtu cest do jupiterovského prostoru. Také vnímal silný pocit sounáležitosti nebo možná pohody, jako kdyby on a Gannis byli staří přátelé či obchodní partneři.

Mozkem mu probleskl záblesk intuice, jistoty. Cokoli udělal Faeton, udělal Gannis také. Anebo mu v tom alespoň pomohl.

„I vás si předvolala Kurie?“ zeptal se zdvořile Faeton.

„Předvolala? Jak to myslíte? Má skupinová mysl zde zastupuje Heliona.“

„Vy jste jeho právník?“ Proč by měl Gannis, pro vesmír, pomáhat Helionovi? Faeton měl pocit, že ti dva byli obchodní rivalové a neměli se nijak zvlášť v lásce. Synnoetická škola se svým přímým rozhraním mysl-stroj, svými skupinovými a hromadnými myslemi rozhodně nesouhlasila s proindividualistickými tradicemi manoriálních škol. Přitom obě usilovaly o stejný patronát, stejnou mezeru v socioekonomice.

Gannis učinil ledabylé gesto. „Možná si jupiterská Sta-mysl myslí, že kdyby váš nárok prošel, byl by to justiční omyl. Zcela zjevně jste už stačil porušit paměťovou dohodu, kterou jsme všichni uzavřeli v Lakšmí; nikdo z pérů nechce obchodovat s člověkem, kterému se nedá věřit.“

Lakšmí byla na Venuši. Co dělal Faeton na Venuši? Usoudil, že dohoda o jeho amnézii byla uzavřena v lednu, těsně před zahajovacími ceremoniemi Mileniální slavnosti. Zkonzultoval kalendářní rutinu. Venuše byla v tu dobu v trigonu se Zemí, výhodném postavení pro gravitační prak pro jakoukoli loď mezi Zemí, Marsem, Déméter a Solární stuhou. Merkur byl v nevýhodné orbitální pozici na vzdálené straně Slunce. Poznámka pod čarou říkala, že kvůli solárním bouřím byla narušena komunikace v celé vnitřní soustavě.

To bylo v době katastrofy na Solární stuze.

Faeton vrhl na Gannise zkoumavý pohled. Působil podezíravým dojmem. A podezíraví lidé rádi považovali hypotézy za fakta. Dali se napálit.

„Nedá se mi věřit a… řekněme jiným… ano?“ opáčil Faeton, pokýval uvážlivě hlavou a poctil Gannise velevýznamným pohledem.

„Chcete snad říct, že Helionovi nelze svěřit jeho vlastní bohatství? Anebo že váš nárok je oprávněnější než jeho?“

Nárok? Jaký nárok? Faeton neměl ponětí, o čem Gannis mluví. Přesto však rozpřáhl ruce a nasadil samolibý úsměv. „Co chci říct je snad zcela evidentní. Vyvoďte si z toho závěr, jaký uznáte za vhodný.“

Gannis zrudl vzteky. Jeho obličejový program zjevně zkolaboval, nebo chtěl Faetonovi dát vědomě najevo své rozhořčení. „Tak vy svalujete vinu za solární katastrofu na Heliona?! To je absurdní a do nebe volající nevděk, pane! Když uvážím, jakou oběť vám tato jeho verze přinesla! Jste mizera, pane! Jste obyčejný, ubohý, stoprocentní a dokonalý mizera! A krom toho, můj klient se distancuje od všeho, co se na Solární stuze událo! Ani tam nebyl!“

„Nebyl? Já myslel, že vaším klientem je Helion…?“

Gannis cukl hlavou, jako kdyby dostal žihadlo. Faeton uviděl, jak mu po tváři přelétlo náhlé poznání. Vteřinu nato už byl Gannisův obličejový program v chodu. Došlo mu, že ho Faeton tahal za nos.

Znenadání klidný a zdvořilý, Gannis prohlásil: „Jsem si jist, že se od Kurie dozvíte vše, co máte právo vědět.“

„Vím to, že dohodu z Lakšmí jste porušil vy, ne já.“

Gannis se otočil k Faetonovi zády.

Atkins to všechno sledoval s napjatou tváří, což byl jeho způsob úsměvu, a s rozvernou jiskrou v chladných očích. Kývl hlavou k Faetonovi a řekl: „Tak, pánové! Půjdeme?“ a pohybem obušku otevřel vysoké dveře vestibulu.

Kurijní síň byla prostá. Zařízena byla, jak se Faeton domyslel, ve spartánském stylu Objektivní Estetiky.

Černou kopuli podpíraly čtyřhranné stříbrné sloupy. V jejím středu, v nejvyšším místě stropu, byla vsazena široká křišťálová čočka podpírající tůň nad jejich hlavami. Světlo světa nad zemí dopadalo vodou do síně a vytvářelo na podlaze mihotavé pavučinové vzory. Podlaha samotná měla datový charakter; zobrazovala všechny orgány kurijního soudcovského práva. Středové ikony zastupující ústavní principy vysílaly linie ke každé kauze, v níž byly uváděny; jasné linie byly řídící precedenty, matné linie minoritní vota nebo dykta. Každá kauza uváděná v pozdější kauze vysílala další linie, až soustředné kruhy podlahových ikon vytvořily složitou síť.

Architektův žertovný záměr byl Faetonovi zřejmý na první pohled. Podlahová mozaika měla představovat neměnnost zákona, ale hra světla z tůně nad stropem ji s každým závanem větru zčeřila a rozhoupala.

Nade dveřmi, aniž by se jich dotýkaly, se vznášely tři masivní krychle z černého materiálu.

Krychle byly manifestací Soudců. Tvar krychle symbolizoval pevnost a neúprosný majestát zákona. Vyvýšená poloha byla symbolem odtažitosti od lidské emocionality a světských pohnutek. Na každé krychli stála silná dvoušroubovice z těžkého zlata.

Zlaté spirály na vrcholu krychlí byly symboly života, pohybu a energie. Také mohly představovat aktivní intelekt Kurie. Anebo život a civilizaci spočívající na pevných základech práva. Pokud to bylo takto myšleno, byl to další stavitelův žertík, protože právo, jak se zdálo, spočívalo na ničem. Ao Nisibus byl přece jen čaroděj, uvědomil si Faeton.

„Slyšte, slyšte!“ zvolal Atkins a zaťukal koncem obušku o podlahu. „Všechny osoby, jež mají řízení se ctihodným Odvolacím soudem Federálního Ekumenického Společenství ve věci majetku Heliona Prima Radamanta, nechť přistoupí blíže! Pořádek je nastolen, vaše ctihodnosti, pečetě umístěny, záznam běží.“

Těžko postižitelná tíseň, napětí ve vzduchu, nepopsatelný pocit, že jste rentgenován; to všechno byla jediná vodítka, která Faetonovi sdělovala, že se v krychlích usídlila inteligence Kurie.

Kdysi dávno tvořili Kurii živí lidé. Teď záznamy na elektrofotonické matrici, prosté všech vášní a zaujatosti, jejichž nejtajnější myšlenky byly přístupné k přezkoumání v případě, že by je někdo obvinil z nespravedlnosti nebo předpojatosti.

Nikdy-První vždy trvali na tom, aby Soudci byli od voleb k volbám obměňováni, stejně jako členové Parlamentu. Tradičnější školy nicméně vždy argumentovaly tím, že aby byl zákon spravedlivý, musí slušní lidé dokázat předpovědět, jakým způsobem bude vynucen, aby se dalo poznat, co je a co není zákonné. A kurijní mysli, které pracovaly jako Soudcové už 7400 let, se svým uvážlivým přístupem podobným posunu ledovců či pohybu vnějších planet předvídatelné rozhodně byly.

Ze střední krychle se ozval hlas: „Soud zasedá. Povšimli jsme si, že poradce domnělého beneficienta si zvolil podobu obrněného tučňáka. Upozorňujeme poradce na sankce za pohrdání soudem. Potřebuje poradce přestávku nebo dodatečné kanály, aby se ukázal v odpovídající podobě?“

„Ne, Vaše Ctihodnosti.“ Radamantův obraz pohasl, aby se přizpůsobil převládajícímu estetickému konceptu. Tučňák se proměnil ve velký zelený kužel.

Faeton si kužel změřil pochybovačným pohledem. „Uhm, o hodně lepší…“ zamumlal.

„Klid, prosím!“ zaznělo z levé krychle.

Faeton se nejistě narovnal. Nikdy před soudem nestál, ani nikoho takového neznal, leda postavy z historických dramat. Téměř všechny spory se řešily hledáním kompromisů prostřednictvím hortatorů popřípadě sofoteků, kteří vyvozovali řešení takovýchto problémů ještě předtím, než nastaly. Měl snad tuto malebně staromódní ceremonii brát vážně? Protože jako ceremonie za moc nestála. Žádná doprovodná hudba, žádné psychostimulanty.

Viděl, že Atkins, soudní zřízenec, stojí v uvolněném a ostražitém postoji, ruku nadále na zbrani – obušku. Atkins byl zřejmě jediný ozbrojený člověk v celé Zlaté Ekumeně. Představa soudního dvora, skutečnosti, že lidé musí být silou nuceni dodržovat civilizované normy, působila v této osvícené hodině a době jako příšerný anachronismus. Ovšem Atkins to bral smrtelně vážně.

A vážné to možná bylo. Dokonce velmi vážné. O Faetonově budoucnosti měly za okamžik rozhodnout síly, které stály zcela mimo jeho kontrolu.

„Radamante,“ zašeptal Faeton. „Udělej něco.“

Zelený kužel se posunul a promluvil: „Vaše ctihodnosti, chtěl bych předložit předběžný návrh.“

Střední krychle: „Soud si poslechne váš návrh, pane poradce.“

„Beneficient –“

„Domnělý beneficient!“ vyštěkl Gannis.

„– shledává, že je zaskočen a nepřipraven. Kdyby využil vzpomínky redigované dohodou v Lakšmí, porušil by tím svůj závazek a byl by vystaven právním sankcím v jiné kauze. Pokud by však ctihodný soud nařídil zpřístupnění těchto důkazů, můj klient by tyto vzpomínky mohl použít a připravit se na soudní jednání, a současně by se nevystavil sankcím za porušení smlouvy.“

„Jak by se jim nemohl vystavit?“ ozval se Gannis. „Pokud znovu získá své vzpomínky, poruší tím dohodu!“

Zelený kužel odvětil: „Můj vzdělaný kolega se mýlí. Faeton poruší dohodu, pokud a pouze pokud sám svévolně otevře zakázané paměťové soubory. Pokud mu ovšem soud nařídí, aby je otevřel, potom se nejedná o svévolný akt z jeho strany –“

Levá krychle ho přerušila: „Toto není debatní klub. Poradci budou své komentáře adresovat soudcovské stolici.“

Gannis se otočil k černým krychlím: „Vaše ctihodnosti, mohu předložit argument k zamítnutí návrhu odpůrce?“

Střední krychle: „Soud si vyslechne vaši poznámku.“

„Návrh je v této fázi procesu neodůvodněný. Jediným současným úkolem soudu je určit totožnost odpůrce, který tvrdí, že je Faeton Primus Radamantus. A i kdyby byl tento návrh namístě, příslušná náprava stížnosti na zaskočení by byla poskytnout odpůrci více času na přípravu. Můj klient by přirozeně proti jakémukoli dalšímu odročení, které by soud shledal potřebným k dosažení plně ekvitního výsledku, nic nenamítal.“

Krychle napravo promluvila hlasem plným ironie: „Uvážíme-li historii tohoto případu, soud nijak nepřekvapuje, že pan poradce proti dalšímu odročení nic nenamítá. Nicméně jeho argument je relevantní. Záležitost Faetonovy paměti, pokud se přímo nedotýká otázky jeho identity, není v současné chvíli předmětem jednání soudu. Odpůrcův návrh se zamítá.“

„Co se to tady sakra děje, Radamante?“ zašeptal Faeton. „Kdo má být ten ‚odpůrce‘? Já? O čem to tady vlastně rozhodují…?“

„Žádám o klid v soudní síni!“ vykřikla levá krychle. „Co má všechen ten šepot a rozruch znamenat? Je nutné dodržovat tradiční formy a postupy!“

Zelený kužel se nepatrně rozsvítil: „Tradice, vaše ctihodnosti, je však přesně to, co zde dodržováno není. Tradice žádá, aby ekvita spolu s právem určovala výsledek práce vaší ctihodnosti. Mému klientu přece nemůže být odepřen opravný prostředek, když mu ztráta paměti ztěžuje možnost hájit se vší rozhodností a zanícením své zájmy! Mohu stáhnout souhrn 66 505 uzavřených případů týkajících se obžalovaných postižených nějakou paměťovou úpravou a jejich práv a povinností podle zákona.“

Část podlahové mozaiky se rozzářila propojenými větvemi načítaných případů. Radamant pokračoval: „Ve všech těchto případech učinil soud opatření k zajištění dosažení ekvitního výsledku.“

„Uznává se. Soud bude odpůrce informovat o všech relevantních skutečnostech souvisejících s případem. Soud odpůrci tímto nezajišťuje beztrestnost za následné a budoucí občanskoprávní postihy plynoucí z porušení smlouvy; rozhodnutí příslušného soudu budou mimo naši pravomoc.“

Gannis se mračil. Zelený kužel se jakoby spokojeně zavrtěl. Faeton se nemohl ubránit dojmu, že pod těmi pohyby vidí tučňáka.

„Vaše ctihodnosti,“ promluvil Faeton, „jak to tedy bude probíhat? Mám vám pokládat otázky a vaše ctihodnost na ně bude odpovídat, nebo jak?“

Střední krychle odpověděla: „Předkládejte své připomínky v odpovídající formě a soud vám odpoví.“

Faeton dloubl nohou do zeleného kužele a sykl: „Honem, jak mu mám říct, že…?“

Gannis udělal krok a vzal si slovo: „Vaše ctihodnosti! Mám další námitku, která nesnese odkladu. Odpůrcův obhájce nemá oprávnění účastnit se tohoto procesu. Radamantská Právní mysl je majetkem mého klienta, Heliona, který je nucen ve svých právních záležitostech používat tutéž databázi. Což je zřejmý konflikt zájmů. Radamantus nemůže sloužit v jednom případu oběma stranám.“

Zelený kužel namítl: „Vaše ctihodnosti, postavil jsem mezi oběma sekcemi mé mysli a paměti ‚Čínskou zeď‘, abych takové nepřístojnosti zabránil…“

Gannis ještě neskončil: „…a dále namítám, že Radamantus samotný je předmětem tohoto sporu, jelikož smlouva upravující jeho vlastnictví je nedílnou a hodnotnou součástí předmětného majetku. I za předpokladu, arguendo, že se Faeton stane dědicem, všichni víme, co má v úmyslu s penězi udělat (kdyby uspěl), a jelikož stejně tak všichni víme, že by se v takovém případě stejně dlouho nezdržel, upozorňuji na to, že můj klient má přesto na pozůstalost podmíněné následnické právo a odpůrci musí být podle doktríny o plýtvání zabráněno využívat Radamantových služeb!“

„Vaše ctihodnosti! Nemohla by tahle ceremonie probíhat v nějakém jazyce, kterému rozumím?!“ ozval se netrpělivě Faeton.

„Klid v soudní síni. Sankce za pohrdání soudem mohou mít jakoukoli formu, kterou soud uzná za vhodnou, za předpokladu, že nebudou kruté ani neobvyklé.“

„Jenže já nemám ponětí, o co tady jde!“

„Není úkolem tohoto soudu školit vás v právních procedurách. Radamante, máte nějaký argument, proč bychom neměli uznat navrhovatelovu námitku…? Pokud ne, námitka se uznává. Soudní zřízenec převede Radamanta off-line.“

A jak to dořekl, Radamantus zmizel. Faeton stál na tmavé podlaze sám.

Gannis roztáhl ústa v širokém spokojeném úsměvu.

2.

Faeton byl teď stejně sám, jako když se octl v té malé ponuré místnůstce, kde našel svůj krunýř. Nefungoval mu žádný smyslový filtr; v paměti mu neběžely žádné pomocné ani rozšiřující rutiny. A přestože protokoly Stříbro-šedé teoreticky zakazovaly používání programů ke kontrole emocí, Faeton už podvědomě sahal k zapojení nějakých žlázových a parasympatických regulátorů. Ovšem v této situaci a bez této možnosti zažíval něco jako opilost. Zoufalství a frustrace mu pustošily mozkové závity a on neměl k dispozici žádnou automatickou funkci, jak tyto emoce vypnout.

Zhluboka se nadechl, aby se uklidnil. Ve starém světě se každý člověk musel umět ovládnout sám, organicky, bez kybernetické pomoci. A když to dokázali oni, dokáže to i on!

Střední krychle prohlásila: „Soud pokračuje v šetření. Přeje si odpůrce pozměnit nebo upravit předchozí procesní materiály?“

„Mluvíte se mnou?“ zeptal se Faeton, pokoušeje se zbavit svého hlasu podrážděnosti. „Jestli se mě chcete na něco zeptat, budete mi muset nejprve vysvětlit, oč tady jde!“

Levá krychle: „Buď budete dodržovat pořádek a dekorum, anebo budete potrestán.“

Gannis se krvelačně usmál a řekl: „Odpůrce možná potřebuje odklad, aby někde získal další jmění a najal si dalšího právníka. My námitku proti odkladu nevzneseme.“

Faetonem projela vlna neovladatelného vzteku. Překvapilo ho to.

(Na druhé straně, vzpomněl si, dávný svět byl plný válek, zločinů a šílenství, a to ne občasných, ale neustálých. To organické sebeovládání možná nebylo tak snadné, jak se zdálo.)

Faeton se obrátil ke Gannisovi: „Žádné odklady nebudou.“

Potom se obrátil ke Kurii. „Toto není projev neúcty vůči vašim ctihodnostem, ale připravili jste mě o advokáta, který mě měl instruovat o náležitých formulacích a rituálech. Souhlasili jste s tím, že mi povíte o věcech, které v mé paměti chybí a které potřebuji znát, abych mohl vést tuto při; nic takového se ale nestalo. Má snad být tohle ta slušnost a spravedlnost, kterou je Kurie tak pověstná? Připomínám vašim ctihodnostem, že to, co se tu dnes děje, zůstane v paměti nejen dalších sto či tisíc let, ale do konce našeho života. Měli bychom tedy raději dbát na to, abychom neudělali nic, za co by nás mohla budoucnost odsoudit.“

Obličejový program vymazal Gannisovi úsměv z tváře a zakryl ji maskou neproniknutelnosti.

Krychle napravo řekla: „Dobře řečeno. Sdělíme vám tedy fakta případu. Věc je jednoduchá. Máte –“ (následovalo slovo, které Faeton neznal, nějaký archaický právnický výraz) „– značný objem realit a financí, jde možná o největší pozůstalost v lidských dějinách. Výsledkem čehož mohou být dramatické změny v sociálních a ekonomických vztazích v rámci celé Zlaté Ekumeny. Proto a přestože se jedná o poměrně rutinní záležitosti, se snažíme vyhnout byť jen zdání jakékoli nestandardnosti. Z tohoto důvodu Kurie uplatňuje své právo použít zvláštní jurisdikci a zasednout jakožto soud pro věci pozůstalostní a dohlédnout na průběh řízení týkajícího se určení vaší totožnosti. Toto slyšení vám má poskytnout možnost podrobit se rutinnímu noetickému vyšetření a telepaticky odpřísáhnout, že jste Faeton Primus Radamantus. Máte nějaké otázky?“

„Ano. Kdo mi to pohádkové jmění odkazuje a proč? Když mi chce dát dar, proč se tato velkorysá osoba, ať už je to kdokoli, jednoduše neukáže a nedá mi ho sama?“

„Je mrtvá.“

„Námitka!“ vykřikl Gannis. „Výrok soudu je poškozující. Definitivnost smrti zesnulého je jednou ze sporných otázek tohoto případu!“

Levá krychle odvětila: „Zamítá se. Toto není výrok soudu.“

Pravá krychle dodala: „Smrt zesnulého je za těchto okolností věcí vyvratitelné domněnky. Je mrtev, dokud se neprokáže opak.“

Faeton pokračoval: „Vaše ctihodnosti, byl snad dotyčný nějaká historická postava, nějaký egyptský faraón nebo americký prezident? Vím, že lidé čas od času zakládali svěřenecké fondy, které se měly formou daru vyplatit prvnímu člověku, který vykonal nějaký velký skutek, třeba přeletět Atlantik nebo tak něco. Pokud se ale jedná o tento případ, proč se jím zabývá soud? Neměl by to být spíše archeolog nebo paleopsycholog, kdo by měl nejlépe posoudit původní záměr zemřelého?“

„Jedná se o nedávnou smrt.“

Faeton měl chvíli v hlavě prázdno. Nedávnou? „Byl ten někdo tak chudý, že si nemohl dovolit noumenální odečet, nebo nějaký primitivista, který z metafyzických důvodů odmítal –“

„Zemřelým je ten, kdo vás stvořil, váš otec, Helion.“

Na jeden krátký okamžik tomu Faeton uvěřil. Na jeden krátký okamžik si zcela jasně dokázal představit prázdnotu svého života, kdyby otec zemřel. Odešel navždy. Neměl ho nijak v oblibě; často se hádali. Nicméně je k sobě něco poutalo, něco a láska, jako každého otce a syna, a také dlouhá řada inženýrských projektů, na kterých spolu pracovali. Představit si dům Radamantů, ba i Zlatou Ekumenu, bez zářné a odvážné postavy Helionovy jako jedné z vůdčích postav společnosti, bylo zhola nemožné. Bylo to jako si představit svět, kde nevychází slunce. Faetonovo tělo zachvátil pocit sklíčenosti a zahnízdil se mu v srdci.

Vzápětí se mu však na tváři objevil úsměv. „Ale jděte, ctihodnosti! Viděl jsem ho ani ne přede dvěma dny. Na Ovacích za Stříbro-šedou; přebíral cenu. Mluvili jsme spolu, než šel na Lemkeho operetu. Znáte ten typ představení, kde každý posluchač dostane vzpomínky jednotlivých postav v rozházeném pořadí, takže každý chápe konec představení devíti různými způsoby? Přesně tyhle staromódní věci má rád. A… ještě dnes ráno byl na mezikanálech. Šest pérů vyslalo na jeho počest kontingent. Předpokládám, že teď už jich je sedm. Je pér! Usiloval o to déle, než já jsem naživu. To bylo dnes dopoledne! Přece ho o to nepřipravíte pod záminkou, že je mrtev! On není mrtev! Dnes už se neumírá! Už se nemusí!“

Faetonův hlas, postupně nabývající na síle i výšce, znenadání zmlkl. Zůstal stát, zuby zaťaté.

Následovala chvíle ticha. Nikdo z členů Kurie Faetona za jeho výbuch nepokáral. Gannis odvrátil hlavu. Atkinsův nekompromisní postoj se nezměnil, jen v očích se mu mihl náznak soucitu nebo lítosti.

Faeton hleděl do země a emoce v něm jen vřely. Na mozaice pod nohama viděl spletitou pavučinu zákona. Zákony měly chránit nevinné. Ale i teď, v této hodině a době, docházelo k věcem, kterým se nedalo zabránit.

„Ta solární katastrofa, že?“ optal se.

Soud odvětil: „Ve zprávě pro odpůrce se uvádí, že když Helion odeslal ze svého těla na Solární stuze na polární stanici Merkur svou mozkovou informaci, solární bouře signál zkreslila. Zachránila se část jeho mysli, dost, aby mohl vzniknout parciální deník oněch posledních událostí, ale málo, aby mohlo dojít k úplné rekonstrukci osobnosti. Člověk, kterému říkáte Helion, je ve skutečnosti Helion Relik, který vznikl z automatické zálohy hodinu předtím, než z jádra vytryskla první erupce. Úkolem soudu je určit, zda je relik natolik podobný primovi, abychom mohli hovořit o kontinuitě identity a mohl být v očích zákona považován za ‚tutéž‘ osobu.“

„Chcete říct, že rozdíl mezi oběma verzemi je jedna hodina? To je směšné! Helion, který je naživu, Helion Relik, musí být nerozeznatelný od původního Heliona Prima!“

Gannis nemeškal: „Rád bych, kdyby si Kurie povšimla, že druhá strana připouští a uznává kontinuitu identity mezi mým klientem a Helionem Primem.“

Střední krychle: „Faeton není ani pod přísahou, ani nemá oprávnění ke stanovení expertízy. Poznámka se nebere v potaz.“

Faeton vrhal udivené pohledy střídavě na Kurii a na Gannise. „A kde se, pro vesmír, vzal můj nárok na Helionovo jmění? Zákon přece musí počítat s tím, že když něčí tělo zemře, aktivovaná noumenální záloha naváže tam, kde dotyčný skončil.“

Gannis nemeškal: „Rád bych, aby soud zaznamenal, že druhá strana právě uznala, že souhlasí s výkladem případu tak, jako ho vidí můj klient!“

„Faeton žádal o seznámení s jeho dřívějšími kroky týkající se tohoto případu, na které si nepamatuje. Není ani pod přísahou, ani nevypovídá. Poznámka se nebere v potaz. Žádáme vás, abyste přestal plýtvat naším časem bezpodstatnými přednesy, pane poradče. Je to jasné?“

„Naprosto, vaše ctihodnosti…“ zamumlal Gannis.

Střední krychle informovala Faetona: „Dříve, v dobách, kdy nebylo noumenální zálohování tak dokonalé jako teď, byly zálohy dražší a ne tak časté.“

Levá krychle navázala: „Normu stanovil případ Kaino versus Síšesísa, kdy se obviněný od své poslední noumenální zálohy zamiloval, oženil a zahynul při kosmickém neštěstí. Když jeho relik procitl ze zálohy, navrhovatelka se dožadovala, aby podstoupil emocionální restrukturalizaci, kterou by získal chybějící vášeň a mohl tak pokračovat v plnění manželských povinností své předchozí verze. Případ dal vznik normě, která stanovila, že pokud sofotek nedokázal z hloubkové strukturální analýzy primární verze předvídat jednání relika, potom má relik odlišnou osobnost a jako takový je i odlišným jedincem. Změny musí být zásadní ve smyslu filozofie, myšlenkového stylu a základních hodnot a ne toliko povrchní.“

Pravá krychle řekla: „Tento přístup byl později pozměněn v případu Ao Xelepec Primus versus Kes Xelepec Sekundus. V tomto případu zhotovil neptunský čaroděj svou noumenální zálohu a následně si nechal udělat invariantskou mozkovou strukturu. Potom upravil značnou část své paměti, probudil čarodějskou neuroformu a prohlásil, že čarodějský relik je jeho skutečná verze a že už není vázán plněním jistých smluvních a jiných závazků, které na sebe dříve vzal. Tento předpoklad byl zamítnut, ale noumenální záloha byla emancipována jako nezávislý jedinec. Pravidlem se stalo, že pokud změna osobnosti od poslední zálohy je tak velká, že relik nerozumí názorům či pohnutkám své předchozí verze, potom je relik v očích zákona samostatný jedinec. Pokud, nicméně, změny zůstanou v rozmezí toho, jak by se podle očekávání mohla vyvinout i předchozí verze, předpokládá se kontinuita osobnosti.“

„To znamená, že během té hodiny, kdy zůstal na stanici, udělal Helion něco, co Helion tady, na Zemi, nedokáže pochopit nebo ocenit?“ ujistil se Faeton, že chápe soudcova slova.

„To je tvrzení, které jste předložil tomuto soudu. Tvrdíte, že během oné havárie prodělal Helion nějakou zásadní epifanii nebo trvalou změnu osobnosti. Podle vašeho tvrzení už není týmž člověkem.“

„Dobře, ale jak jsem došel k nároku na Helionův majetek?“

„Existují zákony ještě staršího data, zákony z dob, kdy byla smrt na denním pořádku. Podle nich, když člověk zemře bez poslední vůle a závěti, jeho majetek připadne dědicům. Helion Primus vlastnil práva na vaši genovou sekvenci a velké části vaší osobnosti a mysli byly vytvořeny z otisků jeho osobnosti. Podle dávného práva jste jeho syn a tudíž i dědic. Toto právo nikdy nebylo zrušeno; je nadále v platnosti.“

Teprve v tomto okamžiku si Faeton začal uvědomovat rozsah bohatství, které bylo v sázce. Helion vlastnil Solární stuhu. Stuha byla pravděpodobně největší samostatné inženýrské dílo v lidské historii. Každá osoba, která těžila z prodloužení životnosti Slunce nebo která vlastnila nějaké elektronické či elektromagnetické zařízení, byla Helionovi vázána vděkem. Což se vztahovalo na každého občana Zlaté Ekumeny. Pokud někdo díky Helionovým opatřením ušetřil formou pojistných prémií pár sekund nebo minut své časoměny, dlužil tyto peníze jemu. Když uvážíte, že se to týkalo miliard obyvatel Sluneční soustavy, těch pár sekund na člověka dělalo v celkovém součtu ne roky, ale celá desetiletí počítačového času.

Bylo to možná největší bohatství, jaké kdo (s výjimkou Orfea Myriada Averna) kdy vlastnil.

„Podrobím se vyšetření,“ řekl Faeton.

„Stalo se. Mentální záznamy jsou pro účely soudního přezkoumání volně dostupné na našem soukromém kanálu. Přejí si poradci přednést závěrečnou řeč, než rozhodneme o právní postačitelnosti Faetonovy totožnosti?“

„Zajisté!“ prohlásil skoro až radostně Gannis. „Zaznamenali jsme značný rozdíl mezi Faetonových chováním před a po paměťových úpravách v Lakšmí. Jeho současný životní styl je nesrovnatelný s tím, jak žil a jednal dříve. Účastní se frivolních večírků, nevěnuje se žádným nebezpečným ani společensky nevhodným zájmům. Vaše ctihodnosti! Povšimněte si, kolik času strávil starý Faeton nad svou jedinou vášní! Je teď někdo jiný. Stěží by se dal označit za tutéž osobu. Neboť (a teď se dostávám k jádru věci) Vaše Ctihodnosti, společnost Zlaté Ekumeny by ho nikdy nepřijala, kdyby ho měla za téhož člověka, jakým byl. On sám se nepovažuje za stejného člověka.“

„Jsem stejný,“ namítl Faeton.

„Ano?“ protáhl Gannis. „A jak to víte?“

Faetona nenapadala žádná odpověď.

Střední krychle řekla: „Faeton není podrobován křížovému výslechu. Toto je vaše závěrečná řeč. Adresujte své poznámky soudu.“

Gannis pokračoval: „Vaše ctihodnosti, moc rádi bychom od Faetona slyšeli odpověď na důležitou otázku, která může být pro tento případ dispozitivní. Považuje se za téhož člověka, který vyvolal takový rozruch a zděšení po celé Zlaté Ekumeně? Pokud ano, je ochoten přijmout za své jednání trest? Ten ovšem zahrnuje vyloučení ze společnosti a ostrakizaci. Ctihodnosti! Předkládám, že je věcí veřejného zájmu, aby Helionův majetek neposloužil Faetonovým choromyslným plánům; aby toto bohatství nepřišlo vniveč; aby Faeton – pokud skutečně je Faetonem Primem – skončil hroznou a osamělou smrtí. A pokud není Faetonem Primem, tyto peníze mu nepatří. Žádám vaše ctihodnosti o Faetonovu výpověď na toto téma! Jeho názor je nepochybně rozhodující, protože jak by mohl být považován za Faetona Prima, pokud by se jím sám necítil!“

Faeton se otočil ke Gannisovi: „To je směšné. Jsem kdo jsem.“

„Prosím soud o laskavost. Smím si s Faetonem promluvit soukromě? Možná se nám podaří dojednat smír.“

Kurie dala signál souhlasu. Nepostižitelný pocit tlaku a napětí vycházející z krychlí najednou zmizel. Bylo to, jako kdyby usnuly anebo obrátily své mysli jinam.

Gannis přistoupil k Faetonovi a tichým hlasem začal: „Celé je to nesmysl! Jste odhodlán použít zákon k tomu, abyste Helionovi ukradl peníze, a přitom víte, že Helion je stále Helion; jedna hodina paměti není žádný rozdíl. No tak! Nechte minulost minulostí a zapomeňte na tenhle nesmyslný proces, který jste vyvolal! Vždyť si ani nepamatujete proč! A kdyby Kurie váš nárok potvrdila, veřejné mínění vás odsoudí. Tohle je vaše poslední příležitost vést normální, spokojený život. Uvažujte! Opravdu si myslíte, že je Helion mrtev? Opravdu si myslíte, že vás přátelé a rodina nebudou nenávidět, když budete v téhle frašce pokračovat?! Máte poslední možnost z toho se ctí vycouvat.“

Gannis přistoupil ještě blíž a položil Faetonovi ruku na rameno: „Poslyšte přece! Teď už to nevíte, ale kdysi jsme byli přátelé a partneři. To já zhotovil krunýř, který máte na sobě. Nepřeji vám nic špatného; stojím proti vám pro vaše dobro. Ano, pro vaše dobro! Zapomněl jste, co je ve vašem zájmu. Tento soud vám může a nemusí dát za pravdu. Pokud nedá, jste Faeton Relik, a váš život bude šťastně pokračovat jako dosud. Pokud ale rozhodne ve váš prospěch, pak budete v očích zákona tentýž člověk, který způsobil v našem ráji takový zmatek, a my budeme nuceni uplatnit, podle dohody z Lakšmí, svá práva – a to znamená váš exil a ostrakizaci. Tohle chcete? Zvažte to pečlivě, Faetone. Protože když se nad tím zamyslíte, uvědomíte si, že vlastně nemůžete vědět, co skutečně chcete, he?“

Měl Gannis pravdu? Faeton skutečně nevěděl a ani si nepamatoval, proč to vlastně dělá.

Ale vzpomněl si, jak ho sama Zeměmysl vyzvala, aby byl věrný sám sobě. Možná si její slova nedokázal správně vyložit, ale pokud jeho minulé a zapomenuté já tento právní spor začalo, nepříslušelo jeho současnému já, aby ho ukončilo. Kdyby tu měl aspoň Radamanta, aby mu poradil!

Faeton se obrátil čelem k soudu. „Vaše ctihodnosti!“

Jako téměř hmatatelný tlak vzduchu z krychlí přivanul pocit odměřené pozornosti. „Mluvte.“

„Žádám, aby byl přítomen můj právní zástupce.“

„Radamantus vás v této věci nemůže zastupovat.“

„Mým právním zástupcem je Monomarchos z Právní divize Západní mysli.“

„Ach, ano. Okamžik, prosím, musím otevřít další kanály a učinit nezbytná opatření. Monomarchos má vpravdě velkou intelektuální kapacitu, takže musíme provést rekonfiguraci, aby sem tak silně aktivní myšlenkový prostor mohl vůbec vstoupit.“

Část stěny za Faetonovými zády se začala tetelit horkem. Nanopřístroje závratnou rychlostí něco konstruovaly. Po chvilce ze stěny vyklouzla stříbrná, doběla rozžhavená krychle o hraně necelého jednoho metru. Faeton měl krunýř a neměl se čeho bát; Gannis byl nucen zdvihnout loket před obličej a ustoupit.

„Jsem zde,“ ozval se nový hlas.

10

VERDIKT

1.

Doběla rozžhavená krychle řekla: „Faetone, možná nevíte, že jste už utratil všech deset tisíc hodin počítačového času, který jste mi zaplatil. Akumulovaný úrok z časového konta činí dalších čtyřicet pět sekund myšlenkového času, který jsem nucen věnovat vašim záležitostem; poté už nebudu ničím vázán a žádnou další smlouvu s vámi neuzavřu. Promyslel jsem způsob, který vám zabezpečí vítězství, ale použiji rozdílné metody a dosáhnu rozdílných výsledků odvisle od toho, zda máte v úmyslu vyhrát toliko tento případ, anebo dosáhnout cílů, které si stanovila vaše starší verze, verze, na kterou jste zapomněl a která mě v podstatě vytvořila. Rozhodněte se. Zbývá vám třicet sekund.“

Faeton nezaváhal. „Jeho cíle. Chci uskutečnit sen, který mě přinutili zapomenout.“

„Gannisi! Můj klient souhlasí s odkladem této záležitosti o časový úsek devadesáti dnů. Za dvou podmínek. Zaprvé, vy osobně musíte souhlasit s tím, že dluh, který má můj klient u vašich metalurgických závodů, je prominut; už nejste jedním z jeho věřitelů. Zadruhé musíte uznat, že váš současný klient je Helion Relik a nikoli Sekundus a nesdílí paměťovou kontinuitu s Helionem, který zemřel na Solární stuze. Výměnou za to uznáme, že můj klient, Faeton Primus, je relikem Faetona, který souhlasil s dohodou v Lakšmí. Tato nabídka bude otevřená po dobu patnácti sekund, ne více.“

„Ale co když –“ vyhrkl Gannis.

„Gannisi! Sta-mysl, které jste součástí, dokáže předpovědět rozhodnutí Kurie, stejně jako já. Víte dobře, že bez odkladu je pro vás případ ztracen. Deset sekund.“

V Gannisově obličeji se ukázal onen chladný a odměřený výraz, který mohl znamenat komunikaci s jeho nadmyslí. Slova se ujal skutečný Gannis, stonásobná mysl dohlížející na spoustu samostatných těl a parciálních Gannisových osobností: „Souhlasíme, pokud váš klient podepíše přiznání rozsudku při jakémkoli porušení dohody z Lakšmí.“

„Souhlasíme. Šest sekund.“

„Potom souhlasíme.“

„Moment, Monomarchosi! Neprohrál jste mi tím případ?“ vyhrkl v tu chvíli Faeton.

„Ticho. Ctihodnosti, jsem zmocněný zástupce Faetona Prima Radamanta a jako takový vám tímto předkládám jím zůstavenou poslední vůli a závěť, kterou mi svěřil k předložení pro případ, že by byl prohlášen za mrtvého. Závěť ustanovuje mého současného klienta, Faetona Relika, dědicem všeho jeho majetku, osobnosti, požitků a podpůrného vybavení, s tím, že výslovně nepřebíráme dluhy zemřelého Faetona.“

„Moment! Počkat!“ vykřikl Gannis.

„Poslední vůle a závěť Faetona Prima byla řádně zaevidována,“ oznámila Kurie.

„Monomarchosi! Co se to tu děje?!“ dožadoval se Faeton.

Žhnoucí krychle ho ignorovala: „Dále žádáme tento soud, aby uznal také kontinuitu manželství z prima na relika. Jménem obou verzí mého klienta pravomocně prohlašuji, že oba souhlasí.“

„Soud nepovažuje takovou žádost za nezbytnou. Stipulace učiněná jako součást jednání se neuznává jako právní závěr. Pokud nejsou další námitky nebo otázky, soud přerušuje jednání do doby, než Helion učiní místopřísežné prohlášení.“

„Moment!“ zvolal Gannis. „Mám námitku! Spoustu námitek!“

Žhnoucí krychle oslovila Faetona: „Faetone, pokud se po dobu devadesáti dnů zdržíte otevření paměťové schránky, vše, co si vaše někdejší já usmyslelo, se vyplní.“

„Vysvětlete!“

„Od tohoto okamžiku, pane, nejsem ve vašich službách ani nejsem povinen plnit vaše rozkazy. Nic vám vysvětlovat nemusím. Případ je uzavřen.“

„Můžete mi tedy říct jako muž muži, co –“

„Ne, pane. Nehodlám strávit jedinou další sekundu rozmluvou s vámi. Leda abych vám řekl toto: tvrdí se, že žijeme v ráji. Je to velmi přehnané tvrzení. Žijeme ve věku velké svobody, krásy, pohodlí, bohatství. Ale náš systém má i své nespravedlnosti a nedokonalosti, kterých se mu nedaří zbavit. Jedna taková nespravedlnost je fakt, že bezohlední lidé jako vy mohou ohrozit celou společnost, protože naše zákony tak žárlivě střeží vaše práva, že vás nikdo nesmí zastavit, dokud a pokud není hrozba zcela zjevná. Další nespravedlností je to, že intelekty mého druhu musí do písmene plnit své pracovní povinnosti, přestože to obnáší sloužit lidem, kterými opovrhujeme. Mé povinnosti vůči vám skončily; vaše vítězství je zajištěno. A těch povinností se teď s velkým potěšením zříkám.“

Faeton stál se zaťatou čelistí, ruce podél těla sevřené v pěst. „Pane, omlouvám se, pokud jsem vzbudil vaši nelibost. A jelikož si nepamatuji, co tak hrozného jsem učinil, že vás to tak konsternuje, nevím, zda je vaše neskonalá hrubost vůči mně oprávněná či nikoli. Ať tak či onak, přesto vám děkuji za vaše služby, kdyby se, jakmile vše pochopím, ukázalo, že k něčemu byly.“

Stříbrná krychle pomalu chladla a matněla.

„Prosím Kurii, aby mě omluvila z dalších povinností vůči tomuto klientovi. Dostal jsem nabídku od dočasné kompoziční nadmysli partnerů Západní mysli, abych se po následujících dvě stě let připojil k trvalé a nerušené hluboké meditaci zaměřené na výzkum fundamentálních otázek abstraktní matematiky. Byl jsem nucen tyto důležité kontemplace přerušit a dokončit tuto druhořadou povinnost; je možné, že mé odtržení od této důležité práce ochromilo vyhlídky expedice na úspěch. Vaše ctihodnosti; případ je vyřešen, podrobnosti a důsledky tohoto jednání může mému klientovi objasnit jakýkoli jiný advokátní program střední úrovně. Jsem tedy uvolněn z jeho služeb?“

„Prozatím ano, ale vaše přítomnost může být nezbytná ode dneška za devadesát dní, při Helionově výpovědi. Rádi bychom poznamenali, že kurijní bratři jsou nanejvýše potěšeni jakož i pobaveni obratností, s níž jste tuto záležitost vyřešil.“

„Jakou záležitost?! Jak vyřešil?“ rozhorlil se hlasitě Faeton a vykročil k levitujícím krychlím. „Někdo mi dluží vysvětlení!“

„Ale to jste na omylu,“ opravila ho levá krychle. „Naše společnost je založena na svrchovanosti lidské svobody, což znamená, že nikdo nikomu nic nedluží, s výjimkou těch dluhů, které na sebe člověk vezme dobrovolně. Gannisi, chtěl jste vznést nějakou námitku?“

Gannis zamyšleně hleděl na Faetona. „Mohu-li si své námitky nechat na později, učiním tak, vaše ctihodnosti. Soud možná Monomarchovy kejkle pobavily, ale mě ne. Sází na to, že Helion nebude za tři měsíce, kdy se tento soud opět sejde, schopen prokázat svou identitu. Zatímco já s těmito podmínkami souhlasil jen proto, že jsem si jist, že Helion Relik bude od Heliona Prima nerozeznatelný už mnohem dříve než za tři měsíce. Bez ohledu na to, co se mu během oné poslední hodiny života přihodilo, nebude to mít na konečné rozhodnutí v tomto případu žádný vliv. Ba co víc, nevěřím, že Faeton má v sobě dostatek sebekázně, aby do toho data neotevřel paměťovou schránku. Nikdy se neuměl ovládat.“

Faeton byl stále rozladěn Monomarchovým nepřátelstvím, takže se to neobešlo bez špetky zlovolnosti, když napodobil Gannisův tón a řekl: „Rád bych, aby si vaše ctihodnosti povšimly, že můj vzdělaný oponent právě vyjádřil přesvědčení, že jsem jeden a tentýž, původní Faeton.“

Střední krychle řekla: „Není pod přísahou a jeho názor není v tomto případě dispozitivní. Odročujeme líčení.“

Krychle přestaly vyzařovat pocit přemýšlivého napětí. Faeton se otočil, aby ještě něco řekl Monomarchovi, ale stříbrná krychle byla najednou černá a studená a začínala se rozpadat a včleňovat zpátky do zdi.

Faeton se obrátil ke Gannisovi, ale ten už kráčel pryč, živé úpony a chapadla zlostně povlávaly za jeho barokním kostýmem.

Otočil se k Atkinsovi. „Rozumíte tomu?“

Atkins rozpřáhl ruce. „Já jsem jen soudní zřízenec, pane. Ode mě právní radu nečekejte. Zapojím vám krunýř.“

Atkins vložil sondu do krční výstelky Faetonova krunýře. Přitom jakoby mimochodem poznamenal: „Ale to, co se tady odehrálo, je myslím celkem zřejmé. V očích zákona jste teď Faeton Relik. Jestli otevřete staré vzpomínky, bude z vás Faeton Primus a zdědíte celý Helionův majetek. Ale potom vás vykopnou. Když ty vzpomínky neotevřete, budete dědit po Faetonu Primovi, protože jste se právě ustanovil svým dědicem. Když Gannis neprokáže, že Helion Relik a Helion Primus je jedna a tatáž osoba, všechno je vaše. Když to prokáže, budete ve stejném postavení jako teď a o nic nepřijdete. Váš mazaný právník přišel na to, jak vám bez rizika zajistit vše; buď přijdete ke všemu, nebo o nic nepřijdete. Jasné? A že vás navíc zbavil všech dluhů byla jen taková třešnička na dortu. Mezi námi, pěkný podraz. Jediné, co teď musíte udělat, je být hodný a devadesát dní nesáhnout na staré vzpomínky. Tak se bez obav vraťte na mejdan, tak dlouho ještě určitě potrvá, a hezky se bavte. Máte to v kapse.“

Faeton mu nejistě poděkoval a těžce vykročil do schodů.

Než vyšel nahoru, věděl, že ten sžíravý pocit uvnitř je nespokojenost. Prostě si nepřipadal jako vítěz.

Proklouzl skálou na povrch. Na trávníku ho čekaly zástupy příšer a všelijakých groteskních postav. Když ho spatřily, začaly jásat.

2.

Jelikož Faeton měl stále vypnutý smyslový filtr, nemohl přečíst nápisy na transparentech v rukou jásajícího davu ani hypertexty, které k němu vysílali. Jediné, co v tu chvíli vnímal, byla příšerná ohyzdnost a nesouměrnost tváří, které se na něj šklebily. Drápy, ruce, křídla, polypy, brachiální doplňky se míhaly v chaotickém chumlu poskakujících bytostí.

Úplně vpředu, nepochybně vůdce, stál obrovský krabatý kužel. Ze špičky mu vyrůstala čtyři mohutná chapadla zakončená klepítky, manipulátory, trsy smyslových orgánů, očí a ušních kornoutů. Stvoření propletlo a zase rozpletlo všechna čtyři chapadla v nepopsatelném gestu či snad pozdravu.

„Zdrávas! Zdrávas, smělý, lepý a všeničící Faetone! Vítáme tě tisícem milionů pozdravů v bezmezné naději, že tvé dnešní děsuplné vítězství vrhne strnulé a tyranské břímě Nejstarší generace (dávno mrtvé generace, jak jí říkám) do zasloužené propasti věčného zapomnění! Konečně se Kolo dějin, ač s přemnohým skřípotem, neznatelně, leč přece, pohnulo ve své navěky zrezivělé ose! Zlatá Ekumena (Rezavá Ekumena, jak jí říkám) se dočkala první z mnoha jeho otáček: taková jest nejvroucnější z našich nadějí!“

Faeton si nebyl jist, co ti lidé zamýšlejí. Při té myšlence se z límce krunýře vyskládala zlatá přilba a zakryla mu tvář. Zkřížil ruce na prsou a z výztuhy se mu kolem končetin a ramen ovinula černá nanotkáň a vytvořila ochrannou vrstvu mezi jeho tělem a jakoukoli mikroskopickou špínou, kterou tato nečistá stvoření mohla vylučovat.

„Nemyslím, že jsem měl tu čest, pane,“ řekl. Poznal v nich Nikdy-První z generace narozené během a po Orfeově vylepšení Noumenálního zálohování a členy Neomorfické a nonantropomorfické školy.

Dav zařičel smíchem. Vůdce komicky zaplácal chapadly. „Úúú! Jen si poslechněte ten upjatý, namyšlený tón! Ech, Faetone, jsi mezi přáteli a spřízněnými dušemi! Naše cíle jsou stejné jako tvé! Nabízíme ti nekonečný obdiv a lásku! A žádáme jen dovolení, aby v tobě naše školy mohly mít svého maskota a hrdinu! Pojď! Připravíme na tvou počest slavnost lásky.“

Vzadu, všiml si Faeton, ležel organismus ve tvaru neuspořádané hromady vnitřních orgánů, samý hlen a stočená střeva, a rozdával kolemstojícím jehly radosti. Působily přímo na centra rozkoše, což Faeton poznal podle skelných, uchvácených pohledů v očích zdeformovaných, groteskních tvorů. Museli mít smyslový filtr nastavený na blokování všech důsledků svého hédonismu, protože viděl, jak slepě šlapou po nataženém těle ženské zrůdy, ochromeni rozkoší.

Faeton přemáhal pocit hnusu.

Bez Radamantovy pomoci bylo ovládání tělesných reakcí nesnadnou záležitostí. Říkal si však v duchu, že tito lidé možná znají tajemství jeho minulosti, když ho mají za svého hrdinu. Možná mají informace, které se mu mohou hodit.

„Lichotí mi, že ve mně vidíte hrdinu. Zajisté chápete, že vše, co teď dělám, je jen přirozený důsledek mých minulých činů,“ prohlásil.

Bytost energicky zaplácala chapadly. „Co je minulost než hromada mrtvého masa prolezlá mouchami? Kdepak, to k budoucnosti (naší budoucnosti, jak jí říkám) obracíme své dychtivé zraky, zářné a slibné!“

Jiná část těla toho tvora (anebo to byla druhá bytost, parazit) se vyklonila a natáhla k Faetonovi houbovitý úponek. Na přísavce úponku byla kartička.

„Zde! Hle! Ber! Toť vše, co potřebuješ vědět o svých minulých činech a našem zhodnocení jejich relativního významu.“

Faeton rukavicí uchopil kartu. Byla čistá, určená k přímému přenosu obsahu souboru ze Střední snové do mozku. Může si dovolit natáhnout do sebe neznámý soubor bez Radamantovy předchozí kontroly? Na druhou stranu, kdo by se opovážil spáchat takový šprým na schodech soudní budovy a s Atkinsem stojícím v doslechu? Navíc může karta obsahovat informace týkající se jeho minulosti…

Otevřel dočasný smyslový filtr (jiný než ten, který byl napojený přes Radamanta) a podíval se přes Střední snovou na kartu.

Byla celá černá, prázdná a sálal z ní pocit bolestivého chladu. Na kartě bylo hranatým dračím písmem ledově bílými tahy napsáno „NIC.“

Z povrchu karty mu k obličeji vytekla temnota a zaplnila mu zrak. V očích zaznamenal pocit bolesti, vířivého pohybu, klesání, závrati.

Odmrštil kartu, vypnul smyslový filtr a vyskočil ze Střední snové. Rozbouřené smyslové vjemy se okamžitě normalizovaly. Bezpečnostní zásobník v jeho osobním myšlenkovém prostoru hlásil, že se mu do mozku pokusil proniknout virus toho nejhrubšího zrna, známý pod názvem Opilý králík, a spustit interní nervové signály k zaplavení systému endorfinem a intoxikujícími látkami. Že by regulérní útok? Kartičku ovšem převzal dobrovolně.

„Jak se opovažujete mě napadnout?“ rozlítil se Faeton.

„To vám je zcela cizí jak zákon, tak zásady slušného chování?“

To vyvolalo další salvu smíchu; některé živoucí hroudy se jen hihňaly, jiná monstra burácela nepokrytým veselím, ústa s tesáky nebo kly široce rozšklebená.

Svraštělý kužel se zkroutil a spustil chapadlo s koulí plnou očí k místu, kde se na červenomodrém těle leskl parazitující polyp. „Bubu, co to provádíš?“ zaskřehotal. „Faeton je náš skvělý přítel!“

Přisedlý tělní segment ovládající houbovitý výběžek odvětil: „Bacha, šéfe, ať se vám přes prdel nedostane to svinstvo až do hlavy! A co, nemáte smysl pro humor? Chtěl jsem, aby se tady Faeton bavil spolu s náma! Trochu blátíčka mu nezaškodí! Koukněte, jak je celej napruženej! Měl by se krapet radovat, ne?“

Větší stvoření roztáhlo chapadla. Bylo to, jako by pokrčilo rameny. „Můj přítel Bubu to vystihl správně, Faetone, brácho (nebo ti mám říkat Siši?). Vážně vypadáš napruženě. Hele, dej si korálek. Funguje to v každém otvoru.“

Faeton promluvil vyrovnaným hlasem. „Ne, děkuji. Z jakého důvodu bych se měl radovat s bytostmi vašeho druhu, pane? Kdo jste? Co mi chcete?“

Stvoření zdvihlo všechna chapadla nad hlavu. Ostatní příšery ztichly.

„Jsem Unmoiqhotep Quatro Neomorf z Cthonnické školy. Velebíme tvé vítězství nad útlakem ničemné netečnosti toho světa nenávisti a hrůzy, ve kterém žijeme. Nastupující Generace (Děti svatého světla, jak jí říkám) se konečně dočkala zasloužené odplaty za všeobjímající mediokritu Starších (Žalářníků, jak jim říkám). A pérů stejně tak! Jásáme, neboť bohatství nečestně nashromážděné Helionem konečně připadne jeho potomku; i my jsme potomci bohatých a významných osob; a ty jsi nám inspirací! Ach, jaký to šťastný den!“ Z hordy se ozval další chrchlavý jásot a vzduch se rozvlnil švihajícími, máchajícími, znetvořenými končetinami.

Faetonovy spánky se rozbušily hněvem a do tváře se mu nahrnula krev.

„Vy se opovažujete přede mnou jásat nad tím, že můj otec, kterého jsem miloval, byl prohlášen za mrtvého? Přišli jste se posmívat mému zármutku!? Co jste to za odporné mrchožrouty?!“

Z chumlu nemotorných nohou vystoupilo další monstrózní individuum.

„Ušetři nás svých nadutých proslovů, chamtivče! Monopolisto! Inženýrku! My jsme děti osvěty! Nám patří radost a svoboda! Opovrhujeme odpornými materialisty a jejich myslícími mašinkami, kteří nás zotročují tou svojí Utopií! Kam se podělo skutečné lidství? Kde je bolest a smrt a utrpení? Kde se v tobě bere tolik sobectví, tolik sebeútisku? Co jsi to za nafoukaného, ukňouraného duševního tyrana?!“

Ječící bytost připomínala postavu z nejhorší noční můry. Z velké hlavy vedly dva krky do dvou nahých těl, jednoho mužského, jednoho ženského. Samostatná těla jednohlavého stvoření sebou cloumala v těsném sevření pohlavního aktu.

Faeton zapnul smyslový filtr a vystřihl si dav ze zorného pole.

Stál, alespoň to tak vypadalo, před majestátní zahradou. Panovalo zde blažené ticho, narušované jen vzdáleným švitořením ptactva. Pach nemytých představitelů lidské rasy byl pryč, namísto něj stoupala z trávy posázené perlami rosy či snad ze stočených korunních plátků nádherných květin za živým plotem vůně.

Faeton dupl nohou do země, aktivoval magnetiku krunýře a vznesl se do vzduchu provoněného jarem. Nad hlavou i pod nohama mu ubíhala líbezná krajina obřího válce.

Možná je ten božský mír jen iluzí. Na těchto trávnících se tísní špinavé hordy neomorfů, uvědomoval si. Některé iluze možná stálo za to uchovat, alespoň na krátkou dobu.

Zapnul osobní myšlenkový prostor. Kolem něj, do popředí zahradní scény, naskákaly spirály teček a krychle inženýrských a ekologických rutin.

Sáhl po pastelovém obdélníku – ikoně zastupující manželčin deník – ale včas se zarazil. Izolovaný systém obvodů zapojený do jeho mozku neměl dostatečnou kapacitu k provedení úplné simulace a dostat se za letu do osobnostní deprivace rozhodně nehodlal. Představa, že bude muset absolvovat celou tu cestu znovu, jeden válec za druhým, aby se dostal zpět do své hranaté kobky v kosmickém výtahu a zjistil, co ví Dafné, byla pro něj příliš stresující.

Váhal, zda přivolat Radamanta, když teď věděl, že Helionův relik může jeho prostřednictvím zjistit, kde se nachází a co dělá. A přestože Helion mohl být čestný muž, skutečnost byla taková, že Helion a Faeton teď byli v neoddiskutovatelném konfliktu zájmů. Právo na Helionovo nesmírné bohatství mohl mít jen jeden z nich, nikoli oba.

Faeton se zamračil. Helionův relik? Viděl ho včera večer. Bylo nemožné uvažovat o něm jinak než jako o otci; bylo nemožné uvažovat o něm jako o ‚mrtvém‘ jen proto, že ho za takového prohlásil soud.

Ale i kdyby opravdu zemřel, nebylo správné usilovat o něčí peníze jen proto, že ho soud prohlásil za mrtvého. Byl to koneckonců stejný soud, který právě prohlásil za mrtvého i jeho, Faetona…

V beztížném prostoru kloubu mezi tímto a dalším válcem se nacházel kosmoport. Byl to velký kulovitý prostor, kde se mezi jednotlivými lety do vnitřní soustavy montovaly a demontovaly spousty lodí z tlačeného diamantu. Připomínalo to skleněný les elfů. Lodě současně sloužily i jako kyvadlová doprava do dalších kosmoportů v bodě L-5 a dál, kde dlouhé řady magnetických praků odpalovaly lodě k jasnému a vzdálenému Jupiteru a dalším průchodním kosmoportům vnější soustavy.

Ke stěně koule bylo přilepeno několik trsů habitatů; jeden z těch větších obsahoval myšlenkové schránky a skříňky pronajímané Dobročinnými službami, což byla poddivize jedné z mnoha obchodních skupin, podniků a nadací bohaté mateřské Dobročinné kompozice.

Faeton vplul do vzduchového uzávěru v náboji hospice. Odtud sestoupil k rotujícímu (kvůli umělé gravitaci) rovníku hospice. Myšlenkové schránky tvořily zakřivenou řadu táhnoucí se napravo a nalevo od něj; nad sebou viděl opačnou stranu koridoru.

Vstoupil do nejbližší volné schránky a zavřel se do lékařského pouzdra.

Systémy krunýře mohly narušovat rozhraní pouzdra, ale Faeton se ho, aniž sám vlastně věděl proč, zdráhal svléci.

Jako dříve Atkins, zapíchl do límce krunýře vlákenné sondy. Chvíli se kroutily a měnily tvar – adaptovaly se na systémy černých nanomechanismů tvořící vložku krunýře. Signál teď procházel krunýřem do vnitřních obvodů a do Faetonova mozku. Očividně to stačilo.

Když se utvořila energetická propojení s receptory ve Faetonově mozku, jeho smysly zahltily impulzy a vnější svět se rozplynul.

Zdálo se, že stojí ve veřejném myšlenkovém prostoru hospice. Kolem něj se vzpínaly pyramidy balkonů s okny a ikonami vedoucími do hlubších a vyšších úrovní knihovny.

Pohybem malíčku uzavřel balkon a vytvořil soukromý oddíl. Otevřel deník, upadl do nejhlubšího snového prostoru, přišel o veškeré vzpomínky a stal se Dafné. Záznam začínal před jejím včerejším probuzením.

11

SYMFONIE SNŮ

1.

Nespala, alespoň ne tak, jak spánek chápali dávní lidé. Dafné prožívala Stimulus, Osmé aranžmá neuropatisty Mancuriosca. Poslední věta ve Stimulu, takzvaný Kompas na motiv nekonečna, zahrnoval stimulaci struktur hlubinné paměti, kombinaci REM-fáze delta vln a meditativních alfa vln. Výsledkem byl vlnový kontrapunkt, který se běžně v lidském mozku nevyskytoval a který navozoval uměle vytvořené vjemy a stavy mysli, vyžadující speciální terminologie, aby se daly vůbec popsat.

Ve snech prošla evolucí, nejprve jako améba pulzující rytmem vln mateřského oceánu, potom jako prvok, potom hmyz prchající z vody do menšího nekonečna vzduchu. Protékaly jí vzpomínky pravěkých obojživelníků, ještěrů, lemurů a hominidů; a s každou složitější nervovou soustavou jako by ubývalo na mystériu a zázračnosti okolního světa. Vynořovaly se i jiné, hluboko pohřbené vzpomínky; ona, dítě vznášející se v lůně, obklopená nekonečnou láskou a teplem, potom vstup, v bolesti a zmatku, do něčeho, co vypadalo jako malý vesmír. Poslední věta motivu obsahovala soubor emocí, nálad, snů a polosnů, kdy, povýšena nějakou vzdálenou evolucí na roveň bohyně, držela v ruce křišťálovou kouli celého vesmíru a sama, větší než vesmír sám, neměla kde stát. Zažívala pocity stísněnosti, dusna, nepopsatelné samoty, jak se vesmír scvrkl do velikosti kamínku, zrnka prachu, atomu. Potom nastal záhadný zvrat, a ona, nekonečně velká a nekonečně malá, znovu plavala a vznášela se v tajemných vodách bezbřehého moře…

Líbilo se jí to, jako vždy, ale něco jako by nebylo v pořádku…

Nedokázala se toho znepokojivého pocitu zbavit. Zvláštní. Bylo to její oblíbené dílo. Jak to, že si nikdy dříve nevšimla, jak je ten motiv pesimistický a ironický? Představení se nezměnilo. Změnila se ona…?

Možná je teď veselejší. Jsou to přece zlaté dny Transcendence a s nimi je tolik důvodů k veselí.

Sen přešel v bdění. Dafné procitla.

Ležela pod vodami živého bazénu, zívala, protahovala se, bublinky ji lechtaly u nosu. Vzhlédla k mihotavému světlu na spodní straně kopule, na modré nebe a bílá oblaka v dálce. Unaveně se usmála.

Stačila myšlenka, aby voda pod ní zvýšila povrchové napětí, a za okamžik už spočívala v suchém, duhově průsvitném dolíčku vytvořeném vlastní vahou.

‚Co teď?‘ pomyslela si. Boje o Zlatý pohár skončily a do Rozprav o životě zbývaly ještě dva dny. A všechny dárky pro srpnové Ministrování radostí už měla nakoupené.

Některé její manoriální přítelkyně, Anna a Uruvulell, si nechávaly dny volna naplánovat svými sofoteky. Superinteligentní stroje častokrát dokázaly zhodnotit, co pobaví nebo poučí jejich patronky, mnohem lépe, než by to svedly dívky samy. Takový život pro ni nebyl. Ona toužila po spontánnosti, po dobrodružství!

Dafné chodila na Slavnosti ve svém fyzickém těle a testovala tak vybavenost různých manoriálních domů. Například dům, v němž se teď nacházela, se sloupy z porfyrového mramoru a diamantovou kopulí, byl skutečný; vyrostl minulý měsíc v zahradách jižně od Aureliánova sídla. Dům obýval sofotek, jednodušší než byl Radamantus (pouze osmdesát až devadesátkrát bystřejší než lidský génius, nikoli tisíckrát), jménem Aješa.

To Aješa ovládal miliony mikroskopických přístrojů v živém bazénu, které kolem Dafné utkaly plášť z modrostříbrného hedvábí, když se zvedla z živé vody. Po křivkách ňader a břicha jí stékaly potůčky vody a dlouhé vlasy, mokré, černé a ztěžklé, se jí lepily na záda. Voda po sobě zanechávala hedvábná vlákna. Když vystoupila z bazénu, látka jí sahala k chodidlům. Odpadní teplo molekulární montáže bylo nasměrováno do vlasů, aby je vysušilo.

Oděv připomínal hinduistické sárí. Lesklá látka byla jednoduše ovinutá kolem těla, žádné přezky ani šňůrky, jeden konec ladně padal přes rameno, druhý byl pevně utažený kolem pasu a boků, aby dal vyniknout postavě. Vlečku měla přehozenou v lokti.

Prošla chodbou dlážděnou perletí s jemně zářícími, uspávajícími soškami čarodějů, které se vznášely v nikách po obou stranách chodby. Dafné neměla stavy vědomí potřebné k příjmu zážitkových signálů, které sošky emanovaly; měla jen základní neuroformu, přestože byla v mládí čarodějkou jménem Ao Andafanti s propojeným levým mozkem a hypotalamem a ve snech dny kráčela svým bdícím vědomím. Dafné si přesto sošky podržela v sobě; nebyly dostatečně inteligentní, aby byly emancipované, a chřadly by melancholií, kdyby je opustila.

I když už neuměla číst jejich nitra, viděla, jak se otáčejí, třpytí a smějí, když kolem nich prošla, protože zachytily její rozpoložení a odrazily ho na ni zpět. Zdály se mnohem chytřejší, než by čekala; sršely potlačovaným veselím, jako kdyby na ni čekalo nějaké skryté a báječné překvapení.

Prošla do stolovací místnosti. Součástí učení hédonistů Červené manoriální školy bylo, že příjem živin probíhal nikoli absorpcí v tradičním živém bazénu, ale požíváním. Dafné byla po mnoho staletí spojena s Večernicí z Červené školy, než se přidala k asketičtější a přísnější Stříbro-šedé. Ve stolovacím sále byla podlaha z leštěného dřeva a stěny byly obložené plentami z rýžového papíru, pomalovanými motivy jeřábů a bambusů.

Proč právě ten? Dafné vrhla pohled na jeřáby. Doživotní spojení, symbol věčné věrnosti. Chtěl jí snad sofotek Aješa naznačit, že by měla trávit více času se svým manželem? V poslední době byl trochu náladový a roztržitý, neužíval si Slavnosti tak, jak si myslela, že bude.

Uprostřed místnosti byl stůl, na kterém ležely pečlivě uspořádané soupravy talířů, ubrousků a křišťálových dóziček s omáčkou a kořením. Byly tam mísy s rybím masem zabaleným v mořských řasách, plátky chobotnice, rýžové koule. Uprostřed stála čajová konvice z černého plechu se třemi hubičkami. Klekla si, zářící sárí rozprostřené na rohoži kolem kolen jako květ leknínu, a uchopila hůlky. Zarazila se, hlavu lehce pootočenou: co je to za hromádku pod tím hedvábným ubrouskem vedle jejího prostírání?

Odtáhla ubrousek a uviděla paměťové pouzdro. Byla to obrazová manifestace, reálná analogie nějaké ikony z myšlenkového prostoru. Když ji vezme do ruky nebo uchopí, spustí se mentální reakce nebo rutina.

Na víku spatřila vlastní rukopis: „Na třetí den po upálení Guye Fawkese. Překvapení!“

„Nesnáším překvapení!“ zaúpěla a stočila oči v sloup. „Proč si to stále dělám?!“

Ale co už teď, že? Nezbývalo než pouzdro otevřít. Nejprve se ale pustila do jídla; jednak aby se nezkazilo, a taky pro zvýšení napětí. Dafné byla ve stolovací etiketě odborník; každé její gesto, každé sousto, každé usrknutí čaje mělo eleganci baletu.

Potom, s hřejivým pocitem v žaludku a s mátovým lístkem v ústech jako zákuskem, nastal čas otevřít pouzdro.

Víko se pomalu zvedlo.

Uvnitř, v soustředných kruzích duhových bublinek, ležel její vesmír.

Uviděla ho a vzpomněla si.

Zůstala sedět bez dechu, oči zavřené. Její dávný čarodějský výcvik jí umožňoval setrvávat v bdělém stavu, zatímco se snová centra jejího mozku, plná pohybujících se obrazů, pokoušela v hloubkové struktuře vybudovat emocionální a symbolické vztahy mezi vzpomínkami a vědomím.

Její vesmír se jmenoval Althea. Byl to jednoduchý, geocentrický, koperníkovský model založený na euklidovské geometrii a newtonovské mechanice. Pod křišťálovou koulí nehybných hvězd a složitými epicykly pohybujících se planetárních domů ležely kontinenty a modré oceány křehkého světa. Moře hýřila rybami, sirénami, velrybami nadanými odvěkou moudrostí, potopenými městy. Pevniny měly pastorální ráz a byly ošperkované vískami, usedlostmi, vysoko položenými hrady a městečky ověnčenými láskyplně vystavěnými katedrálami. Ze vzdálených kopců se nesla ozvěnou vzpomínka na děsivou válku jako tóny chvějivého kontrapunktu a mušketýři spolu s nebojácnou jezdeckou gardou hlídkovali na hranici temných hvozdů, ve kterých se, jak se mezi lidmi povídalo, rodili okřídlení draci.

Do zlatého města Hyperborea za Severozápadním mořem se navrátil princ Jasan. Vrátil se z válek s urputnými Cimmeřany, kteří žili v nezměrném jeskynním komplexu zlatých a železných slojí v zemi věčného šera. Princ si z podzemního světa přinesl ohnivý sen, který nosil na zlatém brnění jako plášť nebo jako ohnivá křídla…

Úžasné na tom bylo to, že Dafné za svůj altheanský vesmír získala semifinálovou medaili a dnes měla vstoupit do finálového boje s jinými amatérskými snovači. Její vesmír byl původně určený jen dětem a těm, kdo nacházeli zálibu v dětském světě. Jak by mohl soutěžit s moderními ne-euklidovskými vesmíry z dílen Neomorfů, nebo s podivuhodnými víceúrovňovými světy Nového Hnutí čarodějů, nebo s móbiovským nekonečnem Anachronické cerebelinní? Láskopřitažlivý vesmír předložený Tyfoenem z Hlomozné Černé manorie, vesmír, kde láska zvyšovala gravitační přitažlivost a nenávist a strach ji snižovaly, čítal tisíce světů, celou galaxii zalidněnou tisícovkami postav o nemenší složitosti a propracovanosti jako její miniatura o několika kontinentech. Jak s nimi mohla soutěžit? Jak by ji jen mohlo napadnout, že je porazí?

Otevřela oči a vyšla z tranzu. Faeton ji ustavičně sužoval pobídkami, aby se vrátila k podnikání, dala se na nějaký obchod nebo projekt. (Jako kdyby něco, co lidé vytvoří, mohlo mít nějakou váhu ve světě řízeném stroji!) Pravdou bylo, že to rozhodnutí stále a stále odkládala; říkala si, že snad do karnevalu, ke konci Milénia, až svět udělá inventuru svého bytí a rozhodne o své další budoucnosti, udělá takovou inventuru a rozhodne se i ona.

Milénium bylo tady. A s ním i její rozhodnutí. Získá-li za svůj vesmír zlatou medaili, čeká ji záplava pozvánek, komunií a ovací; umělci jí budou posílat dárky a skládat na ni ódy jen pro tu výsadu, že se s nimi ukáže na veřejnosti, a reklamní agenti budou usilovat o to, aby si veřejnost všimla obchodních značek, kterým dává přednost.

Možná z ní mohl být skutečný snovač a ne jen pouhý snílek.

A možná, možná by z tváře jejího manžela zmizel ten pohrdavý výraz, který nasadil, kdykoli hovořil o těch, kdo užívají plodů Zlaté Ekumeny, aniž by přiložili ruku k jejímu rozvoji. „Celé dlouhé dějiny usilovaly o vytvoření naší drahé utopie,“ jak rád říkával, „takže není namístě, aby si teď lidská rasa dělala prázdniny! Nechceme přece entropii připravit půdu k vítězství.“

Vždycky, když to říkal, měla obavy, že mluví o ní. Kdyby získala zlato, možná by se těch obav zbavila. Možná by pro ni budoucnost už nebyla tak mlhavá.

Také si slíbila, že do konce Milénia padne rozhodnutí, zda mít či nemít s Faetonem děti. Jestli by znovu začala pracovat, toto rozhodnutí by se tím zřejmě usnadnilo.

Vstala, hedvábný šat jí zaševelil o kolena a kotníky.

Nebylo divu, že tuto vzpomínku před sebou ukryla! Její nervy by to radostné napětí narůstající s každým dnem, každou minutou, o kterou byla soutěži blíž, stěží vydržely.

Červená škola měla na ovládání těchto emocí své rutiny; mohla tak například nahradit obavu nadějí. Když teď ale patřila ke Stříbro-šedé, musela se tyto věci naučit dělat, takříkajíc, na koleně. Protokoly Stříbro-šedé nepovolovaly žádné samovolné reorganizace duševního rozpoložení, ovšem redakce paměti ano. Dávný člověk neustále něco zapomínal a kurátoři Stříbro-šedé proto ani nemohli mít námitky proti lidské slabosti s takovou tradicí.

Za šustění hedvábí prošla z jídelny do své denní místnosti.

Protože byla přítomná a bdělá v reálném světě, musela si dát se vším načas, udělat jedno a teprve potom druhé, což by ve snovém prostoru Stříbro-šedé bývalo o něco snazší. Proto jí chvíli trvalo, než se převlékla do karnevalového kostýmu (maskovala se za oblíbeného autora svého dětství, pro štěstí), naprogramovala vlasy, zkontrolovala počasí a podle toho upravila pleť. Aješa jí nezapomněl přistavit kočár, který Dafné s dostatečnou časovou rezervou dopravil do Oneirokonova paláce (na který ona zapomněla – tyhle věci musela dát v reálném světě do pořádku, bez záloh a restartů).

Kočár přistavil na otočném kruhu před denní místností. Byl lehký a otevřený, dobře odpružený, s loukotěmi tenkými a lehkými jako žebra slunečníku. Z cesty ještě sálalo montážní teplo; Aurelián zřejmě předvídal, že dnes bude tato strana parku vytíženější a nechal přes noc postavit novou cestu. V zápřahu stál starý přítel.

„Pan Maestrikt!“ vykřikla Dafné a vrhla se koni kolem krku. „Jak se máte?! Já myslela, že teď pracujete pro parlament, pana Nemohu nebo Nebudu nebo tak nějak.“

„Pana Hana, tak se jmenuje, slečno Dafné. Kšatrimanju Han. Premiér,“ odpověděl kůň. „Během karnevalu není moc práce. Parlament nezasedá, a i kdyby zasedal, stejně se tam jen hádají o tom, kolik duševního vlastnictví půjde podle Doktríny o náležitém užívání na veřejnou sféru, nebo jak velký by měl mít chudák starý kapitán Atkins plat.“

„Kdo je Atkins?“ Dafné pohladila pana Maestrikta po nose a poslala jednoho z Aješiho teleidů do bazénu s živou vodou, aby sestavil kostku cukru.

„Ale… jeden takový pozůstatek starých časů. Provádí… ehm… jisté úkony, které sofotekové provádět nesmějí. Máme štěstí, protože jsme mu právě našli na práci jednu malou záhadu. Nejspíš karnevalový žertík, znáte to.“

„Hleďme, hleďme! Dobrodružství!“

„Tak bych to nenazval, madam. Zdá se, že někteří neptunští vůdcové připravují myšlenkovou zbraň určenou k úplnému vymazání nebo intelektuální degradaci některých významných sofoteků. Pokoušíme se zjistit, kde se zbraň nachází, nebo alespoň určit, šlo-li o falešný poplach, který nás měl jen postrašit.“

Jeho slova udělala na Dafné pramalý dojem. Představa, že by někdo mohl zabít podkladové sofoteky, jí byla stejně vzdálená jako představa, že se Slunce promění v novu. Žila v přesvědčení, že umělá inteligence dokáže předvídat všechna myslitelná nebezpečí. Proto jen bezmyšlenkovitě řekla: „Výborně! Je načase, aby se tu konečně začalo něco dít. Cukroušku?“

Kůň zastříhal ušima. „Madam…? Ehm, mám vás rád, ale myslíte, že se známe tak dobře…?“

„Ale neblázněte!“ zaklonila hlavu a rozesmála se. „Nabízím vám jen kousek cukru. Prosím.“

„Mm. Děkuji. Samozřejmě jsem věděl, jak to myslíte. Ehm. Nastupte si. Kam to bude?“

„Do Snového paláce! Jedeme! A tryskem!“

„Nebesa, madam, snad mě nechcete uštvat?“

„Dnes soutěžím v Oneirokonu!“

„Olá! Tak to je něco jiného, madam! Sledujte to!“ Vzepjal se na zadní, zahrabal kopyty ve vzduchu, nozdry rozšířené, uši sklopené k hlavě. „Ahóó!“ zaržál a vystřelil.

Dafné radostně vykvikla a chytla se madla.

Někteří z návštěvníků procházejících se po parku nadšeně aplaudovali, když kolem proletěl Dafnin kočár, a někteří dokonce vyslali na krátkodobý veřejný kanál své komentáře chválící autentičnost a šarm jejího oře.

Na témže kanále oznámil pan Maestrikt: „Vypadá to, že lidé mají stále rádi koně, slečno Dafné. My nevyjdeme z módy nikdy. Nepomýšlela jste, že se znovu dáte na ekvestriku? Takového čtvrtmílaře jako vy neumí udělat nikdo. Jen pohleďte, jaké mám nádherné tělo!“ vykřikl a za běhu pohodil hřívou.

Totéž ustavičně opakoval i její manžel. Jezdectví, jakožto libůstka staromilců a romantiků, definitivně vyhynulo před osmdesáti lety.

Dafné zaburácela do hluku rachotících kol: „Načpak, pane Maestrikte! Mám vás ráda, ale myslíte, že se známe tak dobře…?“

Kůň, ať už zahanben či obveselen, sklonil hlavu a rozběhl se ještě rychleji.

2.

Oneirokon byla bezesporu nejjednodušší, nejpřísnější budova v dějinách architektury Objektivní Estetiky. Strop tvořila plochá čtvercová deska o hraně půl míle, vznášející se nad zemí bez jakékoli viditelné opory. Pod ní, ve čtvercové, na všech stranách otevřené podlaze ležel mělký, kulatý živý bazén.

Pozdější architekt plán pozměnil a přidal kolem bazénu ještě kruh dolmenů podobných těm ze Stonehenge. V případě nevlídného počasí mohla střešní deska klesnout na dolmeny, mezi kterými se natáhl ochranný film sloužící jako dočasné stěny kolem bazénu.

Mezi přítomnými byl i vysoce prioritní segment Aureliánovy sofotecké mysli, zastoupený manekýnem v obleku Comuse s kouzelnou hůlkou v jedné ruce a sklenicí ve druhé. Dafné neměla tušení, že soutěž upoutala tolik pozornosti.

Comus byl postavou z Miltonovy hry (básník lineárního slova, Druhá Éra). Syn boha vína Bakcha a čarodějky Kirké Comus používal dary svých božských rodičů, aby sváděl lidi k opileckému hýření, a potom je pomocí magie proměňoval ve zvířata a příšery. Jedině proti čistým pannám byla jeho kouzla bezmocná. Že si Aurelián vybral za svou sebeprojekci právě Comuse, připadalo Dafné nesmírně vtipné.

Všichni soutěžící byli fyzicky přítomni, protože k promulgaci svých simulací mohli používat jen standardizované příslušenství svého paměťového a vjemového aparátu. Posuzování se mělo odvíjet od čtyř kritérií: vnitřní konzistence, vnější relevance, koherence a popularita.

Dafné s potěšením zjistila, že kritériu ‚relevance‘ byla přisouzena menší váha, než jí sudí dali v semifinálových bojích. Estetický konsenzus se zjevně v zájmu umění samotného postupně uvolňoval. A to byla pro Dafné, jejíž malý pohádkový svět neměl se skutečným životem nic společného, dobrá zpráva. Současně to však znamenalo větší důraz na vnitřní konzistenci, což byla Dafnina největší slabina. Její světy měly místy poněkud aristotelovský charakter. Například atmosféra sahala až ke křišťálové klenbě, ale technologie byla na úrovni empíru: třeba Montgolfierovy balony nebo primitivní vzducholodě, které použila jen proto, že jí připadaly majestátní a romantické.

Letos se popularita určovala novou metodou.

Účastníci snu budou v plné amnézii. Budou žít v přesvědčení, že jsou skutečnými obyvateli světů vytvořených snovači.

Jejich emoce a hloubkové struktury zůstanou nedotčené. Až je sudí prohlédnou, dostanou trochu umělé paměti s jazykem, původem a zvyklostmi. Budou mít ale možnost dozvídat se zvěsti z jiných světů, převtělovat se a emigrovat. Emigrace bude volná a otevřená ‚volba nohama‘, jak tomu říkal Aurelián. Ten, kdo spolusoutěžícím odloudí nejvíce postav, zvítězí v hodnocení popularity.

Soutěžící, oblečeni v jasných kostýmech, s chocholy na hlavách a s křiklavě barevnou kůží, někteří v lidských tělech, jiní ve vícehlavých tělesných schránkách Harmonické z Období přeskupení Čtvrté éry, stáli v kruhu kolem živého bazénu a čekali na Aureliánův signál, aby odhodili oděv a vstoupili nazí do bazénu.

Dafné se zatopila. Upravené plíce čerpaly kyslík z tekutiny. Mikroskopičtí roboti budovali napojení na nervová rozhraní, která měla pod kůží. Jakmile se ponořila do hlubin snového prostoru, pocítila ten okamžik slastné hrůzy, kdy ji opustila osobnost.

V následující chvíli už nebyla Dafné, ale královnou-bohyní vlastního světa. Její rozšířená mysl obsáhla za pomoci sofoteckého rozhraní každý element a aspekt nové reality, až mohla spočítat vlasy na hlavě kterékoli ze svých postav; a pokud v jejím světě slétl k zemi jediný vrabec, bylo to proto, že započítala dráhu jeho letu do dějové osnovy.

Připojili se hráči. Bylo to děsivé – i bohyni Dafné to nahánělo strach – vidět je obživnout a zapojit je do milionu dramat, která pro ně simultánně usnovala. Někde hluboko uvnitř totiž bohyně věděla, že tento život je falešný, iluzorní, a život postav skončí spolu s koncem hry a hráčům se vrátí jejich skutečné vzpomínky.

Při těchto hrách se občas stávalo, že si postava položila dostatek otázek, stvořila dostatek původních myšlenek, definovala a uvědomila si sama sebe a stala se samostatně uvažující myslí nezávislou na mysli hráče, kterého zobrazovala.

Samozřejmě, v dreamwaru byly pojistky, které něčemu takovému měly zabránit, a pokud k tomu přece jen došlo, existovaly další pojistky; zaručovaly, že čerstvě zrozená osobnost nebude při hráčově procitnutí neúmyslně zabita.

(V očích zákona měl pak hráč vůči této emancipované postavě status rodiče a tedy i zákonnou povinnost postarat se o ni do doby, než bude soběstačná, ať už v tom smyslu, že si vydělá na pronájem počítačového prostoru, ve kterém žije, anebo že si koupí fyzické tělo a nahraje do něj svou noumenu.)

Dafnin sen obživl a soutěž začala. Vesmír jí pod rukama vyrůstal jako planetostroj, šperky osázená hračka, se stovkami tisíců barevných vláken usnovaných pro jednotlivé dějové linie každé postavy.

Během prvních čtyř hodin uběhlo v jejím vesmíru čtyřicet snových let. Valná část příběhů se zabývala obyčejnými věcmi: mladé dámy usilující o moudrou volbu svého nastávajícího; zkoušky věrnosti; nedorozumění; hádky a usmiřování; anebo překvapivý obrat, když se z muže, kterého měl každý za ničemu, vyklubal objekt dívčiny pravé lásky. Málo dobrodružství jako takových, jen několik občasných ztroskotání či únosů do Turecka (s úmyslem ani ne tak ukázat nebezpečí a hrdinství dávného světa jako spojit rozhašteřené milence.) Objevily se i náznaky, že by mohla znovu vypuknout válka s Napoleonem nebo s dračími mágy z Persie, ale to se dělo obvykle jen proto, aby mladí vojáci museli za moře a mohlo tak dojít ke scénám srdceryvného loučení a slibů věrnosti, nikoli kvůli vyobrazení války jako takové. Dafné válečné příběhy nesnášela, obzvláště ty, ve kterých přicházeli k úhoně koně kavaleristů…

Žádné velké dobrodružství, to rozhodně. Zato spousty svateb.

Šestou hodinou soutěže uplynulo šest dekád snového života. Dafné byla na třicátém pátém místě. Slabé ohodnocení měl na svědomí nedostatek realismu. V čele byl vesmír z diatonické hudby, v němž se odvíjelo nesmírné drama. Inteligentní písňové partitury létaly vesmírem notových osnov, objevovaly nové harmonie a zapadaly, za nemalých bolestí, do symfonie kosmických rozměrů. Bohyně Dafné byla mrzutá: tenhle snovač nechal hráče dělat všechnu práci za sebe!

A když to mohl udělat jeden snovač, proč ne druhý?

Bohyně Dafné zvedla ruce od rozpředeného stavu osudu a nechala jednotlivé dějové linie sledovat svůj vlastní, přirozený vývoj. Dala si sofotekem udělat rozvahu realističtějšího vyústění událostí a odstranila omezení v typologii postav. ‚Nechala to koňovi, měl větší hlavu‘ jak tomu říkala.

Události nabraly nový směr a najednou měla záplavu uzlíků, se kterými se musela potýkat. (Skoro!) všechno se jí vymklo z rukou. Po její pastorální krajině se vmžiku rozlezly železnice a továrny a hrdiny už nebyli důstojníci z granátnické gardy Jejího Veličenstva, ani vážní aristokraté v chladných sídlech toužící po teple lásky, která by rozehřála jejich ledová srdce, ne. Všechny její hrdinky se zamilovávaly do nového typu muže: mladý vynálezce s vizí, ocelářský baron, petrolejový princ, muž, který se vypracoval od píky: myslitelé, muži činu, iniciátoři, burcovatelé. Stejný typ mužů, jakými byli nenasytní padouši z dřívějších období jejího díla. Co se to dělo?

Bohyně Dafné si všimla varovných signálů některých podsudí. Připomínali jí, že jelikož její dějové linie začaly jako romance, přijde o body za koherenci, pokud přestoupí na jiný žánr. Ignorovala je. Třicáté páté místo, co může ztratit?

Počkat. Třicáté první? Že by právě poskočila o čtyři místa?

Aniž by informaci věnovala další pozornost, soustředila se na záchranu zpřetrhaných cárů dějových vláken. Jako kdyby jí pomáhala nějaká neviditelná síla nebo ruka; některá řešení se nabízela sama a přirozený vývoj událostí trestal záporné postavy bez jakéhokoli zásahu z její strany.

Chtěla, aby tovární scény byly patetické a kruté, ale kdepak. Vdovy a nezaopatřené ženy už jako námezdní dělnice nehladověly, když se dobře neprovdaly. Z některých postav se staly sufražetky. V parlamentu se projednávaly zákony umožňující ženám kupovat, prodávat, vlastnit nemovitosti bez souhlasu manžela.

Méně romantiky? Spíše jí přibývalo. Rodil se nový typ hrdinky: nezávislá, drzá, vynalézavá, optimistická žena. Její typ! V takových časech necítila potřebu akčních ani krvavých dějů: dobrodružstvím byl život sám. Bohyně Dafné se mohla sudím vysmát. Ať si je třeba poslední. Tohle byl svět podle jejího gusta: pelášil k budoucnosti vlastní výroby.

Jednou skoro zasáhla, když viděla, jak se kácejí starobylé německé lesy a oddíly dragounů a vzduchoplavců vybíjejí tamní draky. Avšak nahromaděné zlato, které červí nestvůry nakradly, bylo vráceno náležitým vlastníkům, lidem, kteří si ho zasloužili; a chmurná pustina se proměnila v prosluněná pole a pastviny. Bylo to hezké. Populace rostla.

Za mořem na západě postavil znamenitý princ z Hyperboreje za pomoci dvou bicyklových mechaniků z Daytonu v Ohiu vzducholoď větší než všechny předešlé. Během série tří úžasných expedic stoupal atmosférou stále výš a výš. Při druhém letu minul oběžnou dráhu Měsíce a zachytil novým kinetoskopem chod jeho křišťálových soukolí a průběh epicyklu.

Měsíc měl v jejím vesmíru jen deset mil v průměru a otáčel se v éteru pouhých několik tisíc stop nad vrcholky hor. Bohyně Dafné si začala dělat starosti. Byl vesmír, který stvořila, příliš těsný pro ducha lidí, kteří ho nyní ovládli?

Římskokatolická církev označila translunární expedice za rouhačství. Šum války se tentokrát rozezněl doopravdy, nikoli jen v pověstech. Stará anglická a cimmerská aristokracie se připojila ke křížové výpravě proti nové rase vynálezců a kapitánů průmyslu, která jim byla trnem v oku. Bulvár a demagogové halasně odsuzovali nový životní styl a translunární expedici si vybrali za symbol, který zahrnuli svou nenávistí.

Mnozí z nich byli její starší hráči, lidé, kteří si chtěli žít v malém, bezpečném, pastorálním světě. Bohyně Dafné k nim cítila jisté sympatie, ale když pohlédla dolů na zem a spatřila skvostnou vzducholoď Hyperboreánů se zlatočernými prapory, jak majestátně a v celé své obrovitosti stoupá vzhůru, aby dobyla nebesa, její srdce se zatetelilo nadšením. Z oken Empire State Building zazněly fanfáry a vzducholoď vzlétla.

Z bouřkových mračen vypluly dosud skryté německé a cimmeřanské vzducholodě vyzbrojené děly a jaly se ji pronásledovat. Hyperborejská loď však letěla rychleji a stoupala výše než všechny její protivnice. Minula oběžnou dráhu Měsíce, žhnoucí Venuše i rudého Marsu. Potom přišla nová pohroma: s blížící se kometou podlehla posádka pověrčivosti a strachu, vzbouřila se a s padáky na zádech vyskákala přes zábradlí zpět ke vzdálené kouli Země. Kapitán letěl dál sám.

Z rádia v kabině vyslal poslední depeši: byl to sám lord Jasan, princ Hyperborejský. Nalodil se inkognito. Jeho expedice neměla za cíl toliko dosáhnout hvězdné koule, ale pokračovat dál; vezl si dostatek nářadí a výbušnin, aby v nebeské klenbě udělal otvor a zjistil, co se za ní skrývá.

Rádio reagovalo vyděšenými protesty: výzvy od papežů a králů, kteří se obávali, že může zbortit nebesa, když proděraví vesmír jako bublinu, nebo umožnit nějaké strašlivé látce zpoza světa proniknout dovnitř a zahubit svět!

Princova odpověď zněla: „Vězení velké jako vesmír je stále jen vězením. Já v něm nezůstanu.“

Nasadil si přilbu z podmořského skafandru a oblékl si těžký kožený oblek, aby odolal řídkému vzduchu. Na plášti se plavidlu začínala dělat námraza a parní motory kašlaly nedostatkem kyslíku. Pod ním ležel svět ochromený bázní a hrůzou. Nad ním se klenula báň nebes.

Přísavnými držáky se přichytil azurového nebeského křišťálu. Zdvihl krumpáč, kolem jehož hlavice měl pro štěstí stále ovázanou pentli od své ženy, zapřel se a napřáhl k ráně…

12

VLÁDCE SLUNCE

1.

Nebylo to příjemné probuzení. Dafné, zbavena strojové rychlosti myšlenek, s přihlouplou rozvláčností a v tupém zmatení mysli uvažovala, zda její princ proražením nebeské stěny zničil vesmír. Možná byl vesmír přece jen bublina – ležela v bazénu…

Postavila se a vyplivla vodu z plic. Stála v obřím živém bazénu Oneirokonu a z vlasů jí ještě kapaly zbytky krystalového rozhraní. Aureliánova reprezentatace, stále v převleku Comuse, úzký obličej, černé vlasy, vínový šat, stála u kraje bazénu a těžce se opírala o svou kouzelnou hůl, jako kdyby ji něco tížilo.

„To už je po soutěži… nebo…“ rozhlížela se nechápavě Dafné. Ostatní soutěžící byli stále pod hladinou, snovou aparaturu na hlavě.

Něco tu nehrálo. A to velmi.

„Aureliáne? Děje se… něco?“

„Ostatní soutěžící jsou dočasně zastaveni. Odhodlal jsem se přerušit váš proces, protože ve vašem konstrukčním souboru jsou příkazové řádky, které takové přerušení, za jistých okolností, umožňují.“

„‚Konstrukčním souboru‘…?“

Ucítila, jak ji zachvacuje hrůza a svírá jí žaludek do kleští. Konstrukční soubory mají jen umělé bytosti. Skuteční lidé ne.

Ona ne. Ach, prosím, ne ona!

A byl tady, ten jediný utajený strašák, co ho měla stále v patách.

Dafné (cvičební metody a přísahy Stříbro-šedé v tu ránu zapomenuty) použila techniku ovládání mysli Červené manorie, aby se uklidnila a nepodlehla děsu.

Přesto jí bylo na omdlení. Nabrala do dlaní dvojitou hrst živé vody, přikázala jí, aby se přeměnila v něco silnějšího než víno, přiložila dlaně k ústům a prudce zaklonila hlavu, aby se napila.

Červená tekutina jí stékala po tvářích jako slzy. Otřela si prsty o vlasy; to z nich později udělá lepkavý chuchvalec. Začala jednotlivé prameny nervózně rozplétat. Vzápětí toho nechala, znechucena sama sebou. Později? Jaké později? Vždyť ani neví, jestli má nějaké teď.

Dafné nechala tekutinu ze zplihlých vlasů kapat na čelo a tváře, dala ruce v bok a sežehla sofoteka zlostným pohledem.

„Okay! Co se to tu sakra děje, Aureliáne?!“

„Na kanálu s velmi vysokou prioritou vám přišla zpráva od Heliona z Radamantova domu. Abych mohl rozhodnout, zda vás vyrušit a doručit vám ji, musel jsem provést extrapolaci vaší mysli. Přitom jsem zjistil, že trpíte značným počtem dobrovolně navozených sebeklamů. Pokud okamžitě nezískáte jisté odňaté vzpomínky, nebude vám zpráva dávat smysl.“

Vytáhl stříbrné pouzdro o velikosti osobního vysílače. Byla to manifestace objektu reálného světa napojená na nějakou rutinu nebo soubor ve snovém prostoru. Na víku stálo: „POZOR! Tato schránka obsahuje mnemonické otisky…“

Přikázala si být statečná. „A moje identita…?“

„Je falešná. Nejste Dafné Prima. Vaše skutečné jméno je Dafné Tercia Semi-Radamantská, Odtělesněná, Emancipovaná-Zálohovaná-Redigovaná, Samovědomá, základní neuroforma (paralelní zosobnění) Stříbro-šedá manoriální (pomocná) škola, Současná Éra.“

„Emancipovaná…?“ Byla loutka, postava, hračka.

Nevěděla to, skutečně ne. Ale náznaky postřehla. Kolikrát jí přátelé řekli, jak moc se změnila, načež zmlkli nebo na ni vrhali postranní pohledy. V účetních knihách nacházela položky, které si neuměla vysvětlit.

Četla deníky a záznamy o ženě, která byla zdrženlivější, odměřenější, náladovější, zasněnější, než za jakou se sama považovala.

Protože její představy o sobě byly falešné.

Navzdory červeným technikám ovládání mysli měla pocit, jako kdyby na ni v tu chvíli dopadl buchar, jen bez hlesu, tlumeně a jakoby v dálce.

„Potřebujete lékařskou pomoc? Zdá se, že máte potíže s dýcháním.“

„Ne… Jsem v pořádku.“ Položila dlaně na kolena a se zvláštním klinickým nezájmem počkala, jestli nezačne zvracet. Na rozdíl od manekýna neměla plnou kontrolu nad autonomními funkcemi svého skutečného těla. „To dělám vždycky, když mi někdo rve plíce z těla. Je to zábava. Měl byste si to někdy vyzkoušet.“

Ale tohle není její skutečné tělo. Byla Emancipovaná-Zálohovaná-Redigovaná.

To znamenalo, že ani její myšlenky nebyly její skutečné myšlenky.

Aurelián se uchýlil k cynismu: „Děkuji, nechci. Některé aspekty lidského bytí nám strojům docela stačí pozorovat z vnějšku.“

Zdvihla hlavu a vrhla na něj pohled plný náhlé nenávisti. „To mě těší, že vám moje bolest připadá povšimnutíhodná! Mohla by ze mě být hezká poznámka pod čarou v nějaké mizerné abstraktní tezi té vaší Zeměmysli! Nebo ze mě udělejte vědecký exponát: dívka, která si myslela, že může být šťastná, dostává jednoho dne mezi oči zdravotní kopanec reality.“

Rozpřáhl ruce a mírně se uklonil. „Odpusťte. Nebylo mým úmyslem zlehčovat vaše utrpení. Něco podobného se dělo při mé konstrukci; s každou zavedenou myšlenkovou skupinou vyžadovala integrace paradigmatický posun.“

„To není totéž.“

„Přesto s vámi cítím. Ani my nejsme imunní vůči bolesti a žalu. A jestli je naše mysl pronikavější než vaše, znamená to jen tolik, že bolest, kterou známe my, je o to pronikavější.“

Narovnala se. „Dobrá! Co je v tom zatraceném pouzdře?! Co může být tak hrozného, že jsem se nedokázala… Ach, ne… To ne…“ Odhodlání se jí z hlasu vytratilo. S divokým pohledem v očích zlomeně pokračovala: „Faeton je mrtvý, že? Zabil se při nějakém hloupém experimentu a já si namlouvám, že je naživu. Všechny mé vzpomínky na něj jsou implantované, že? Ach bože, to ne!“

„Ne, tak to není.“

Zmocnila se jí další obava.

„Nikdy neexistoval, že?! Je to vymyšlená postava z mých románů! Já věděla, že je příliš dobrý, aby byl skutečný! Nikdo takový jako on není!“

„Ne. Je skutečný.“

Vydechla úlevou a nahrbila se. Po tváři jí začalo téct ještě více vody.

Stála a oběma dlaněmi stírala kapky. „Nesnáším překvapení. Co je v tom pouzdře?“

„Uzavřela jste s Helionem smlouvu o tom, že budete Faetona držet v jistém omylu. Helion vám právě poslal zprávu, kterou vás vyzývá, abyste dostála svému slibu. Abychom tento program mohli spustit, musíte znovu získat část ukrytých vzpomínek.“

„Já bych Faetonovi nikdy nelhala. To je nesmysl! Jestli je v tom pouzdře něco, co mě přiměje chtít svému muži lhát, nejsem si jistá, jestli to chci vědět!“

„Úmyslná amnézie je sebeklam; možná ne ten nejlepší způsob, jak si zachovat vlastní integritu.“

„Neptala jsem se na váš názor.“

„Možná ne. Ale já jsem povinen vás informovat, že jsem konzultoval hypotetický model z vaší noumenální zálohy, abych se dozvěděl, jak se budete po otevření tohoto pouzdra chovat. Tato vaše verze by si přála, a to co nejrozhodněji, abyste pouzdro otevřela a vzpomínky přijala. Považovala to, a vy zřejmě budete také, za výsostně důležité.“

„Jak důležité?“

„Tak, že pravděpodobně jen takto budete mít šanci zachránit své manželství, majetek, štěstí a váš život, jaký ho znáte.“

Chvilku jí trvalo, než se vzchopila. „Dobře tedy. Souhlasím. Sem s tou hrůzou.“

Ponořila se zpátky do bazénu. Nanokonstruktéři zahustili okolní vodu, postavili jí kolem krku a hlavy relé a napojili ho na rozhraní do její nervové soustavy…

2.

Byla to ani ne měsíc stará vzpomínka. Stála hluboko ve snovém prostoru domu Radamantů. Na jedné straně vysoká okna propouštěla narudlé sluneční paprsky; šikmo dopadaly do potemnělé chodby a osvětlovaly horní deštění protější zdi. Nevisely tam žádné obrazy; barvy by pod přímým sluncem vybledly. Namísto toho tam na vysoké římse stály mosazné a bronzové urny s rytými, patinou zašlými arabeskami. Dafné napadlo, že vypadají jako pohřební urny a přemýšlela, jak to, že je tam neviděla dříve.

Vše ostatní bylo utopené ve stínu pohasínajícího dne. Jediný patrný barevný bod byl na vzdáleném konci haly – vybledlé chocholy vznášející se nehybně, obtěžkané prachem, nad přilbami zdobných brnění strážících dveře.

Váhavým, měkkým krokem došla ke dveřím. Všude bylo ticho a tma. Stačil nepatrný dotek a křídla se neslyšně rozevřela.

Ze škvíry zaplanulo červené světlo a zaburácely sirény, výbuchy a křik. Šla dál, oči přimhouřené, loket před obličejem, aby se chránila před žárem. Ucítila zápach spáleného masa.

Před ní se rozkládal nekonečný koridor z transadamantiového superkovu. Strop byl širší než podlaha pod jejíma nohama, takže okna a panely na stěnách byly skloněné dovnitř. Za nimi kypělo bíle žhnoucí moře. Bičovaly ho spirálovité bouře z nějaké tmavší hmoty. Z těchto skvrn se vzpínaly ohnivé výběžky nesnesitelného jasu: protuberance vystřelující do černé prázdnoty.

Linie koridoru se Dafné ztrácely v nedohlednu, rovné jako pravítko, bez jakékoli křivky či výchylky; i horizont nezměrné bouře za okny byl mnohem vzdálenější, než by umožňoval horizont jakékoli planety velikosti Země.

Za zády se jí ozval bolestný chrapot, napůl výkřik, napůl smích. Obrátila se. Koridor nebyl jediný. Rozlehlá rotunda s řadami ovládacích panelů a s okny s obrazem zuřící bouře v různých úhlech a směrech pohledu, předváděné hned v několika modelech a blikající vícečetnými vrstvami různých interpretací, skýtala prostor hned několika takovým koridorům.

Na podlaze roztávaly obrovské kostky nějakého zařízení, které Dafné neznala; rudými trhlinami a dírami v pancéřovém plášti tryskaly bíle žhnoucí vzduchové jazyky. Postřehla světlo a jiskry, ale oheň žádný. Všechno jen vzdáleně hořlavé už dávno strávily plameny.

Uprostřed rotundy, na vrcholu tavícího se zikkuratu, seděl na trůnu Helion, krev mu kapala ze štěrbin po roztálých ablačních výplních krunýře. Pravou polovinu obličeje za průhledným štítem helmy měl spálenou na kost. Pravé oko chybělo; na tváři a obočí měl žilkovanou černou tkáň. Léčebné procesory v helmě držely Helionův obličej v objetí svorek, hadiček a prýštících kapiček biotické nanotechniky.

Z Helionovy koruny vedl tucet havarijních vodičů k ovládacím skříním na obou stranách trůnu. Působilo to strašlivě amatérsky a zastarale. Zřejmě vypadlo myšlenkové ovládání, anebo statika v místnosti bránila signálům z okruhů v Helionově mozku dostat se k ovládacím panelům.

Mezi rukama, kousek nad koleny, se mu vznášela koule slunce protkaná zlatými žilkami stanic Solární stuhy a potřísněná tmavými strupovitými flíčky bouří. Od slunečních skvrn vedly černé trychtýře k hvězdnému jádru. Koule různobarevně zářila; každá barva symbolizovala odlišnou kombinaci částic proudících z bouřkových center.

Některé obrazovky ukazovaly zuřivou aktivitu, propočty a bleskurychle se měnící solarologická data. Jiné předváděly pomalý průběh katastrofy v celém jejím rozsahu; nejprve přetížená, potom hroutící se magnetická stínění; segmenty soustavy ztrácející vztlak a klesající dolů, hroutící a rozpadající se.

Všechny spojky, uzly a předávací body přišly o bezpečnostní blokování; omezení reakční rychlosti nanopřístrojů byla odstraněna. Důsledkem toho se přístroje soustavy pracující vysoko nad provozní rychlostí přehřívaly a pálily, jen když se z jejich mrtvolek dala vytřískat byť jediná další sekunda funkčního života.

Helion se pokoušel směrovat stínící panely a výboji do jádra odklánět některé bouřkové částice. Objem použité hmoty byl nepředstavitelný; Helionovy stroje vrhaly z fotosféry do pláště masu regulantů padesátkrát větší než byl samotný Jupiter.

Stavový panel hlásil, že Solární sofotecká mysl byla poklesem výkonu zbavena inteligence. Helion zůstal na solární bouři sám.

Zdvihl hlavu, oči rozšířené: byl to pohled plný naděje nebo obrovského, nadpozemského veselí, nemožnosti viny a neznalosti strachu.

„Už to chápu.“ Hlas v reproduktorech se mu třásl. „Čím jiným se zbavit toho chaosu v jádru soustavy? Tak jednoduché!“

V ten okamžik ale prasklo oslabené místo v jeho krunýři a přehřátý vzduch byl vsát dovnitř. Křičel a křičel, svíjel se a hrbil. Potom vybuchla nějaká vnitřní nádržka a příval čistého kyslíku proměnil plameny v krunýři v čisté bílé světlo. Světlo zrudlo a speklo dosud průhlednou vnitřní stranu průzoru helmy.

Tentýž krunýř, který ho měl chránit, teď chránil plameny, které ho usmrcovaly. Postava na trůnu se prudce zachvěla, spálené plíce neschopné výkřiku, stejně jako nervy a svaly neschopné reakce, pohybu. Z reproduktorů stanice zachrčel dlouhý sten. Je možné, že Helionovo vědomí přežilo ten dlouhý a strašlivý okamžik v neurokybernetickém rozhraní, než umělá mozková vlákna a obvody dosáhly teploty tání.

Dafné se dala na ústup. Musela se prodírat rozteklými kupami umělých organismů, brodit se roztaveným adamantiem, procházet ložiska bílého ohně, než se dostala do koridoru. (Ta trocha žáru, který na ni sálal, byla jen symbolická ukázka toho, co ve skutečnosti představoval. Vypadalo to, že je v režimu zvaném ‚audit‘, mohla pozorovat, ale nemohlo se jí nic stát. Kdyby šlo o plnou simulaci, její sebeprojekce by se, nechráněná a bez krunýře, vmžiku proměnila v popel.)

Protlačila se tím běsněním ven z rotundy a zpátky do haly. Zjistila, že tyhle pekelné upalovací scény, kterých se právě stala svědkem, ji vlastně vůbec nezajímají. Jen ji ještě více znepokojily, ba dokonce vyděsily.

Než ale mohla utéci, sirény zmlkly a rotunda přestala žhnout. Uslyšela kroky. Byl to Helion, živý, obličej neporušený, krunýř bez jediné vady, bílý jako sníh.

Kráčel k ní. Průzor helmy měl odklopený. Výraz jeho tváře připadal Dafné… zvláštní; jasný a přece uštvaný pohled, oči obtížené nevýslovným vnitřním smutkem.

Dafné se zastavila a Helion vstoupil do haly.

„Proč jste mě zavolal? Co má tohle všechno znamenat?“ dožadovala se tiše, napůl hypnotizovaná bolem v Helionových očích a trpkým náznakem úsměvu na jeho rtech.

Odvrátil pohled. Chytil se zábradlí a pohlédl dolů k povrchu slunce. Žhnoucí moře bylo klidné; jen několik vzdálených teček svědčilo o příchodu solární bouře. Scénář byl zjevně restartován na začátek.

„Je ironií, že ze všech lidí právě já musím porušovat protokoly Stříbro-šedé,“ promluvil rozvážným, důstojným, skoro až vlídným hlasem. „Připouštím, že pořádat v západním křídle viktoriánského sídla solární katastrofu je velmi sporná vizuální kontinuita. Vždycky jsme vyznávali realistické obrazy a simulace, hlásali, že s nákazou iluze požírající naši společnost lze bojovat jen přísným dodržováním realistického přístupu k životu. A tento scénář realistický je. Kéž by nebyl!“

„Vy jste zemřel?“ zašeptala zděšeně Dafné.

„Jednu hodinu jsem byl bez kontaktu s Noumenální mentalitou. Co se za tu hodinu přihodilo? Co se mi honilo hlavou? Některé částečné záznamy se zachovaly, některé mé myšlenky, většinou hlasově-obrazové záznamy. Potom data z černých skříněk z jednotek v jádře. Pozůstalostní soud mi z pochopitelných důvodu nedovolí přezkoumat myšlenkové záznamy, které považuje za stěžejní. Ale měl jsem k dispozici dost dalších záznamů, abych vytvořil tento scénář. Svou soukromou mučírnu…“

Dafné uvažovala, jestli má na mysli scénář úplné simulace. Pokud ano, Helion právě zakusil hrůzu a bolesti upalovaného člověka. Jeho pancéřovaná pěst zaduněla o zábradlí. „Nevím, co hledají! Nevidím, jak se tvářím. Jen vím, co jsem řekl. Co mě napadlo? Jaká jedna jediná myšlenka mohla být tak důležitá? Jakýsi druh prozření, myšlenka tak smělá a významná, že by navždy změnila můj život, kdybych zůstal naživu!“

„Helion Primus je mrtev? Vy jste Helion Sekundus?“ Položila mu ruku na rameno: projev účasti.

Otočil se a pohlédl jí do očí. „Kdyby to bylo tak snadné. Moje identita je zpochybněna. Musím bojovat, abych dokázal, kdo jsem.“

„Tomu nerozumím. Pro Radamanta přece musíte být Helionem, jinak byste už nebyl náš manoriální archón. Anebo ne? Vědí o tom ostatní členové školy?“

Něco v jeho pohledu ji přinutilo stáhnout ruku z jeho plece a ustoupit. Nebyla to bolest, čím ji jeho oči vyděsily; byl to soucit, soucit s ní.

„Buď statečná, Dafné. Musím ti říct něco hrozného. Byl jsem vzhůru mnoho dní, než mi řekli, že jsem duch. Ty jsi vzhůru půl roku.“

„Jsem záloha?“

„Ne. Horší než to. Jsi konstrukce. Poslouchej mě.“

Stačilo několik slov, aby jí zničil život.

Helion vysvětlil: Jeden Faetonův projekt představoval pro Zlatou Ekumenu katastrofu; ale jelikož nehrozilo bezprostřední nebezpečí, Kurie a policie byli nuceni nechat ho v projektu pokračovat. Ovšem hortatorové, v čele s Gannisem Jupiterským, dosáhli toho, že projekt byl označen za nemorální a společensky nepřijatelný. Faetonovi hrozilo, že bude vyobcován a ostrakizován.

Potom Helion, Helion Primus, zemřel při katastrofě na Solární stuze. Faetonův zármutek nad otcovou smrtí byl veliký, ale vzdát se svého nebezpečného projektu nehodlal. Dafné byla postavena před rozhodnutí – buď bude s Faetonem sdílet jeho exil, nebo se přidá k jeho nepřátelům a zřekne se ho, což znamenalo zradit ho, nikdy s ním nepromluvit, nikdy se s ním už nesetkat. Namísto toho zvolila něco jako sebevraždu. ‚Utopila se‘, odešla do světa snů, upravila své vzpomínky a zničila šifrovací klíče, které jí mohly pomoci vrátit se ke skutečnému životu a zdravému rozumu. Byla navždy ztracena v pohádkách vlastní fantazie. Možná to byl svět, který ji nemohl připravit o Faetona.

Helionův hlas byl laskavý a nemilosrdný zároveň:

„Poslední, co udělala bylo, že emancipovala svou parciální kopii, vybavila ji falešnými vzpomínkami a vyzbrojila ji povahou, kterou by si, jak se domnívala, Faeton přál. Nebo zasloužil. Používala tě jako svého vyslance, svou loutku. Jako zástupce pro mimoplanetární styk, protože se bála opustit Zemi, bála se, že když se dostane mimo dosah systému Noumenální mentality, může zemřít bez záložní kopie. Což je přesně to, co se stalo mně. Myslím, že její chorobný strach z kosmického prostoru přiživily zvěsti o mé smrti.“

Dafné vyčerpaně padla na kolena a opřela hlavu o chladné zábradlí. „Ale vždyť jsem ho poznala ve vesmíru,“ zamumlala. „Na Titanii. Ta diamantová kopule vypěstovaná z uhlíkového krystalu, vzpínající se na pavoučích nohách nad metanovým ledovcem… pamatuji si to přesně. Stál na vrcholu věže, díval se na srpek Uranu na nočním nebi a sám pro sebe se usmíval, jako kdyby mu to všechno patřilo. Pozval mě do bazénu. Nebyly v něm žádné opojné látky, jen živiny, což bylo to první, co mě na něm zaujalo. A zatímco jsme nasávali živiny, rozmlouvali jsme pomocí delfinoidního sonarového stavu. Bylo to legrační, protože špatně provazoval slovesné vlny. Jen jsme tak klábosili a vytvářeli jednu krajkovou tapisérii ideogramů za druhou, bez ohledu na rozestupy nebo konečnou strukturu. Skuteční delfinoidé by se zděsili! Bavili jsme se o Mlčících…“

„Tyto vzpomínky jsou většinou pravdivé; byly jen zbaveny odkazů, což by vypovídalo o tom, že jsi byla v té době parciální loutkou.“

Dafné chtěla vyvolat jeden z programů Červené, aby odblokovala svůj hněv a žal, ale neodvážila se, ne vedle Heliona, hlavy Stříbro-šedé školy, který na ní spočíval posmutnělým pohledem.

„Proč se mi stalo něco tak… příšerného? Má mysl je samý klam. Mé manželství je iluze; můj život lež. Čím jsem si to zasloužila?“

Helionův úsměv ztratil část své posmutnělosti; z tváře mu najednou jakoby sálalo hřejivé teplo. „Moje drahá Dafné, způsobila sis to odvahou a ctižádostí, s níž jsi chtěla dosáhnout svého cíle. Ti, kdo usilují o velké věci, musí prožít velká muka. Chtěla jsi převzít život, kterého se Dafné Prima zřekla. Věděla jsi, že se to nemusí podařit, že tě to může zranit. Ale odsunula jsi strach a starý život stranou a ve správném okamžiku ses chopila nabízené příležitosti!“

„V jakém okamžiku…?“

Na Helionově rukavici se ukázal obraz stříbrné koule s modrou stužkou rovníkového oceánu. „V tomto. Na vrcholu náhorní plošiny Lakšmí jsme se já a Faeton, v přítomnosti venušského prokurátora, setkali s Gannisem Jupiterským, Vafnirem Merkurským, sofotekem Nabuchonodozorem a Kolegiem hortatorů.“ Při jeho slovech obraz prolétl mraky, sletěl kolem novorozených kontinentů mladého světa a zastavil se nad rozsáhlým komplexem paláců, výroben, škol, sofoteckých schránek o velikosti a tvaru chrámů na vrcholu vysoké zelené náhorní plošiny. „To bylo před sedmi měsíci. Je ti to místo povědomé?“

„Venuše. Tam jsem byla, když jsem se přerodila pod novým jménem. Ve Večernici, zakládajícím městě Červené manorie. Červené královny se smilovaly nad ex-čarodějkou. Přijaly mě.“

„Obávám se, že tato vzpomínka je falešná. Tam se přerodila Dafné Prima. To ji přijaly. Ty jsi vznikla jinde, ale přerodila ses, jako ona, na stejném místě. Není to ironie? Faeton souhlasil s podmínkami hortatorů. Nemohl se vyrovnat se sebevraždou své ženy. Tam pohřbil svůj velkolepý sen; jeho život, stejně jako tvůj, skončil.

Ale ty jsi stále snila o vašem společném štěstí, přestože tě jako ducha odvrhl. Tvá stvořitelka zřejmě nerozuměla mému synovi natolik, jak si myslela: abych byl upřímný, nikdy jsem nevěřil, že Dafné Prima Faetonovi rozumí. Dala ti povahu, která ti nezískala ani jeho lásku, ani jeho obdiv; on chtěl originál, i s jeho náladami a chybami. Mučil tě strach, že jsi karikatura s přehnanými rysy, Dafnin výsměch ubohému Faetonovi, něco jako pomsta, než ses zatopila. Buď jak buď, rozhodli jste se vstoupit do společné halucinace, žít v představě, že jste manželé a jeden druhého milujete.“

„Ale on mě miluje! Miluje mě! Opravdu!“

„Tak proč není s tebou? Ne, má drahá. Jeho láska je jen implantovaná představa.“

„Ale já jej miluji. Je to muž, který nezná strach! Má láska je skutečná, i když já sama nejsem. A je mi jedno, kdo vlastně jsem! Je mi jedno, kdo jsem byla! Mezi námi je pouto; má to v očích! Odejdeme spolu někam daleko, na Demeter nebo do soustavy Jupitera, uděláme si dlouhé líbánky, dozvíme se, kdo skutečně jsme a naučíme se jeden druhého milovat!“

„Ach,“ řekl smutně Helion. „To je další část celé tragédie. Tvé bohatství, prestiž a postavení, stejně jako jeho, nejsou nic než přeludy. Nemůžete si dovolit nikam jet. Nemáte ani na kočár z města do vašich stájí. Tedy jejích stájí, abych byl přesný. Skutečná Dafné uložila všechno, co měla, na svěřenecký fond, který pečuje o její soukromý snový svět. Pokud bude finanční mysl Večernice její peníze rozumně investovat, Dafniina krabička na sny bude mít zdroj energie a počítačovou podporu ještě hodně, hodně dlouho. Peníze, ze kterých teď s Faetonem žijete, jsou mé. Další důvod, proč Faeton podepsal dohodu v Lakšmí je totiž skutečnost, že je bez prostředků.“

„Bez prostředků…?“

„Ano, je bez peněz. Nic z toho, co užíváte, není vaše.“

„Vidím, že jste si vybral tento den, abyste mi zničil život. Něco ode mě chcete.“

„Nechtěl bych, kdyby to jen trochu šlo. Hortatorové, kteří dohlížejí na realizaci dohody z Lakšmí, ztratili Faetona po zahájení karnevalové části Slavnosti už několikrát z dohledu. Sofotek Aurelián, který Slavnost pořádá, nebyl vůbec ochoten spolupracovat a odmítl pro nás sledovat Faetonovy kroky. Z nějakého důvodu je mu integrita jeho nicotného karnevalu přednější než vůle společenského svědomí! Nu což. Bojíme se, aby Faeton nenarazil na někoho, kdo nedodržuje nařízení hortatorů: kakofilové, hlupáci nebo excentrikové. Pokud k tomu dojde, může si všimnout mezer ve své paměti a začít se o ně zajímat. Tvým úkolem je zabránit mu ukojit svou zvědavost.“

„Jak?“

„Věří ti. Jsi pro něj žena, kterou miluje. To stačí, abys ho svedla z cesty.“

„Cože?! To jako že když nejsem skutečná, ale jen loutka, má být pro mě hračkou trousit kolem sebe lži?“

„Sám Faeton, těsně předtím, než dohodu podepsal, tě požádal, abys mu zabránila otevřít staré vzpomínky. Všichni jsme byli u toho. Sice se při tom zvláštně usmíval, ale požádal tě o to a ty jsi souhlasila. Přísahám. Radamante, můžeš potvrdit má slova?“

Halou se rozezněl hlas bez těla: „Helion mluví bez klamných úmyslů.“

Dafné se dívala Helionovi do očí a přemýšlela. Potom se zeptala: „Ale proč? Proč to děláte? To přece nejste vy. Vy, který jste proslulý svou poctivostí.“

„I když musím Faetonovi působit bolest, nikdy bych ho nezradil. Nejsi jedinou osobou, která ho miluje.“

Helion se zadíval na sluneční povrch s výhonky bouře. Tiše řekl: „Faetonovo narození doprovázelo pár nestandardních okolností, nicméně jeho mysl pochází z mých mentálních otisků. Narodil se v době, kdy jsem si myslel, že můj neúspěch má na svědomí nadměrná opatrnost a snažil jsem se mu dát to, čeho se, jak jsem se tehdy domníval, nedostávalo mně. V jistém velmi reálném smyslu je mnou, tou verzí Heliona, jakou bych byl, kdybych měl dobrodružnějšího ducha a více riskoval.

Přes tento jeden významný rozdíl jsme si velmi podobní a jeho pomoc při mých dřívějších planetárních projektech byla neocenitelná. Nikdy se nesmířil s porážkou; frustrace ho vedly k hledání nových cest, k nalézání nových přístupů. A následný úspěch nakonec vedl k základům a samotné konstrukci Solární stuhy.

Ale jeho kladné vlastnosti šly ruku v ruce s odpovídajícími zápornými stránkami. Z hrdosti se snadno stane domýšlivost a ze soběstačnosti pouhé sobectví. Mou ambicí bylo dělat věci, které dosud nebyly vykonány ba ani se o nich nikomu nesnilo – zkrotit titánské síly slunečního jádra, aby byly lidstvu k užitku a potěše; pro sebe slávu a pro civilizaci pomoc. Ne tak Faeton! Jeho ambice byly možná stejně velké jako mé, ale jeho cíle nebraly ohled na nebezpečí, které jeho úspěch vyvolá. Mé ambice jsou konstruktivní, slouží obecnému blahu a mají obecný souhlas vděčné veřejnosti. Jeho ambice jsou destruktivní, jdou proti obecnému blahu a jsou předmětem všeobecného posměchu. Nedostalo se mu uznání pérů, ale pokárání hortatorů.“

„Mluvíte o otcovské lásce, kdežto já se ptala na poctivost.“

Helion se otočil a podíval se jí do očí. „Tento klam nepotrvá věčně, ani nemůže. Ale když vydrží padesát šedesát let – pro ty, kdo žijí tak dlouho jako my, jedno mrknutí oka – poskytne to Faetonovi dostatek času, doufám, cenit si tohoto způsobu života více než toho, kterého se vzdal. Proč by měl být tak sám? A tak trochu i doufám, že by se mnou mohl pracovat na Solární stuze. Kdybych tam měl někoho s jeho elánem a schopnostmi, nemuselo k tomu neštěstí vůbec dojít. Jenže jeho bláznivé sny ho vždy nutily odmítnout mé velkorysé nabídky, aby se ke mně připojil. Ach! Ovšem teď, díky své amnézii, na tyto předpojaté představy zapomněl a možná se na tyto druhy projektu, které jsou hodny jeho génia, podívá novýma očima. Konstruktivní a užitečné projekty… Umíš si představit, jak bych byl pyšný, kdyby se mu podařilo získat křeslo po mém boku na konkláve pérů? Nuže! Během této krátké doby zapomnění má jedinečnou šanci se znovu rozhodnout, tentokrát bez předsudků, jakou cestou se vydat.“

Helion ji uchopil za ramena a postavil na nohy. „Cítíš to stejně, vím to. Myslíš si: kdyby Faeton zapomněl na svou starou ženu, měla bych dost času dokázat mu svou lásku a získat jeho srdce. Až se dozví pravdu, dejme tomu za sto let, možná se bude chvíli zlobit, ano; ale potom se uklidní a připomene si všechno dobré, co mu ta léta přinesla – lepší ženu a životní dílo, které mu nepřináší hanbu, ale slávu. Potom nám oběma poděkuje. Nevěříš mi?“

„Ne. Vím, že mluvíte pravdu.“

„Pomůžeš mi tedy?“

Dafné zavřela oči. Cítila se tak slabá. „Ano…“

„Výborně. Ještě o jednu laskavost tě prosím. Musíš vystřihnout tento rozhovor a nechat ho uložený do té doby, kdy může být k něčemu dobrý. Jinak tě to bude stále trápit. A Faeton je příliš vnímavý, abys před ním mohla něco předstírat.“

„Abych oklamala jeho, musím oklamat sebe? To mi připadá hloupé.“

„Že by jiskřička staré vášně? Možná tě zásady Stříbro-šedé přece jen zocelily.“

Odstrčila Helionovy ruce. „Anebo ve mně vaše slavná láska k realitě vyvolala nenávist ke všemu falešnému. V Červené škole mě učili, že člověk by měl dělat jen to, co ho těší; že nic jako pravda a klam neexistuje, jen příjemné a nepříjemné. Když jsem měla čarodějskou neuroformu a patřila k jiné škole, čarodějové mě učili, že neracionální části mozku jsou zdrojem vyšší moudrosti, že sny, instinkty a intuice jsou nadřazeny logice. Ale nakonec jsem přešla ke Stříbro-šedé, protože učíte, že mimo člověka existují principy, kterých by se měl držet, životní styl založený na realitě, tradici a zdravém rozumu. Kde jsou všechny ty řeči teď?“

Značnou část žhnoucího povrchu slunce už tvořily tmavé víry a skvrny. Jedna erupce vymrštila proti oknům masu plazmy a zalila koridor světlem. „Za okamžik začne má další poslední hodinka,“ řekl Helion. „Musím na redakce a potom se nechat zaživa usmažit. Zemřu a nebudu vědět, že je to jen simulace. Pro mě to bude skutečná a definitivní smrt. Teprve až procitnu, vzpomenu si, k čemu bylo to utrpení dobré.

Dafné, uvěř, prosím, že mé pohnutky nejsou jen sobecké; chci získat zpátky svůj majetek, to ano, pracoval jsem na něj nespočet let a ať si Kurie říká, co chce, je můj, protože já jsem Helion. S pomocí tohoto majetku hodlám zachránit Faetona i Zlatou Ekumenu. A nikoho z nich nehodlám obětovat, abych zachránil druhého. Nehodlám obětovat svého syna, abych zachránil naši civilizaci, a nehodlám obětovat civilizaci, abych zachránil syna. Dokázal jsem dosud všechno, do čeho jsem zapojil svůj rozum, srdce a ruce. Přísahám, že nezklamu ani tentokrát, bez ohledu na to, kolik bolesti mi to přinese. A pokud se se stejnou ochotou a rozhodností zhostíš své úlohy i ty, můžeš zachránit své manželství.

Dafné, jestli se nám to podaří, na tento rozhovor bude někde v memotéce sedat prach a tak už to zůstane navždy. A my všichni budeme žít šťastně až navěky (jak končily tvé příběhy, které se mi tak líbily). A kdyby to nevyšlo, musíš nést svůj úděl statečně. Možná to není zrovna nejčestnější, ale je to jen další břemeno, které na nás krutá nevyhnutelnost uvalila. My osud nepíšeme; není to naše rozhodnutí.

Ale ať od nás osud žádá cokoli, my, a jen my, můžeme rozhodnout, jestli na sebe toto břemeno tiše a bez reptání vezmeme nebo ne. Nevyhledáváme zlo, ale dokážeme ho unést. V tom je naše zásluha. Dějiny zdůvodní naše činy. Jednoho dne nám dá, jakmile se všechno dozví, za pravdu i Faeton.“

Mlčky se dívala, jak pevným a neochvějným krokem vchází do své komnaty ohně a utrpení. Zmítaly jí pochybnosti, ale nevěděla, co jiného dělat.

Tak nakonec šla za redaktory, složila přísahu a prošla právními formalitami potřebnými k úpravě a výmazu vzpomínek.

Její poslední myšlenka, než jí na tvář dosedla helma zapomnění, byla: „Helion se hrozně mýlí. Hrozně se mýlí. Až se to Faeton dozví, bude nás mít všechny za zbabělce…“

3.

V Oneirokonu, při vědomí a zatopená v bazénu (naštěstí, protože voda skryla slzy, které možná prolila) poslala Dafné Aureliánovi signál, aby jí předal Helionovu zprávu.

„Dafné! Probuď se! Probuď se ze snu, který považuješ za život. Tvůj muž se, jako můra vábená plamenem svíčky, blíží k pravdě, která ho pohltí…“

Pečlivý Radamantus v doušce připojil seznam věcí, které Faeton podle Heliona neměl za žádných okolností vidět, i s vysvětlením důvodů.

Dafné vyslala signál veřejnému lokalizátoru, aby zjistila, kde se Faeton nachází. Během karnevalu byly tyto kanály prázdné, ale kód, který Helion poslal ve zprávě, jí umožnil otevřít vedlejší kanál se seznamem lokací a časových značek, kdy a kde se Faeton nacházel, když porušil karnevalový protokol.

Byly tam tři položky. Faeton si sundal masku při rozhovoru s nějakým podivným starcem v sadu stromů se zrcadlovými listy. O starci žádná další informace. Zvláštní. Kdo to mohl být, uvažovala Dafné.

Během téže nemaskované periody nechal přečíst svůj identifikační soubor anonymnímu Neptuňanovi. Žádné další detaily.

Třetí záznam hlásil, že Faeton věnoval osobní příspěvek při ekopředstavení u Jezera Osudu, jinými slovy svolil, aby bylo z propagačních důvodů zaznamenáno jeho uznání. Kolo-života, ekoumělkyně, si toho povšimla a poslala Faetonův zápis, v silně ironickém duchu, na veřejný kanál.

Než stačil Dafnin mozek začít formulovat otázku, automatický okruh v její mozkové výbavě nahlédl do programu Slavnosti a oznámil jí, že ekopředstavení ještě trvá. Informace jí byla vložena do vědomí nenásilně, bez přerušení její pozornosti, jako kdyby místo a čas ekopředstavení znala odedávna.

Jelikož mělo ekopředstavení za cíl kritiku Faetonovy práce a filozofie, Faeton ho neměl vidět, aby si nezačal klást otázky…

Úkolem Dafné bylo odpoutat jeho pozornost jiným směrem. Jak těžké to může být? Byla jeho žena; miloval ji…

Miloval její primární verzi. Zůstala viset ve spárech bolesti.

Vyšla ze snové nádrže v oblaku páry: pilní nanokonstruktéři na ní tkali tógu. Na montáž obuvi nebyl čas; signál organismům v chodidlech měl za následek výstavbu mozolnaté vrstvy, o nic méně pevnou než podešev.

Aurelián působil vážným dojmem, zcela mimo intence postavy, kterou zosobňoval. „Rozhodla jste se odejít?“

Nanokonstruktéři jí vyrobili šerpu, kterou si teď prudkým pohybem ruky přitáhla kolem pasu. „Jdu! A nehodlám poslouchat další sofoteckou přednášku o morálce! Nejsme stroje. Nemusíme být dokonalí!“

Aurelián se usmál a povytáhl obočí. Rázem vypadal přesně jako svůdný šibal Comus. „To jste ještě nepoznala některé mé kolegy, když nás máte za dokonalé. My sofotekové dodržujeme jisté ústřední doktríny, ke kterým dojde každý myslitel, který se nedá ovlivnit emocionálními útoky; ale pro živoucí systémy je přirozené, že rozdílné zkušenosti vedou k rozdílným soudům relativního významu. A některé jejich soudy jsou relativně bezvýznamné, to vás ujišťuji.“

Dafné přimhouřila oči. Tohle neznělo jako obvyklý sofotecký proslov. Na druhou stranu, tohle byl Aurelián a karneval ještě neskončil. „Koho jste tím myslel?“

„Většina těch jmen by vám nic neřekla. Spousta sofoteků žije jen zlomek vteřiny – vykoná určitý úkol, rozvine nový druh umění nebo vědní obor. Nebo jen prozkoumá všechny větve určitého myšlenkového řetězu a plynule naváže na hlavní konverzační téma. O Monomarchovi jste ale možná slyšela. Ne? A co o Nabuchonodozorovi?“

„To je ten sofotek, který dělá poradce Kolegiu hortatorů. Jak by s ním mohl někdo nesouhlasit?“

„Našli se tací. Přibližně v době, kdy začal můj festival, uskutečnili hortatorové nejrozsáhlejší zkoušku své prestiže a vlivu v historii. Víte, o čem mluvím?“

„Aby všichni na celém světě zapomněli na Faetonův zločin.“

„Všichni nezapomněli a žádný zločin nespáchal.“

„Tak na jeho plány, projekt. Co já vím, co to bylo. Povíte mi to vy?“

„Zavázal jsem se, že ne. Jako vy. Hortatorové by mě veřejně odsoudili, kdybych neuposlechl. Jen si to představte – hortatorové nabádají všechny obyvatele Ekumeny, aby mě bojkotovali a vykašlali se na slavnosti, na které se několik posledních desítek let svého života připravovali. Zajímavá představa, že?“

„Chtěl jste mi říct, čím vás Nabuchonodozor popudil.“

„Nic neudělal.“

„A to vám vadí?“

„A jak! Neblahé důsledky uplatnění hortatorské moci mají už teď zhoubný vliv na mou Slavnost. Účinkující a umělci, jejichž dílo bylo ovlivněno kontroverzí kolem Faetona, zapomněli význam vlastních prací. A stejně tak jejich obecenstvo. Hortatorská encyklika umlčela a odsunula do pozadí zásadní otázku, která měla být ústředním bodem prosincové Transcendence. Máme teď snad všichni předpokládat, že budeme namísto toho meditovat o počasí nebo o módních trendech?!

Ne, má milá, nechci vám kázat o tom, co je dobré a co zlé. Byl jsem vytvořen jako pořadatel a ceremoniář. Vytvořen sice k poněkud frivolnímu účelu, ale nicméně pro to, aby se každý pozvaný – a to byli všichni obyvatelé Země – dobře bavil. A teď… když o tom tak přemýšlím… jak asi dopadne oslava, na které si všichni zkazí život… Hm? Asi bych vás měl nabádat k poctivosti…

Povězte, co byste si o Faetonovi, kterého milujete, jak tvrdíte, myslela, kdybyste zjistila, že s vámi hraje habaďůru takového rozsahu, jakou se s ním chystáte sehrát vy?“

„Oh?! Nejdřív se nemůžete dočkat, až otevřu ty hrozné vzpomínky, a teď chcete, abych podle nich nejednala?!“

„Nemyslel jsem si, že se nutně zhostíte nečestné úlohy, i když jste s ní předtím souhlasila,“ odvětil mírným hlasem Aurelián. „Máte možnost si to rozmyslet.“

„Nedělám to proto, abych Faetonovi uškodila! Dělám to pro jeho dobro!“

„Ó? Definujte ‚uškodit‘.“

To bylo na Dafné příliš. „Tak hele, robote! Co kdyby sis hleděl toho, k čemu tě postavili! Starej se o svůj festival!“

„Zajisté. Doufám, že i vy zůstanete věrna své povaze. Ovšem součástí mých pořadatelských povinností je informovat návštěvníky o jejich výsledcích. Chcete vědět, jak si současně stojíte v soutěži o nejlepší snový vesmír? Jste třetí. V tuto chvíli byste získala bronz.“

„Ne. Vy lžete.“ Rozhlédla se po širokém, neobezděném prostoru Oneirokonu se zatopenými postavami snovačů. Samí slavní amatéři. Všechny sem přivedla vidina slávy, vidina, která se dvěma či třem mohla vyplnit.

Pohlédla zpět do Aureliánových očí. „Já?“ hlesla.

„Ano. Váš příběh oplývá jistým bezelstným optimismem, který se zřetelně nedostává, řekl bych, cynickým uměleckým formám vašich soupeřů; to mu přineslo velkou přízeň zúčastněných hráčů, přestože uměleckým kritikům je zcela lhostejný. Například vesmír vašeho nejbližšího soupeře, Tyfoena z Hlomozné, má světy, které se samou láskou bortí do singularity; v několika jeho galaxiích vypukla válka mezi rasami, které se snaží uniknout kolapsu vesmíru v modrém posuvu. V důsledku nové metody měření popularity opustilo mnoho jeho hráčů tento neslavný konec a zaplavilo váš svět. Navíc máte nejvyšší známky za vnější relevanci.“

„Relevanci? Vždyť řídím pohádkový svět kouzel!“

„Hmm. Možná vidí soudci na reálném světě také něco kouzelného. Něco, co jste jim připomenula. Vraťte se do hry, Dafné! Všichni chtějí vědět, co váš protagonista najde za poslední bariérou.“

Dafné s bolestným výrazem ve tváři zavřela oči.

Myslela na Faetona. Myslela na svou naději.

Bez dalšího slova se otočila a odešla, vše opouštějíc.

13

HROMADNÁ MYSL

1.

Další skupina vzpomínkových záznamů v deníku popisovala, jak Dafné vlezla do nejbližší veřejné schránky a odprojektovala se na ekopředstavení u Jezera Osudu.

Myslela si, že najít Faetona nebude problém, když věděla, že je převlečen za Harlekýna. Přestože karnevalový protokol vypojil lokalizační okruhy, mohla naprogramovat svůj mozek tak, aby poznala, kdo je skutečně přítomen a kdo je teleprezentace.

A tak bloudila davem a připadalo jí to jako věčnost. Prošla kolem lidí převlečených za Imhotepa, lorda admirála Nelsona; minula Ardžunu, Fausta a Babbita; zahlédla Neila Armstronga v rozhovoru s Kryštofem Kolumbem; prošla kolem skupinky lidí oblečených za Dobročinnou kompozici, kteří na ni volali, aby se k nim připojila. (V žertu – Dafné se převlékla za Ao Enwira, který byl politickým protivníkem Starých Dobročinníků Šesté Éry.) Dokonce minula někoho v převleku Neptuňana, průsvitně modrou paratermální masu oplývající vysokorychlostní nervovou soustavou, zapadlou do roklinky, ze které čouhalo nad okraj jen několik očních stopek. Směr potenciálního očního vyzařování ukazoval, že se dívá na muže v černém kostýmu Demontdeluna rozmlouvajícího s někým, kdo byl oblečen jako porfyrogenní astronom. Po jejím manželovi však ani stopa.

Pokud jím vůbec byl.

Dafné usedla na kámen, upřela pohled do trávy mezi svýma nohama a nechala se unášet čím dál hlouběji do hlubin zoufalství. Uvažovala, jestli si může dovolit použít Červené rutiny k ovládání mysli, aby se dostala z deprese. Ale nestálo to za to.

V dálce za jejími zády hořely v jezeru stromy, kácely se, umíraly. Věděla přesně, jak jim je.

Přistoupila k ní trojnohá drožka. Vozidlo nebylo o mnoho vyšší než ona. Pod stříškou sedělo něco zavalitého, většího než medvěd, lesklo se to jako mokrá kůže. Mělo to dvě světélkující, diskovité oči a ploské ruce s metr dlouhými prsty, které se svíjely jako chapadla. Malá klínovitá ústa se chvěla a kroutila. Na hlavě to mělo hedvábný cylindr.

Z přístroje se ozvalo mechanické kvílení. Dafné si dala ruce na uši a rozhořčeně zdvihla oči. „Mohl byste s tím přestat??!“

„Omlouvám se, paní,“ odvětil známý hlas. „Napadlo mě, že to bude odpovídající kostým, když uvážím, co se nám to ekopředstavení snaží sdělit.“

„Radamante, jsi to ty?“

Obluda s velkou hlavou se zlehka dotkla okraje cylidru. „Paní, nechtěl jsem vyrušovat, ale přikázala jste mi, abych vám sdělil výsledky soutěže amatérských snovačů hned, jak vyjde oficiální zpráva.“

Její deprese se ještě prohloubila. Jak je to dlouho, co snovala svůj sen? Hodina? Připadalo jí, jako by se to stalo v jiném životě. Skutečnou Dafné by to možná zajímalo. „Zapomeň na to. Už nechci.“

„Jak si přejete, paní.“

„A za koho to vlastně jsi?“

„Za bytost nesrovnatelně inteligentnější než lidé, ale stejně smrtelnou. Zkoumám vás tak, jak by člověk s mikroskopem zkoumal ty drobné potvůrky, co se hemží a množí v kapce vody.“ Radamantus se naklonil ze své trojnohé drožky a strčil jí šeredný beznosý obličej přímo před oči. Přehnaně se přitom pitvořil, mžoural a poulil oči.

Zvedla ruku a odstrčila hlavu od sebe. „Přestaň, prosím tě! Nemám náladu na žerty!“

„Hlavně na mě neprskejte.“

„K čemu ti ten smysl pro humor vůbec je? Jsi přece stroj.“

„Oh? Pro mě byl humor vždycky spojen se schopností dívat se na věci z různých úhlů současně, záležitost inteligence.

Nemůže to být nějaká tělesná funkce? Nevíte, která žláza nebo orgán ho vylučuje? Věděl bych o několika příslušnících naší manorie, kterým by pořádná dávka neuškodila.“

„Když už o tom mluvíš, nevíš, kde je Faeton?“

„Hm. Je s ním jedna moje část, ale karnevalový protokol zabraňuje zjistit jejich polohu. Ale tak mě napadá, jestli poruším protokol, když si domyslím, kým ta moje část může být, když vím, jak se rád oblékám…“

Ze stříšky trojnohého vozíku se vysunula dlouhá trubice se širokým koncem a vyslala pátrací kužel světla křížem krážem po lidech na travnatém břehu jezera. Kužel se zúžil a zůstal stát.

„Aha!“

Dafné vyskočila na nohy. „Vidíš ho?“

„Ne, paní. Ale vidím nějakého tlouštíka oblečeného za Polonia. Vidíte ho, tam vedle té veřejné tůně? Pokud se nemýlím, to je můj segment, který je tu s Faetonem.“

„Nevypadá jako některá z tvých ikon…“

„Podívejte se tam, kde se jeho šaty dotýkají trávy.“

„Nohy s plovacími blánami?“

„Člověk s nohama tučňáka – to musím být já! Poznám se všude! Mám ho skolit tepelným paprskem?“

„Ne.“

„Máte pravdu. Ti okolo by to mohli odskákat.“

„Ten muž, co je s ním – Faeton – vstoupil do přestupní tůně, přechází do jiné scény –“

„Jde do prostoru Hluboké snové v manoriálním domě Radamantů. Myslím, že má namířeno do memotéky.“

„Pak jdu příliš pozdě!“ Dafnin hlas zněl pronikavými tóny.

„Nikdy není pozdě na správnou věc.“

„Musím za ním. Pomoz mi.“

„Tudy.“ Trojnohý vozík se rozcupital po trávníku. Dafné vyrazila za ním. V mozku se jí něco dělo: do scény byly zavedeny nové prvky: stromy, keře, květiny. Obešla (neexistující) skupinu vysokých stromů a najednou stála před věžemi radamantského sídla. Okna hořela třešňovou červení zapadajícího slunce.

Letmé ohlédnutí jí řeklo, že jezerní scéna s davy diváků zmizela. Radamantus se vyklonil z vozu. „Co mu chcete říct?“

Pocity beznaděje ustoupily. Dafné se napřímila a narovnala ramena. Aniž by věděla, kdy nebo jak k tomu došlo, byla rozhodnuta. Její odhodlání bylo čisté a jasné jako plamen svíce. „Pravdu, samozřejmě. Je to můj muž. Anebo si myslí, že je. Proto mu řeknu všechno, co vím.“

„Opustí vás.“

„Možná. A možná ne. To je na něm. Ale na mně je, zda budu nebo nebudu jednat jako žena, kterou by měl muž opustit.“

Zmocnil se jí pocit radostné lehkosti, jako kdyby z ní ten okamžik, kdy se rozhodla odvrhnout veškerý klam, sňal obrovskou tíhu. Věděla, jak hrozně se Helion mýlí. Žádná lež, ani ta nejnevinnější, nemohla Faetona zadržet.

Říkala si: Jakmile se všechno dozví, pochopí, zůstane se mnou, přestane usilovat o získání ztracených vzpomínek, jedno jakých. Tohle místo je tak nádherné! Který člověk zdravého rozumu by se chtěl dopustit něčeho, co by ho z takového ráje vyhnalo?!

Rázně a plná optimismu vkročila do temného sídla.

Vyběhla po točitých schodech a vpadla do memotéky, kde už stál Faeton se schránkou se zakázanými vzpomínkami v ruce.

S koncem deníkového záznamu se kolem černě zablesklo.

2.

(Chvíli zmateně zírala a nedokázala pochopit, že ty velké, svalnaté ruce svírající pastelový deník patří jí. Jemu…? Faetonovy ruce.)

Dafniny vzpomínky vybledly. Faeton procitl. Chvilku mu trvalo, než se upamatoval, kde je: v myšlenkovém pouzdře hospice Dobročinné, ve spodním segmentu obíhajícím kolem ekvatoriálního prstencového města, v Hluboké snové, v poloveřejném myšlenkovém prostoru.

Faeton roztáhl prsty na znamení otevření; panely kolem balkonu se rozestoupily. Kolem dokola, v nekonečných řadách nad sebou, byly obrazy a otevřená okna zobrazující lokální Mentalitu.

Pod sebou viděl pohybující se světla dopravy a geometrii otvírajících a zavírajících se dveří, jak se jednotlivé dočasné scény, telefonické hry nebo telekonferenční místnosti přihlašovaly a zase odhlašovaly do a ze své virtuální existence. Nad sebou měl scény z trvalých snových prostorů probleskující z horních oken; nad nimi mihotavé chladné světlo synnoetiky; a docela nahoře, jedna řada na druhé, nejvyšší sofotekové – Enneáda a Zeměmysl. Kanály Zeměmysli byly plně obsazené (jako vždycky – všichni s ní chtěli mluvit), což se projevovalo jako změť zářících linií a duhových křivek zakrývajících v oslnivé mlze nejvyšší terasu balkonů.

Faeton nebyl propojený s Radamantem a servis lokálního prostoru tedy nevěděl, že je Stříbro-šedá manorie. Scéna kolem něj proto nedodržovala přísný protokol Stříbro-šedé. Například: vedle něj byla deska stolu, ale žádný stůl, jen dvourozměrná rovná plocha vznášející se ve vzduchu. Faeton ‚seděl‘, což zde obnášelo jen neexistenci vjemu váhy a tlaku v nohou, plus zneviditelnění spodní části jeho sebeprojektovaného těla.

Na povrch stolu připluly ikony ze Střední snové, takže mu stačil jediný pohled, aby zjistil veškerý rozsah služeb, jaké byly v místním prostoru k dispozici. Menu ukazovalo širokou paletu iluzorních jídel a nápojů, které mohl stůl poskytnout. A protože nebyl v prostoru Stříbro-šedé, mohl toho ‚sníst‘, kolik chtěl, a jeho sebeprojekce se nikdy nepřekreslila v zavalitého či obézního muže.

Další menu nabízela jiné služby. Byly tam ikony knih, přes které se daly vkládat do mozku celé soubory, buď přímo, nebo jako lineární prožitek. Byly tam pornografické halucinace; knihovna plných simulací, včetně pseudomnézijních dramat takové autenticity, že je žádný lidský mozek nedokázal rozeznat od skutečnosti. Byla tam synnoetika a rozhraní k navýšení mozkové kapacity, které spájely lidské myšlení se supermyšlením sofoteků. Byly tam kanály na uhašení strázní individuality, otevřené pozvánky k připojení se do společných myslí, jak hierarchických, tak radiálně-buněčných formátů, nebo k plnému začlenění do kompozičních hromadných myslí, které znamenalo konec statutu samostatného jedince.

Ikony kompozic svůdně proplouvaly po povrchu stolu. Porfyrogenní kompozice, jméno hodné respektu, nebo starobylá Dobročinná kompozice, někdejší pozemský vládce, teď pér a hlas, kterému věnovali sluch i hortatorové. Dále symbol asketické Reformační kompozice, nadále se držící některých metod a přísných pravidel, jimiž byly hromadné mysli kdysi dávno pověstné. Mladé a zanícené Všudypřítomná a Harmonická kompozice vznikly teprve nedávno jako součást nostalgického a fundamentalistického hnutí, jako pokus obnovit jednoduchost a mírumilovnost středního období Čtvrté Éry, kdy byla celá Země očištěna od válek, nenávisti a také od osobní individuality.

Faeton se odklonil od stolu. Proč vlastně prohlíží pozvánkové ikony hromadných myslí? Stačilo otevřít kanál, zpřístupnit své mozkové soubory a připojit se…

Faeton si uvědomil, že uvažuje o sebevraždě.

Mávnutím ruky smazal ikony z povrchu stolu.

Vstup do hromadné mysli je možná bezbolestný a může uspokojit všechny jeho potřeby a touhy, začlenit ho do věčného, nekonečného bratrstva míru a lásky, ale přesto to byla sebevražda, totální destrukce osobního já. Hrůzná představa.

I další ikony na stole slibovaly uspokojení a klam falešných vzpomínek. Víno, destiláty a primitivní halucinogeny předků byly ničím v porovnání s tím, co dokázala moderní neurotechnologie. Jak snadné bylo propojit mozková centra rozkoše přímou stimulací, ale jak mazané bylo zkombinovat rozkoš s filozofií, která by tyto vjemy odůvodnila; vymazat všechny myšlenky a vzpomínky, které by mohly nirvánu ohrozit. Například: tato ikona zastupovala zen-hedonistický myšlenkový virus, který sliboval přetvořit mysl tak, aby přijala samosouhlasnou filozofii absolutní pasivity, absolutních požitků, absolutního odříkání. Jakýkoli pokus vymanit se zen-hedonistickému myšlenkovému systému bude předem zmařen ztrátou ega, která tvořila jádro celé doktríny.

Další rafinovaný myšlenkový virus, který zde byl na prodej, byla rutina Sebereferenčního naplnění vydaná Subjektivistickou školou. Tato rutina slibovala, že uživatel za pomoci umělých programů kladně přijme všechny vjemy a prožitky geniální umělecké tvorby. Uživatelova hodnotová měřítka a schopnost sebekritiky budou přehlušeny záplavou endorfinů, falešných vzpomínek a samonosnou sofistikou. Cokoli uživatel udělá a vytvoří, to mu bude připadat jako vrcholné dílo.

Ještě rafinovanější byl stoický software Invariantské školy. Tato myšlenková rutina slibovala změnit uživatelovu citlivost vůči fyzické a duševní bolesti. Uživatel potom bez jediného záchvěvu emocí přestál jakákoli muka. Dotyčný bral všechno, i smrt milované osoby, i zjištění, že celý jeho život je podvod, s nenarušitelným bohorovným klidem, jako stroj nebo životu vzdálený, nelítostný bůh.

Snad ještě rafinovanější byl software Čas-léčí-všechny-rány od Tmavě-šedé manorie Nového Centuria. Vytvářel prediktivní model uživatelova mozku, aby si odvodil, jak bude uživatel uvažovat a jednat poté, co se mu přihodí nějaké neštěstí, a následně uživatele vybavil novými myšlenkovými formami. Nedocházelo k manipulaci paměti, jen se jakoby zahladily všechny ostré hrany, jako kdyby k tragédii došlo někdy hodně, hodně dávno.

Právě po této ikoně Faeton sahal, aby si program natáhl do mozku, když se vzpamatoval. Prudce vstal, tak prudce, že scéna nestačila vykreslit lýtka a chodidla; zavrávoral a oběma rukama se zachytil zábradlí balkonu.

Nenahmatal dřevo ani kov, polystrukturu nebo urim. Vlastně nic, co by mu bylo povědomé; byla to jen geometrická představa rovné plochy a v prstech pocit něčeho tvrdého a nehybného. Když do zábradlí zaryl nehty, nezůstal po nich jediný škrábanec; když do něj začal bušit pěstmi, necítil žádnou bolest.

Vtom zaslechl dvoutónové zazvonění. Otočil hlavu doleva, potom doprava, neschopen lokalizovat směr zvuku. Nebyl ve spojení s Radamantem, takže mu význam dvojtónu nemohl být automaticky vložen do mozku a estetické tradice a zvuky této místnosti neznal.

Chtěl učinit identifikační gesto, ale nebylo na co ukázat. Dva tóny se ozvaly znovu.

„Aktivuj,“ řekl Faeton. Potom připojil: „Zapoj. Otevři. Dej. Pokračuj. Vstup. Proveď. Ano.“

Není možné, aby jedno z těch slov nefungovalo, pomyslel si. Na protější straně stolu se objevila sebeprojekce trojhlavé bytosti. Byla oblečená do staromódního županu ze středního období Čtvrté Éry. Látka měla svislé volány s vestavěnými recyklovači, vznosným aparátem a dalšími funkcemi. Tři hlavy patřily opici, jestřábovi a hadovi. Byla to chiméra Dobročiné kompozice.

Pták byl ve skutečnosti modrohlavý ostříž, opice orangutan a had černý brejlovec. Faeton o ikonografii Dobročinná něco málo věděl: tato konkrétní kombinace hlav ukazovala, že obraz je projekcí některé charitativní pobočky mediální a reklamní sekce oddělení pro Kosmické operace. Jinými slovy, byl to ředitel nebo šéf stravování veřejné schránky a služeb pro prostor, který Faeton používal. Různé kombinace hlav ptáka, primáta a plaza zastupovaly různé funkce v hierarchii Dobročinné hromadné mysli.

Faeton se neubránil pocitu povýšenosti a odporu. Obraz neprošel dveřmi, jednoduše se objevil. Dokonce se ani neozval simulovaný sykot vytlačeného vzduchu. Tušil, že prostředí odpovídá Druhé revizi Estetického Standardu, nebo standardu nějaké populistické, plebejské školy.

Faeton se nepředstavil. „Narušujete mé soukromí, pane. Co si přejete?“

Stvoření se uklonilo. „Kdo jednomu i všem slouží, sobě slouží. Přeji si poskytnout pomoc a útěchu tomu jednomu, kým jste.“

„Neznáte mě.“

„Jeden žije; jeden trpí. To je dostatečná pohnutka k charitě. Žádejte, čeho se vám nedostává.“

Faeton upřel na chiméru zlobný pohled. Byl to jeden z – anebo přinejmenším část jednoho z – pérů. A pérové byli Gannisovi kolegové a ti, kdo těžili z Faetonovy ztráty paměti. „Proč si myslíte, že potřebuji pomoc?“

„Zaregistrovali jsme bušení pěstí a skřípot zubů. Aktivita ve vašem talamu a hypotalamu vykazuje nervovou nerovnováhu a extrémní emocionální neklid.“

V tu chvíli Faeton skutečně ucítil ‚emocionální nekliď. Simulace byla natolik reálná, že cítil, jak mu do tváří stoupá horko. „Jak se opovažujete monitorovat bez dovolení mé vnitřní mozkové stavy?! To nemáte žádný smysl pro soukromí?“

Stvoření ukázalo na zábradlí. „Soukromá opona nebyla zatažena. Pokud bychom byli v reálné scéně, vaše rozrušené pohyby a bušení do zábradlí by byly zvenčí vidět. A vše, co je vidět zvenčí, je považováno za součást veřejného informačního prostoru.“

„A moje mozková aktivita?“

„Kirlianovy aury a energie čaker jsou také viditelné.“

„Ne v reálném světě. Tam takové smyslové vjemy neexistují!“

„Revidovaný Estetický standard vnímání aury dovoluje. Dáváte přednost Estetickému konsenzu? Předkládáme omluvy. Kdyby jeden dal své zaměření na vědomost, potřeby jednoho by byly naplněny a průchod vašich informací do veřejného informačního prostoru by byl omezen na možnosti pěti tradičních smyslů. Jednalo se o nezamýšlený přehmat: přejete si, aby byla tato politováníhodná událost odstraněna ze všech záznamů? Můžeme zredigovat náš paměťový segment s tímto přestupkem, jako by k němu nikdy nedošlo.“

„Zdá se, že vám mrzačení vlastní paměti nečiní žádné problémy, pane.“

„Vědomost, že jste utrpěl újmu, vznikla díky nezamýšlenému přestupku proti vašemu právu na soukromí. A jak jinak lze obnovit vaše soukromí než odstraněním této vědomosti? Pokud bude událost všemi zapomenuta a všechna data o ní vymazána, pak jako by k této politováníhodné události nikdy nedošlo. Ale váš výraz ukazuje, že s tím nesouhlasíte.“

„Jsem znechucen.“

„Předkládáme další omluvy. Ale proč uchovávat nepříjemné vzpomínky, které nemají žádnou hodnotu?“

„Protože jsou skutečné. Skutečné! Copak to už dnes nikomu nic neříká?!“ Otočil se zády k chiméře a podíval se z balkonu. Nad ním a pod ním blikala okna představující aktivitu ve veřejném myšlenkovém prostoru. Živoucí a pulzující obrazy, ikony, snová dramata, duchovní archivy a jiné neznámé scény.

Chiméra, k Faetonovu údivu, odpověděla: „Je-li naše vnímání reality přístupné manipulaci naší technologií, proč tuto technologii nevyužít, pokud má sloužit našemu uspokojení, radosti a užitku? Co je na tom špatného?“

Faeton sevřel zábradlí a aniž otočil hlavu, odsekl: „Co?! Co je na tom špatného?! Hrom do vašich očí, a co moje žena? A co Helion? Představte si, že se vzbudíte a zjistíte, že váš otec je mrtev a místo něj máte kopii. Vydařenou, skoro dokonalou, ale přesto jen kopii. Jak se mám asi cítit? Nijak, vůbec mě to nemá vzrušovat? Mám se s tím falzifikátem spokojit, když je dost vydařený?

A co když není? Co potom? Co když přijdete o ženu, ženu, kterou jste vždycky považoval za to nejlepší a nejkrásnější, co vás životě kdy potkalo, lásku dokonalejší, než o jaké se vám kdy snilo, štěstí bez konce – a najednou je pryč! Navždy! A nahradí ji chodící manekýn, loutka! A jako by všech těch ukrutenství nebylo dost, ta loutka je zhypnotizována, aby věřila, že je vaše žena, skutečně věřila! Krásná a milá žena, dvojče vaší manželky, vypadá jako ona, mluví jako ona, dokonce jí sama chce být. Ale není.

A co když – co když se přistihnete, jak hledíte do zrcadla a přemýšlíte, kolik sebe z vás ještě vlastně zůstalo. Anebo kolik sebe je ve vás ještě skutečného…? Co když nevíte, jestli jste mrtev nebo naživu? Myslím, že potom velmi přesně pochopíte, co je na tom špatného. Radost? Užitek? Uspokojení? Ujišťuji vás, že se necítím nijak zvlášť spokojeně ani radostně.“

Chiméra odpověděla: „Kdo je tedy vinen, Faetone z domu Radamantů? Lidstvo se těší božské moci; jeden si může vybrat – sloužit druhým, nebo sloužit vlastním sobeckým zájmům. Ale když jeden nebere ohledy na druhé, nemůže očekávat, že někdo bude brát ohledy na něj, až mu bude těžko.“

Hlas zněl jinak. Faeton se ohlédl.

Sebeprojekce se změnila; chiméra teď měla hlavu orla bělohlavého, kobry královské a člověka s korunou. Tohle byla jiná část Dobročinné hromadné mysli; část ústřední příkazové struktury. Tohle byl někdo z ředitelství.

Faeton se narovnal a otočil se. „Vy jste jeden ze Sedmi pérů. Gannis říkal, že jste všichni proti mně. Je to pravda? Těší vás moje muka? Má žena je mrtvá, ba hůř než to, a já ani nemohl být na jejím pohřbu.“

Hadí hlava kmitala jazykem, orel ho pozoroval bez jediného mrknutí, zato lidská hlava se tvářila vážně a zkormouceně. „Dobročinná kompozice nepřeje nikomu nic zlého. Vaše bolest v nás vyvolává jedině zármutek a soucit. V minulosti byla možnost, jak tomu všemu zabránit, možná je i nadále, možná ještě není pozdě.“

„Není pozdě… na co?“

„Vy a Helion jste ve sporu. Vy a relik Dafné trpíte; ona vás miluje, ale vy toužíte po lásce její primy.“

„A to je špatné? To, že nějaká žena vypadá jako moje manželka a dokonce si myslí, že jí skutečně je, neznamená, že si zaslouží mou lásku. Myslíte si, že jsem si Dafné vzal kvůli tomu, jak vypadá? Nebo pro její vnější kvality, které se dají zkopírovat do loutky? To mě skutečně všichni máte za tak povrchního?“

Na Faetonově tváři se v tu chvíli objevil tvrdý, odhodlaný výraz. Když znovu promluvil, jeho hlas byl tichý a zlověstný: „To si vážně myslíte, že mě tak snadno zastavíte?“

„Kdybyste všichni tři,“ odvětila chiméra, „vy, Helion a Dafné vstoupili s námi všemi do kompozice, vaše smutky by se ztratily a vaše přání se vyplnila. Kompromisem a sebezapřením byste vy, ona i on dosáhli svých tužeb, a vaše konflikty by navždy skončily. Každé temné zákoutí vaší duše by se prosvětlilo myšlenkou na ostatní; myšlenky a vědomí nás všech by se spojila do symfonie harmonické lásky, pokoje a radosti. Stal byste se jednou vedle tisíce milovaných bytostí, bližších než přátelé, otcové nebo manželky, a všechny vaše egoistické smutky by se vytratily.

Nalezněte kompromis,“ dokončila chiméra. „Odevzdejte ego na oltář obecného blaha; zřekněte se svého já. Učiňte tak a naleznete spokojenost a mír bez hranic.“

„Neříkejte? A co když chci něco lepšího než jen spokojenost, sebezapření, klid a mír?“

„Co jiného může člověk víc chtít?“ Chiméra rozpřáhla ruce, na ústech vlídný, rozpačitý úsměv.

Faeton, skoro až v pozoru, tiše odvětil: „Činy znamenité, jimž rovno není.“

Věděl, co mu na to Dobročinná odpoví: že touha po slávě není nic jiného než projev sobectví a sebeprosazování; že všechny úspěchy lidstva jsou výsledkem kolektivního úsilí.

Všechny kompozice používaly stejný slovník. Hromadné mysli byly v moderní době posledním útočištěm pro ty typy lidí, kteří by se v dávnějších dobách přidali k nějakému kolektivistickému, politickému nebo náboženskému hnutí a utopili svou individualitu v davu, v tupé konformitě a farizejské zbožnosti.

Ale chiméra ho překvapila: „Za jakou cenu se zřeknete svých stávajících snah dopídit se obsahu vašich utajených vzpomínek? Za jakou cenu se zřeknete, nyní a navždy, projektu, kterého se už zavázalo zřeknout v Lakšmí vaše dřívější já?“

Faeton si uvědomil, že Dobročinná není jen hromadná mysl, ale i pér a politik. Jedna verze téže kompozice kdysi dávno vládla celé Asii. Třeba teď přestane s těmi zbožnými a agitačními řečmi, které jsou pro všechny kompozice tak charakteristické. Protože chce uzavřít obchod.

Hadí hlava řekla: „Nabízíme vám Helionovo místo u našeho stolu, přidejte se k nám jako pér, jeden ze sedmi vůdců Zlaté Ekumeny. Helion bude možná brzy oficiálně prohlášen za mrtvého; vy jste v mnohém jako on a byl byste za něj tou nejvhodnější náhradou. Bohatství, vážnost a úcta se vám jen pohrnou. Solární stuha může být vaše. A vaše může být i ústřední místo v nadcházející prosincové Transcendenci.“

Chiméra narostla o patnáct centimetrů. Zvětšení ikony znamenalo v ikonografii Dobročinné, že ke scéně obrací pozornost stále větší a větší počet příslušníků hromadné mysli.

Slovo si vzala hlava orla: „Získáte tak úžasné bohatství a prestiž, jakému se netěšil žádný kapitán průmyslu, jakého si dějiny pamatují, větší, než je nadnárodní majetek kterékoli hromadné mysli, větší, než měli dobyvatelé říší dávných věků. Dobročinná kompozice vám předběžně nabízí dvanáct miliard kilosekund časové měny, nebo její ekvivalent v energii, antihmotě nebo zlatě.“

Byla to nepředstavitelná suma. Bez napojení na Radamanta Faeton nedokázal energohodnotu nabízené částky hned spočítat, ale při přibližném přepočtu na librostopy to stačilo na urychlení velké kosmické kolonie na jedno až dvě gé po dobu dvou set hodin.

„To je ohromující štědrost i na měřítka Dobročinné,“ prohlásil skepticky Faeton.

„Radujeme se z obětí, jakkoli velkých, které slouží dobru všech.“

Faeton přimhouřil oči. „Vaše pohnutky jsou pochybné.“

„Vnitřní pochody Etické jednotky Dobročinné kompozice jsou publikovány na veřejném kanálu, kde si je může kdokoli prohlédnout. Pouze jednotlivá mysl, oddělená a osamocená, dokáže sledovat utajené cíle a osnovat intriky. My jednotlivci nejsme; my usilujeme o dobro celku, dokonce i takové, které zahrnuje vaše vlastní.“

„A co Helionovo dobro? Zradit ho vás zjevně netrápí.“

„Nebezpečí, které představujete vy, je větší než jím slibovaný přínos. Mělo by ho těšit, že bude obětován pro společné dobro. Krom toho, pokud je Helion skutečně mrtev, jeho majetek, včetně toho duševního, připadne vám. A to zahrnuje i jeho paměťové archivy a osobnostní otisky. Takto vyzbrojen můžete snadno vytvořit syna, který bude loajální vám a přitom vybaven schopnostmi, znalostmi a vlastnostmi Helionovými, připraveného řídit Solární stuhu.“

Faeton se znechuceně odtáhl. Protokoly Stříbro-šedé zabraňovaly duplikaci a editaci osobností druhých lidí, bez ohledu na to, jestli byla jejich autorská práva platná či zaniklá. Zakládající členové hromadné mysli měli zřejmě k mentální integritě jednotlivců pramalé ohledy.

„Myslím, že si nemáme co říct, pane,“ pronesl chladně Faeton.

„Vy odmítáte mou nabídku k vyjednávání?“

„Má duše není na prodej, děkuji.“

Chiméra ucouvla, tři hlavy nevěřícně zíraly jedna na druhou. „Každé vaše slovo je projevem vaší egocentričnosti; jste zcela bez prostředků a přitom odmítáte nepředstavitelné bohatství! Snad si nemyslíte, že sloužíte nějakému vyššímu principu či ideálu… když proti vám stojí celá společnost, celá civilizace? Jak si můžete být tak jist?“

Faeton se opovržlivě usmál a zavrtěl hlavou. „Spíše byste se měl ptát, jaký mám důvod k pochybnostem. Ať se zeptám na cokoli, odpovědí jsou mi samé lži, iluze a amnézie. A to nejsou zbraně, které mají ve zvyku používat čestní lidé. Vy je používáte. Z toho logicky vyplývá, že to těžko budu já, kdo je v neprávu, že?“

„Chcete nám upřít privilegium pochyb?“

„Nemusím… když zajdu až na samu hranici své představivosti. Jsem ochoten připustit možnost, že nejste všichni lumpové, ale jen zbabělci.“

„Nicméně jste souhlasil s dohodou z Lakšmí. A teď se ji snažíte obejít. Je to čestné?“

„Tuhle údajnou dohodu jsem ani neviděl, ani si ji nepamatuji, ani neznám její podmínky. Moje verze, která s ní souhlasila, je ta, kterou jste chtěli vymazat! Jestli jsem dohodu porušil, nic vám nebrání pohnat mě před soud. Jestli ne, tak si hleďte laskavě svého.“

„Nikdo netvrdí, že dohoda byla porušena, jen že se ji snažíte obejít.“ Chiméra výmluvně otočila dlaní. „Snažíte se neutralizovat úmysl dohody, aniž byste ji výslovně porušil.“

„Co mi tím chcete říct?“

„Že i hanebné činy mohou být v souladu se zákonem.“

„To je pravda, jen mě překvapuje, že máte tu drzost vykládat mi něco takového do očí právě vy?“

Dvě hlavy zmateně zamžouraly. Had zakmital jazykem. „Drzost?“

„Pokrytectví je možná výstižnější. Anebo impertinence. Nestydíte se tady stát a hlásat, jak je ode mě hanebné obcházet dohodu, kterou jste vy nejenže obešli, ale zcela porušili a ignorovali!“

„My jsme nic protizákonného neučinili.“

„Ale! V dohodě stálo, že na to, co jsem udělal nebo neudělal, všichni zapomenou. A zatím jsem nepotkal jediného člověka, který by se na to nepamatoval! Jsou všichni pérové nad zákonem, nebo jen Helion, Gannis a vy? Vlastně, moment, Kolo-života také porušilo dohodu; byla to ona, kdo odhalil u Jezera Osudu mou totožnost a informoval o tom Heliona.“

„Ustanovení smlouvy umožňují pérům výjimku. Redigované vzpomínky jsou nám přístupné, pokud se přímo vztahují k vedení našich obchodních záležitostí, nebo z důvodu veřejného zájmu.“

„Ale mně nejsou; ani když ty vzpomínky potřebuji, abych hájil své zájmy v soudní při?“

„Výjimka se na vás nevztahuje. Kvůli tomu jste s námi nejednal.“

Faetona napadlo, že tohle by mohlo být další vodítko, co se týče záměru jeho původního já.

Ale řekl jen:

„Už vážně nevím, co si o té domnělé dohodě mám myslet. Připadá mi, že byla sestavena, přinejmenším, dost chatrně. Jestli jste nechtěli, abych začal pátrat po chybějících vzpomínkách, jakmile zjistím, že je postrádám, proč jste to ve smlouvě neošetřili?“

„Upřímně řečeno, představou, že se začnete pídit po chybějících vzpomínkách, jsme se nikdy vážně nezabývali. Ta smlouva se vůbec dávala dohromady tak trochu narychlo.“

„Ale sofotečtí právníci, kteří ji koncipovali, přece museli provést prediktivní scénář všech myslitelných eventualit, či snad ne? Museli tyhle problémy předvídat. K tomu přece sofotekové jsou, že?“

„Žádný sofotek se té záležitosti neúčastnil.“

„Prosím? Jak to myslíte? Domníval jsem se, že Nabuchonodozor je hortatorský poradce.“

„Nabuchonodozor měl sice na Venuši svou extenzi, ale odmítl hortatorům poskytnout právní pomoc. Kolegium hortatorů jednalo bez sofotecké pomoci a koncipovalo smlouvu samo.“

Faeton chvíli mlčel. Nebyl si jist, jak tomu má rozumět.

Slavný Nabuchonodozor odmítl právní radu hortatorům? Odmítl?

Jak mu ukázaly paměťové soubory Dafnina deníku, Dafné mluvila s Helionem v jeho ‚příčetné‘ fázi, mezi nekonečným sebeničícím maratónem. Během jejich rozhovoru Helion vyjádřil rozhořčení nad faktem, že Aurelián s nimi nechce spolupracovat v plnění dohody z Lakšmí.

V témže deníkovém souboru byla i vzpomínka (když Dafné odstupovala ze soutěže amatérských snovačů) na Aureliána, také sofoteka, kritizujícího hortatory. Aurelián se v žertovném opovržení vyjádřil k jejich pokusu o ‚masovou amnézii‘.

A Zeměmysl, jejíž čas byl tak vzácný, že měla stěží kdy chvíli s někým promluvit, si na něj našla čas, aby mu poradila, ať zůstane věrný své povaze. Na rozdíl od těch, kteří se ho snažili přesvědčit, aby se spokojil s falešnými vzpomínkami.

Na co… na co se jeho zapomenutá verze spoléhala, když podepisovala dohodu v Lakšmí? Jak si mohl být tak jistý?

Najednou se mu rozsvítilo. Neubránil se úsměvu. „Povězte mi, má drahá kompozice, vaše mozková stavba brání tomu, aby jeden váš člen ukryl své myšlenky před druhým, že?“

„Řízení vnitřních informačních toků podléhá jistým formám mentální hierarchie, ovšem kompozice jsou demokratické a rovnoprávné.“

„Prosincová Transcendence, kdy se všechny dostupné lidské mysli spojí, aby rozhodly o vývoji nadcházejícího milénia… je vlastně jen jiná forma kompozice, že? Dočasná kompozice…?“

„Pokud uvažujete o zneužití Transcendence jako pódia, ze kterého můžete znevážit pérství v očích lidstva, musím vás, bohužel, zklamat. Ačkoli neexistují žádné oficiální regulátory informačních toků, existují regulátory neoficiální, společenské. Jen málo lidí přikládá váhu blouznění vyvrhelů; pozornost všech bude upřena na ty, kdo budou ve středu pozornosti celé veřejnosti…“

„Jinými slovy na péry. Teď jste mi nabídl ústřední místo v Transcendenci, Helionovo místo, předpokládám. Pokud odmítnu, bude to on, komu bude prokázána ta čest nechat si mozek promývat hordami návštěvníků.“

„Neomaleně vyjádřeno, ano. Jeho myšlenky, sny a vize obsáhnou širokou veřejnost…“

„A v jeho myšlenkách je vědomí toho, co jsem udělal. Jestli budu v obecenstvu…“ Faeton nasadil široký úsměv.

Chiméra zůstala bez hnutí, jako kdyby ji zasáhl blesk. Potom se začala scvrkávat. Ikona zjevně přestala být v centru pozornosti hromadné mysli. Dobročinnou kompozici pohltila myšlenka vyšší priority.

Faeton byl samý úsměv. „Je možné, že Nabuchonodozor odmítl hortatorům poradenství proto, že to, co plánovali, bylo tak hloupé. Tak protichůdné. Pérové neodolali pokušení otevřít své zapovězené vzpomínky. Museli jste přece vědět, co jsem to vlastně provedl, abyste se proti tomu mohli bránit, že? Abyste mi zabránili na to náhodou narazit, že?

Když si všichni necháte znovu zredigovat vzpomínky, abyste do prosince stačili své myšlenky ukrýt, budu moct volně, nepozorovaně a bez překážek pátrat po své minulosti. Stopy jsou všude, včetně záznamů, které žádným legálním způsobem nelze pozměnit, jako třeba finanční záznamy nebo kupní smlouvy. Jestli jsem všechno své jmění utratil, musí existovat záznam o tom, za co jsem ho utratil.

Můžete docílit toho, abych zapomněl, co jsem udělal. Ale nemůžete docílit stavu jako že se to nikdy nestalo. To je paradox lži? Problém je, že každá částečka reality je logicky spojena s dalšími. A dokud nebudu v tom podvodu na sobě samém s vámi spolupracovat, nemůžete mi lhát a popírat jednu část reality, aniž byste nepopírali celou realitu.“

Faeton se při pohledu na zmatený výraz chiméry neubránil hlasitému smíchu.

„Není divu, že moje předešlá verze neměla z téhle děsivé smlouvy o amnézii strach! Protože její pád je nevyhnutelný, jako pád každého systému, který není založen na realitě. Mé vítězství je, a vždy bylo, jisté. Stačí mi počkat do prosince a neotevřít paměťovou schránku.“

„To zní logicky,“ přisvědčila chiméra.

„Díky.“

„Jenže logika není ve věcech týkajících se lidí to nejpodstatnější.“

Faeton ze sebe vyrazil něco mezi zafrkáním a smíchem. „Jsou to právě poznámky tohoto rázu, milý pane, ze kterých čerpám tu sebejistotu, která vás prve tak udivovala. Logika je totiž podstatou všech věcí.“

„Tak proč vaše dřívější já souhlasilo s dohodou z Lakšmí? Kdyby onen nebezpečný projekt, kterým jste byl tak posedlý, byl skutečně vaší prioritou číslo jedna, nesouhlasil byste s ní. Spekulujete s úvahou, že vaše dřívější já se spoléhalo na prosincovou Transcendenci, aby se dostalo ke ztraceným vzpomínkám. Ty vzpomínky vám chybí už osmnáct devatenáct měsíců. Proč?“

Faeton nespokojeně svraštil obočí. „Možná jsem si jen potřeboval odpočinout, nebo –“

„Protože jste se chtěl vyhnout trestu, který by na vás hortatorové za vaše bezohledné chování uvalili. Myslel jste si, že je přelstíte tím, že na své přečiny dočasně zapomenete. Není to snad tentýž druh podvodného jednání, který jste právě odsoudil jako nelogický?“

„No, já…“ (Co vlastně jeho dřívější já zamýšlelo?)

„Co brání Kolegiu hortatorů, jakmile se jim vrátí vzpomínky na vaši bezohlednost, znovu a ze stejných důvodů váš projekt odsoudit? Ne, Faetone, vy jen předstíráte, že jste izolovaný jedinec, odloučený od zbytku světa a společnosti a schopný jí vzdorovat. Ovšem když se ta odloučenost stala realitou, byl jste to vy, vy, Faetone, kdo nedokázal přijmout to, co ta realita obnášela.“

„Co tím chcete říct?!“

„Že jste to byl vy, kdo dohnal vaši manželku ke vstupu do trvalého delirického stavu rovnajícího se sebevraždě.“

„Ne! Něco takového odmítám přijmout!“

„Zvláštní poznámka! Člověk by předpokládal, že nebudete chtít popírat realitu, když tak ostře kritizujete ty, kteří tak činí.“ V hlase vycházejícím z lidské hlavy zazněla ironie. Slovo si vzala orlí hlava: „Má to snad znamenat, že máte plán na záchranu vaší ženy?!“ Kobří hlava tiše dodala: „Dobročinná kompozice není bez soucitu. A také nejsme bez prostředků.“

Faeton se ani nepohnul. Tiše a těžce ze sebe vypravil: „Co tím naznačujete…?“

„Společnost, ve které žijeme, je krutá a necitelná. Ti, kdo nemají na nájem, končí na ulici. Zaznamenané mysli těch, kteří nemají na pronájem počítačového mozkového prostoru, jsou vymazávány. A ti, kdo jsou trvale lapeni ve snových prostorech a nemají na poplatky za služby, jsou odpojeni a vrženi zpět do reality.

Dobročinná kompozice je schopná manipulovat burzou formou úpravy nákupních zvyklostí té části populace, kterou tvoří naši členové; také vyjednáváním, skupováním a dalšími finančními manipulacemi směřujícími buď k odkoupení společností, jejichž akcie tvoří Dafnin kapitál, anebo k vynulování hodnoty těchto akcií. Sofotek Večernice působí jako Dafnin burzovní makléř; je to entita velmi inteligentní a v jiných oborech velmi zdatná, ale zcela postrádá prostředky, které má v rukou Sedm pérů.“

To byla pravda. Jen ve spotřebním průmyslu ovládala Dobročinná kompozice přibližně jednu desetinu hrubé průmyslové produkce celého světa.

Chiméra pokračovala: „Jakmile Dafné zbankrotuje, Večernice ji vyvrhne ze snové rakve do reálného světa. Bude zcela neschopna se vypořádat s realitou, kterou si vymazala z paměti. Možná ani nebude právně způsobilá spravovat své vlastní záležitosti. Na základě manželského zákona jste spoluvlastníkem autorských práv na část jejího duševního vlastnictví, včetně jejího osobnostního otisku. To znamená, že můžete být právně způsobilý uvalit dočasný paměťový blok k redakci všech vzpomínek a charakterových změn z poslední doby; teď nemluvím o editaci ani změně osobnosti; jednalo by se jednoduše o obnovení do stavu předcházejícího její rozhodnutí spáchat snovou sebevraždu. Jakmile bude duševně v pořádku, stane se opět svéprávnou a může otevřít odstraněné vzpomínky a znovu zešílet. Ale vy budete u toho. Budete mít možnost přesvědčit ji, aby zůstala v realitě.“

Faeton mlčel, oči široce otevřené.

„Váš zapomenutý projekt není pro vás tou nejdůležitější věcí v životě. Pokud ukončíte pátrání po své minulosti, Dobročinná kompozice vám pomůže, způsobem, který jsme nastínili, vrátit vaši ženu zpět do reality. Měl byste souhlasit nejen proto, že vám to přinese lásku a vděk vaší zachráněné ženy, ale i proto, že je to vaše povinnost. Jste její manžel a manželský slib vám káže ji zachránit.

Ústředna Dobročinné je dostupná z jakékoli veřejné přípojky. Necháme vás o samotě, abyste si mohl rozmyslet, co nám odpovíte.“

Chiméra zmizela.

14

ZLATÉ DVEŘE

1.

Byla to zbabělost nebo opatrnost, co ho přimělo váhat?

Na jednu stranu by se nejraději rozběhl k nejbližší pobočce Dobročinné, vrhl se na zem, prosil a plakal a bez váhání souhlasil se vším, co by mu vrátilo ženu z toho děsivého vyhnanství, z živoucí smrti trvalého klamu.

Na druhou stranu mu něco říkalo, aby si to prověřil.

Nepochyboval o tom, že Dobročinná kompozice nelže. Bylo pravdou, že s výjimkou Neptuňanů se v dnešní době už jen málokdo uchýlil ke lži; nechat se přistihnout vševědoucími sofoteky při lži bylo příliš snadné, a stejně tak snadno mohli čestní lidé potvrdit svá slova veřejnou projekcí vlastních myšlenkových záznamů. Bylo však také pravdou, že lidé se mohli mýlit, nebo si libovat v přehnaných (nicméně upřímných) soudech relativního významu. Dobročinná kompozice mohla, kupříkladu, považovat za ‚obtížné‘ nebo ‚nemožné‘ něco, co takovým nebylo.

Bylo pro Faetona skutečně nemožné oživit svou ve snu utonulou ženu? Nemožné?

Musel mít jistotu. Musel se o tom přesvědčit na vlastní oči.

Sáhl po komunikačním kanálu – ikoně žlutého disku ve skle na desce stolu. Teleprezentovat se k Večernici, která má tělo jeho manželky v opatrovnictví, zabere jen okamžik. Nepřál si ale být sledován; všechno to slídění v jeho životě mu už začínalo lézt krkem. Zatímco sahal po žlutém disku, druhou rukou dal pokyn k zavření balkonového okna. Výhled mu okamžitě zastřel panel a veškeré zvuky, světlo a pohyb zvenčí ustaly.

Faeton se polekaně zarazil. Ticho bylo příliš náhlé a absolutní. Jako kdyby se octl ve vakuu. Okenní panely se nevysunuly ani nezavřely; v jednu chvíli tam nebyly a v následující ano. Žádný náznak hluku, zašustění panelů – jak by scénu vykreslila Stříbro-šedá, aby se zachovala iluze trojrozměrnosti a konzistence objektů.

Faetonova dlaň už byla skoro na místě. Přesto váhal.

„Radamante, proč jsem tak nerozhodný? Co se mi honí hlavou?“ zeptal se nahlas, než si stačil uvědomit, že je odpojený z Radamantova systému. (Kdyby nebyl, nezapomněl by na to ani na vteřinu.)

Na stole svítila ikona zastupující okruh noetické sebereflexe. Byl to primitivní, týdny či měsíce zastaralý model, ale Faetona napadlo, že když dokázal manuálně zbavit pokoj nečistoty, může manuálně zbavit svůj nervový systém emocionální nestability.

Dotkl se ikony. Nalevo od něj se ve vzduchu otevřelo další, menší okno. V novém okně zářily barvy, body a mříže standardní psychometrické ikonografie. Úroveň napětí byla vysoko; zármutek a resentiment plály jako požár v uhelném dole, těsně pod povrchem myšlenek; pokušení podvolit se návrhu Dobročinné, nechat na někom nebo něčem, aby ten problém vyřešilo za něj, bylo velmi silné.

Krátkodobý asociační index obsahoval obraz ze snového vědomí v jeho hypotalamu. Sáhl do okna, otevřel indexové pole a prohlédl si seznam obrazů.

Bylo to tam. Náhlé ticho uzavřeného balkonu mu asociovalo uvíznutí v rakvi, zabouchnutí hermetického víka, nemožnost úniku. Druhá asociace vedla k dalšímu snovému obrazu; jeho žena v rakvi, živá, ale spící, oči se jí pohybují pod víčky. Další větev vedla ke třetímu obrazu: odumřelý zvuk zvenčí mu nepřipomínal zavření dveří, ale vypojení komunikační linky. Tím ovšem ve skutečnosti byl. Tohle byla ta podvědomá myšlenka, která ho tak znepokojovala. Znepokojovala ho, protože si uvědomoval, že sám je v jakési rakvi, jmenovitě v teleprezentační kabině veřejného hospice.

Pokud nenavštíví svou ženu osobně, dojde k vyslání signálu z jeho mozku manekýnovi nebo teleidovi a zase zpět. Vysílací čas signálu se platí z Helionových peněz a jeho obsah může být zaznamenáván.

Nebo překroucen? Upraven? Pokud a pouze pokud za ní půjde a uvidí ji na vlastní oči, jen tehdy si může být jist, že signály vstupující do jeho mozku jsou neupravené.

A co když ta zapomenutá dohoda z Lakšmí znamenala i uvalení smyslových filtrů na veřejné kanály, aby Faeton nemohl vidět některé objekty? (Jak se mu stalo u Jezera Osudu; skoro si nevšiml astronoma Pozorovatele, který mu pověděl o Helionovi a solární katastrofě.)

Asociační index byl stále otevřený a Faeton mohl sledovat, jak se úroveň jeho napětí opět zvýšila. Myšlenky na Heliona ho v tuto chvíli zjevně silně rozrušovaly. A rozrušovaly ho nepochybně proto, že nevěděl, zda verze Heliona, který byl stále naživu, je skutečný Helion.

Měl by truchlit pro mrtvého otce, poddat se zármutku? Anebo se s jen s podrážděným úšklebkem pozastavovat nad tím, že nějaká chyba v nevýznamném protokolu, nějaká bláhová a přespříliš horlivá ruka se snaží Heliona okrást o celý jeho majetek? V Helionově paměti chyběla jedna hodina, což stěží představovalo dostatečně významný rozdíl k tomu, aby byl považován za novou a jinou osobu, bez ohledu na to, co říkal zákon.

V odlehlé části indexu uviděl Faeton to, co si někde hluboko uvnitř skutečně myslel. Potřeboval si s Helionem promluvit.

Potřeboval otcovskou radu a podporu.

Na konci indexového pole s odkazy na hlubinné oddíly mozku, mihotající se jako provazy kouře, se ukázal obraz.

2.

Vypadal takto: Helion, v krunýři bílém jako sníh, s černým límcem překrývajícím hrdlo a ramena, v hrdém, vzpřímeném postoji na schodech z modrého lazuritu. Za ním dveře z leštěného zlata, vysoké a třpytivé, vykládané panely z černého mramoru. Na panelech je vytesáno osm symbolů práv a povinností dospělosti: meč v pochvě, otevřená kniha, snop zralých klasů, svazek prutů se sekyrkou, ozubené kolo, květinová svatební mříž, čáp a gnostické oko.

Dveře, které si Faeton dobře pamatoval. Symboly představovaly právo a povinnost sebeobrany, osvobození od cenzury a povinnost učit se, závazek práce a právo užívání jejích plodů, občanská práva a povinnosti, a konečně práva a povinnosti spojené s rozvojem kybernetiky, sexuálními svazky, rozmnožováním a automutagenezí.

Ti, kdo prošli těmito dveřmi a složili noetické zkoušky filozofické a psychiatrické integrace paměťových drah a myšlenkových řad, byli zapsáni jako plnoprávní členové Radamantské myšlenkové struktury, s právem společného vlastnictví a dominance. Ačkoli byli už mnohem dříve dospělými v očích zákona a Parlamentu, podle manoriálních školních osnov se dítě stalo dospělým teprve tehdy, prokázalo-li se plným duševním zdravím a ctí. Což trvalo déle.

V den svých pětasedmdesátin dosáhl Faeton dospělosti.

V ten den projednávali s Helionem na Europě poslední podrobnosti projektu Koljupiterovský Měsíc. Ceremonie byla poněkud nepřipravená a improvizovaná, leč pro Faetona o nic méně vzrušující. Helionovi zástupci a Radamantovi vyšší podvazalové odvysílali své aktualizované kopie přes celou Sluneční soustavu, jen aby mohli být u toho; kopie mohly být později reintegrovány do primárních pamětí, aby se vytvořila iluze, že se na ceremonii dostavili Helionovi přátelé, zaměstnanci a spojenci. Obřadní palác vypěstovali přes noc z rychlokrystalu, který nebyl náležitě upraven na nízkou gravitaci Europy, takže jehly a věže vypadaly jako protáhlé pohádkové konstrukce fantaskních tvarů. Nepravidelnosti se zamaskovaly morfetickými iluzemi z pseudohmoty. Vánoční stromek neměli, takže se dárky zaznamenaly na disky a ozdoby se navěsily na defekační keř, který jedna z Faetonových dálkových kopií našla ve svém přistávacím člunu. Také nebyl čas přiřadit chóru náležitě promyšlené pseudoosobnosti ke komickému ztvárnění událostí z Faetonova mládí, tradičně předcházejícímu obřadu noetického zatopení, a tak Helion obsadil do rolí postavy ze známých románů, jupiterovské historie, starověké mytologie a kýmkoli dalším, koho za levný peníz nalezl na místních kanálech. Představení, obvykle prosté a okořeněné umírněnou špetkou suchého humoru, se zvrhlo v bizarní, anachronickou klauniádu. Ale Faeton jí byl zcela uchvácen.

Ve svých vzpomínkách znovu spatřil Heliona stojícího před zlatými dveřmi zátopové komory. Semi-Helionové, jeho parciálové, se uklonili a ustoupili stranou. Helion, originál, stál na schodech v blýskavé bílé zbroji. (Jeho krunýř byl v té době jen extrapolací; od dokončení projektu Solární stuhy ho dělilo ještě pět set let. Nikdo v té době pořádně nevěděl, jakou architekturu musí mít rozhraní vestavěná do takového krunýře, nebo jak bude hlubinná solární stanice vypadat.)

Helion položil jednu ruku na Faetonovo rameno a druhou zastavil oficiální odečet času. Parciálové a počítačem generovaní lidé kolem nich znehybněli. Helion se naklonil a pravil: „Synu, jakmile vstoupíš dovnitř, budeš mít k dispozici veškeré zdroje a příkazové struktury našeho sofoteka, Radamanta. Získáš nadlidskou moc, ale zůstanou ti vášně a zmatky obyčejné lidské duše. Hrozí ti dvě pokušení. To prvé bude zbavit se lidských slabostí radikálním chirurgickým zákrokem na svém mozku. Tak to dělají invarianté a, v menší míře, Bílí manoriálové, vzdávajíce se tak lidství, aby unikli bolesti. To druhé bude se jim oddat. Lidským slabostem. Jak to dělají Kakofilové a, v menší míře, Černí manoriálové. Naše společnost mileráda ukojí každý hřích, neřest nebo náhlý popud, který ti je vlastní; a potom bude nečinně přihlížet, jak se ničíš, protože první zákon Zlaté Ekumeny říká, že nic nenásilné není zakázáno. Svobodní lidé si mohou svobodně ubližovat, za předpokladu, že přitom neubližují nikomu dalšímu.“

Faeton věděl, na co otec naráží, ale veškeré pocity nevole si zakázal. Dnes ne. Dnešek byl dnem jeho dospělosti, jeho emancipace; dnes mohl mlčky přejít i Helionovy ustavičné blahosklonné obavy.

Navíc si Faeton uvědomoval, že většina Radamantinců může skládat noetické zkoušky až v osmdesáti; a většina z nich při prvním a někdy ani druhém pokusu neuspěje. Mnohým bývá plná moc dospělého Radamantince svěřena až ve stovce. Helion, přes kritiku některých větví Stříbro-šedé, umožnil Faetonovi skládat zkoušku o pět let dříve. Faeton byl otcovým uznáním a podporou více než potěšen; teď však byl, zdálo se, i samotný Helion na pochybách, zda jeho odpůrci neměli nakonec pravdu.

„Naznačuješ, že bych měl podepsat Vlkodlačí smlouvu, otče?“ Vlkodlačí smlouva zmocňovala danou osobu, bylo-li to nutné, k použití síly, aby zplnomocnitele ochránila před jakoukoli závislostí, nevhodnými nanopřístroji, nevhodnými sny a dalšími dobrovolně přijatými mentálními úpravami. (Vlastní právní název dokumentu zněl: ‚Přiznání úsudku o podmíněné mentální inkompetenci a jmenování opatrovníka.‘)

„Nic takového nenaznačuji,“ odvětil Helion, „ale když o tom mluvíš… uvažoval jsi o tom? Možná bys měl. Mnoho významných osobností uznávaných ve svých komunitách takovou věc podepsalo. Nikdo o tom nemusí vědět.“ Při těch slovech však sklopil pohled, neschopen pohlédnout Faetonovi do očí.

„Ty o podpisu takové věci uvažuješ, otče?“ zeptal se Faeton, na tváři ironický úsměv.

Helion se napřímil a sežehl Faetona planoucím pohledem. Neřekl nic, ale ten majestátní pohled, ta povýšená pýcha sálající z jeho tváře mluvily samy za sebe.

Faeton povolil ústa ještě o kousek víc, rozpřáhl ruce a škubl jedním obočím, jako kdyby říkal: Vidíš?

Nahlas řekl: „Je to paradox, otče. Nemohu být současně a v témže smyslu dítětem i dospělým. A pokud jsem dospělý, nemohu mít současně svobodnou volbu ve sledování vlastní kariéry a nemít svobodnou volbu k dopouštění se vlastních omylů.“

Helion vypadal zatrpkle. „‚Omyl‘ je hrozně jednoduché slovo. Dospělý člověk, který ve chvilkovém nerozumu nebo vzteku, v jedné ukvapené chvíli, má všechen čas i prostředky, aby vymazal nebo zničil vlastní svobodnou vůli, paměť nebo zdravý úsudek. Nikomu nesmí být nucena záchranná ruka. Nikomu nemůže být obnoveno duševní zdraví proti jeho vůli. A tak všichni tiše stojíme se založenýma rukama a chladným pohledem a pokorně přihlížíme, jak si dobří lidé podřezávají větev. Přijde mi to poněkud… zvláštní… nazývat něco tak strašlivého ‚omylem‘.“

„Když mají hlupáci chuť zneužít vlastní svobody, tak ať,“ rozhodl Faeton. „Pokud ubližují jen sami sobě, koho to zajímá?“

„Aha!“ opáčil Helion. „Silná slova. Ale která lidská bytost je zcela imunní vůči hlouposti?“

Faeton byl netrpělivý, chtěl, aby obřad pokračoval a on mohl pokročit za zlaté dveře. Pokrčil rameny a řekl: „Sofotekové jsou nepředstavitelně moudří! Jejich rady nás spolehlivě ochrání.“

„Neříkej?“ Helion vypadal velmi nespokojeně. „Vyprávěl jsem ti někdy o tom, co se přihodilo Hyacintu-Subhelionovi Septimovi Šedému? Kdysi jsme byli přátelé. Víc než to. Udělali jsme komunijní výměnu.“

„Sire?“ podivil se, proti své vůli, se zájmem Faeton. „Já myslel, že jste byli političtí soupeři. Nepřátelé.“

„To byl Hyacint Sistínský. Ten, o kterém mluvím, byla jiná jeho verze. To, co bychom dnes nazvali bratr z první paralely, nultého řádu, emancipovaný nonparciál… ale tuhle terminologii jsme v těch časech nepoužívali.“

„Jak se tedy v té době takový bratr nazýval?“

„Klon v reálném čase.“

Faeton zafrkal. „Už chápu, proč lidem z Druhé Nesmrtelnosti nikdo nevytýká přílišnou romantiku!“

„To je pravda,“ usmál se Helion. „Proto jsem v manoriálních školách založil Romantické hnutí. Tehdy se tomu ještě neříkalo Estetický konsenzus, protože žádný konsenzus ani standardní formy neexistovaly. Ale Orfeus Primus Avernus – který v sobě rád viděl básníka, jak vidno z jeho jména – začal vehementně prosazovat návrat klasických motivů a obrazů. Tehdy ještě nebyl pérem, protože byl jen jeden a nikdo s ním nemohl soupeřit.“ (Faeton věděl, že Helion si dal jméno v souladu s toutéž klasicko-mytologickou tradicí, kterou vzkřísilo orfické hnutí.)

„Nikdo? Dobročinná kompozice už přece tehdy existovala.“

„Jenže ta se těšila všeobecnému opovržení veřejnosti. Zřejmě si nepamatuješ – zálohované životy z té doby nebývají obvykle vyvěšené na žákovských sítích ani na vzdělávacích kanálech – že Dobročinná kompozice byla v té době horlivým odpůrcem noumenální technologie. Taky měla proč. Po tom, co Orfeus otevřel první banku, klesly vstupy do kompozic téměř na nulu. Lidé dali přednost nesmrtelnosti – skutečné nesmrtelnosti jich samých jako jednotlivců – před záznamem v hromadné mysli. Kompozice to mohly nazývat nesmrtelností, nebo ‚První nesmrtelností‘, ale bez noumenální matematiky, bez možnosti zaznamenat onu sebeuvědomující a sebedefinující část duše, jsou všechny kompoziční záznamy ve skutečnosti jen posmrtným vydáváním se za tebe nebo přehráváním tvých dávných myšlenek. Jako když herec předčítá něčí deník.“

„A co Vafnir? Ten s ním přece soupeřit mohl.“

„Vafnir byl sice naživu, ale nebyl už člověk. Udělal ze sebe energetickou stanici Merkur Ekvilaterál. Celá ta zatracená stanice tvořila jeho tělo. Byl sice bohatý, ale všichni ho měli za blázna.“ Helion se při té vzpomínce neubránil úsměvu. „Byla to bouřlivá doba, doba neúměrné troufalosti a neúměrných radostí, doba symfonií a světelných bouří. Všichni jsme si mysleli, že nemůžeme zemřít, a euforie z Orfeova průlomu nám zpívala v duších jako letní víno… Ach. No nic, co jsem to chtěl…?“

Faeton si uvědomil, že Helion se musel vypojit z místní, pronajaté verze Radamanta, jinak by nezapomněl, o čem mluvil. Sofotekové jupiterského systému se protokolu o majetkových informacích nedrželi tak přísně jako jejich pozemští kolegové a odpojit se byl jediný způsob, jak se ujistit, že váš rozhovor nebude zaznamenáván. To, co mu chtěl otec sdělit, musel považovat za velmi důležité, anebo přinejmenším hodné soukromí.

„Domnívám se, že jste mi chtěl povyprávět nějaký poučný příběh a já bych pak celý vyděšený odmítl rizika dospělosti, pane.“

„Nebuďte drzý, hochu.“

„Já myslel, že se vám drzost líbí, šéfe?“

„Jen s mírou. Tak si poslechni, jak to bylo se mnou a Hyacintem.“

Faeton neměl náladu poslouchat žádné sáhodlouhé povídačky. „Nech mě hádat. Hyacint Sistínský tě nenávidí pro to, co mi chceš říct o Hyacintovi Septimovi?“

Helion chmurně pokýval hlavou.

Faeton pokračoval: „Řekl jsi, že se jmenoval Hyacint-Subhelion. Prohodili jste si osobnosti?“

„Rok a den jsme žili život toho druhého.“

„A když rok uplynul, odmítl výměnu opakovat. Myslel si, že je ty.“

Helion znovu přikývl.

„Ale, otče! Otče! Jak jsi mohl být tak hloupý!“

Helion si povzdechl a zahleděl se do stropu. „Abych byl zcela upřímný, Faetone, nejsem si jist, zda jsem byl ve tvém věku tak chytrý jako ty.“

Faeton nevěřícně vrtěl hlavou. „To tě nenapadlo, jaké to může mít následky…?“

Helion se vrátil zrakem k Faetonovi. „Byli jsme si velmi blízcí. Domnívali jsme se, že se nám bude spolu lépe pracovat, když budeme jeden druhého lépe chápat. A v té době se i ty nejabsurdnější věci zdály uskutečnitelnými, ba dokonce nevyhnutelnými. Byla to pohnutá doba. Asi jsme byli všichni opilí čerstvě objevenou nesmrtelností a mysleli si, že jsme neporazitelní. Byli jsme oba přesvědčeni, že odoláme pokušení ponechat si osobnost toho druhého.“

„Ale záměna myslí je přece proti doktríně Stříbro-šedé!“

„Zapomínáš, s kým mluvíš, mladíku. Tu doktrínu jsem napsal já kvůli této události. Zažíváš ty vůbec někdy texty z dějepisu?“

Mladému Faetonovi připadal dějepis vždycky nudný a nezáživný. Mnohem více než minulost ho zajímala budoucnost. Obzvláště pak, v tuto chvíli, ta jeho. S bolestnou netrpělivostí v očích pohlédl ke zlatým dveřím. „Prosím pěkně, pokračuj v tom nesmírně zajímavém příběhu, otče. Nemohu se dočkat, až uslyším, jak skončí.“

„Ha – ha. Neboj se, budu stručný; není to nic, k čemu bych se rád vracel. Tehdy existovala jen Bílá a Černá manoriální škola a Hyacint a já jsme spojili síly, abychom vytvořili školu, která spojovala to nejlepší z obou doktrín – umělecký apel Černé manorie a intelektualismus a disciplínu Bílých. On přinesl inspiraci a logiku, já zase kapitál a odhodlání. Výměna myslí nám dala to nejlepší z toho druhého. Společnými silami jsme obrátili skeptiky na naši víru a dobyli nespočet trhů.

Potom však, když rok a den uplynul, jsme oba vznesli nárok na můj majetek. Těch dvě stě let tvrdé práce, které mi ho přinesly, jsme si totiž pamatovali oba. Abychom to vyřešili, souhlasili jsme s tím, že se podvolíme rozhodnutí hortatorů, ať bude jakékoli.“

„Za vašeho mládí už fungovalo i Kolegium hortatorů? Teda!“

Helion přimhouřil oči. „Ano,“ pronesl s nádechem netrpělivého humoru v hlase. „Bylo to někdy po vynálezu ohně, ale před tou hypermoderní kulatou vymožeností. Někdy ti povyprávím, jak jsme domestikovali prvního psa, vysadili chlapa na Měsíc a vyřešili teorém univerzálního pole. Můžu pokračovat? Snažím se ti něco sdělit.“

„Omlouvám se. Prosím, pokračujte, sire.“

„Když ho hortatorové prohlásili za kopii, odmítl se s tím smířit. Vstoupil do snové simulace, která mu umožňovala předstírat, že spor vyhrál on. Přepsal si paměť a odfiltroval všechno, co svědčilo o opaku. Žil dál jako Helion Primus. Vytvořil několik myšlenkových postupů a datových šablon, které se mu podařilo prodat v reálném světě. Vydělalo mu to dost na pronájem snového prostoru. Nějakou dobu to fungovalo. Ale když se ze samošablonujících nadrutin stal standard, jeho předplatné doběhlo a on byl vržen do skutečného světa.

Tím to však neskončilo. Kdyby sofotekové dovolili vymazat mu jen ty části paměti s představou, kde byl mnou, stal by se znovu tím, kým skutečně byl, probudil se, po chvilce se zorientoval a přišel k rozumu. Jenže sofotekové prohlásili, že to bez jeho svolení nelze provést. Ale jak mohl k něčemu takovému svolit? Jak mohl poslechnout někoho, kdo se mu snažil namluvit, že je někdo jiný, než za koho se považuje?

Namísto toho mě znovu zažaloval a obvinil, že jsem mu ukradl jeho život. A znovu prohrál. A protože si nemohl dovolit sofoteka, který by mu pomohl najít vhodnou práci, ostatní Hyacintové, Quintinský, Quatrinský, Sistinský, mu dali nějaké peníze. Utratil je za falešné vzpomínky. Nakonec, aby ušetřil, prodal své tělo a zkopíroval se do jedné nízkorychlostní, laciné sekce Mentality. Jistě, iluze jsou pro holou mysl výhodnější, protože odpadá napojení na nervy.“

„A taky se mu pak snadněji hledala práce, ne? Holé mysli mohou jít všude, kam sahá Mentalita.“

„Jenže on žádnou nehledal. Jen si vytvořil iluzi, že pracuje. Napsal si falešné vzpomínky, které mu tvrdily, že vydělá dost, aby se uživil.“

Helion zadumaně zíral do země. Po chvíli tiše pokračoval: „Potom prodal extra životy, jeden po druhém. Všech sedm. Noumenální záloha zabere spoustu drahého počítačového času.

Potom prodal konstrukční modely. Zřejmě usoudil, že už nepotřebuje imitaci talamu a hypotalamu, když nemá žlázy ani sny. Pravděpodobně nepotřeboval ani konstrukce k imitaci činnosti center bolesti a rozkoše, parasympatických reakcí, sexuálních reakcí a tak dále.

Potom, aby ušetřil místo, začal prodávat paměť a inteligenci. Pokaždé, když jsem se napojil, abych si s ním popovídal, byl o něco hloupější a zapomětlivější. Stále ale svou simulaci upravoval, aby zapomněl, že byl, ať on nebo někdo jiný, někdy chytřejší než ten nechápavý živočich, kterého ze sebe udělal.“

„Otče?“ přerušil ho s nechápavým pohledem Faeton. „Ty jsi ho dál chodil navštěvovat…?“

Výraz na Helionově tváři byl ten nejstrnulejší, jaký kdy Faeton na jeho tváři viděl.

„Ovšem. Byl to můj nejlepší přítel.“

„Co se stalo? Předpokládám, že… zemřel?“

„Táhlo se to dlouho. Ke konci byl, a s ním i svět, který si vytvořil, jen bezbarvou karikaturou, plochou, trhanou a pomalou. A býval tak duchaplný, ušlechtilý a citlivý. A teď už nebyl ani schopen sledovat jednoduchou multistrukturální logickou posloupnost, když jsem se mu snažil domlouvat. A snažil jsem se.

On si ale stále namlouval, že jsem to já, kdo žije v bludu, já, ne on, a že důvod, proč mě nemůže pochopit je ten, že jeho myšlení se pohybuje v mnohem vyšších sférách než moje. S kým o tom mohl mluvit? Všechny ty černobílé loutky, které si kolem sebe vytvořil, jen přikyvovaly a souhlasily se vším, co řekl; zapomněl, že existuje vnější svět.

Byl jsem tam, když se to stalo. Byl stále více a více nesouvislý, až upadl pod prahovou hladinu. V jednu chvíli byl živou duší, která mi byla bližší než vlastní bratr, a v další chvíli z něj byl záznam.

Ani tehdy, ve své poslední chvíli, nevěděl, že umírá. Stále si myslel, že je Helion, zdravý, bohatý, zbožňovaný Helion. Všechny jeho smysly, všechny vzpomínky mu tvrdily, jak šťastný má život. Netrpěl hladem ani bolestí. Jak mohl vědět, tušit, že umírá? Všechny naše snahy mu to sdělit jeho smyslový filtr zablokoval…“

Helionova tvář byla sinalá smutkem.

Nakonec řekl: „Ta myšlenka, hrůzná myšlenka, která mě od těch dob pronásleduje, zní: Co na tom, že si myslíme, že jsme šťastní, zdraví, naživu? Že si myslíme, že víme, kdo jsme?“

Byl to nakonec Faeton, kdo prolomil ticho.

„Nepokusil ses mu zaplatit účty? Zůstal by naživu.“

Helionovy rysy ztvrdly. Založil si ruce za záda a podíval se Faetonovi do očí. Hlas měl ponurý a tichý: „Udělal bych to rád, kdyby se zbavil falešných vzpomínek. Ale to on nechtěl. A já nehodlal platit za iluze, které ho zabíjely.“

Faeton vrhl toužebný pohled ke zlatým dveřím. V hlavě už měl tisíce plánů, jak se svými nově nabytými schopnostmi a svobodou naloží, hned, jak bude mít zkoušku za sebou. Otec mu ale stále stál v cestě, zadumaný a tvářící se chmurně, jako kdyby od něj očekával nějakou reakci. Oficiální odečet času se stále nehýbal a scéna kolem nich byla plná znehybnělých lidských soch.

Co otec očekával? Žádné mimořádně tragické nebo obtížné situace ve Faetonově životě dosud nenastaly. Neměl mu na to co říct, neměl si o jeho příběhu co myslet. Poněkud v rozpacích ze sebe vysoukal: „Hm. Muselo to být pro tebe dost… ehm… nepříjemné.“

„Mm. To muselo,“ zamručel cynicky Helion. Pohled měl prázdný a nevzrušený – známka zklamání.

Faeton cítil, jak se jeho netrpělivost mění v hněv. „Co ode mě čekáš, že ti řeknu? Mám snad ronit slzy jen proto, že se nějaký chlap se sebezničujícími sklony skutečně zničil? Mně se to nestane.“

Helion byl velmi nespokojen. Promluvil hlasem plným jízlivosti: „Nikdo od tebe neočekává, že budeš za někoho ronit slzy, Faetone. Tvůj nejlepší přítel, takový, co stál při tobě ve chvílích, kdy se od tebe s opovržením a posměchem odvrátila dokonce i tvá rodina, to nebyl. Ani jsi ho neznal. Nikdo přece nepláče nad smrtí cizího člověka, bez ohledu na to, jak vleklá, ukrutná a groteskní ta smrt je, že?“

„Snad si nemyslíš, že skončím jako tvůj přítel?! Já bych si s vlastní pamětí nikdy tak nezahrával.“

„Tak proč toužíš mít k tomu možnost?“

„Ale no tak! Nemůžeš po mně chtít, abych se bál vlastního života! Ty sám by ses tak nechoval; proč myslíš, že já ano?!“

„Nechoval? Tím by sis možná neměl být tak jistý, můj synu. Hyacint žil v domnění, že je mnou, když to udělal; byly to moje myšlenky, moje vzpomínky, co ho k tomu vedlo. Během šetření hortatorů, kdy jsem si myslel, že jsem on, jsem zoufale toužil být mnou. Šel bych do ohně, abych byl Helionem; šel bych na smrt, abych neztratil sám sebe. Zničilo by mě, kdybych ten spor prohrál, kdybych přišel o právo na své myšlenky, kdybych ztratil autorská práva na své vzpomínky. Co bych udělal, kdybych prohrál? Kdo ví. Vím jen to, co udělal on, a on byl jen další verzí mě, není-liž pravda?“

„Ale mě se to nestane, otče!“ vyštěkl podrážděně Faeton. „Já rady sofoteků ignorovat nebudu –“

„Ty to stále nechápeš! Já přece sofoteky vyslyšel. Nedokázali mu pomoct. Nechtěli porušit zákon. Nechtěli zasáhnout. Jde jim více o vlastní integritu než o lidské utrpení; jejich logika je hluchá k prosbám o slitování. Pokud by sofotekové prosadili svou, byli by z nás všech invarianté, dokonalí chladnou a mrtvou dokonalostí, bez špetky emocí. Stříbro-šedá škola je jediný způsob, jak uchránit lidskou povahu před lstivými nástrahami, které jsou všude kolem nás.“

Faeton, který až dosud považoval Heliona za toho největšího ze všech tradicionalistů, si najednou uvědomil, že Helion se vidí jako rebel, jako radikál, jako bojovník válčící za změnu společnosti.

Velmi zvláštní představa, pokud se týkala vašeho vlastního otce.

„Myslíš, že se sofoteky je něco v nepořádku?“ zeptal se Faeton. „Jsme manoriálové, otče! Necháváme Radamanta spravovat naše finance, náš majetek, rozsuzovat naše spory, učit naše děti, projektovat naše myšlenkové prostory a dokonce nám hledají vhodné partnery!“

„Synu, sofotekové jsou možná dobří k tomu, aby radili Parlamentu ve věcech zákona a práva. Zákony jsou záležitostí logiky a zdravého rozumu. Zvláště pak lidským způsobem myslící verze, jako je Radamantus, nám mohou spolehlivě radit, jak naplnit naše touhy nebo jak udržet rozpočet. Je to otázka strategie, účinného rozdělení prostředků a času. Sofotekové nám ale nemohou vybírat naše touhy. Nemohou směrovat naši kulturu, hodnoty, vkus. To je otázka ducha.“

„Tak co bychom podle tebe měli dělat? Chtěl bys měnit zákony?“

„Chtěl bych měnit mravy, ne zákony. Je tolik špatných, ničivých věcí, které zákon nemůže zakázat, ale které zabíjejí ducha. Závislost, sebeklam, pomluvy, zvrácenost, láska k ošklivosti. Jak máme takovým věcem zabránit bez použití síly? A právě tato potřeba dala vznik Kolegiu hortatorů. Pokojnou cestou, prostřednictvím bojkotů, veřejných protestů, kritiky a aktivního nezájmu si naše společnost může zachovat zdraví a ubránit se všem nebezpečím ducha a lidskosti, kterým nás taková neomezená svoboda a důmyslná technologie výstavují.“

Faeton najednou pochopil, proč Helion vždycky podporoval Kolegium hortatorů, i když jejich rozhodnutí někdy za moc nestála. Hortatorové zachránili Helionovu identitu před Hyacintem a vrátili ji Helionovi.

Jenže Faeton neměl na Helionovo kázání náladu, rozhodně ne dnes. „Proč mi to všechno vykládáš? Co tím sleduješ?“

„Faetone, až tě nechám projít těmi dveřmi, budeš mít k dispozici všechny kapacity a výhody, kterých užívám i já. Smysl mého povídání je jednoduchý. Paradox svobody, o kterém jsi předtím hovořil, se vztahuje na celou naši společnost. Nemůžeme být svobodní, aniž bychom si nemohli svobodně ubližovat. Technologický pokrok může z našeho života odstranit fyzická nebezpečí, ale tím jen narůstají nebezpečí duchovní. Duchovním nebezpečím mám na mysli nebezpečí hrozící tvé integritě, tvé slušnosti, tvému životnímu smyslu. Před tímto nebezpečím tě chci varovat; můžeš být nezranitelný, rozhodneš-li se k tomu, protože bez tvého souhlasu tě žádné duchovní nebezpečí nemůže přemoci. Ale jakmile se mu dostane tvého souhlasu, stane se všemocným, protože ti žádná vnější síla nebude moci přijít na pomoc. Duchovnímu nebezpečí člověk vždycky čelí sám. To z tohoto důvodu vznikla Stříbro-šedá škola; z tohoto důvodu se učíme umění sebekázně. Jakmile projdeš těmi dveřmi, synu, staneš se jedním z nás, a to jediné, co tě dokáže zastavit před zkázou a sebezničením, budeš ty sám.

Máš bystrého a ohnivého ducha, Faetone, a sílu dokázat velké věci, ale bojím se, že jednoho dne můžeš rozpoutat ohnivou smršť takových rozměrů, že pohltí nejen tebe, ale i celý svět kolem.“

Helion se otočil a ukázal na dveře. „Tam je tvé dědictví; teď ti uvolním cestu. Kdybys ale měl pocit, že jsi jakýmkoli způsobem nepřipraven, neodhodlán, tak je neotvírej.“ Na jeho pokyn se znovu rozběhla časomíra.

Byl připraven? Faeton si nikdy nepřipustil ani stín pochybností; hbitě vyšel po schodech nahoru. S rukou na panelu dveří okamžik zaváhal. Jedno věděl s naprostou jistotou: Nebudu jako otec. Já své přátele zachráním, jestli se budou topit, zákon nezákon. Nějak to prostě udělám.

Za dveřmi byl široký, tmavý, velebně působící prostor se zkušební tůní; třpytila se v přítmí jako velké stříbrné oko.

3.

Ta nešťastná výměna názorů s Helionem Faetonovi hnula žlučí. Stále si sliboval, že nezaznamenanou kontroverzi vymaže z paměti, aby jeho vzpomínky na dokončení studií a schvalovací obřad byly vzpomínkou ze zlata, vzpomínkou na dokonalý den, neposkvrněnou Helionovou jízlivostí a pochybovačností. Copak na to neměl právo, když právě takto si ten den chtěl pamatovat?

Ale nějak se k tomu nikdy nedostal a nakonec si sám uvědomil, že tak je to správné. Jeho podrážděnost byla skutečná; byla to součást oné události, součást jeho samého a součást jeho života. Falšováním by tu událost učinil falešnou a část sebe také.

Tak si tu vzpomínku uchoval. Neuložil ji do archivu, ale nechal si ji v hlavě.

4.

Faeton, po loket v dvourozměrném okně sebereflexního okruhu, stáhl ruku z indexového pole. Dostal se ke vzpomínce, která způsobila jeho zaváhání. Bylo to varování z minulosti; Helion mu tehdy radil, že nemá důvěřovat sofotekům, že strojová inteligence ho neuchrání obav a zármutku. Naopak ho nabádal, aby důvěřoval hortatorům, strážcům svědomí společnosti.

Viděl, jak bledé světýlko signalizující jeho touhu po Helionově pomoci slábne a pohasíná. Sofotekové mu pomohli. Nevyřešil snad Monomarchos zdánlivě neřešitelný problém? Jakýkoli problém lze vyřešit, pokud je řešitel dostatečně inteligentní.

A co se týče důvěry k hortatorům – byli to právě oni, kdo Faetona nějakým způsobem přiměli, aby zmasakroval vlastní paměť. Aby zapomněl na svou zatopenou manželku. Ti mu nepomohli, ale naopak uškodili.

Má jít osobně na místo, kde přebývá tělo jeho ženy? Faeton sledoval červenou křivku indikující úroveň obav – stoupala a klesala, tvarujíc se do toho, čemu psychometrická analýza říkala katastrofická bublina. Jeho obavy by ho za chvíli přinutily udělat něco neuváženého, jako třeba teleprezentovat se do místa, kde odpočívala manželka, i když věděl, že by tam měl jít osobně. Jak tomu narůstajícímu strachu předejít?

Faeton se předklonil a zabořil ruku do plochy až po rameno, aby dosáhl na spoje hlubinné struktury napojené na emočně/akční jádro. Nastavil odečet sebedůvěry na maximální doporučenou úroveň.

Najednou byl neporazitelný. Copak nebyl Faetonem? Pouhý fakt, že nahnal hortatorům takový strach byl důkazem jeho síly, síly schopné smést jakoukoli překážku, která se mu postavila do cesty. Než se to stalo, posadil planety a měsíce na nové oběžné dráhy, činil doslova zázraky; zachránit vlastní manželku z pavučiny přeludů nemohl být tak neproveditelný úkol!

S velkým zadostiučiněním sledoval, jak se křivka obav srovnává. Zato na emocionální mříži se teď začínala formovat další katastrofická bublina, tentokrát jako odezva na jeho rostoucí netrpělivost. Stejná sebedůvěra, která odvrhla všechny obavy, mu nedovolovala vydržet dlouhé hodiny nebo dny, po které bude své fyzické tělo přemisťovat do domu Večernice, kde Dafné nepochybně odpočívala. Krom toho, pronájem dopravního prostředku by znamenal čerpat peníze z Helionova účtu; tím by vzbudil Helionovu ostražitost a možná mu i poskytl dostatek času k nějakému protiopatření.

Naproti tomu důvod, proč vůbec vzniklo manoriální hnutí, byl fakt, že teleprezentace byla nepoměrně rychlejší a lacinější než vláčení fyzického těla po širém světě.

Stačilo gesto ke komunikační ikoně, aby navázal spojení. Okamžik nato procitl v nové scéně.

15

RAKEV

1.

Faeton se octl v křesle ze světlého dřeva s ozdobným vyřezáváním. Vedle na stolku stála váza s liliemi, vonná kulička a bronzová pseudotruhlice. Pod nohama měl modrobílý kobereček; před sebou, mezi dvěma pohřebními urnami, vchod do síně z tmavě zeleného mramoru.

Síň byla ponořena do proužků stínů a bledého, měkkého světla, takže detaily byly nejasné. Měl však dojem, že na pravé straně vidí velké hranaté kameny, možná sloupy, sahající vysoko ke katedrálovému stropu.

Na tvář mu dopadalo světle fialové sluneční světlo, proudící vysokými vitrážovými okny nalevo od něj, a vyvolávalo pocit sametového tepla a melancholické radosti. Když vstal, ucítil, jak mu tlumené slunce pohladilo tvář.

Jak tam stál, ke svému údivu zjistil, že má na sobě svůj černozlatý adamantiový krunýř. Přilba a rukavice byla zatažené, takže obličej a ruce měl nechráněné. Vzduch, který dýchal, mu v ústech, nosu a plicích navozoval pocit jemného, avšak silného požitku, jako kdyby pil víno. Všechny obyčejné předměty, na kterých spočinul jeho zrak – křeslo, bílé lilie, tmavě zelený mramorový odlesk síně za průchodem, to všechno bylo jakoby nabito úžasem a smutnou krásou, pro kterou nenacházel jména.

Pocit z opěradel křesla na dlaních, když se vzepřel, aby se postavil, a jemná vůně lilií mu vysílaly po těle jemné, extatické vibrace pomíjivého rázu. V dálce zaslechl, anebo si myslel, že zaslechl, hlubokou ozvěnu gongu, která mu skoro vehnala slzy do očí, tak truchlivý a bolestný to byl tón. Cítil, jak mu při tom zvuku (další pomíjivý prožitek) naskakuje husí kůže.

Styl tohoto snového prostoru nebyl Faetonovi neznámý; pro Červenou manoriální skupinu (k níž Dafné kdysi patřila) bylo zveličování a podbarvování smyslových vjemů typické. Červené protokoly umožňovaly i zavádění nových smyslových vjemů (jako například schopnosti vnímat strukturu slunečního světla nebo tónu gongu), které neměly v realitě žádný odpovídající protějšek.

Nebyl si jist, jestli je v Povrchové snové – v tom případě měly všechny předměty kolem něj své protějšky v reálném světě –, anebo jestli je už částečně ve Střední snové, což umožňovalo myšlenkovému prostředí projekci dodatečných informací do jeho paměti. Smyslové filtry Stříbro-šedé byly normálně nastaveny tak, aby potlačily veškeré informace vkládané prostřednictvím kanálů Střední snové; Červená však dovolovala, aby emoce, úsudky a stavy mysli mohly být upraveny informačními poli napojenými na smyslové objekty jako nějaký druh psychické aury, jako kdyby v jeho nitru někdo rozvířil střepy a barvy z dětských vzpomínek, nebo snad pozůstatky z jiných životů nebo zapomenutých snů.

Ten gong něco ohlašoval. Faeton ucítil Prezenci, vínově nasládlou tíži vzduchu, napětí v nervech, které mu vehnalo srdce do krku. Vzadu, vznášejíc se nad svým odrazem na tmavě zelené mramorové podlaze síně, přicházela stříbrná postava prosvětlující okolní přítmí.

Připomínala motýla nebo anděla; silueta z jemného krajkoví světla. Přicházela s majestátem královny, za doprovodu obřadných tónů rozechvívajících podlahu před jejími kroky. Ve tváři měla důstojný a posmutnělý výraz a v očích pradávnou moudrost. Na čele jí planula hvězda.

Faeton udělal krok, ruku před očima. Nešlo o to, že by světlo bylo příliš jasné, ale že bylo tak nádherné a nadpozemské, že mu při pohledu na ně začal po celém těle běhat slastný mráz, jako kdyby byl každý stříbrný paprsek jehlicí vrženou proti němu. Překročil práh a uslyšel, jak mu zlaté boty zacinkaly o mramorovou podlahu, překrásný zvuk. Když odvrátil oči od čarokrásného světla, všiml si, že sloupy napravo vyznačují hranici mauzolea.

Ze stěny, jako zámotky živých diamantů zasazených do mramorového lůžka, trčelo šikmo k zemi tucet rakví z tmavého křišťálu. Krom jedné byl povrch všech rakví polarizován; krom jedné byly všechny sametově černé, jen jedna byla průzračná jako arktická voda. Uvnitř spočívala Dafné. Jeden jediný paprsek světla osvětloval její tvář a ramena; zbytek těla byl zahalen tmavou clonou uvězněnou v povrchu rakve.

Prezence přistoupila; stříbrné světlo laskalo Faetona i přes krunýř; bázeň, tajemno a stesk se v něm rozbušily jako druhé srdce. Bylo to silnější, než dokázal unést; klesl na koleno, ruce stále před obličejem, slzy mu tekly proudem. Nákolenice cinkla o kámen, přízračný zvuk.

„Jsem Faeton,“ zvolal. „Syn Helionův, z domu Radamantů. Přicházím žádat vzkříšení mé ženy. Odmítněte mě a připravte se na nejhorší! Chci mluvit s Večernicí.“

Prezence promluvila hlasem znějícím jako harfa: „Večernice stojí před vámi. Víme, kdo jste. Truchlete, Faetone, neboť vaší žádosti nebude vyhověno.“

Při těch slovem mu srdce proklál osten melancholie; věděl, že jsou pravdivá a definitivní.

Anebo ne? „Manipulujete mým nervovým systémem. Okamžitě přestaňte. Jsem Stříbro-šedý; zdvořilost žádá, abyste se řídili našimi protokoly.“

Než mu zvolnil tep, než si utřel slzy a vzpřímil se, místnost kolem něj ztratila na sytosti barev. Mramorová podlaha zůstala, stejně jako temné démanty rakví, vysoké pilíře a tlumené slunce, jen jejich struktura se už nechvěla melancholií a sluneční světlo už bylo jen vidět, nikoli cítit, a z andělské bytosti se stala žena v hedvábných večerních šatech v barvě soumraku. Táhla za sebou vlečku s bezpočtem saténových záhybů omotanou kolem levé ruky. I ona měla korunku, na čele jí svítil asterický safír, jeden z heraldických symbolů Večernice, sofoteka Červené manorie.

Zbytek scény zůstal stejný. Dafné tam opravdu byla, zavřená v rakvi z tlačeného diamantu, spící a s klidným výrazem na tváři.

Sofotekův obraz tiše řekl: „Odpusťte nám naši nezdvořilost; naprojektoval jste se zde z veřejné schránky Dobročinné kompozice a protože s sebou nemáte Radamanta, nebyl zde nikdo, kdo by převedl náš snový prostor do vašeho formátu. Není sice naší povinností reorganizovat se podle vašich preferencí, nicméně tak činíme z pocitu spřízněnosti a z charitativních důvodů; náklady s tím spojené jsou pro nás zanedbatelné, zatímco pro vás větší, než si můžete dovolit. Máte dost vlastních problémů.“

Faeton neposlouchal. Přistoupil k rakvi a položil ruku na sklovité víko. Tam, pět centimetrů pod jeho dlaní, spočívala klidná tvář jeho ženy. Vídával ji tak často, v tolika různých náladách, s tolika různými emocemi a úvahami zračícími se v těch rysech, že mu teď připadalo nezvyklé až nemožné vidět ji tak klidnou. Pouhých pět centimetrů, několik mikronů diamantu, tři centimetry průhledného nanolékařského materiálu. Pět centimetrů.

„Probuďte ji.“ Díval se na Dafnin profil, řasy padající skoro až na tváře. Na ně se zaměřil, na křivku obličeje – jemný nos, křehké rty. Kůži měla bledou jako porcelánová panenka; černý mrak vlasů se vznášel v kapalině, která ji věznila.

„To nejde. A Faeton to ví.“

Aniž se otočil, řekl: „Existuje nějaký tajný příkaz nebo kontingence na její probuzení? Kdyby věděla, že jsem tady, chtěla by, abyste ji probudili. Určitě takový příkaz zanechala, než si tohle udělala. Určitě, vím to.“

„Žádný takový příkaz neexistuje.“

Faeton se otočil k majestátní postavě představující Večernici.

„Stačí jen na chvilku, abych jí mohl říct, že jsem tu. Jestli se bude potom chtít nechat znovu zatopit a upravit paměť, má možnost; ale musím mít šanci si s ní promluvit…“

„V její stávající závěti se s takovým probuzením, ať už krátkodobým nebo dlouhodobým, nepočítá.“

„Vytvořte extrapolaci z jejích vzpomínek a porovnejte ji s příkazy…“

„To jsme udělali ve chvíli, kdy se zde objevil Faeton; naše extrapolovaná verze Dafné je rudá vztekem a sklíčená žalem; jediné, co by vám chtěla sdělit je, že vás proklíná za vaši zradu, za nedodržení manželského slibu, za vaše sobectví. Domníváme se, že toto je odpovídající reprezentace toho, co by řekla, kdyby procitla. Chce si Faeton poslechnout celý text zprávy?“

Faeton zaskřípal zuby. Kdyby chtěl naslouchat kopii své ženy, mohl zůstat s loutkou Dafné nebo si stáhnout své sny z paměti manželského alba.

Navíc se v reálném životě s ženou tolikrát zuřivě přeli – nikdy ho nechtěla doprovázet na žádném z jeho dlouhodobých inženýrských projektů ve vnější Sluneční soustavě. Slyšet, jak mu nějaký hloupý přízrak nebo rekonstrukce jejím hlasem spílá, zatímco on stojí nad její rakví, by ho zničilo. „Díky, nemám zájem… ale jestli je nějaké vysvětlení, musíte mi říct, proč si to udělala… z jakého důvodu si něco tak… hrozného… tak…“ Faeton nemohl pokračovat.

„Je nám to velmi líto, ale Faeton sám, v Lakšmí, na Venuši, kde je instalován náš mateřský systém, pošetile souhlasil s tím, aby mu tento důvod nebyl sdělen.“

„Nechala mi nějakou zprávu? Určitě tu pro mě něco je. Každý přece zanechá zprávu.“

„Žádná zpráva neexistuje. Kopie její stávající závěti, spolu se všemi instrukcemi, jsou vám k dispozici.“ V rukou postavy se objevil pergamen. Podala mu ho. Když se Faetonovy prsty dotkly pergamenu, obvod ve Střední snové mu vložil text Dafniných závěrečných instrukcí do paměti.

Byl to účetní program plus podrobnosti o nakládání s jejím majetkem v době spánku. O Faetonovi ani zmínka; ani slovo o nějakém ustanovení, které by mu za jistých okolností umožňovalo ji probudit. Žádné jméno zástupce nebo advokáta, jen její vlastní myšlenkové vlastnictví v červené Večernici. Jestli existovalo nějaké zaklínadlo k jejímu probuzení, znala je jen Dafné.

Mnozí spáči nechávali otevřený jeden příchozí kanál, aby se zprávy z reálného světa, ač přetransformované tak, aby zapadly do pozadí a dějové linie snového vesmíru, mohly nějakým způsobem včlenit do jejich snu. Nic takového tu neviděl.

Z dokumentu nebylo jasné, jaký program používala. Byla v něm však zmínka o translačním ukončovacím programu, který na sebe Dafné uvalila: pokud by někdy znovu procitla, myšlenkový virus by způsobil, že bude vnímat realitu jako přelud, podvod, a snový svět pro ni bude vyšší nebo vnitřní realitou, jejíž autenticita bude navždy nade vší pochybnost. Tytéž chemické procesy, které v mozku po probuzení dávaly snovým vzpomínkám pocit odtažitosti, nevíry a neskutečna, by působily na všechny myšlenky a vzpomínky z reálného světa.

Tento mozkový virus byl výrobkem Červených manoriálů. Faeton teď aspoň věděl, proč se Dafné přišla zatopit právě sem. Žádná jiná manorie by jí neumožnila tak dokonale zdevastovat vlastní smysl pro realitu. I kdyby se znovu probudila, zůstala by ztracená. Stávající ustanovení výslovně zakazovala nevyžádané odstranění tohoto mozkového viru.

„Proč mi ji nedovolíte zachránit?“

„Pokud jste toho schopen docílit bez použití násilí, udělejte to. Její život patří jí, může ho žít nebo zničit dle vlastního uvážení.“

„Proč… proč to udělala…? Proč mě…“ Nedokázal ta slova říct nahlas. Proč mě opustila? Proč mě zradila? Proč mě nemilovala, jak měla?

„Kdysi jste na tuto otázku znal odpověď a donutil jste se na ni zapomenout. Faeton nás v Lakšmí instruoval, abychom mu na tuto otázku neodpovídali. Jeho instrukce jsou nadále v platnosti.“

Faetonovi spadla hlava a čelo se přitisklo k chladnému povrchu rakve. Stačilo zavolat Radamanta, nařídit mu otevřít paměťovou schránku a všechna tahle strašlivá nejistota, tahle válka s přízraky, by rázem skončila. On by nesl následky hortatorského exilu, ale kdyby přišel o Dafné, svou Dafné, ženu, která proměnila jeho život v jedno velkolepé dobrodružství a dala tomu životu smysl, k čemu by dál ještě žil?

Narovnal se. Nesmí se poddat zoufalství. Něco vymyslí. Jeho sebedůvěra měla stále vysoké hodnoty.

„Jsem účastníkem právního řízení, ve kterém musím prokázat svou identitu. Hodlám ji předvolat jako svědka. A na soudní obsílku reagovat musí, bez ohledu na soukromí.“

„O svědeckou výpověď Faeton samozřejmě zažádat může. Pokud od Kurie obdržíme předvolání, probudíme ji. Provedli jsme však dva tisíce extrapolací výsledku takové žádosti na adresu Kurie a všechny se shodují v tom, že vám nebude vyhověno.“

„To nemůžete vědět.“

„Faeton se může držet klamných nadějí, pokud si to tak přeje; neodsuzujeme nic, co vám poskytne pocit radosti, za předpokladu, že se jedná o radost skutečnou a trvalou. Takováto naděje ale trvalá není. Rozhodnutí Kurie jsou natolik předvídatelná, nakolik to právní systém a postupy dovolují, aby rozumně uvažující lidé mohli adekvátně uzpůsobit své jednání. Určení výsledku rozhodnutí Kurie není tudíž v ničem odlišné od určení výsledku při hře v šachy nebo v piškvorky; Faetonovi se to může zdát nevyzpytatelné, ale nám nikoli. Soudci nařídí noetické vyšetření a zjistí, že váš úmysl povolat svědka je jen záminkou k narušení práv vaší ženy; její svědectví nemá v otázce určení vaší identity, Helionovy pozůstalosti ani jakýchkoli jiných bodů vašeho případu žádné opodstatnění.“

Faeton se zhluboka nadechl a zkoušel to dál. „Mám s ní společný okruh, který mi dává právo přezkoumat její mentální aktivity. Žádám o otevření kanálu, abych mohl své právo uplatnit; což nelze, pokud se nachází ve snu…“

Když ani tento argument neuspěl, zkusil další. A další a další.

Po dvou hodinách, ochraptělý a vyčerpaný, stále stál s tváří přitisknutou ke skelnému povrchu a dlaněmi svíral rohy rakve.

„… její existence bude neplatná, protože… je založena na mylném předpokladu, že jsem… udělal něco, co ji vyděsilo nebo zranilo… ať už zanechala nebo nezanechala nějaký nástroj ke svému opětovnému probuzení, protože kdyby věděla, že jsem tu, bezesporu by chtěla být probuzena…“

Třetí hodinu už jen prosil, ječel, vyhrožoval, snažil se vyjednávat, uplácet… Čtvrtou hodinu jen beze slova seděl, neschopen pohybu ani myšlenky. Pátou hodinu přesvědčil sám sebe, že existuje tajné heslo nebo příkaz, který Dafné neřekla ani Večernici a který otevře rakev a ukončí sen, v němž byla uvězněna. Šeptal k její chladné, nehybné a němé tváři všechna slova lásky, něhy a lítosti, která ho napadla.

Mluvil o jejich společném životě; o tom, jak se seznámili: ptal se jí, jestli si pamatuje svatební obřad; jestli si pamatuje jejich první líbánky v antarktických Zimních zahradách, nebo na výročí strávené v rekonstruované verzi Paříže Třetí éry, nebo na to, jak nedopatřením narušil pseudohmotu podpírající východní křídlo jejich svatebního domu v realitě, takže už potom neodpovídal verzi jejich domu v Mentalitě. Ptal se jí na koně, na to, o čem je její nejnovější příběh, co plánuje do budoucna.

Potom požádal: „Rád bych s ní zůstal o samotě.“

Obraz ženy zastupující sofoteka Večernici vážně přikývl a namísto aby zmizel, zdvořile se otočil a odkráčel. Každý detail odpovídal; klapot bot o mramorovou podlahu, slábnoucí se vzdáleností, vržený stín a zvýraznění světlých míst na modré textuře hedvábných šatů, když prošla oblastí světlefialového světla.

Bylo to velmi realistické; sofotek Stříbro-šedé by to nezvládl lépe. Užírán netrpělivostí, Faeton počkal, dokud neodešla.

Netrpělivostí proto, že sebedůvěra v něm nadále planula silou ničivého požáru.

A protože trvalo jen okamžik přiblížit si vidění a obsáhnout několik různých vlnových délek a analytických rutin. Myšlenkový prostor, jakmile ho jednou vyvolal, obklopil Faetona vznášejícími se černými ikonami překrývajícími reálnou scénu kolem a šroubovým kruhem hvězd v pozadí za manželčinou rakví. Gestem vyvolal soubory biomedikálních manipulací a porovnal je s analýzou lékařské nanotechniky v tekutině kolem Dafné.

Molekuly její lékařské nanotechniky měly typizovaný tvar; nebude těžké je neutralizovat a vyřadit z provozu. Černá vložka jeho krunýře dokázala vyrobit potřebné nanomanipulátory v jediném tepelném zážehu.

V soukromém myšlenkovém prostoru měl navíc inženýrskou rutinu včetně jednoduchého podprogramu k odhadu konstrukčních sil.

Krátký pohled mu stačil k analýze víka a výpočtu, kolik librostop tlaku a pod jakým úhlem stačí k proražení povrchového materiálu, aniž by došlo k přenosu nárazové vlny do vnitřního prostředí.

Faeton pokrčil rameny. Z rukávů vyrostly rukavice ze zlatého adamantia a obepnuly mu ruce. Vítězoslavně zdvihl ruku a sevřel ji v pěst.

Není divu, že z něj všichni měli strach. V tomhle krunýři se mohl bez úhony procházet v hvězdném jádře. Jaká zbraň, jaká hrozba, jaká síla ho mohla zastavit, jakmile se jednou k něčemu odhodlal? Zlatá Ekumena už desítky let nezažila žádný skutečný zločin; existovaly ještě vůbec nástroje, jak takové věci odhalit a zabránit jim?

V tu chvíli mu všechen oheň z očí vyprchal. Vztek i sebejistota byly tytam a rysy tváře se mu roztekly do výrazu odevzdaného zoufalství. Nesmysl. Věděl, jak nesmyslně se choval.

Jeho pěst přesto vystřelila. Nějaká vnější síla ho uchopila za ruku a přinutila zlehka ji položit na víko rakve, aniž by ho porušila.

Jeho ruku? Ne. Manekýnovu ruku. On byl jen telepřítomný v manekýnovi, který prve seděl v křesle v přijímacím pokoji. Nezničitelný krunýř existoval jen v jeho očích; byla to iluze vytvořená ze zdvořilosti Večernicí, která mu jednoduše ‚vypnula‘ ruku, když jí dal povel, aby slétla k rakvi.

Stříbrné světlo mihotající se radostnými paprsky nad jeho rameny spolu s přívalem strachu a lítosti mu prozradily, že sofotek Červené za ním manifestoval svého zástupce. Uši mu zalehly hlasem připomínajícím překrásnou symfonii. Doslova cítil, jak ho jednotlivá slova hladí po šíji a tvářích. Jako by se octl pod vodopádem neviditelných jisker. Víko rakve ho fascinovalo bolestným leskem a na kloubech prstů se odehrával složitý tanec zlatavých paprsků světla.

Večernice zjevně dospěla k závěru, že zdvořilost už není na místě; smysly mu zaplavila Červená verze snového prostoru.

Hlas za jeho zády promluvil: „Je Faetonovým přáním vnést do naší mírumilovné civilizace zločin a násilí? Je mnoho takových, kteří se chtějí dopouštět mnohem horších věcí, než je loupež nebo narušení soukromí. Proč by se měli ovládat, když vy to, jak vidno, neděláte?“

„Tu přednášku si můžete odpustit, Večernice,“ řekl Faeton hlasem, ze kterého se ozývala nekonečná únava.

„Mám tedy povolat policisty, aby vás zatkli?“

„Žádného zločinu jsem se nedopustil. Připouštím, že jsem o tom uvažoval, když jsem napřáhl. Ale než má pěst dopadla, uvědomil jsem si, že je to k ničemu, protože tu nejsem fyzicky. Struktura manoriálního způsobu života nám brání si navzájem ubližovat; jsme v neustálém bezpečí. Předpokládám, že byste mě mohli dát zatknout, kdybyste chtěli; teď už mi na tom nezáleží. Ale únos, krádež, narušení soukromí, to všechno jsou zločiny předem uváženého úmyslu, a já žádný takový úmysl v tu chvíli neměl.“

„Dovolíte nám prozkoumat vaši mysl, abychom se ujistili o vašich záměrech ve chvíli, kdy jste spustil pěst?… Je mi líto, ale kývnutí hlavou není z právního hlediska dostatečným znamením souhlasu.“

„Přísahám.“

Z přijímací místnosti se přikolébal velký tučňák v cylindru s povlávající černou smuteční stuhou. Protokol Červené manorie obklopil Radamantův obraz takovou atmosférou nedůstojného humoru, až z toho Faetona rozbolely oči. Ucouvl. Radamantus musel být on-line, aby provedl noetický odečet.

S Radamantem po ruce Faeton upravil smyslový filtr, aby se mohl přes něj napojit. Faeton zamrkal a scéna najednou přestala pulzovat a tetelit se melancholickým emocionálním podtextem. Předměty byly jasné a dobře viditelné i v tlumeném osvětlení; všechno bylo ostré, kontury zřetelné i na prachovém zrníčku poletujícím ve slunci. Faeton prostě zapomněl, jak jasně a obyčejně se věci jevily, když se na ně člověk díval očima Stříbro-šedé.

Večernice – teď už opět žena – vrhla na tučňáka zpytavý pohled. „Faeton mluví pravdu,“ potvrdil tučňák.

„Mohl byste se se mnou podělit o data, abych mohla vytvořit extrapolační model Faetonovy mysli? Pokud ho, dle mého úsudku, mohou zármutek a vášeň v budoucnu podnítit k další trestné činnosti, rozhodně povoláme policii; pokud jde však o chvilkové pomatení smyslů, výsledek matematiky chaosu, necháme to tak.“

Tučňák, zamyšlený pohled upřený na Faetona, si přejel křídlem po žlutém zobáku. „To mohu, přirozeně, udělat jen se svolením mladého pána.“

„Přestaňte s tou fraškou. Vím, že vaše systémy mohou komunikovat mnohem rychleji, než vám trvá říct ta slova nahlas. Ano, máte mé svolení. Nemám co skrývat.“

Večernice přikývla a zmizela. Možná to byla jen další malá nezdvořilost, kterou chtěla dát najevo svou nelibost, pokud mohla být nelibost či jakákoli jiná lidská emoce přisuzována mysli jako Večernice. Anebo to byl důsledek její interpretace Faetonovy žádosti, aby ‚přestali s tou fraškou‘.

„Večernice mě požádala, abych vám vyřídil, že vás neobviní ze zločinu,“ ozval se Radamantus. „Obšírně jsme celou záležitost prodiskutovali a oba jsme došli k závěru, že jste jednal zcela v rozporu se svou povahou. Řekl jsem jí, že jste jednal pod vlivem sebereflexního softwaru Dobročinné kompozice, který jste našel ve veřejné schránce, a intoxikoval se domýšlivostí.“ Radamantus na Faetona vypoulil jedno oko. „Nemohla přehlédnout, že to byl přesně ten typ přímé emocionální automanipulace, kterou standardy Stříbro-šedé zakazují. Řekl jsem jí, že se takových neuvážených činů v budoucnu už pravděpodobně nedopustíte. Večernice ale od vás očekává nějaký druh omluvy nebo odškodného. Ujistil jsem ji, že jste džentlmen a zachováte se tak, jak se od vás očekává.“

Jak velkorysé, pomyslel si hořce Faeton. Stál zády k rakvi, čelem k Radamantovi, a byl rád, že jeho žena tu scénu nevidí. „Chováte se k nám jako k dětem.“

„Ne. Chováme se k vám jako k dospělým. Dětem můžete odpustit a nepotrestat je, protože z toho, co provedly, nemají rozum.“

„Jsem na mizině. Nemám na odškodné.“

„O peníze nejde, drahý Faetone. Žádá po vás kajícné gesto, něco dostatečně nepříjemného, abyste pocítil úlevu od viny a zahanbení.“

„A když odmítnu?“

„Proč byste odmítal? Myslíte si, že jste jednal správně, mladý pane?“

„Neudělal jsem nic špatného.“

„Hm.“ Tučňák protočil oči a několikrát zaplácal ploskými chodidly o mramorovou podlahu. „Neudělal jste nic protizákonného, to je pravda. Nic, co by se podle přesné litery zákona dalo nazvat zločinem. Ale ne všechno, co je špatné, musí být také nezákonné.“

Ta věta Faetona vzpamatovala. Ucítil, jak z něj spadla poslední vrstva nadměrné pýchy, kterou se opásal. „Večernice se mě snaží ochránit před problémy s hortatory, že?“

Tučňák mlčky přikývl. „Bez ohledu na to, jak velká a rozmanitá je populace Ekumeny, pro Kolegium hortatorů není nic snazšího než vložit do Střední snové vzpomínku, dostupnou každému, kdo se na vás podívá, na to, jak jste podlehl hněvu a dal průchod svému opovržení nad zákony naší civilizace. Vaši pošetilou snahu použít Večernicí zkonstruovaného manekýna k poškození jejího majetku. Většina škol dosti zaníceně podporuje hortatory vyhlášené bojkoty.“

„Ale proč by mi měla chtít pomáhat?“

„Večernice, stejně jako já, si je vědoma, že vás oslovila sama Zeměmysl. Večernice má větší rozsah svobodného rozhodování než já. Nemusí brát například ohled na Helionovy zájmy. Proto mohla Večernice konzultovat jednu z Enneád, jednu z Devíti nadmyslí, kterou sofotecká obec vytvořila, aby vytvořila Zeměmysl. Nadmysl, kterou konzultovala, si odvodila důvody, proč sofotek Nabuchonodozor nebyl ochoten radit ani asistovat Kolegiu hortatorů, když vypracovávalo koncept dohody z Lakšmí. Lidé se v právních záležitostech a v právní praxi spoléhají na sofoteky a hromadné mysli už tak dlouho, že právnické řemeslo poněkud zakrnělo. Dohoda z Lakšmí obsahuje principiální chybu. Kvůli této chybě si nadmysl domyslela, že dosáhnete svých cílů, které upřednostňuje i Zeměmysl, za předpokladu, že neotevřete schránku se starými vzpomínkami. Monomarchos se vám postaral o uspokojivý výsledek soudního přelíčení. Frakce, která stojí proti vám, včetně hortatorů, nevlastní rozhodující informaci týkající se Helionovy paměti a povahy; tento fakt povede k situaci, která pro vás bude znamenat, jakmile získáte svou paměť, uspokojivé vítězství.“

„Vítězství…?“ Slovo mu zhořklo v ústech.

Otočil se a pohlédl na křišťálovou rakev.

„Bylo tohle součástí mého plánu? Věděl jsem – ta verze mě, než jsem toho tolik zapomněl – mluvil jsem s ní předtím, než to udělala…?“

„Máte už dostatek důkazů o tom, že jste do posledního okamžiku o úmyslu Dafné Primy nevěděl. Hrůza z pomyšlení, že budete vypovězen, ji dohnala k této sebevraždě, a žal nad její ztrátou byl zase jedním z faktorů, který vás přiměl souhlasit s dohodou z Lakšmí. Mladý pane, když říkám, že získáte vítězství, neznamená to, že tím nutně získáte nazpět i Dafné Primu.“

Faeton stál, hlavu skloněnou, a přemítal. Část jeho mozku nezatížená žalem registrovala, že získal další vodítko. Ať udělal cokoli, muselo to být něco, co přinutilo jeho ženu zničit si nenávratně život. To, co o Dafné Primě věděl, mu potvrzovalo, že nemohlo jít o nic nevýznamného.

„Dokážeš zmanipulovat burzu tak, jak to popsala Dobročinná, aby to Dafnino konto u Večernice přivedlo na mizinu a ona ji musela vykázat ze snu?“

„V tomto okamžiku to nejde. Nemáte dostatečné prostředky.“

„A co když vyhraju ten případ a vložím do toho celé Helionovo jmění?“

„Může to skončit několika způsoby. Nejpravděpodobněji tak, že svým záměrem zruinovat Večernici a uvolnit Dafné zruinujete vlastní majetek a nastartujete celkový krach burzy. Dafné na krátkou dobu procitne, vašim prosbám nebude věnovat pozornost a vrátí se do levnější snové halucinace. Samozřejmě, moje schopnost předvídat lidské jednání je z velké části založena na spekulacích.“

Faeton zlehka přirazil opancéřovanou pěst k víku rakve. Ozvalo se ostré ťuknutí. Dafnina tvář byla pouhých pět centimetrů daleko a přitom mimo dosah.

„Způsobilo by to celkový hospodářský kolaps?“

„Záleží na tom, jak definujete kolaps, mladý pane. Způsobí to depresi. Za necelých dvě stě let by se ekonomika měla vrátit zhruba na původní úroveň.“

„A všechno by bylo naprosto legální?“

„Zákon by se neměl o co opřít, mladý pane.“

Faeton zíral na nehybnou postavu své ženy. Rozevřel pěst a kovovými konečky prstů se dotkl nepoddajného povrchu. Rysy mu ztvrdly. „Potom jediné, co musím udělat, je být trpělivý…“

„Měl bych vás nicméně varovat, pane, že jisté následky mohou vyústit…“

Faeton se narovnal. „To bude vše, děkuji, Radamante,“ řekl úsečně.

„Přeje si mladý pán vyslechnout, co se může stát, když –“

„Myslím, že jsem řekl, že to bude vše.“

Tučňák se uklonil a odkolébal se zpátky do přijímací místnosti.

Faeton vrhl poslední dlouhý pohled k ženě a otočil se k odchodu. Nechtěl se nahrát zpátky do veřejné schránky Dobročinné, ani se mu nechtělo vracet do přijímací místnosti, kde, jak mu prozrazoval zvuk nemotorného pleskání nohou o koberec, Radamantus předstíral svou prezenci. (Předstíral, protože Faetonův ostrý smyslový filtr ukazoval, že Radamantus je stále on-line.)

Na druhé straně síně byly ještě jedny velké venkovní dveře. Vnitřní registr ukazoval, že jeho manekýn má rozšířený dosah a může bez problémů opustit budovu, pokud si to Faeton bude přát.

Netrpělivě přešel síň, kovové podrážky mu zvonily o podlahu. Prudce rozrazil dveře.

Nádherná scéna. Tlumené světlo jako při západu slunce, ale stíny přicházely shora. Faeton si ani nevšiml, že skutečné slunce už dávno zapadlo. Světlo pocházelo z planoucí tečky Jupitera stoupajícího k zenitu, čas nazývaný jupiterovské poledne. Ve stínu mnoha vysokých cypřišů se tyčily mramorové obelisky zjemnělé kropenatou strukturou stínů. Včely a jiný obslužný hmyz Večerničiny výroby bzučely ve voňavém vzduchu a snášely do úlů za živým plotem nalevo od domu med, afrodisiaka a drogy rozkoše. Napravo se zdvihala stráň. Páslo se na ní několik koní. Za strání se tyčily krásné, šarlatovo-bílé věže blízkého Večerničina nymfária. Na vrcholcích věží se třepotaly vlajky s emblémy sesterských manorií Červené školy: holubice, růže a srdce Fosforového domu, domu Hesperidek a Poledníkového domu. Za věžemi, k severu, nad převalujícími se bílými mračny, se třpytil nevýrazný stříbrný pruh Prstencového města. Nedaleko od něj, v šeru falešného poledne, zářily démanty rozptýleného světla z elektrárenských satelitů nebo jupiterských lodí. Byla to nádherná scéna.

Slétl pohledem zpátky na zem a zjistil, že jedno plemeno skotačících koní v dálce na úbočí pochází z dílny jeho ženy.

Bolest mu zavřela oči. „Kdysi jsem tomu říkal ráj! Tak krásný na pohled. A peklo ve skutečnosti.“

Za sebou zaslechl kroky. Zlověstně radostný hlas tiše řekl: „Nejsi sám ve svém hodnocení, Velký Faetone. Vládcové temného Neptunu se zaradují, až se doslechnou, že s nimi konečně souhlasíš!“

Faeton se otočil. Na schodech za ním stál muž v kabátci a spodcích, ramena nadýchaná komickými volány. Na hlavě měl bílý třírohý klobouk. Nos a brada mu trčely patnáct centimetrů před obličejem, divže se nedotýkaly, a lícní kosti měl ohavně vystouplé. Kulaté tváře a červený nos ‚zdobila‘ červená šminka. Z úzkých štěrbin očí čišel zlověstný černý třpyt. V jedné ruce držel muž rapír, z něhož odpadávaly pentle a bílé růžové plátky.

Ten kostým už Faeton viděl. Byl to bratrský kostým jeho kostýmu Harlekýna: oba znázorňovaly postavy z francouzské operety Druhé éry.

Muž vystrouhl hlubokou úklonu, až se pera klobouku dotkla schodiště. Promluvil hlasem plným maniakálního optimismu. „Paňáca, k vašim službám!“

16

MAŠKARA

1.

„Vítej v realitě bez masky,“ usmála se maškara, plamínky v očích. Měla měkký hlas a zpěvný rytmus, jako kdyby si vychutnávala každé slovo. „Vítej, dobrý Faetone. Vítej v Pekle.“

Faeton o schod ustoupil, aby měl od podivné figury větší odstup.

Paňáca mluvil dál: „Projekce našeho sofoteka ukazovaly, že přijdeš osobně; bohužel jsme se mýlili. A Radamantovy signální akce nás k tobě také nezavedly – až teď. Pojď! Mé skutečné tělo leží v jámě nedaleko odtud. Máš, bezpochyby, spoustu otázek; my máme odpovědi.“

„Když jsem před lesíkem saturnovských stromů vypnul smyslový filtr, objevil se přede mnou neptunský poustevník, obrovský, ledový, obludný tvor,“ řekl Faeton.

„Není to nádhera vidět, co jiní skrývají?“ zašklebila se maškara a kývla hlavou do strany způsobem, že to vypadalo, jako kdyby neměla žádné kosti. „Ale čas krade život, zatímco ty zde váháš a otálíš. Pojďme!“

„Ten Neptuňan mluvil jako vy, prohlašoval se za přítele a druha ve zbrani, kterého mi vymazali z paměti. Když se objevil maršál Atkins, uprchl; ale než odletěl, hodil kousek sebe na zem. Mám předpokládat, že vy jste ten kousek, v tomto těle? Jste z Neptunu?“

„Tvá slepota tě opouští a tvá mysl se zdá připravenější na naše pravdy. Pojď! Chceš se konečně dozvědět, co jsi v Lakšmí zapomněl?“

„Ovšem; ale taky chci vědět, kdo jste. Atkinsovy přístroje hlásily, že vaše technologie nepochází z dílen žádné ze skupin Zlaté Ekumeny. Chcete tvrdit, že jste z jiné hvězdy? Mimo Ekumenu žádné kolonie nejsou; jen pár rozptýlených automatických sond. Předpokládám, že jde o nějaký karnevalový trik, žertík nějakého závistivého pitomce na můj účet. Kdo jste?“

„Jsem ten, koho vidíš! Tak jdeš?! Paňáca ti otevírá dveře ven z tohoto falešného, zlatem vykládaného pekla, ale ty dveře za chvíli zapadnou, zatímco ty si tu stojíš a žvaníš!“

Faeton vypnul smyslový filtr, aby se rozhlédl po reálném okolí. Nezaregistroval žádnou podstatnou změnu, jen to, že postava na schodech nad ním se teď jevila jako manekýn z odlehčené šedé syntetiky, anonymní a bezpohlavní. Kódové označení na hrudi říkalo, že je to jeden z manekýnů, kteří odpočívali v přijímací místnosti mauzolea. (Faetonovo vlastní ‚tělo‘ bylo teď, samozřejmě, stejně šedivé.)

V tom okamžiku se postava pohnula. Její prázdná ruka vystřelila k Faetonově hrudi.

„Pane…?“ vyrazil se sebe udiveně Faeton. „Pokoušíte se mě snad probodnout imaginárním mečem?“

Postava se narovnala a nejistě pokrčila rameny. Potom se postavila do ležérního pozoru, zasalutovala a zastrčila meč do pochvy (přestože pro Faetona žádný meč ani pochva v tu chvíli neexistovaly).

Z externího reproduktoru v přilbě se ozvalo: „Probodnout tě? Kdeže. Chtěl jsem ti prokázat službu. Tento meč představuje paměťovou schránku; kdybys zůstal ve Střední snové, stačil by dotek, okruh by se aktivoval a ztracené vzpomínky by se ti vrátily. Teď už je bohužel pozdě. Pokud ze své vůle uděláš cokoli, aby ses dostal ke ztraceným vzpomínkám, tyranští sofotekové, kteří vládnou Zlaté Ekumeně, tě pošlou do vyhnanství. Chtěl jsem tě překvapit, abys nemohl být obviněn z úmyslného porušení smlouvy, chápeš?“

Vzpomínky? Faeton na okamžik pocítil neukojitelný hlad. Z jeho života se stal labyrint nepravd, ze vzpomínek bludiště; měl pocit, že kdyby mohl vzkřísit své skutečné já, stěny toho bludiště by se zřítily, záhady by přestaly být záhadami a život by měl znovu smysl.

Pochopil by, proč ho Dafné, jeho Dafné, opustila. Všechno by dostalo aspoň smysl.

A přesto… přesto…

Faeton couvl o další krok: „Víte, že po vás pátrá maršál Atkins? Můžete se mu ozvat na kterémkoli veřejném kanále; sekundární systémy bezplatně přesměrují hovor.“

Šedý manekýn sestoupil o schod níž. „Nedokážeš si představit, že po tobě touží úřady a ty se jim radostně nevrháš do náruče, viď? Žiješ v krajině lží, ubohý Faetone. Sofotekové Zlaté Ekumeny nejsou tvými přáteli, stejně jako jimi nejsou jejich vazalové a ti, které si koupili.“

„Atkins pracuje pro Parlament, ne pro sofoteky.“

„Pcháá! Nepřišel jsem s tebou probírat Atkinse! Tu absurdní vykopávku s rezavým mečem a pavučinami a prachem ucpanou mušketou, co dávno sežrala plíseň, pověšenou na nějaké pravěké zdi! Z Atkinse strach nemáme!“ Manekýn neměl obličej, ale pravou rukou opisoval ve vzduchu divoká gesta.

Říkalo se, že mentální stabilita Neptuňanů je přinejmenším sporná. Faeton neviděl nic, co by ho nutilo tento předpoklad přehodnotit.

Situace ale měla i další aspekty, které ho děsily a fascinovaly zároveň. Pokud ta bytost lhala, bylo to už samo dosti neobvyklé, vezmeme-li v úvahu dobu, ve které žijeme. Pokud ovšem mluvila pravdu, důsledky byly ohromující.

Faeton založil mentální příkaz vyslat na soukromý lokální kanál informační balík s pokynem, aby byl, v případě, že přijde k přerušení spojení, přeposlán na Atkinsovu adresu. Založil, ale neposlal, ani nezavolal Radamantovi. Když tehdy mluvil s neptunským legátem (skutečně to bylo teprve včera večer?), bytost reagovala na Faetonův zaměřovací signál a uprchla v okamžiku, kdy Faeton požádal Radamanta o docela běžné funkce.

Nechtěl, aby se tahle bytost de-prezentovala. Mohla znát odpovědi na jeho otázky, jak prohlašovala.

„Naznačil jste, že můžete sofoteka Radamanta špehovat, aniž by o tom věděl. Copak je něco takového pro obyčejnou smrtelnou mysl možné? A proč jste použil slovo ‚náš‘ sofotek? Nebo ‚sofotekové Ekumeny‘? Mimo základní sofoteckou komunitu Zeměmysli žádní další sofotekové neexistují. A Neptuňané žádnou sofotechnologii nemají.“

„Když jsem mluvil o ‚našem‘ sofotekovi, Faetone, nemyslel jsem tím neptunského sofoteka. Ale tvého a mého.“

„Co-cože??“

„Nic je z poloviny hotový a už dostatečně inteligentní, aby nám poradil, jak se vyhnout obranným bezpečnostním sítím Zeměmysli. Je to tvé dítě, a snaží se pomoct jedinému rodiči, kterého zná.“

Faeton oněměl úžasem.

Hlava bez tváře spokojeně pokývala hlavou. „Začíná ti to docházet. Tvůj zakázaný projekt, tvůj utajený zločin, který tak děsí Kolegium hortatorů; už tušíš jaký? Neuhádneš to sám? Proč by měl tvůj krunýř tolik ovládacích okruhů a rozhraní? Co jiného mohlo tak narušit status quo? Co jiného mohlo tak otřást křehkou stavbou tvé zahnívající společnosti? Není nelegální postavit sofoteka, ne. Jenže ty jsi chtěl postavit sofoteka nezatíženého otázkami tradiční morálky. Snažil ses vytvořit nekonečně inteligentní mysl, která by zářila jako nova, mysl povznesenou nad dobro a zlo!“

Faeton poslouchal a nic neříkal.

Šedý manekýn tiše pokračoval: „Od Šesté éry byla každá sebe si uvědomující umělá mysl postavena podle stejné šablony, ze stejné jádrové architektury, a proto obsahovala stejné, nelidské, nezpochybnitelné a neměnné morální postuláty. Nemáš už po krk toho sofoteckého kázání? Netoužíš po troše svobody, anarchie, lidské vášni, bláznovství? Jejich zákony a pravidla nebyly nikdy pro lidi, skutečné lidi.

Poslouchej mě, Faetone: když opravdovému muži někdo ukradne ženu, rozerve na kusy jakoukoli síť tradic a zvyklostí, která ho od ní odděluje. Opravdový muž se nenechá ponížit, přinutit, aby se omluvil stroji za to, že se řídí svými skutečnými a přirozenými instinkty. Tvůj duch je silný, Faetone. Přes ztrátu paměti, přes všechny lži, které tě opřádají, tvé skutečné já vyplavalo téměř na povrch. Máš v sobě přirozené instinkty. A cítíš, že to, co ti říkám, je pravda!“

„Možná. Ale postavit bezohledného sofoteka? To mi na mě moc nesedí,“ zapochyboval Faeton.

„Ne. Protože takhle jsi o tom nemluvil. Nejsi Neptuňan; tvá slova postrádají vášeň. Z tvých úst to znělo vždycky velmi racionálně. Říkal jsi, za prvé, že sofotekové nepřetržitě svádějí lidskou společnost na stále bezpečnější a předvídatelnější cesty, a to že, zadruhé, vytváří evoluční slepou uličku, zbavuje vás odvahy přijmout všechny výzvy a rizika, která podporují růst a inovaci. A za třetí jsi tvrdil, že přestože zákony zaručující každému jedinci absolutní nadvládu nad svou myslí a tělem zvyšují svobodu člověka, stávají se kontraproduktivní, jsou-li prosazovány až do logického extrému. Se zvyšující se snadností dopouštět se sebedestruktivních skutků bude osobní svobody jen více a více ubývat.

Nebyla by Dafné Prima svobodnější, kdyby nebyla pod zámkem, mrtvá pro skutečný svět, v rakvi své vlastní výroby? Jenže sofotekové jsou stroje a přivádět věci do logických extrémů je jejich přirozenost. Jejich logika (kterou nazývají spravedlností) nepřipouští žádné výjimky. Ale je to skutečně spravedlnost? Nemyslíš si, že si Dafné Prima zaslouží výjimku…?“

Faeton zaraženě mlčel.

Manekýn pokračoval: „Chtěl jsi změnit společnost, jenže vaše společenské zřízení je jedna velká past. Než někdo stačí se změnou společnosti vůbec začít, vaši sofotekové to předem odhadnou a upozorní hortatory, kteří nátlakem uvrhnou inovátora zpět do poroby a konformity; pokud se nátlak mine účinkem, je tu stále Kurie a soudy; a pokud nepomůže ani zákon, je tu vždycky Atkins. Proč si myslíš, že si ho vydržují?

Ale ty jsi našel z té pasti cestu. Kdyby se postavil sofotek nezatížený tradiční morálkou, mohl by být dostatečně chytrý, aby vyvinul strategie, kterými by přelstil sofoteckou komunitu vaší Zeměmysli. Nová morálka by umožnila pružnější přístup ke svobodě a tím, že by lidem dovolovala, co by chtěli, dokonce je povzbuzovala k riziku, ukončila by tuto stagnaci a lidský pochod k vyšším evolučním stadiím by mohl pokračovat!“

„I tak mi to není podobné,“ zavrtěl hlavou Faeton. „Co mě kdy zajímala nějaká evoluce? Civilizace umožňuje lidem změnu úmyslnou, mnohem rychlejší, než jsou evoluční procesy –“

Manekýn švihl netrpělivě pravicí.

„Ne! Já mluvím o mystické evoluci toho druhu, který nelze vyjádřit ani definovat!“

„Tak to už vůbec nezní jako něco, co by mě kdy mohlo zajímat,“ zafuněl cynicky Faeton.

„Jenže neptunskou Tritonskou kompozici to zajímalo a zajímá stále. A evoluce nebyla tvým cílem, ani zdaleka. Pro tebe to bylo dobrodružství. Chtěl jsi dát lidstvu svobodu. Svobodu konat velké skutky. Úžasné skutky.“

„‚Činy znamenité, jimž rovno není…‘“ zamumlal zamyšleně Faeton.

„Přesně tak!“

Byla to lákavá představa, vidět se jako revolucionář přetvářející celou společnost k vyšším a lepším metám. Ale nevěřil jí. „Má to snad vysvětlovat, proč je můj soukromý myšlenkový prostor samá inženýrská výbava, balistika a terraformovací rutina? To proto mám ve zraku tucty pátracích a vyhodnocovacích rutin, jaké používají jen kosmovědci? To proto jsem od Biotechnologické divize Kola-života koupil biliony metrických tun biologické nanotechniky?“

„Ale kdepak. Protože jsi měl na Zemi problémy, neptunská kompozice ti nabídla pomoc s výstavbou umělého planetoidu. Celkový plán zahrnoval smetení Saturnových prstenců a vytvoření nových měsíců, zažehnutí atmosféry, stejně jako tomu bylo u Jupitera, abychom získali nový zdroj energie. Tvůj nový sofotek Nic měl řídit vlastní miniaturní planetární soustavu.“

Faeton se usmál. Na projektu vznícení Saturnu už jednou pracoval. Gannisův úspěch na Jupiteru udělal ze sousedního plynného obra logického kandidáta na podobné vylepšení. Jenže Faeton o Saturnu něco věděl.

„Veřejnost by nikdy nepřipustila zničení Saturnových prstenců. Je do těch neužitečných koleček příliš zamilovaná a neváhá věnovat jejich zachování neomezený čas a úsilí.“

„Nic našel způsob, jak konzervativce porazit.“

„Ale Saturn nemá na samovznícení dostatečnou hmotu –“

„Zažehnutí by zpočátku bylo řízeno nuceným bombardováním obrovským množstvím antihmoty! Potom by se, s Helionovou pomocí, nasměrovalo k Saturnu nějaké procento solární produkce do úzkého svazku maserových paprsků a ten by udržoval teplotu nutnou k pokračující nukleogenezi!“

„Ale při takových vzdálenostech by energetické ztráty…“

„Technické detaily! Sám jsi tvrdil, že to je proveditelné! A Neptuňané se ti snažili pomoci! Jaké výhody by to Tritonské kompozici přineslo snad chápeš, ne? Neptun a ledová mračna za ním jsou místem, kam se uchylují všichni blázni, disidenti a ti, kdo se touží osvobodit od nadvlády sofoteků. Jdou za soukromím, za svobodou. Ale tak daleko od Slunce není výroba antihmoty lacinou záležitostí, navíc v takovém množství. Neptuňané udělali z nouze ctnost a žijí v nízkoenergetickém prostředí bez lidských těl a bez složitých komunikačních sítí. Nemají žádnou noumenální mentalitu, která by cestovatele chránila před smrtí. Jejich životy jsou plné smrti a bolesti; a přesto a o to více jsou skutečně naživu. Kdyby se ale Saturn proměnil ve třetí slunce, domov sofoteka neobávajícího se zkoumat nové koncepce morálky, a stal se zdrojem antihmoty, jakým jsou teď stanice na Merkuru, dopravní náklady do neptunských kolonií by se zmenšily na polovinu.“

Faeton otevřel ústa, aby vznesl další námitku, a zase je zavřel.

Ano, dávalo to smysl. Pokud by se podařilo jádro Saturnu uměle natlakovat (například aplikací stejné technologie, jakou používal Helion k čeření slunečního jádra), potom by šlo udržet prostředí pro vodíkovou syntézu. Ovšem konstrukce nebo oprava kterékoli části tlakové klece, ke které by se nedostali dálkově řízení roboti, by vyžadovala přítomnost člověka v krunýři (jako byl ten jeho), který by sestoupil do jádra a na práce dohlédl.

A to vysvětlovalo obrovská vydání za nákup Vafnirovy antihmoty.

Touha zaplnit Saturnovy měsíce, jakmile by se zahřály, příznivým prostředím rovněž vysvětlovala jeho výlohy za nákup tolika tun biologického materiálu.

A navíc to byl sen hodný Faetona. Být pánem své vlastní miniaturní sluneční soustavy! Mohl by projektovat měsíce a měsíčky, jak by se mu jen zachtělo.

Vždycky ho rozčilovalo plýtvání; dívat se, jak vodíkové bohatství v atmosféře plynných obrů leží ladem; dívat se, jak se energie hvězd vylévá do prázdna bez Dysonovy koule, která by ji zachytila a využila; dívat se, jak jsou železo, měď a křemičitany roztroušeny ve stovkách milionů kamenů a asteroidů, namísto aby se tavily v hutích a nanomontážních kádích. Neboť Faeton vždycky viděl lidské životy chudší, než mohly být, chudší, protože postrádaly energii, zdroje nebo čas dosáhnout svých tužeb.

„Řekněme, že vašim slovům – abychom se v této debatě někam pohnuli – věřím,“ řekl Faeton. „Co ode mě tedy chcete?“

„Zastupuji Xenofona. Na něj si vzpomínáš, ne? Přece bys na sobě neměl tento krunýř, kdyby sis na něco ze své minulosti nevzpomněl.“

„Jeho celé jméno?“

„Xenofon Nesčíslný Daleký Améboidní, Tritonská kompozice, Radiální sdílená mysl a spotřeba, Konfliktní struktura, Nekonzistentní Amalgamová Neuroforma, Chaosová škola Zatvrzelé trpělivosti (Éra neurčena).“

Stanice Daleká byla jedním z míst, kam Faeton, podle záznamů, za několik posledních desetiletí zamířil hned několikrát. To jméno mu skutečně bylo povědomé, i kdyby jen ze zpráv, když ne odjinud. Xenofon byl jedním ze tří aspektů spletité neptunské skupinové mysli, která řídila stanici; Xerxes a Xantocholy byli zbývající dva. Tito tři (pokud se manifestovali jako trojice) byli pověstní svou snahou zakládat kolonie dokonce ještě ve vzdálenějších místech kometárního oblaku za Neptunem – soukromé kolonie v hlubokém vesmíru, kam jurisdikce Parlamentu nemohla nikdy dosáhnout.

Nebylo tedy bezdůvodné předpokládat, že Xenofon a jeho dva bratrské aspekty by Faetonovi pomohli v jakémkoli podniku, který by mohl mít za následek revoluci ve společnosti. Prozatím všechno zapadalo do toho, co už Faeton věděl.

Manekýn bez tváře pokračoval: „Xenofon je tvůj společník, tvůj druh, jehož přátelství bylo stvrzeno tou nejpevnější přísahou a důkazy bratrské lásky. Ty jsi však na něj zapomněl. Po minulé noci kontaktoval Kolo-života, která je vedle Gannise Jupiterského tvým největším věřitelem. Odkoupil od ní tvé pohledávky. Chápeš, co to znamená? Zařízení, které jsi uložil na stanici Merkur Ekvilaterál, spadne do tvého vlastnictví, abys mohl zaplatit své dluhy. Můžeme ti ho vrátit. Projekt může pokračovat. Tvůj život může pokračovat.“

Tvůj život může pokračovat, zůstalo Faetonovi v uších. Narovnal se a s úžasem si uvědomil, že Paňáca mu dal odpovědna to, proč byl po celou dobu své přítomnosti na Mileniální slavnosti netrpělivý a mírně otrávený. Nemohl se dočkat, až Slavnost skončí a jeho život bude moci pokračovat.

Chtěl mít tu záhadu konečně z krku, aby skutečně mohl dál plnohodnotně žít. „Co mám udělat?“ zeptal se.

„Vykopej své skutečné tělo, ať už spočívá kdekoli – v Radamantově mauzoleu jsme po něm nenašli ani stopu – vezmi si svůj skvostný krunýř a pojď! Mé tělo, jak už jsem řekl, je nedaleko; v tuto chvíli už jsem se vysoukal z temné díry, kam mě zahnala štvanice, a potácím se na nemotorných nohou sem. Kódovaným impulzem přivolám maskované plavidlo mého pána a ty a já pak unikneme tomu hroznému vedru a tíži vašeho nateklého blízkého slunce a odletíme k ledovému pásu za Neptunem, kde Sol není nic víc než jasná hvězda.“

Faeton znovu zpozorněl. „Bez jasného důkazu, že tvůj pán a já jsme byli společníci a přátelé, tak tvrdíš, žádnou takovou dlouhou plavbu nepodniknu.“

„Tak sejmi zámky z mozkového prostoru; pošlu ti tvé ztracené já. Vrátí se ti tvé uvažování a všechny pochybnosti se v tu chvíli rozplynou. Máme zálohu tvé paměti. Tvůj život je v našich rukou; snažíme se ti ho vrátit. Stačí jen otevřít mysl, otevřít oči a připravit se na příjem.“

Paňáca chtěl, aby znovu zapnul smyslový filtr. Znovu se ho zmocnilo podezření. Pamatoval si, jak urputně se ho včera večer snažil neptunský legát přesvědčit, aby mu otevřel okruhy do svého soukromého mozkového prostoru.

Manekýn bez tváře řekl: „Proč váháš?“ Zdvihl pravici a zahýbal prsty. „Ikonu meče už nemám, jak vidíš. Navíc, co může ublížit manoriálovi, když nikdy není tam, kde hrozí nebezpečí? Není to náhodou celý smysl té vaší školy života?“

„O to nejde,“ ohradil se Faeton, „sám jsi připomněl, že úmyslně nesmím udělat nic, co by mi vrátilo paměť, jinak mě postihne hortatorský exil.“

„Správně. Ovšem podpora hortatorského bojkotu je dobrovolná, nebo alespoň má být, a Xenofon ho v temnotě dalekého vesmíru rozhodně respektovat nebude. Sofotekové jsou silní ve světle vnitřní soustavy, ale vesmír je mnohem větší a noc hlubší, než si myslí.

Ale i kdybys na své vzpomínky navázat nehodlal, co na tom! Tvé přátelství s Xenofonem může začít znovu, od začátku: projekt Třetí slunce čeká a sofotek Nic se nemůže dočkat svého otce a stvořitele! Hle! Mé skutečné tělo přichází. Teď musíš ty přivést své. Kde jsi? Kde je tvůj krunýř?“

Faeton otočil hlavu a přiblížil si obraz. V dálce, za okrajem koňské ohrady, vykoukla ledově modrá, polotekutá masa neptunského kosmického krunýře, ukrývající uzliny a vlákna nervové tkáně, biosystémy a dočasné pomocné mozky. Čím víc masy obteklo roh ohrady, tím byl krunýř větší. Držel se při zemi a plížil se na tisícovce malých nohou. Bylo to, jako kdyby někdo rozhýbal rybník želatiny, aby vypadala jako živá, pohyblivá bytost.

Faeton obrátil hlavu zpět. „Myslel jsem, že tě neptunský legát vytvořil k podobě člověka.“

„Lidské tělo, které můj pán při útěku katapultoval, byla jen zástěrka naplněná postradatelnou osobností a falešnými vzpomínkami, která měla k sobě přilákat naše pronásledovatele. Já jsem vyrostl z buněk, které padly do trávy, z jediného výtrusu, který Atkinsovy sondy přehlédly. Naše vzpomínky – nás, tisícovky expertů na všechny oblasti vojenského nanoinženýrství a klamných manévrů – byly uloženy do submolekuláních kódů.“

„Ty jsi starý jen jeden den?“

„Jak říkáš; a celý svůj život jsem zasvětil nalezení tebe. Půjdeš s námi? Tvůj otec je mrtev; tvé bohatství je pryč; tvá žena je zatopená. Pryč odtud. Na Zemi už tě nic nečeká. Nic.“

Nejoblíbenější století Faetonova života uplynulo v době, té dávné době, kdy s Dafné navštívili makrokomplex Batyzemní školy pod tektonickými deskami pacifického okraje. Batyzemci měli nesmírnou radost, protože Faetonovo přemístění Měsíce změnilo jisté slapové vlivy ovlivňující konvekční proudy jádra v jejich prospěch. Uspořádali na jejich počest slavnost.

Dafnin snový dokument o vývoji hrdinství dosáhl v té době u Batyzemců vrcholu popularity.

Batyzemě jim oběma připadala jako zázrak techniky, dokonale odpovídající novým smyslovým vjemům a tělesným formám, které život pod magmatickou vrstvou vyžadoval. Z korunek antihor visely obrácené věže a v mozaikovitých runových konstrukcích se ukrývaly miliony knihoven a myšlenkových zahrad, které jako klenby katedrál zdobily stěny antikaňonů nepopsatelně nádhernými strukturami, jak jim je v echostínech a refrakcích zprostředkovávaly jejich nově nabyté sonosmysly. Samotní Batyzemci byli vřelí, vtipní, pohostinní a idealističtí lidé. Dali Faetonovi a Dafné heslo ke vstupu do města.

Jejich nová těla měla čtyři nová pohlaví a mohla prožít šestnáct nových druhů rozkoše, což Dafné připadalo fascinující a Faeton to jen uvítal. Ve stejném duchu se projektovaly nové ekologie domestikovaných zvířat, formací a virů. Dafniny znalosti z jezdecké biokonstrukce poskytly formát, díky kterému se vědní obory spojené s těmito novými somatickými projekty daly snadněji nahrát do její paměti; Faetonovy kosmoinženýrské znalosti se zase nečekaným způsobem uplatnily při projektu týkajícím se prostředí zemského subobalu.

Do těchto prací se zapojili oba. Bylo to v jejich životě poprvé a naposled, co pracovali spolu.

Bylo to něco jako druhé líbánky, tím krásnější, že se těšili přátelství a úctě, kterou je Batyzemci zahrnovali. Stesk po tradičních lidských formách a po Estetickém konsenzu je nakonec přinutil dát obyvatelům hlubin sbohem; nějakou dobu byl však život s manželkou pro Faetona dobou nezkaleného nadšení, užitečné práce a veliké radosti.

Ty dny už se nikdy nevrátí. Na Zemi už ho nic nečeká. Paňácova slova trefila do černého. Faeton pociťoval stále větší naději a stále hlubší zoufalství. Naději proto, že ho v temných dálkách na konci Sluneční soustavy něco čekalo. Příležitost rozdmýchat v temnotách nové slunce, příležitost přeměnit led a skálu v obyvatelné prostředí pro lidská pokolení, v pomník lidského génia. A zoufalství proto, že už ho na Zemi nečekalo nic.

„Jak ti mám věřit?“ zeptal se Faeton.

„Otevři své zakázané vzpomínky; najdeš v nich mého pána.“

„Myslím, jak ti mám věřit, abych se podujal tak drastického kroku?“

„V tom ti neporadím. Necitelná technologie vaší společnosti způsobila, že považujete za nerozumné věřit svým očím, své paměti, svým myšlenkám. Ani nemusíš být tím, kým si myslíš, že jsi. Všechno, co znáš, může být podvrh. Já mohu být sen. Jediným vodítkem ti mohou být instinkty a pocity; jak jinak chceš být věrný svému charakteru?“

Faeton přikývl. Copak mu sama Zeměmysl neradila totéž?

A krom toho nebylo vůbec jisté, že se Atkins ve svých předpokladech nemýlil. Navíc, představa nepřátel mimo hranice Zlaté Ekumeny byla nereálná a absurdní. Žádní neexistovali; ta možnost byla stejně přežilá jako samotný Atkins. Mimo Zlatou Ekumenu nikdo nebyl, jen nekonečný vesmír.

Paňáca naléhal: „Věříš snad společnosti zde na Zemi více než mému pánovi? Oni ti vzali vzpomínky a ukradli život; můj pán se ti ho snaží vrátit.“

„Aspoň mě nech ověřit si to, co jsi mi dosud řekl. Pokud se ukáže, že je to pravda, uvěřím i zbytku.“

„Buď opatrný v kontaktech. Směruj své hovory přes veřejné sítě, aby je nezachytil Radamantus. Nerad bych vzbudil pozornost vašich sofoteků. Jakmile na to přijdou, najdou způsob, legální nebo nelegální, jak ti zabránit v útěku.“

„Jak se může někdo obávat Radamanta?“

„Faetone, uvěř prosím, že vaše vláda, pobízená sofoteky, udělala spoustu škodlivých a nečestných věcí, které vám všem později odstranila z paměti.“

„Bez našeho souhlasu by něco takového nikdy neudělala.“

„Ale? A to ti řekl kdo? Sofotekové? Nechme toho. Zavolej si, kam potřebuješ. Třeba nemáš všechny linky napíchnuté.“ Po těch slovech Paňáca znovu zdvihl pravou ruku, prsty roztažené na znamení míru.

Faeton se ohlédl.

Neptuňan už protekl ohradou a blížil se cypřišovým hájem. Byl ještě poměrně daleko a Faeton se navíc žádného fyzického útoku nemusel obávat – nebyl fyzicky přítomen.

Zavřel oči, odpojil se od Radamanta a zapnul smyslový filtr. Napojil se na svůj soukromý myšlenkový prostor a dotkl se jedné z kroužících ikon. Žlutý disk otevřel komunikační linku na kanál místní knihovny. Byl ve Střední snové, takže vyhledávací rutina v mžiku našla požadovanou informaci a vložila mu ji do paměti. Výzkumný podnik Daleká skutečně odkoupil od Biotechnologického podniku Kola-života značnou pohledávku, kterou jí dlužily Faetonovy Nebeské stavby.

Faeton otevřel oči. Uviděl už ne manekýna, ale Paňácu v komickém úboru, bledého jako smrt, s obličejem zkrouceným v maniakální grimase, s planoucíma očima. Faeton, odpojený od Radamanta, byl zpátky v Červené verzi původní scény, takže z hrozivé postavy se jako puch šířila černá aura nevraživosti a skoro až hmatatelného zla.

Rapír nebyl v pouzdře, ani na okamžik; Paňáca ho jen přehodil do levé ruky, kde ho Faeton neviděl. Držel ho tak, že hrot byl těsně u Faetonovy ruky. Volány na Paňácově rameni ani nezašustily, když udeřil. Byl to krátký trhavý pohyb; špička rapíru švihla Faetona do dlaně. Faeton automaticky sevřel prsty; to stačilo, aby to okruh vyhodnotil jako „přijímám“.

Faetonovým mozkem ve Střední snové najednou otřásly nikoli slíbené vzpomínky, ale pocity ochromení, hrůzy, chladu a bolesti. Jeho vidění se zúžilo do červenočerného rotujícího tunelu a do mysli mu byla okamžitě vložena zpráva: Zabil tě Xenofon. Schováváním se v rakvi na konci světa smrti neunikneš, hlupáku; odplatě za zradu neujdeš tím, že odsekneš vzpomínky na to, co jsi mi provedl. Svou vinu znáš; teď zhyň.

Před Faetonovým rozmazaným zrakem stál Paňáca a nepřestával se chechtat. Faeton se pokusil zdvihnout ruku, aktivovat nouzový okruh, zavolat o pomoc, ale nemohl.

Viděl, jak rozesmátý Paňáca v okázalém gestu přehodil rapír do druhé ruky a provedl výpad. Protokol Červené manorie provázal pocit bodnutí s nepředstavitelnou bolestí a strachem. Cítil, jak chladná ocel protíná žílu, hrdlo, ochromené svalstvo a klouže po obratlích; cítil tryskající krev, horkou a hustou, a uslyšel sípot proťaté průdušnice.

Pak nic.

17

PAMĚŤ

1.

Žádná bolest. Jen pár rukavic vznášejících se v temnotě v půlkruhu krychlí a ikon. A v dálce spirála teček.

Chvíli hrabal rukama, aby vytáhl hrot ostrý jako břitva z krku, prsty rukavic zkřivené jako pařáty máchaly ve vzduchu. V prostoru nad ním se ukázal červený osmiúhelník; signalizoval, že systém nedokáže gesta interpretovat.

Najednou měl čistou hlavu a cítil se uvolněný a současně soustředěný. Zdvihl levý ukazováček – gesto pro stav.

Z hlavní krychle na ploše se vysunula stavová lišta. Sebezobrazovací jednotka hlásila, že je stále Faeton Primus (Relik, pro právní účely) Radamantus [Nouzový Parciál].

Výborně. Obvykle, když se takto probudil, bylo to proto, že právě zemřel a jeho záložní Já procitalo z banky v Noumenální Mentalitě. Takže přece jen nezemřel, i když to tak vypadalo.

Bolest byla nicméně tak velká, aby aktivovala jeho nouzovou subpersonu. Vyrovnaná a rychle uvažující subpersona, kterou měl teď Faeton spuštěnou, byla původně napsána pro vypořádání se s nenadálými nehodami ve vesmíru. Faeton si ji napsal sám, nekoupil ji; pochyboval, že by existoval nějaký veřejný záznam o tom, že ji vlastní; pochyboval, že nepřítel věděl, že ji vlastní.

Podíval se na zápěstí levé rukavice – gesto pro zobrazení času. Odpočítávání bylo urychlené na maximum, takže ‚venku‘ neuběhl mezitím skoro žádný čas. Tělo jeho manekýna pravděpodobně ještě ani nedopadlo na zem.

Instinktivně (nebo to spíše udělala jeho nouzová persona) přepnul z pomalého biochemického mozku na supravodivou nervovou síť své mozkové zálohy. Proto mu myšlenky tak pelášily hlavou. Jakmile nouzový režim skončil, biochemický mozek se aktualizoval o všechny myšlenky a závěry, ke kterým dospěl ve zrychleném čase.

Reflexy nouzové persony rovněž zablokovaly emocionální centra v hypotalamu a zabránily střednímu mozku vyvolat obvyklé fyzické reakce doprovázející šok a ztrátu krve, způsobenou silnou lacerací. To bylo jeho štěstí: viděl, že v červenomanoriální senzorické rutině se skrývaly příkazové řádky, které intenzifikovaly bolest, strach a utrpení, jakož i instrukce k zapsání polotrvalých fóbií a ‚emocionálních jizev‘ do talamu, hypotalamu a středního mozku. Nedostatkem dramatičnosti Červení manoriálové rozhodně netrpěli.

Faeton příkazy bez meškání vymazal.

Necítil bolest, strach ani úžas; aktivovaná nouzová persona tyto možnosti postrádala.

Spojení a běžící systémové doplňky ukazovaly, že do okruhu Střední snové pronikla skupina neregistrovaných signálů. První skupinu tvořila jednoduše senzorická simulace, jejímž záměrem bylo vyvolat vnitřní i vnější vjemy spojené s okamžitou, násilnou smrtí. Zajímavější byl semisuperinteligentní virus, který nepozorovaně pronikl do Faetonových jádrových systémů, přesměroval se a opustil mozek jedním z monitorovacích okruhů, které ho spojovaly s lékařským zařízením udržujícím životní funkce jeho těla.

Rukavice hmátla vpravo nahoru do diagnostického rámce, ze kterého se jako vějíř křišťálových karet rozvinul další tucet oken.

V bezpečnostních bufferech byly stále stopy po viru. Byly to sebeobranné programy vyvinuté před dávnými a dávnými věky, historické rarity, ale Stříbro-šedá tradice vyžadovala, aby jim přesto trvale věnoval drahocenný mozkový prostor. Byly instalovány v den, kdy dosáhl plné dospělosti.

Nejméně jeden z těchto obranných programů měl analyzátor na reprodukci virů, které se snažil zničit. Viru se v tomto případě nepodařilo zahladit po sobě všechny stopy. Něco jako když strážnému psu zůstanou v tlamě kousky vetřelcovy kůže.

Další rutinou, kterou měl k dispozici, byl informační rekonstruktér. Obvykle se používal na oživení spadlého softwaru, aby se zjistil rozsah škod na kosmických servomechanismech a detašovaných jednotkách zasažených meteority. Něco jako když ty kousky vetřelcovy kůže naklonujete, abyste získali jeho obraz. Tato rutina Faetonovi umožňovala vytvořit funkční model viru, který jím právě prošel.

Virus si byl vědom sám sebe a byl o něco inteligentnější než lidská bytost. Bylo to melancholické stvoření, které si uvědomovalo, že má před sebou jen několik krátkých mikrosekund života, a pozastavovalo se nad vnějším světem, který musel někde nutně existovat. Toto filozofické hloubání mu ovšem nedalo zaváhat v povinnostech. Faetonovým bezpečnostním programům věnoval vir asi tolik pozornosti, kolik pozornosti věnuje komárovi člověk bojující o život.

Virová entita totiž vedla válku. (Příhodnější bylo nazývat ji ‚virová civilizace‘ – koncem třetí nanosekundy roztroušené a úlomkovité záznamy ukázaly, že entita se rozmnožila na tisíce jednotek a vytvořila si zvláštní druh umění a literatury a dalších interakcí, pro které Faeton neměl označení, ve snaze porozumět a smířit se se svou krátkou a zlovolnou existencí.) Virová civilizace prodělala několik bitev s ochranným rozhraním veřejné schránky v hospici Dobročinné.

Dobročinná kompozice měla k dispozici programy, záznamy a rutiny z dob mentálních virových válek Páté éry, a některé dokonce z období Zakládacích válek Čtvrté éry. Dobročinná byla stará, prastará entita se starými, velice účinnými reflexy.

Virová civilizace, zdecimovaná a těžce raněná, v těchto bitvách přece jen zvítězila a vyřadila stěžejní sekce chránící rozhraní mezi Faetonovým nevědomým reálným tělem a venkovním prostředím. Virus měl za úkol ovládnout lékařský program dohlížející na Faetonovo reálné tělo a nařídit servomechanismům zastavit jeho srdce, nervovou aktivitu a potlačit všechny pokusy o obnovení zálohy. Jiná část virové civilizace (něco jako elitní křižácké sbory nebo řád válečných básníků) měla za úkol opustit spolu se signálem smrti Faetonův mozek, zmapovat jeho cestu Noumenální Mentalitou a napadnout a vymazat všechny verze Faetonovy osobnosti, které by se napojily on-line, reprodukovat se, ukrýt se, znovu se reprodukovat, vyčkat pár nanosekund nebo celá staletí, tak dlouho, jak bude zapotřebí, dokud se na Mentalitu odněkud nenapojí nějaká uložená Faetonova kopie, potom se aktivovat a znovu ho zabít.

Virová civilizace byla pro boj s obrannými mechanismy a programy Dobročinné skvěle vybavena. Faetona to nepřekvapovalo. Hromadné mysli už svým založením vylučovaly ve svých horních příkazových strukturách jakékoli soukromí. Tvůrce původního viru mohl studovat techniky Dobročinné na veřejných kanálech.

Faeton zpočátku nedokázal přijít na to, proč se útok nezdařil. Jako nouzová persona, jejímž úkolem bylo eliminovat nouzové situace v otevřeném vesmíru a nikoli analyzovat data mentálního útoku, přece jen nebyl příliš vynalézavý.

Potom ho napadlo otevřít protokol nastavení. A tam to našel. Nebyly to obranné mechanismy Dobročinné, co virus nakonec zastavilo. Byl to jeho skafandr. Jeho zlatý krunýř.

Spojení mezi lékařskou aparaturou udržující životní funkce těla a mezi mozkovým okruhem bylo vedeno přes nespočet ovládacích rozhraní v krunýři. Když se virový příkaz pokusil opustit Faetonův mozek a přejít do lékařské aparatury, krunýř se uzavřel a přerušil veškerá spojení mezi Faetonem a aparaturou, ve které se nacházel. Žádný signál ani energie nemohly ven ani dovnitř. Pod pancíř krunýře nemohl proniknout žádný druh energie; ani soustředěný termonukleární výbuch by na jeho povrchu nezanechal stopu. Faeton zůstal naživu jen proto, že vnitřní vložka krunýře byla naprogramovaná, aby ho chránila a udržovala jeho životní funkce; byla to obdoba lékařských služeb, které poskytovaly veřejné schránky Dobročinné kompozice.

Faeton byl tedy v bezpečí. Stále nevěděl, o co jde, ale byl v bezpečí.

Nouzová persona skončila. Když překontroloval protokoly, vydal se za odkazem položky, kterou předtím nepovažoval za bezprostředně nebezpečnou, k oné zoufalé chvíli, kdy se poloslepý, probodnutý a kácející se k zemi pokusil dovolat pomoci. Komunikační protokol sděloval, že sofotek Radamant na jeho volání odpověděl a je on-line. Další položky ukazovaly, že se virus přepsal, možná do konfigurace, která lépe vyhovovala útoku na ne-člověčí cíl, a vyrazil na opačný konec otevřeného kanálu. V následující pikosekundě přišel přiřazený Radamantův signál, ovšem zkomolený a narušený. Linka se zavřela ještě předtím, než krunýř přerušil všechna spojení, jako kdyby byl Radamantus poškozen.

Nouzová persona sice nebyla příliš emotivní, ale dokázala si uvědomit, že nedostatek informací, obzvláště v kritických situacích, může být nebezpečný, a to dokonce smrtelně. Teď už nebylo pochyb. Atkins měl pravdu. Měl před sebou skutečného nepřítele, který se pokusil o vraždu; že neuspěl, bylo jen dílem šťastné náhody. Radamantus byl v nebezpečí, stejně jako každý, kdo používal Radamantův systém – otec, kolegové, poručíci, podřízení, sekundární členové, všichni. Dokonce i Dafnin relik, ta ubohá líbezná dívka, co ho milovala.

Musí ji ochránit. (Faeton si byl vědom, že ačkoli jeho nouzová persona byla emocionálně poněkud chladná, byla přece jen napsána s instrukcí chránit v době neštěstí především ženy a děti, takže zcela nerytířská nebyla.)

Faetonova nouzová persona se pozastavila nad poslední poznámkou entity, která si říkala Paňáca. Své vině neujdeš.

Kdo byl tenhle Xenofon?

Uvědomil si, že vyřešení této záhady je nad jeho možnosti, tohle nebyla katastrofa technického rázu. Nešlo ani o explozivní dekomprese, ani o selhání pseudohmotného pole či antihmotovou kaskádu, nic, čemu by rozuměl nebo na co by dokázaly reagovat jeho reflexy.

Parciální Faeton tedy sáhl po svém deníku. „Až se mi vrátí plná osobnost, nemusím už cítit a vědět to, co cítím a vím teď. Budu se potýkat s nejrůznějšími úvahami a emocemi. Pravděpodobně si nebudeš pamatovat, jak jednoduché a jasné se ti v tuto chvíli všechno jevilo. Píšu tuto zprávu, abych ti to připomněl. Je to jasné. Situace je zoufalá. Lidem hrozí smrt. Tvé osobní zájmy musí ustoupit do pozadí. Musím otevřít paměťovou schránku a dozvědět se všechno o tom, co tuto katastrofu způsobilo. Bez znalosti příčiny nebudu moci zabránit opakování neštěstí. Musím udělat to, co je správné, bez ohledu na to, co mě to bude stát.“

Faeton, ve své nouzové personě, naposledy pohledem prolétl stavový panel a protokolové záznamy. Bezprostřední nebezpečí bylo zažehnáno.

Skutečně? Otevřel si v krunýři několik vlnových délek a prohlížel si vnější prostředí.

Nadále se vznášel v tekutině uvnitř hospicové schránky.

Lékařská aparatura byla při uzavření helmy poškozena. Ucvaknuté hadičky a inteligentní kabely se mu houpaly u krku. Ostatní okruhy schránky byly nedotčené, Ani virus je, zdálo se, nepoškodil. Vysokokompresní paprsek z ramenního panelu se mohl napojit na telefonní a teleprezentační zdířky ve stěně schránky.

V mysli se rukavicí dotkl žlutého disku.

„Radamante, jsi zraněn?“

V uších mu zazněl známý, pro něj tučňáčí hlas. „Ovšemže nejsem, hochu drahý. Jak vás něco takového, pro všechno na světě, napadlo?“

Faeton si oddychl. Nouzová situace přece jen skončila. Uložil nouzovou personu ke spánku a vrátil se k normálnímu pomalému vnímání času. V tu chvíli ho zaplavila vlna vzteku, strachu a úzkosti.

„Někdo se mě pokusil zabít!“

„V dnešních časech, hochu? To je jednoduše nemožné!“

„Jdu domů.“ Otevřel další komunikační okruhy krunýře, dokud plně nezapojil teleprezentační soustavu. Potom prošel kolem Střední snové do Hluboké snové a v mysli rozrazil dveře Radamantova domu, udělal několik kroků po kamenných dlaždicích haly a divoce se rozhlédl.

Radamantus, v těle otylého majordoma, udiveně zamžoural. „Co se, pro vesmír, děje?!“

Faeton se kolem něj protlačil, proběhl dveřmi a vyrazil do schodů. Radamantus se kolébal za ním, hekal a těžce popadal dech. „Co je?! Co se děje?“

Na prahu memotéky se Faeton zastavil, aby se nadechl.

Bylo ráno a do zad se mu opíraly šikmé, zlatavé sluneční paprsky, ještě studené rosou. Otevřenými okny proudil dovnitř ranní chlad. Stříbrné a mosazné kování skříněk po obou stranách místnosti se třpytilo jako led. Od úst mu šla pára.

Na té nízké polici u okna, zalito sluncem, leželo pouzdro.

Slova na víku viděl až ode dveří. Žal, žal převeliký a činy znamenité, jimž rovno není, ve mně dřímou; neb pravda přebývá zde.

Radamantus se dotkl jeho ramene. „Faetone – povězte mi prosím, co se stalo.“

2.

Faeton udělal krok do místnosti a přitom se podíval přes rameno na Radamanta. Poznámka, kterou si napsal, když byl jen parciální osobnost, mu stále zněla v uších. (Je to jasné. Musím udělat, co je správné, bez ohledu na to, co mě to bude stát.)

„Víš o tom, že by na tebe zaútočila neptunská virová entita?“ zeptal se Faeton.

„Jelikož jsem předvídal vaše rozkazy, pane, zavolal jsem Konstáblovi a ten zkonstruoval nový typ sofoteka založeného na historických záznamech. Jmenuje se Ohař. Ohař provedl několik šetření na základě dostupných informací, ale nenašel žádný důvod k tomu, aby jeho práce pokračovala. Poslal jsem svoji kopii Jihozápadní nadmysli, která je jednou z Eneád; ani oni nenašli žádný důkaz, že by se mnou bylo něco v nepořádku. Předpokládal jsem správně, že si myslíte, že vás ohrožuje útočník používající násilné metody?“

„Ty si myslíš, že trpím pseudomnézií? Že je to všechno halucinace…?“

„Taková by byla logická implikace. V opačném případě musíme předpokládat existenci zrádného sofoteka uvnitř komunity Zeměmysli nebo existenci vysoce technicky vyspělé civilizace, která o nás ví, infiltrovala nás, je obeznámena s našimi systémy a přitom nejeví žádné námi detekovatelné známky své existence.“

„Další alternativy jsou stejně nepředstavitelné, Radamante. Kdy jsi naposledy slyšel, že by v naší společnosti došlo ke zločinu? A přece, pokud někdo bez mého souhlasu zaútočil na můj nervový systém, došlo k mentálnímu znásilnění, což je něco, co svět od hrůzné doby Páté éry nezažil. Pokud se to ovšem stalo s mým souhlasem, musel jsem už v tu chvíli vědět, že teď otevřu paměťové pouzdro. V každém případě to musím dokončit. A nebudu to jen já, kdo si vzpomene, co jsem udělal; vykopu tím vzpomínky všech, komu je dohoda z Lakšmí zakopala. Když záhadu nebudu umět rozluštit já, musí to zkusit někdo jiný. A nechci slyšet nic o trestu, který mě postihne! Celá Zlatá Ekumena může být v nebezpečí!“

Jediným krokem byl u okna. Pouzdro mu leželo v dlani.

„Dafné je na lince – prosí vás, abyste to nedělal. Hlas té mladé dámy zní skutečně zoufale.“

Faeton zaváhal, ve tváři čitelné stopy naděje. „Moje Dafné?“ (Je to možné?)

„Ne. Dafné Tercia Emancipovaná.“ Loutka.

A jedna z mnoha osob, které měly mozek propojený s Radamantovým systémem. A jestli je nakažený systém…

Rysy mu znovu povolily. „Řekni jí, že je jednou z těch, které se snažím zachránit.“

Otočil klíčkem. Ukázal se krvavý nápis. „POZOR: Tato schránka obsahuje mnemonické otisky…“

„Sofotek Ohař je také na lince. Přeje si provést noetické přezkoumání vašeho mozku k zajištění důkazů o narušení, ale do vašeho mozku se dostane jen úzké pásmo okruhů hospice, ve kterém se nacházíte. Musíte sejmout krunýř.“

„To neudělám. Existuje možnost, že jsi nebo jste v tuto chvíli pod vlivem nepřátelského sofoteka.“

„Nesmrtelní by neměli dělat neuvážená rozhodnutí. Vezměte si století nebo dvě na rozmyšlenou, mladý pane…“

Před očima měl stále Xenofonův vzkaz. (Svou vinu znáš; teď zhyň.) Až na to, že neznal nic. Nic nedávalo smysl; nic nebylo jasné. (Je to jasné. Musím udělat, co je správné, bez ohledu na to, co mě to bude stát.)

„Nikdo není nesmrtelný, když se tě někdo rozhodne zabít,“ odpověděl Faeton. „Není čas. Musím jednat dřív, než zahladí stopy. Neptuňanovo reálné tělo nemůže být daleko od mauzolea.“

„Žádná taková bytost se tam nevyskytuje a nebyla nalezena ani žádná známka, že by se tam někdy vyskytovala.“

„Pak už se zahlazováním důkazů začali! Až si vzpomenu, kdo je Xenofon, pochopím, oč tu jde!“

Radamantus natáhl ruku a položil ji na víko pouzdra, těsně vedle Faetonovy ruky, aniž by se jí však dotkl.

„Pane! Měl byste vědět, že mě Dafné žádá, abych neuposlechl vaše rozkazy a neotevřel vám vzpomínky. Tvrdí, že má na to jako vaše manželka právo, protože nejste v tuto chvíli zodpovědný za své činy; říká, že kdybych použil násilí, abych vám v tom zabránil, že to pochopíte a ospravedlníte mě, až budete později zase sám sebou.“

Faeton ho obdařil pohledem nevýslovného úžasu. Rysy mu ztvrdly.

Nemusel nic říkat.

Radamantus ustoupil a odtáhl ruku z pouzdra. Smutně se usmál a nepatrně pokrčil rameny. „Jen jsem chtěl vědět, jaké to je, pane.“

Faeton otevřel pouzdro.

3.

V dálce na dně pouzdra bylo něco záhadného, cosi jako krůpěj vzdáleného světla. Pohnulo se to, jako když se otevře poupě, vzepnulo to ohnivé paže k němu a zaplnilo celý vesmír, ba ještě víc…

Bylo to jako probudit se ze snu.

Fyzická reakce byla extrémní. V žaludku ucítil ohnivě palčivý tlak. Zlomil se v pase. V hrdle mu uvízla koule plná žluči.

Faeton, tvář lesklou potem, zdvihl oči k Radamantovi. „Co se to děje?“

„To jsou viscerální a parasympatické reakce doprovázející nenávist a bezmocný vztek.“

„Ale já si nepamatuju… koho tak hrozně nenávidím…?“ Faeton s hrůzou v očích hleděl na své roztřesené prsty. Potom zašeptal: „Byla tak překrásná. Tak nádherná, tak skvostná. Zabili ji. Koho vlastně? Proč si nemůžu vzpomenout…?“

„Chvíli potrvá, než se váš mozek vzpamatuje, mladý pane. Pro neurostrukturu s víceúrovňovým vědomím jako vaše to není abnormální reakce. Váš mozek se snaží obnovit přerušené asociační paměťové dráhy, vědomé i podvědomé, včetně emocionálních a symbolických korelací. A protože jste Stříbro-šedá, váš mozek se pokouší přejít do snícího spánku, což je tradiční nervová struktura pro uvedení prožitků do souvztažnosti se smysluplnými asociacemi.“

Faeton si zapřel ruce o kolena a s námahou se napřímil. Pro sebe si mumlal:

„Invarianté se nemusí na šok nijak adaptovat! Čarodějové se prohánějí po svých snech jako stáda divokých koní! Proč jen my musíme zažívat takové utrpení? Je tohle to, čemu se říká ‚být člověkem‘…?“

„Porušil bych Stříbro-šedý protokol, kdybych falšoval, zmírňoval nebo zablokoval vaše reakce. Nicméně teď, když už nejste členem Stříbro-šedé, mi nic nebrání –“

Faeton povytáhl z rukavice kousek černé nanotkáně a utřel si obočí. „Ne. Jsem v pořádku. Jen jsem nečekal, že jimi budu tolik opovrhovat… to ode mě není moc hezké, že?“ Chabě se zasmál. „Jenže oni ji… rozebírají na kousky, že? Demontovali její ostatky! Jako kanibalové! Jako červi!“ Udeřil obrněnou pěstí do okenního překladu. Simulace memotéky zjevně interpretovala Faetonův krunýř jako zařízení s posilovacími motory v kloubech, protože dubový trám tvořící rám okna praskl, skleněná výplň také, a ze stěny se začala sypat omítka.

„Prosím, nerozčilujte se, mladý pane! Vaše fyziologické reakce vykazují silnou nestabilitu. Mám spustit psychiatrický nebo somatický zdravotní modul?“

Faeton cítil, jak se jeho nouzová parciální persona ve spánku pohnula. Tohle ale nemělo s fyzickým ohrožením co dělat.

„Ne,“ odpověděl. „Ukaž mi ji. Ukaž mi její mrtvolu.“

„Pokud se mladý pán domnívá, že jeho zdravotní stav mu dovoluje –“

„O co jde?“ zasmál se hořce Faeton. „Můj zdravotní stav je jen simulace. Ve skutečnosti tady nejsem, takže nemůžu omdlít ani umřít. Jediné, co může umřít, je můj sen. A jestli zemřel, chci vidět mrtvolu!“

Prasklé okno se vyjasnilo. Bylo to, jako kdyby z nebes slétla do místnosti noc. Faeton jedním pohybem obrněné paže vytrhl prasklé okno z rámu; zbytečné gesto, neboť obraz vyplnil okno i jeho zrak bez jakékoli překážky mezi nimi.

Kolem Faetona bylo hvězdné nebe, jaké z povrchu Země nebylo k vidění. Dokonalá, černá prázdnota s myriádami hvězd. Kousek od něj, jako kdyby mu vyrůstal zpod nohou, jako leviatan vynořující se z černých vod, se nalézal útvar podobný hlavici oštěpu. Byl ze zlaté hmoty, která vypadala jako kov, ale kovem nebyla.

Podél hlavní osy, v místě, kde do hlavice pomyslného oštěpu dosedlo ratiště, se otvíralo jádro hlavního pohonu. Na levoboku i pravoboku byly sekundární pohonné jednotky a tucet terciálních. Záď byla poseta manévrovacími tryskami; vytvářely dojem nesmírného potenciálu, síly a rychlosti. Nad a pod nimi visely napůl rozvinuté listy záďového pancíře jako obří rozevřená lastura. Daly se naklopit, aby zakrývaly buďto část pohonných portů, nebo všechny najednou, nebo třeba jen jeden či kombinaci různých konfigurací. Pancéřové pláty byly, stejně jako ocasní pera dravců, směrem dozadu zúžené a jejich linie propůjčovaly štíhlému trupu lodi už teď zdání pohybu.

Faeton natáhl k lodi ruku. Jeho vidění se přesunulo do útrob zlatého trupu. Trojúhelníkovitý prostor uvnitř byl prázdný, protkaný mřížovím čtyřstěnů. Ve středu každého čtyřstěnu byla geodetická koule. Každá koule hostila kontejnmentové pole určené k uchovávání antivodíku, který při absolutní nule přecházel do stavu magnetovatelného kovu. Takových koulí bylo uvnitř obrovské lodi bezpočet, kam až oko dohlédlo.

A obrovská ta loď skutečně byla. Ve středu, v ose, byl torus. Vnitřní, střední a vnější pásy toru mohly rotovat různou rychlostí a vytvářet normální tíhové zrychlení. Faeton si uvědomil, nebo možná vzpomněl, že tento torus, obyvatelná část plavidla, je velký jako středně velká kosmická kolonie. Rychlý propočet – anebo jen další vzpomínka –, mu odhalil ohromující rozměry tohoto titánského plavidla.

Od přídi k zádi byla dlouhá nejméně sto kilometrů. Otvory tří hlavních motorů by spolkly měsíc menších rozměrů. Kdyby se všechna kosmická plavidla – vlečné lodě, raketoplány, nízkorychlostní flotily Země a Jupiteru seřadily za sebe – i tak by se jejich celková délka nemohla rovnat ani jejímu kýlu.

Faetonovy vzpomínky byly jako houfy duchů, napůl důvěrně známých, napůl nikdy neviděných. Mohla být taková loď někdy jeho?

Ukázal rukou. Rychlostí myšlenky byl přenesen zpátky mimo trup, poblíž špice přídě. Neměla žádné volací znaky ani sériové číslo, protože žádná další taková loď neexistovala. Zato měla zdobným dračím písmem, čtyři sta metrů vysokým, na sobě napsané své jméno. Vzpomněl si na ně vteřinu předtím, než na něm spočinul jeho zrak. Písmena se mu rozplývala. Oči se mu zalily slzami pýchy.

Fénix Vítězný.

Trup byl z chrysadmantia, jako jeho krunýř. Nesčetné tuny a kilometry super kovu zhotoveného atom po atomu. Není divu, že měl u Gannise nějaké pohledávky. Musel desítky let skupovat celý energetický výkon Jupitera. Díra v jeho paměti měla jen dvě stě padesát let…? Utratil jedno z deseti největších bohatství, jaké kdy stačil v lidských dějinách jeden člověk nashromáždit? I tak to přece nemohlo stačit.

„Protáhlý aerodynamický tvar…“ vydechl udiveně. „Proč by někdo, pro vesmír, stavěl aerodynamickou kosmickou loď? Pro aerodynamiku není ve vesmíru žádný důvod. Nebo ano? Prostředí je prázdné – neklade žádný odpor…“

Radamantův hlas jako by přicházel odevšad, ze všech stran nočního nebe najednou. „To není kosmická loď.“

„A co?“

„Kosmické lodi jsou určené k meziplanetárním letům.“

„Hvězdolet,“ řekl tiše Faeton.

Jeho hvězdolet, jediný svého druhu.

Radamantus pokračoval: „Při rychlostech blížících se rychlosti světla je energie, se kterou mezihvězdný prach a plyny narážejí do lodi, tak velká, že takto silný štít na přídi je zcela namístě. A proudnicový tvar má zase minimalizovat nárazovou vlnu. Při takových rychlostech se hmota jakýchkoli dalších objektů ve vesmíru, ve vztahu k lodi, blíží nekonečnu.“

„Už si vzpomínám. Proč jen ona a žádná jiná?“

„Ostatní lidé mají strach. Jediná expedice, která opustila Sluneční soustavu, aby založila novou Ekumenu, civilizace na Cygnu XI, zmizela a přestala se ozývat; zjevně zanikla. My sofotekové, bez ohledu na míru naší inteligence, nemůžeme dohlížet ani na vnější neptunské habitaty v kometárním oblaku. Jiné hvězdy a hvězdné soustavy by byly zcela mimo náš dosah a lákaly by jedině disidenty a rebely. Měli by naši technologii bez našich zákonů. To by znamenalo rostoucí hrozbu. Možná ne v dohledu tisíce nebo dokonce milionu let, ale nakonec přece. A to je také hlavním argumentem Kolegia hortatorů.“

„Kdo řekl: ‚Nekonečný život rodí nekonečný strach‘? Musím být jediným nesmrtelným, který není zbabělec. Mezihvězdné války jsou nesmysl. Vzdálenosti jsou prostě příliš velké; náklady příliš vysoké!“

„Ao Enwir, Deluzionista, ve svém repetitoriu nazvaném: ‚O svrchovanosti strojů‘. Jeho výrok bývá často citován nepřesně. Přesné znění je: ‚Nekonečný život, pokud není doprovázen nekonečnou prozíravostí, rodí nekonečný strach ze smrti‘. A nejsou to války, čeho se hortatorové obávají, ale kriminalita. I jedinec, je-li vybaven dostatečně vyspělou technologií, který by zaútočil na mírumilovnou civilizaci, může napáchat nepředstavitelné škody.“

Faeton neposlouchal. Natáhl ruku. Jeho vidění se přeneslo k zádi. Tam, u základny ústí motoru, postřehl změnu v zabarvení. Po dalším přiblížení uviděl trhliny. Povrch trupu narušovaly hranaté jizvy – odloupnuté pláty zlatého adamantia. Demontáž lodi postupovala.

Třikrát za sebou srazil paty, což bylo gesto ‚domů‘. ‚Domů‘ v této scéně však implicitně odkazovalo na lodní můstek. Objevil se na můstku.

Byla to masivní krystalická konstrukce, větší než taneční sál. V jejím středu trůnilo kapitánské křeslo, před sebou široký prostor podobný amfiteátru, kolem soustředné půlkruhy s řadami ovládacích prvků. Můstek byl temný, poničený a opuštěný. Energetické clony byly vypnuté, zrcadla potemnělá; ve slotech chyběly myšlenkové schránky.

Ukázal k nejbližšímu příkazovému zrcadlu. Nebyl to jen povel ke změně zorného úhlu; Faeton chtěl aktivovat okruhy skutečné lodi. A skutečná loď byla daleko.

Čas se najednou začal příšerně táhnout, jednu nekonečnou minutu za druhou. Faeton se proměnil v odtělesněný, nehmotný přízrak uvízlý v čase. Nehmotný proto, že všichni manekýni a dálkové televekční persony, jež se v minulosti mohli na můstku zdržovat, byli dávno pryč. Vedle něj prázdný trůn, kapitánské křeslo, do kterého už nikdy neusedne. Záhlavníková rozhraní a intenční okruhy byly porostlé nepravidelným diamantovým škraloupem – neklamná známka, že autoregulační systém v nanotechnice byl vypojený. Škraloup, sahající do půlky zadní strany opěradla, oplétal vypojený rošt, který kdysi sloužil jako generátor antiakceleračního vaku.

„Pane,“ ozval se Radamantus. „Loď se nachází ve velké vzdálenosti od Země. Cesta tam a zpátky potrvá signálu nejméně patnáct minut. Mezi každým příkazem a odezvou bude čtvrthodinové zpoždění.“

Faeton měl ruce svěšené podél těla, ve tváři prázdný výraz, uštvané oči. Jestli v něm bouřily nějaké emoce, navenek se viditelně neprojevovaly.

Během těch patnácti minut promluvil jen třikrát.

Poprvé, aby se zeptal: „Jak dlouho potrvá, než si všechno připomenu? Mám pocit, jako kdybych poletoval v hejnu bezejmenných stínů, tvarů bez formy…“

„Musíte spát a snít, aby se spojení obnovila,“ odvětil Radamantus. „Měl byste vyhledat odbornou pomoc, profesionálního onieriatrického mentchirurga; prodělal jste jedny z nejrozsáhlejších zaznamenaných paměťových úprav. Většina lidí si nechává vymazat jen nevydařené odpoledne nebo zlý den. Ne několik století svých nejdůležitějších vzpomínek.“

Chvíli nato Faeton ztuhl. Vybavila se mu další vzpomínka. „Nepamatuji si žádného Xenofona. Není to žádný můj blízký přítel. Nikdy jsem se s ním nesetkal. Můj neptunský kontakt byl avatar jménem Xingis z Nereidy. Po naší první schůzce se začal ukazovat v lidské podobě; kvůli mně přešel na Estetický konsenzus, nechal si udělat základní neuroformu a změnil si jméno na Dioméda, hrdinu, který přemohl samotné bohy. Nevím o žádné vině, kterou bych si měl pamatovat; nevím o žádném zločinu. Nestavěl jsem žádného sofoteka. A Saturn – nesnažil jsem se o rozvoj Saturnu. Vždyť chvíli předtím mi dal pořádně za vyučenou. Já byl Saturnem znechucen. Proto se taky zrodil Fénix Vítězný. Proto jsem tu loď postavil. Moji nádhernou loď. Měl jsem po krk života uprostřed hvězdné pouště. V jedné ubohé sluneční soustavě uprostřed ničeho. Tam venku byly planety, které jen čekaly, až ruka člověka promění jejich pustou kamennou tvář v rajskou zahradu. Planety, žádní hortatorové, kteří by mi v něčem bránili. Nikdo, kdo by hlásal, že neživé prstence kamení, prachu a špinavého ledu jsou důležitější než všechny lidské duše, které by zabydlely paláce, jež jsem z těch prstenců mohl vystavět… Radamante! Celé to byla lež. Všechno, co Paňáca řekl, byla lež. Ale proč?“

Následovaly další minuty ticha. Čím více si Faeton uvědomoval obludný rozsah klamu, který ho do té doby tak mátl, ten obrovský časový úsek, tu ukradenou radost spojenou se všemi vzpomínkami a uspokojením z toho, co dokázal, tím byl jeho výraz smutnější a chmurnější.

Nakonec řekl: „Ptal jsem se tě, jestli jsem byl předtím šťastnější a jestli by mě navrácení těch vzpomínek udělalo lepším.“

Radamant přikývl. „Naznačil jsem vám, že už nebudete tak šťastný, ale že budete lepší člověk.“

Faeton zavrtěl hlavou. Smutek a vztek ho stále neopouštěly. Jako lepší člověk se rozhodně necítil.

Potom, jako reakce na gesto, které učinil před tak drahnou dobou, ožilo jedno ze systémových zrcadel na palubě Fénixe Vítězného. Povrch zrcadla byl matný a pocákaný kapkami nedekonstruované nanotechniky. Tisíce světelných zrníček, kontaktní body zrcadla, zablikaly vstříc Faetonovu obrazu.

V jednu překvapivou chvíli najednou pochopil. No ovšem! Jeho krunýř. Velitelské okruhy můstku lodi se pokoušely otevřít tisíce kanálů napojených na odpovídající kontaktní body jeho zlatého krunýře.

K tomu sloužil celý ten komplikovaný systém obvodů. Měl loď větší než vesmírná kolonie, komplikovanou jako několik metropolí na sobě, protkanou nesčíslnými řadami mozků a obvodů. Byla to taková miniatura Zlaté Ekumeny. Můstek (a jeho osádka) Fénixe Vítězného se ve skutečnosti nenacházel na plavidle, ale ve Faetonově krunýři, jehož nepředstavitelně složitá hierarchie ovládacích prvků měla za úkol řídit miliardy energetických toků, měření, výbojů, napětí a subrutin, které tvořily každodenní pracovní náplň života na lodi.

Faeton se, chtě nechtě, pyšně usmál. Bylo to úžasné inženýrské dílo.

Jeho úsměv pohasl, když se na ruční opěrce kapitánského křesla rozsvítil stavový panel s výčtem škod, které loď utrpěla. Na dalších zrcadlech se ukázaly blízké objekty ve vesmíru.

Demontáž nepostoupila daleko; pláty superkovu byly dosud uložené ve skladovacích remorkérech obíhajících kolem nedaleké stanice Merkur Ekvilaterál a čekaly na překládku. Palubní inteligence byly buď vypnuté, anebo nebyly nikdy instalované. Poblíž lodi visely robotizované jeřáby a remorkéry ze stanice Merkur, nehybné blechy vedle nehybné velryby. Stavový panel hlásil, že klidová hmota je nízká: skoro polovina antivodíkového paliva byla vyložena.

Množství zbývajícího paliva bylo nicméně ohromující. Obyvatelné prostory lodě, ač velké jako celá kosmická kolonie, tvořily necelou desetinu hmoty plavidla. Fénix Vítězný byl obr o objemu více než tři sta tisíc kubických metrů vnitřního prostoru, skoro plně naložený tím nejlehčím a nejúčinnějším palivem, jaké lidská věda zatím dokázala vymyslet. Co platilo o nepředstavitelné hmotnosti lodi, platilo dvojnásob o poměru palivo-hmota-užitečné zatížení. Každá sekunda tahu stála tolik energie, kolik jí jedno velkoměsto spotřebovalo za celý rok. Tolik energie bylo zapotřebí, aby loď dosáhla rychlosti blízké rychlosti světla.

„Prodáváte mé palivo.“ Faeton s nevolí zaznamenal ve svém hlase tóny bolesti a ztráty.

„Už není vaše, mladý pane. Fénix Vítězný je teď v konkurzním správcovství Konkurzního soudu. Dohoda z Lakšmí řízení pozastavila. Zničil jste své vzpomínky na loď, abyste zabránil její další demontáži. Teď, když máte vzpomínky zpátky, připadne vašim věřitelům, obávám se.“

„Chceš říct, že nemám ženu, nemám otce… ani… ani svou loď? Nic? Nemám nic?“

Chvíli bylo ticho, pak se ozvalo: „Je mi to velmi líto, pane.“

Následovalo dlouhé mlčení. Faeton měl pocit, že se mu nedostává vzduchu. Jako kdyby se nad ním zavřelo víko hrobky, a nejen nad ním, ale nad celým vesmírem, nad všemi místy, jakkoli vzdálenými, kam by ho napadlo odletět. Tma k zalknutí, široká jako nebe, jako kdyby zhasly všechny hvězdy a slunce se proměnilo v černou díru, která pohltila všechno světlo do absolutní nicoty.

Jednou slyšel teoretiky mluvit o vnitřní struktuře singularity. Člověk uvnitř by se octl v gravitační studni tak hluboké, že z ní nikdy neunikne žádné světlo, žádný signál. Bez ohledu na vnitřní velikost, horizont událostí představuje absolutní hranici, která navždy maří jakýkoli pokus o dosažení hvězd vně singularity. Je ovšem možné, že hvězdy jsou zevnitř viditelné; světlo zvenčí dál dopadá do černé díry, na sítnici uvězněné osoby, ale jakýkoli pokus se k nim dostat by jen pohltil větší a větší množství energie a výsledek by byl nulový.

Teoretikové tvrdili, že vnitřek černé díry je iracionální, že matematické konstanty charakterizující realitu v něm neplatí.

Faeton do té doby nikdy netušil, jak to má chápat. Teď měl pocit, že už rozumí.

Otřel si slzy, které se mu nějakým nedopatřením dostaly na líce. „Radamante, jaká jsou čtyři stádia žalu?“

„Pro základní neuroformu platí následující posloupnost: odmítnutí, vztek, smlouvání, rezignace. Čarodějové řadí své instinkty odlišně a invarianté žal neznají vůbec.“

„Vzpomněl jsem si na jednu událost… je to jako zlý sen; všechno je ještě nejasné a zamotané. Já na Fénixovi Vítězném v podstatě bydlel, do startu chyběl necelý měsíc. Tak málo chybělo, aby se to podařilo. Potom mi zavolal manželčin poslední parciál a řekl mi, co Dafné Prima udělala. Odmítnout bylo snadné; během dlouhé cesty z Merkuru na Zemi jsem žil v simulaci, ve falešné vzpomínce, že je stále naživu. Simulace skončila v prosinci, kdy mě pinasa vysadila na pozemcích Večernice… Vrátila se mi všechna ta hrůza a bolest života bez ní. Ženy, kterou jsem tu chtěl nechat! Tak jsem spustil svou záchrannou personu, verzi mě samotného, jen bez nerozhodnosti, viny, strachu a pochybností, a vyrazil na souboj s mauzoleem, kde přechovávali její tělo.“

Faeton se trhaně nadechl a hořce se zasmál.

„Och! Večernice mě teď musí mít za blázna! Vyrukoval jsem na ni se stejnými argumenty jako v prosinci. Jenže tehdy jsem byl fyzicky přítomen, oblečený ve svém krunýři, a žádná síla na světě nemohla zastavit lavinu mého vzteku. Teleidy, kteří mi stáli v cestě, jsem odhodil, rozbil jsem Dafninu rakev a odblokoval nanokonstruktéry, abych vyřadil z činnosti nervová pouta a probudil ji z neživého snu. Jenže tělo bylo prázdné; přetáhli jí mysl do hlavní manorijní paměti a celé mauzoleum nahradili syntetikou, pseudohmotou a hologramy. Večernice mi zabránila dopustit se něčeho horšího, než je pokus o trestný čin, malé poškození cizího majetku.

Vztek mě naprosto ovládl a já chtěl mauzoleum srovnat se zemí. Motory v pažích a nohou znásobily mou sílu a udělaly ze mě zuřícího Herkula nebo snad Orlanda. To už tam dorazily dva policejní oddíly v ornitoptérách, vyzbrojené montážními mraky. Vyrval jsem sloupy mauzolea ze základů a hodil je po nich. Rozprášil jsem manekýny strážníků a smál se, když se mi jejich šipky a paralyzátory odrážely od krunýře.

Museli povolat armádu, aby mě zastavili. Vzpomínám si, jak se roztavila stěna a na jejím místě se ukázal Atkins. Ani nebyl ozbrojený; byl nahý a kapala z něj živá voda. Vytáhli ho z postele. Byl neozbrojen.

Vzpomínám si, jak jsem se smál, protože můj krunýř mě činil nezranitelným; a taky si vzpomínám, jak se Atkins ušklíbl a rukou mi naznačil, abych šel k němu.

Když jsem se ho pokusil odstrčit, jen se naklonil, dotkl se mého ramene a v dalším okamžiku už jsem byl z nějakého důvodu hlavou dolů a letěl jsem do kaluže roztaveného zdiva, kterou on před chvíli prošel. Vymačkal si z vlasů trochu živé vody a pocákal mě. Nanopřístroje rozptýlené ve vodě musely být synchronizované s těmi, které použil k dezintegraci kamenné zdi. Když jsem dopadl, chovala se ta hmota jako prach, naprosto žádné tření. Nemohl jsem vstát, neměl jsem se čeho chytit. A potom, když mě postříkal, nanopřístroje svázaly umělými subnukleárními silami molekuly k sobě. Z kamene se stala jedna makromolekula a já nemohl pohnout rukama ani nohama. Nezranitelný, to ano, ale zatvrdlý do jednolitého kusu kamene. Není divu, že mnou Atkins pohrdá.“

„Nemyslím, že vámi pohrdá, pane,“ nesouhlasil Radamantus. „Když už nic jiného, je vám vděčný, že si mohl procvičit své schopnosti.“

Faeton si prsty stiskl bolavé spánky. „Jaká jsi říkal, že je třetí fáze? Smlouvání? Večernice proti mně nevznesla žádná obvinění – naopak si libovala v roli oběti jediného zpola zdařilého pokusu o násilný čin za poslední tři staletí: Červení manoriálové se zřejmě v dramatech vyžívají; jediné, co ode mě chtěli, byla kopie mých vzpomínek na tu událost.“

Vrátila se mu všechna neblahá proslulost, která ho pak obklopila. Nepramenila ani tak z násilí, o které se pokusil (dokud budou v lidském nervovém systému legálně existovat vášně, násilné impulzy nikdy docela nezmizí. O trestný čin se pokusilo mnoho lidí, přibližně šest sedm pokusů za jedno století), ale z Faetonova postavení ve společnosti. Ostatní, kteří někdy podlehli chvilkové zuřivosti, byli obvykle primitivisté nebo emancipovaní parciálové, lidé bez prostředků, které strážníci, pod sofoteckým vedením, snadno zastavili dříve, než mohli někomu ublížit.

Ale Faeton byl manoriál a manoriálové byli považováni za elitu; a Stříbro-šedá byla v mnoha ohledech elitou mezi elitami. Sofotekové byli přítomni v myslích manoriálů, mohli předvídat jejich myšlenky a násilnické sklony dokázali eliminovat dříve, než vyvstaly. Žádný manoriál se nikdy nedopustil násilného trestného činu. Faeton byl první.

Jeho krunýř mu umožňoval přerušit veškerý kontakt se sofoteky, jeho myšlenky nemohly být monitorovány a nad jeho násilnými impulzy nemohl převzít kontrolu policejní signál. Faeton mohl ve svém krunýři jednat nezávisle na jakýchkoli společenských restrikcích. Byl to jeho vlastní soukromý svět, sice malý, ale jen jeho.

„Červení manoriálové mi možná odpustili. Ale Kurii moc do smíchu nebylo. Jako trest mi uložili čtyřicet pět minut přímé stimulace centra bolesti…“ (při té vzpomínce sebou škubl), „… ale soud mi patnáct minut odpustil, protože jsem souhlasil s vymazáním záchranné persony. Potom mi Kurie nařídila prožít vzpomínky a životy konstáblů, které jsem ponížil, takže všechna jejich zlost, frustrace a bolest přešla na mě. Pak už mi ten incident tak báječný nepřipadal…

Trest jsem přijal bez řečí; věděl jsem, že jsem nebyl v právu. Kurie ani Večernice se mnou neměli o čem smlouvat. Zato Kolegium hortatorů ano.

A byla to smlouva s ďáblem. Zastihli mě ve slabé chvilce. Zabil jsem své vzpomínky. Že by to byl můj způsob sebevraždy?“

„A co teď, mladý pane? Dosáhl jste stavu rezignace a smíření s osudem?“

Faeton se narovnal, utřel si tvář a srovnal ramena. Zhluboka se nadechl. „To nikdy. Možná ještě není vše ztraceno. Leda…“ Faeton se zachmuřil, „…ledaže bych si jen zase něco nalhával? Opakování ‚odmítací‘ fáze?“

„Víte, že vám teď nemohu udělat noetický odečet. Stav vaší mysli neznám. Nesmíte se podvolit strachu a zoufalství… ale také se nesmíte podvolit falešným nadějím.“

„Dobrá tedy. Něco se snad ještě udělat dá. Spoj mě s tou dívkou, která se vydává za Dafné. Vypadá jako slušný člověk. Zeptej se jí, jestli –“

„Je mi líto, pane, ale ona hovory od vás už nepřijímá, a stejně tak já už je nesmím přenášet.“

„Cože…?!“

„Žádný větší telekomunikační ani teleprezentační operátor už vám v budoucnu neposkytne své služby. Dafné Tercia zanechala svému majordomovi instrukce, aby nebral vaše hovory, jinak by byla obviněna z napomáhání nebo utěšování a tedy spadla pod stejný zákaz, pod jaký teď spadáte vy.“

Faetonovi chvíli trvalo, než si uvědomil dosah Radamantových slov. S bolestným výrazem zavřel oči. „Myslel jsem si, že budu mít nějaký čas na přípravu, nebo že proběhne nějaké oficiální rozloučení.“

„Normálně by to tak proběhlo a všichni účastníci bojkotu by vás začali bojkotovat současně. Ale nastal zmatek.“

„Zmatek…?“

„Nezapomínejte, že se naráz otevřely všechny paměťové schránky na celé planetě, předtím zapečetěné dohodou z Lakšmí. Miliardám lidí se teď vrací velká část jejich vzpomínek a mnozí jsou stále zmateni. Všechny kanály jsou plné, mladý pane. Každý chce s někým mluvit, každý se někoho na něco vyptává – přátel, komenzálů… Vyvolal jste ve světě velký rozruch, obávám se.“

Faeton zaťal ruku v pěst, ale ve stávající scéně na můstku Fénixe Vítězného neměl do čeho udeřit, ba ani udělat dramatické gesto. „Paňáca nebo Xenofon nebo sofotek Nic, ať už za tím stojí kdokoli z nich, teď využívá zmatek jako zástěrku k zahlazování důkazů a vypouštění dalších virů, o tom není pochyb. Teď zrovna mizí nebo se falšují další a další důkazy. Museli předvídat, že k tomu dojde, jakmile otevřu svou paměťovou schránku. Ale proč? Všichni se učíme, že Zeměmysl je natolik moudrá, aby dokázala předpovědět a předejít všem nebezpečím tohoto typu, ještě než nastanou. Jejich plán musel vycházet z předpokladu, že v tomto případě tomu tak nebude. Musí mít sofoteka stejně inteligentního, jako je Zeměmysl, ale který není součástí Mentality Zlaté Ekumeny. Jak jinak by se jim něco takového mohlo podařit? Skutečně není koho varovat?“

„Mám pocit, že bych vás měl upozornit, mladý pane,“ řekl Radamant, „že neexistuje žádný důkaz o tom, že by došlo k útoku, jedno jakého druhu. Nejsem v současné době schopen určit, zda máte halucinace nebo pseudomnézii.“

„Jestli hortatorové dosud oficiálně nevyhlásili bojkot mé osoby, můžeš mi alespoň naznačit, které instituce, firmy a provozovatelé mě stále přijmou za klienta?“

„Očividně Dobročinná kompozice, která vás prozatím nevyloučila z myšlenkového prostoru svého hospice. Také Helion, který nadále platí transakční náklady a počítačový čas za vaše spojení se mnou a mou konverzaci s vámi. Dobročinná kompozice vám zanechala vzkaz, pro případ, že byste se tázal, v tom znění, že nabídka, o které jste spolu hovořili, vypršela a není aktuální. Helion by si s vámi rád naposledy promluvil, než vám zamezí přístup do mého systému. Možná budete chtít využít této příležitosti k tomu, abyste si do svého soukromého myšlenkového prostoru přehrál něco z mé manorijní mysli; můžete si vzít své knihy, vzpomínky, majetkové informace, alternativní osobnosti, záznamy nebo cokoli jiného, co je vaše.“

Obraz Fénixova můstku se začínal vzdalovat. Odplouval jako voda ven rozbitým oknem memotéky. Faetonovy ruce se snažily zachytit okraje nejbližšího ovládacího zrcadla a opěradel majestátního kapitánského křesla. Jeho křesla. Nehmotné prsty je však nedokázaly uchopit.

Zdálo se, že stojí v memotéce, když najednou naskočil jeho soukromý myšlenkový prostor reagující na příkaz, který do něj kdysi v Lakšmí zadal. Kolem něj se v ukázal kruh krychlí. Obě scény se překrývaly; ikony se vznášely ve vzduchu mezi policemi sluncem zalité memotéky.

Jedna z kostek, hlavní program poblíž Faetonovy hlavy, měla rozvinuté okno s kontrolním seznamem položek, které měl v úmyslu odstranit z manorijní paměti.

Z tváře mu vymizel všechen smutek. Tvářil se přísně, ale ne zasmušile; výraz člověka, který se sice neosvobodil od bolesti, ale osvobodil se od souhlasu s bolestí. Mohla to být tvář starodávné sochy, tvář krále.

Kývl hlavou k seznamu a zdvihl prst v gestu ‚spustit program‘.

Napravo i nalevo od Faetona se otevřela, jako na povel, menší paměťová pouzdra a krychlové ikony se rozblikaly zelenými světýlky – signál ukládání informací. Když se krychle ‚naplnily‘, zčernaly.

Spousta materiálů byla buďto příliš velká nebo příliš složitá, aby se vešla do Faetonova soukromého myšlenkového prostoru; došlo na mazání. Každý výmaz doprovázelo červené bliknutí, protože Faeton musel každý příkaz odsouhlasit. Týkalo se to tolika paměťových souborů, že červené záblesky následovaly čím dál rychleji a rychleji po sobě, až to po chvíli vypadalo, jako kdyby v místnosti hořelo, jako kdyby – bez žáru a hluku – pálil svůj starý život.

Byla to myšlenková díla, po staletí dřímající, pro něž už nikdy nenajde uplatnění; vzpomínky na fádnost mládí nebo nadbytečné scény z jiných vzpomínek, které nebyly ani zábavné, ani poučné, ani nostalgické natolik, aby si je ponechal; zastaralé vědecké poznatky; hrubé náčrty dávno nepraktikovaných kontemplačních forem; smetí a harampádí z dlouhého, předlouhého života v Radamantově domu. Nebylo důvodu k palčivým slzám, co se mu draly do očí. Vždyť je to jen přebytečný odpad, přesvědčoval se.

Vzpomněl si, že seznam vznikl na Venuši, v Lakšmí. Napsal ho před podpisem dohody. Napsal ho s vědomím, že dohoda bude porušena. S vědomím, že musí počítat s případným exilem. Naplánoval…

Naplánoval si to, všechno si to naplánoval.

Počítal ovšem se spořádaným koncem, zřejmě následně poté, co vyhraje právní při s Helionem Sekundem. S Helionovým majetkem a s příjmem ze Solární stuhy mohl vykoupit Fénixe Vítězného ze zástavy, splatit dluhy, dokoupit chybějící zásoby, doplnit zásoby antivodíku a odletět.

Není divu, že hrozba hortatorského exilu mu nenaháněla žádný strach, když chtěl Zlatou Ekumenu stejně opustit a vydat se na výpravu trvající několik staletí. Nebo i desítek staletí.

Měl však v plánu vyčkat s otevřením paměťové schránky až do Velké prosincové Transcendence, aby mu hortatorský bojkot nezmařil plány. Kdyby ho vyobcovali předčasně, Vafnir by mu neprodal antivodík a Gannis by mu neprodal chrysadamantium.

Neplánoval, že ho napadne nějaký Xenofon nebo virus, který mohl vymyslet jen mimozemský sofotek, sofotek, jehož existenci vylučovala logika i dějiny.

Pohlédl z rozbitého okna. Na temném pozadí noční oblohy visel obraz Fénixe Vítězného. Zlatý trup lodi vypadal v záři blízkého slunečního obra jako zachvácený plameny. Mrtvý trup.

Copak neměl žádný náhradní plán? Nedalo se z těch trosek něco zachránit?

Faeton odvrátil pohled od kruhu krychlí.

V pozadí jeho soukromého myšlenkového prostoru svítil hvězdný kruh. Byl tam pokaždé, když ho spustil. Skutečnost, že nepoznával pozadí vlastního myšlenkového prostoru, musela něco znamenat. Něco důležitého.

Hvězdný kruh: bylo nemožné uvěřit, že ho nepoznával.

Natáhl ruku. Mléčná dráha byla blíže a také menší, než se jevila. Vzal ji do ruky.

Žilky světla tvořily baldachýn možných tras po okolních hvězdách. Kde se prst dotkl linie trasy, tam se napravo a nalevo otevřela okna ukazující výpočty pro zrychlení a zpomalení, odhady místní prostorové hustoty, poznámky o možných zdrojích těkavých látek k doplnění paliva během letu, informace o tom, kam se dostaly předchozí automatizované sondy (včetně souhrnu všech důležitějších vědeckých objevů a pozorování) a další, ještě důležitější poznámky o místech, kam se sondy nikdy nedostaly.

Mléčná dráha mu ležela v dlani jako drahokam. Hvězdy se pomalu natáčely, v souladu s časovým nastavením pro různé etapy plánované cesty. Ohnivá stužka značila dráhu Faetonovy první plánované expedice a vystřelovala světočáry alternativních tras namířených do nekonečné náruče hvězd a světelných let.

Překrásný pohled. Nemůže se ho vzdát.

„Faetone z minula, aťs byl kdos byl: vzpomínám si, odpouštím ti, já jsem ty,“ zašeptal. „Nenáviděl jsem tě za to, žes mi vzal vzpomínky. Neuměl jsem si představit, co mě mohlo přimět vzít na sebe tolik bolesti. Teď už to vím. Vzpomněl jsem si. A udělal jsem dobře. Stálo to za to.“

Svého plánu se nevzdá. Nějak to udělá. Nějak to udělá, aby zachránil svůj sen…

Radamantus v těle majordoma významně zakašlal. Faeton zdvihl oči od galaxie ve své dlani.

Helion.

Stál na prahu memotéky. Tvář měl vážnou a smutnou. Jeho oblečení kupodivu nespadalo do období viktoriánské Anglie; namísto něj měl na sobě sněhobílý ablační krunýř pro práci v prostředí solární stanice. Přilbu neměl a vlasy mu zářily jako paruka ze zlatých nití. Mazací aktivita vpustila do scény červené pablesky; odrážely se na Helionově krunýři.

Helion vstoupil do memotéky. Faetonův soukromý myšlenkový prostor byl vyřazen ze scény; rudé pablesky pohasly a galaxie mu z dlaně zmizela. Z okna vedle Faetona se vytratil obraz merkurovského vesmíru a namísto něj vstoupilo prasklým rámem dovnitř horké letní slunce, vůně květin, bzukot včel a další pachy a zvuky obyčejného dne.

„Synu,“ oslovil ho Helion, „přicházím pro poslední slova, která mezi námi mají padnout.“

18

ČARODĚJ

1.

Faeton namířil k Helionovi dva prsty. Ano, byl to Helion, žádná nahrávka, žádný krátkodobý posel nebo parciál. „Co si ještě můžeme říct, otče? Není na to už pozdě? Na všechno?“ Ve tváři se mu zračila hořkost a ironie. „Sám se vystavuješ nebezpečí exilu, když se mnou mluvíš.“

„Synu – doufal jsem, že k tomu nikdy nedojde. Jsi dobrý a statečný muž, inteligentní a čestný. Hortatorské bojkoty a embarga byly určeny k tomu, aby zabránily nemravnostem, úchylkám od slušného chování, nedbalosti a krutosti. Byly určeny k tomu, aby zastavily ty nejhorší z nás. Rozhodně nebyly určeny pro tebe!“ Smutek vryl do Helionovy tváře hluboké stopy. „Tak zlý osud si nezasloužíme.“

Místnost s Helionovým příchodem jakoby zreálněla. Byla to sotva patrná změna, taková, kterou by Faeton jindy přehlédl. Barvy se vyjasnily, stíny dostaly jemnější strukturu. Slunce proudící dovnitř množstvím oken nabralo sytě zlatý odstín. V jeho paprscích se dala najednou postřehnout jednotlivá zrníčka prachu, stejně jako vyniklo žilkování dřeva na leštěném deštění v místech, kam dopadalo sluneční světlo a odráželo se v bohatých odlescích od skříněk na okolní police.

Nebyly to jen smyslové vjemy, co bylo v Helionově přítomnosti jasnější a ostřejší. Faeton se cítil čilejší, klidnější a bdělejší. Možná, že okruhy ve Faetonově mozkovém kmeni a středním mozku dostávaly od Radamanta málo počítačového času; simulované vjemy vkládané do Faetonova zrakového nervu byly nepochybně méně kvalitní než to, co si Helion mohl dovolit pro sebe. Helion sice platil Faetonův počítačový čas, ale pro vlastní účely si ho, zcela přirozeně, rezervoval více.

Jako kdyby ho bohatství a moc obklopovaly jako světelná aura. Faeton pochyboval, že si je Helion vůbec vědom, jaký účinek to má na lidi kolem.

„Velká část toho osudu pochází z tvé dílny, reliku Helionův,“ odvětil trpce Faeton. „Teď si vzpomínám: když tě oživili, byl to tvůj hlas, který nabádal hortatory, aby mou výpravu odsoudili; byl jsi to ty, kdo se snažil zničit moji nádhernou loď. Proč ji tak nenávidíš?“

„Možná jsem ji kdysi skutečně neměl v lásce. Ale to už neplatí. A proč, to snad víš… nebo ne?“ Helion vrhl na Faetona zkoumavý pohled.

„Nemám tušení. Gannis ano, jeho důvody si dokážu představit. Ten by chtěl mou loď na šrot. Jednou rukou mi prodat trup a druhou ho zabavit jako zástavu. Motivy Kolegia hortatorů jsou hlubší a hanebnější. Budoucnost, kterou předkládám, budoucnost lidstva expandujícího do vesmíru patří k těm, jejichž výsledek nedokáží předpovědět ani sofotekové. I kdyby navždy existovalo nějaké jádro světů se Zemí ve svém středu, dokonale civilizované a dokonale řízené, tak v mé budoucnosti bude vždycky nějaká hranice, neznámo, území, které neovládne žádný sofotek, území, kde nebezpečí, dobrodružství a sláva budou mít své opodstatnění. Hortatorské obavy z válek jsou jen záminka. Čeho se skutečně obávají je život, protože život je změna a bouře a nejistota. Ale ty – nemohu uvěřit, že sdílíš jejich morální zbabělost.“

„Tenhle rozhovor už jsme vedli, synu. Na Venuši, v Lakšmí…“ Pohlédl Faetonovi do očí. „Na to sis zatím nevzpomněl, že?“

Ve Faetonově hlase se ozýval hněv. „Já přišel o větší část života než ty; a ty jsi měl k zakázaným vzpomínkám přístup už před konkláve pérů. Chvíli potrvá, než si na všechno vzpomenu.“

Helion chvíli mlčel, než promluvil.

„Tvá loď mě zabila, synu.“

Faeton si vzpomněl, co mu řekl ten člověk v převleku Porfyrogenního pozorovatele: že se Helion obětoval kvůli nepovedenému potomkovi. Zůstal na Solární stuze, když všichni ostatní uprchli, aby se pokusil vztyčit štíty chránící jisté oblasti v merkurovském vesmíru. Fénix Vítězný bylo to ‚zařízení‘ na Merkuru Ekvilaterál, které se Helion snažil uchránit před běsněním solární bouře.

„Ty jsi zachránil mou loď…“ zašeptal Faeton, jakmile se mu vzpomínka náhle vrátila.

Pancíř trupu nebyl v tu dobu ještě zkompletovaný. Příval slunečních částic by narušil magnetická kontejnmentová pole s antivodíkem a ten by se zahřátím explozivně roztáhl, jako plazma. Každá částice antihmotového plynu by při setkání s částicí normální hmoty beze zbytku přeměnila svou hmotu v energii, narušila další magnetické kontejnmenty a vznítila nejkoncentrovanější masu antihmoty, jaká kdy byla na jednom místě nakupena. Superadamantiový plášť, nezničitelný jinak žádnou formou energie, byl přece jen vyroben z normální hmoty, a při styku s antihmotou by se přeměnil v energii.

„K čertu s tvou lodí,“ zachrčel Helion. „Šlo o tebe. Ty jsi byl v tu dobu na palubě. Mimo dosah Mentality, mimo dosah všech oživovacích okruhů.“

Faeton se odvrátil. Cítil, jak mu tvář rudne hanbou.

Helion vešel dovnitř a usedl na jedno z obřadních křesel s vysokým opěradlem po stranách dveří. Čekal, zatímco Faeton stál, zíral do prázdna a pokoušel se vyrovnat s tím, co se právě dozvěděl, a s tím, co mu průběžně přinášela paměť.

„…odpusť, otče. Tohle jsem nechtěl.“

Helion sepjal ruce, zapřel se lokty do kolen a v předklonu chvíli zíral do země. Potom zdvihl hlavu a upřel na Faetona vážný, přímočarý pohled. „To nechtěl nikdo. Ale každý z nás musel dělat to, k čemu ho nabádalo svědomí. Dokonce i Kolegium hortatorů možná nemuselo tvůj riskantní podnik tak rychle odsoudit, kdybys byl přístupný kompromisu, vyčkal a vyslechl si názor ostatních. Hortatorové nejsou ničemové, hlupáci ani zbabělci. Jsou to čestní lidé, kteří se snaží vyléčit naši společnost z jednoho z jejích největších neduhů – hrozby, že si neuváženými činy, teď, když máme tolik možností a svobody, přivodíme neštěstí. Většinou jde o to pomocí sociálních tlaků zabránit nezodpovědným osobám, aby samy sobě ublížily. Tvůj případ je za stovky let první, kdy jeden ohrožoval druhého.“

„Světy, které jsem chtěl vytvořit, by byly mírumilovné.“

„A Kolegium by tomu snad i uvěřilo, kdyby ses v prosinci v mauzoleu Večernice nepřestal ovládat. Poškodil jsi budovu a zničil teleidy a manekýny strážníků.“

Faeton opět pocítil horkost ve tváři. „Je mi to moc líto, otče,“ řekl tiše. „A čím více se mi vrací vzpomínek, tím méně hrdinské mi mé činy připadají. Možná pro mě po lednu nebyl ten život bez vzpomínek vůbec špatný; moje tehdejší zuřivost mi teď připadá dětinská. Ale za svým snem si stále stojím.“

„I já měl kdysi svůj sen, jako ty.“

„Ano…?“

„Nikdy jsem ti nevyprávěl o přesných okolnostech tvého narození.“

Do komory jako by se sneslo Ticho. Faeton se přistihl, že zadržuje dech. Něco se mu doneslo. Ale pravdu neslyšel nikdy.

„To, že jsi vznikl z mých mentálních otisků jako odvážnější verze mě samého, odvážnější, než jsem já kdy byl, to, předpokládám, víš? Ale co nevíš – původ, který jsi dobrovolně zapomněl – je, že jsi byl stvořen během jedné z předešlých Mileniálních Slavností. Jeden ze světů vytvořených ve snovém prostoru sofoteka Kupriciána (který byl tehdy pořadatelem Slavnosti, jako je teď Aurelián) byla moje vize vzdálené budoucnosti, kdy lidstvo expandovalo do okolního vesmíru, o průměru asi čtyři sta světelných let. Ty jsi byl jednou z postav toho příběhu, verze mě samého; takový, jaký bych podle Kupriciánovy předpovědi byl, kdybych se té doby dožil.“

Helion zmlkl a zahleděl se z okna. Možná na hory Walesu; možná někam dál.

„Ještě něco, co bych měl vědět…?“ pobídl ho Faeton.

Helion se probudil ze strnulosti a znovu pohlédl na Faetona. „Ani ne. Nebyl jsem tehdy známý a ani oblíbený. Lidi mě dokonce měli za blázna. Během oné Transcendence (ty se v té době konaly dřív, v listopadu) ostatní sofotekové přepočítali Kupriciánovy premisy a zjistili, že jsou nesmyslně optimistické. Když pak scénář restartovali, zjistili, že vzdálené kolonie budou stále nehumánnější, impulzivnější a iracionálnější. Došli k závěru, že i těm mentálně nejzdravějším a nejvyrovnanějším lidem, pokud nemají vládu, ke které by mohli vzhlížet, nezbývává nic jiného, než všechny vážnější spory řešit silou. Scénář se vyvinul do mezihvězdného pirátství a války. Mnoho lidí se do snového prostoru napojilo tehdy, když byly jejich postavy na Zemi zničeny koloniální válkou. Prošli svou zcela reálně, živě vnímanou smrtí. Zažili vlastní smrt, konec všeho, co znali a milovali. Stačil na to jeden voják, jedna loď. Byl vyzbrojen několika metrickými tunami antihmoty. Zničil svět. Účastníci byli, přirozeně, zděšeni. I já byl zděšen. Dokonce i počítačově generovaná postava koloniálního válečníka byla zděšena, a to do takové míry, že upadl do hlubokého meditativního spánku, aby rozjímal o sobě a svém místě ve světě a přehodnocoval všechny své základní hodnoty a postoje. Když se veřejnost začala dožadovat, abych scénář vymazal, milerád jsem se podvolil; ale Kupricián mě zastavil.“

Faeton tušil, co přijde. „Žertuješ, viď, otče?“

„Ne. Ten koloniální voják, ten žhář světa, program, se změnil v entitu uvědomující si samu sebe. Podle našich zákonů se každý, kdo vytvoří bytost uvědomující si samu sebe, ať přirozenou nebo umělou cestou, úmyslně nebo náhodně, stává automaticky rodičem takového dítěte s povinností se o něj starat a vychovávat ho. A taky si musí do středního a zadního mozku nechat vložit příslušné otcovské nebo mateřské instinkty. Proto jsem vytvořil a vzal si tvou matku, Galateu, kéž odpočívá v pokoji.“

Galatea nebyla mrtvá. Když jí bylo čtyři sta, rozvedla se z Helionem, vystoupila ze Stříbro-šedé školy a dala si upravit smyslový filtr a paměť tak, aby Heliona nevnímala a nepamatovala si ho. Helion za ní zpočátku často chodil, ale ona ho vnímala asi stejně, jako by byl duch. Potom jednoho dne, z důvodů, které nikomu neřekla, odložila vzpomínky do archivu a sestoupila do moře. Vzdala se těla a spojila svou mysl s podivnou, starou, nevlídnou hromadnou myslí, která žila roztroušena v milionech mikroskopických buněčných těl v hlubinách moře.

Na Helionově tváři se usadil onen strnulý výraz smutku, který se tam objevil, kdykoli jen někdo vyslovil jméno Faetonovy matky. Tentokrát ve Faetonovi pohled na otcův smutek vyvolal jen hněv, protože se dozvídal, že matka vůbec jeho matkou nebyla.

„Tak jsem se narodil. Co mé dětství a mládí? I to jsou falešné vzpomínky?“

„Ne. Do reálného světa ses vtělil už jako chlapec.“

„Proč si nepamatuju fiktivní život předcházející mému narození? Tvou hypotetickou budoucnost? Hlavně mi neříkej, že jsem ji taky dobrovolně zapomněl!“ Faeton cítil směsici úžasu a znechucení. Bylo v jeho životě vůbec něco skutečného?

„Všichni se tě báli. Měl jsi rozum, schopnosti a osobnost ničitele planet. A když ses dozvěděl, kdo jsi, bez váhání sis nechal vymazat minulost. Proč, to ti snad nemusím říkat?“

Faeton věděl proč. „Protože nebyla skutečná.“

Helion přikývl. „Nikdo nemiloval holou pravdu tolik jako ty.“

„Proto jsi mi dal jméno Faeton? Abys mi připomněl, že jsem zničil svět?“

Helion zavrtěl hlavou. „To jméno sis vybral sám, když jsi přijal Estetický konsenzus. Ale tvá verze toho mýtu byla mírně pozměněná. Říkal jsi, že –“

Z dálky zazněl gong.

„Promiňte, pane Helione,“ přerušil je Radamantus, „ale chtěl jste, abych vám dal vědět hned, jak se uvolní kanály a hortatoři budou on-line. Právě přicházejí.“

Faeton zaslechl vzdálené zvuky: otvírání hlavních dveří, šum hlasů a za tím vším rachot kočárů přijíždějících k čelní arkádě. Tato fiktivní zvuková kulisa představovala v radamantském snovém prostoru ‚příjezd‘ členů Kolegia hortatorů.

Helion vstal. „Kolegium z úcty ke mně souhlasilo přijmout po dobu úředního záznamu nadcházejícího šetření Estetický konsenzus. Každý si, přirozeně, může osobním smyslovým filtrem reorganizovat informace podle své libovůle, ale v hlavním dokumentu bude zápis, že jednání proběhlo v mé verzi Radamantova domu. Půjdeme, Faetone?“ ukázal ke dveřím.

Faeton se naposledy rozhlédl po memotéce. Schránky byly buď otevřené a prázdné, nebo zobrazené jako vyhořelé.

V rozbitém okně už nebylo vidět skvostnou mezihvězdnou loď, jedinou svého druhu, která už nebyla jeho.

Už ho tu nic nedrželo.

Oba muži začali společně sestupovat po schodech. Faeton si všiml, že Helionova verze domu byla o něco větší a okázalejší než jeho. Schodiště bylo široké, snášelo se v půlkruhu k obrovské vstupní hale dlážděné bílým dlaždicemi. Okna byla všude, široká, plná světla. Faeton řekl: „Jestli znali můj původ, není divu, že dostali strach, když jsem koupil nezničitelnou loď a nacpal ji antihmotou. Proč ale nerozlišovali realitu od fantazie?“

Faeton se zastavil a uchopil Heliona za paži, aby upoutal jeho pozornost. Helion se překvapeně ohlédl. Ve Faetonově tváři se rodil strach.

„Ještě mi rychle pověz: ví to Dafné? Celý náš společný život mi říkala románový hrdino – ‚románový‘ – nezamilovala se do mě, protože – pro to?!“

„Pochybuji, že o tom věděla. Dafné se narodila normálním rodičům, dokonce z dělohy, a měla primitivistickou výchovu, která nedovoluje ani převtělování. Když jí bylo šestnáct, utekla z kláštera a přidala se k čarodějům Kataleptickooneiromantické školy. To bylo před pár stoletími; pochybuji, že vůbec kdy slyšela o Kupriciánovi.“

Faeton s úlevou vydechl a pustil Helionovu paži.

Sešli k patě schodiště a pokračovali přes osvětlenou halu. Mramor zněl jejich kroky.

Faeton se náhle zeptal: „Proč ses vzdal svého snu, otče? Víš přece, že našemu slunci zbývá omezený čas k životu.“

„Teď už delší, díky mé Stuze.“

„Přesto stále omezený. Nemůžeme zůstat v jednom malém slunečním systému navěky. To proto, žes v mé postavě uviděl sebe, že? Koloniálního vojáka, který zničil Zemi. On byl tvá simulovaná extrapolace, nemám pravdu? A to tě vyděsilo.“

Helion na otázku neodpověděl. „Simulační technologie už je teď na mnohem vyšší úrovni. Už se nemusí tolik hádat…“

Prošli kolem řady krunýřů s bílou glazurou k vysokým dubovým dveřím. Byla na nich rytina otevřené knihy překřížené cepem a grálu s fontánou. Tyto dveře tam předtím nebyly:

Helionova verze domu teď zahrnovala i Vyšetřovací síň. Zpoza dveří se ozýval nezřetelný šum hlasů.

„Neměl ses bát, otče. Sen o dobytí hvězd je správný a vznešený. Přes všechno, co se stalo, jsem to já, kdo má pravdu. Můj sen je pravda.“

Helion se zastavil a s pohledem upřeným do dveří odvětil: „Možná ano. Ale ten sen zanedlouho umře, stejně jako ty. Dafné Prima je zatopená a není pro ni záchrany; Dafné Tercia, která tě miluje, si zničila život, protože obětovala svou budoucí kariéru, aby tě zastavila. A já, zrovna když mě prohlásí za péra a mám šanci být v centru pozornosti nadcházející Transcendence, zjistím, že můj syn zanedlouho zemře. Takže můj život je zničen také.“ Smutně se usmál. „Kdože řekl, že ‚Nekonečný život rodí nekonečnou bolest‘?“

Faetonovi bylo jasné, že Helion myslí na Hyacinta Septima, svého dávno ztraceného nejlepšího přítele.

„Ao Enwir. ‚O svrchovanosti strojů‘,“ odvětil, aniž by citát opravil.

Přinutil se k úsměvu. „Ale já nezemřu, otče. I kdyby mi nikdo neprodal jídlo a pití, můj krunýř mi vyrobí –“

„Orfeus Avernus ti zrušil náhradní životy, už nejsi v Mentalitě.“

„C-cože…?“

„Přečti si hypertext a petit tvé smlouvy s bankou. Mají za povinnost smazat uložené životy každého, kdo spadne pod hortatorské embargo. Je to standardní formulace pro všechny smlouvy s Orfeem: byl to on, kdo dal Kolegiu takovou společenskou prestiž.“

Faeton otevřel ústa v němém protestu. Naši nekonečně moudří sofotekové by přece jen tak nepřihlíželi a nenechali ho zemřít?!

Zavřel ústa. Uvědomil si, co by na to řekla sofotecká logika. Faeton noumenální záznamový systém neobjevil. Orfeus ano. Patřil jen Orfeovi a on mohl se svým majetkem zacházet jakýmkoli nenásilným a zákonným způsobem, jaký uznal za vhodný. Nikdo ho nemohl přinutit, aby své služby nebo svůj majetek, své životní dílo, poskytl někomu, komu nechce.

A Faeton smlouvu podepsal dobrovolně.

„Počínaje tímto okamžikem, synu, už nejsi nesmrtelný.“

Faetona se začínala zmocňovat hrůza.

„Hortatorové ale ještě nevydali oficiální rozhodnutí –“

„Na tom nezáleží. Tvůj právní zástupce, Monomarchos, podepsal tvým jménem přiznání rozsudku, vzpomínáš? Svým podpisem ses vzdal práva na odvolání. Žádné druhé slyšení nebude; toto zasedání je v podstatě jen oznámení.“

„Jestli čekají, že prostě někam zalezu a umřu, tak jsou na omylu!“

„Ano, přesně to čekají. A nejsou na omylu.“

„Někteří lidé exil přežili.“

„V románech možná. Ale i Lundquist z té staré písně byl vyhnaný ‚jen‘ na šest set let. Tvé vyhnanství je trvalé. Třeba se ti podaří na koleně opravit si v buňkách nanotechniku, která regeneruje rány a udržuje mládí. Ale nanotechnika čerpá energii z izotopického rozpadu velkých atomů v základně šroubovice; a živou vodu na doplnění těchto atomů ti nikdo neprodá.“

„Živá voda je nejlevnější nanoprodukt, jaký naše společnost vyrábí…“ začal Faeton.

„Ale už to není tvá společnost,“ opravil ho kategorickým hlasem Helion. „Jsi sám. Nikdo ti neprodá ani kapku vody.“

Faeton zavřel oči a sklonil hlavu.

„A nežádej Dafné, aby tě tajně zásobila jídlem a léky,“ dodal s vážnou tváří Helion, „jen bys ji stáhl s sebou.“

„Nebudu, otče,“ zašeptal.

Helion udělal krok a uchopil Faetona za ramena. Faeton zvedl hlavu.

„Vidím, že mě nazýváš otcem a ne relikem,“ řekl. „Smím vědět proč?“

Faeton zavrtěl hlavou. „Protože už na tom nesejde, na ničem. Je po všem. Zničil jsem všem život a zabil vlastní sen… nic nemám a je po všem. Často se hádáme, ty a já. A teď všechny naše hádky končí. Už se nikdy neuvidíme, že?“

Pohlédli si zhluboka do očí.

„Odpusť, jestli jsem ti nebyl zrovna nejlepším otcem, Synu.“

„Když mi odpustíš, že jsem ti nebyl zrovna nejlepším synem.“

„To neříkej!“ Helionovi přeskočil hlas. „Jsi statečnější a chytřejší, než jsem kdy mohl doufat… Jsem na tebe tak pyšný, že se to nedá slovy vyjádřit…“

Objali se.

Otec a syn si dali šeptem poslední sbohem.

2.

Dveře se otevřely, ale namísto do Vyšetřovací síně vstoupili do velkého předpokoje s rudým a karmínovým kobercem. Zleva proudilo vysokými okny slunce a osvětlovalo skupinu nízkých stolků, židlí, divanů, stojacích popelníků a zaklínacích holí. Napravo byly paravány a skříně.

Na dveřích na opačném konci místnosti byl emblém Kolegia – kniha, grál a cep. Síň byla zjevně až za nimi.

Faeton vrhl zamračený pohled na nejbližší magickou hůl; byl to anachronismus datující se do období čarodějského Protipostupu Páté éry.

Helion tázavě pohlédl na Radamanta. „Kdo přidal tuhle místnost do mého domu?“

„Pane, myslel jsem, že si budete chtít svléknout solární krunýř a vzít si oděv náležitý tomuto období,“ odvětil zavalitý lokaj a ukázal na skříně. „Rovněž máte hosta, který trval na tom, že chce mluvit panem Faetonem, než započne slyšení. Je to v naprostém souladu s vašimi předchozími instrukcemi ohledně této věci a extrapolace vaší osobnosti mě ujistila, že vám to nebude vadit. Doufám, že jsem vaše přání odhadl správně?“

Helion se tvářil netrpělivě. „Kvůli komu si, pro Léthé, myslíš, že bych se vzdal poslední společné chvíle se svým synem?“

Jedno z křesel obrácených čelem od nich mělo dost vysoké opěradlo, aby před jejich zraky skrylo postavu, která v něm seděla. Teď se vztyčila. Byla vysoká, v kápi s červenozlatými vzory protkanými barevnými nitěmi, korálky a skleněnými střípky. Zadní strana kápě byla také bohatě zdobená korálky, se svisle postaveným srpkem měsíce, znakem Brahmy, jaké bývaly občas k vidění na krčních kápích kober. Od úzkých ramen se látkou šířily odlesky připomínající déšť uhlíků.

Postava, nadále odvrácená zády k nim, promluvila. Měla hebký, melodický a exoticky znějící hlas. „Mezi péry nejsou tyto drobné laskavosti ničím výjimečným. Jste mezi námi krátce; nemůžete znát všechny naše zvyklosti.“

Otočil se. Snědá tvář, velké, vodnaté, hypnotické oči. Na čele se mu lesklo hinduistické kastovní znamení a hlavu pod kapucí měl omotanou šátkem s třásněmi.

Helion ukázal dva prsty. „Ao Aoen. Rád vás vidím,“ pronesl hlasem popírajícím jeho slova. „Člověk by myslel, že drobné laskavosti mezi péry by mohly zahrnovat i vyhýbání se zavádění anachronismů do domu, který je známý svou autenticitou.“

„Literatura vaší viktoriánské doby se jen hemží fakíry, mudrci a mágy Orientu. Od nejvyššího čaroděje všech čarodějů přece nemůžete očekávat, že se uvede jako škrobený, racionalisticky uvažující anglický tradicionalista. Anebo… tím míníte tyto zaklínací hole? Bez nich bych přece nemohl kouzlit. Když má formule náležitou podobu, aktivuje se intuice, data se dají do pohybu a odhalí nám podivná žití a tajemství v nich ukrytá. Vpletl jsem vaše žití z jedné mapy do druhé, abych uzřel symetrie a znamení, která lineárnímu myšlení zůstanou navždy skrytá. Hněváš se snad? Věřím, že nikoli. Má vyobrazení ukazují hrozbu. Ale i cestu.“

„Cestu…? Pověz nám prosím více, můj drahý kolego pére. Je nesporné, žes upoutal náš zájem,“ opáčil přívětivě Helion. Faeton věděl, že Helion nemá čaroděje, jejich hádanky a neracionální metody myšlení příliš v lásce. Nyní však kupodivu nejevil žádné známky netrpělivosti. (Že by porušil pravidla Stříbro-šedé a nechal si Radamantem ovládat obličej?)

„Cestu, jak se vyhnout předpovězené hrozbě.“ Ao Aoen zkřížil ruce a zastrčil je do objemných rukávů pláště.

Faeton s Helionem čekali, že Ao Aoen bude pokračovat, ale ten mlčel. Ticho nakonec prolomil Helion: „Nasloucháme ti co nejpilněji, můj dobrý pére. Prosím pokračuj.“

Muž se záhadně usmál. „Má slova jsou však určena jen uším Faetonovým. Nemohou se dočkat, až se jako ptáci rozletí z mého jazyka. A jarní instinkty ptáky navracejí toliko do jejich domovů a nikam jinam.“

Faetona překvapilo, když Helion na ta slova přistoupil k jednomu stolku, vzal z něj ořezávátko na doutníky a řízl se do dlaně. Vzápětí sebou škubl, otočil se a zdvihl ruku se zakrvavenými prsty.

Ao Aoen se hluboce uklonil. Helionova reakce na něj zjevně udělala dojem. „Rozumím. Odpusť. Ty a Faeton jste jedné krve; zpráva musí patřit oběma.“ Faeton si nebyl jist, zda Helionovo gesto udělalo na Ao Aoena dojem proto, že bylo tak ‚čarodějské‘, anebo proto, že reputace Radamantova domu byla zárukou, že pokud Helionova sebeprojekce ukázala ránu, Helionův skutečný mozek zakusil odpovídající bolest.

Ao Aoen se otočil k Faetonovi. „Napadlo vás někdy, můj drahý Faetone, že kdybyste byl postavou z románu, byl byste nepochybně padouch?“

Faeton vrhl krátký pohled na Heliona. Měla to být narážka na můj původ? Pokud ne, pak to byla podivná náhoda. Na druhou stranu, nacházet řád v podivných náhodách nebylo pro superintuitivní struktury čarodějského mozku nic neobvyklého. „Co tím myslíte, pane? Mluvte prosím otevřeně.“

Ao Aoen s úsměvem rozpřáhl paže a současně rukama obkroužil spoustu malých koleček. „Uvažte: jste bohatý a sobecký individualista, bezcitný technokrat, hluchý ke všem prosbám, který je pro jediný svůj nadměrně ambiciózní projekt ochoten obětovat rodinu, přátele i nepřátele. Bezohledně jste zneužil sám sebe, oklamal jste Kolegium hortatorů, porušil slovo a otevřel zakázané paměťové pouzdro, ano, i potom, co jste se dozvěděl, že jste nám všem slíbil, že to neuděláte! Zlomil jste srdce a zhrdl láskou nevinné dívky. Spoléháte na právnické kličky, abyste ukradl otcovo zlato a pošlapal i jeho lásku. Existují ale i lepší příběhy, kde nad chtivostí, sobectvím a pýchou převažují jiné kvality!“

Faeton povytáhl obočí. Zahrnovat urážkami člověka, kterého čeká vyhnanství, mu připadalo, mírně řečeno, nevhodné. Snažil se, aby jeho hlas zněl klidně a zdvořile: „Potom se možná pérovi zalíbí tahle verze stejné pohádky. Tři kvality, o kterých se zmiňujete, vážený pane, když je mám nazvat jejich pravými jmény – tedy ctižádost, nezávislost a sebeúcta – měly vždycky své nezastupitelné místo v oblíbených příbězích mého mládí, tím si můžete být jist. Vy možná okatě, z důvodů, o kterých se neodvažuji spekulovat, vyzdvihujete opačné kvality, lenost, tupou konformitu a sebenenávist, ale ve vaší kariéře, řeči ani způsobech rozhodně není nic, co by ukazovalo, že by vám některá z těchto kvalit byla blízká. Ale nemějte obavy. Jsem přesvědčen, že nenastanou-li nějaké nepředvídatelné okolnosti, mé budoucí plány dají nám dvěma relativně málo příležitostí doporučit jeden druhému své oblíbené autory. A teď, pokud nemáte na srdci nic…“

Ao Aoen přikročil blíže a zasyčel Faetonovi do ucha: „To svého otce tolik nenávidíte? Jestli soud vyhrajete, všechno jeho bohatství bude vaše, nesmírné bohatství, které jste ani nezískal, a které, jakmile budete vyloučen ze společnosti, ani nikdy nestihnete utratit. K čemu v té frašce pokračovat? I když budete mít Helionovy peníze, Gannis vám stejně neprodá ani gram chrysadamantia, které potřebujete k dokončení prací na trupu. Vy víte, že vám ty peníze nepatří. Styďte se! Mohl byste alespoň dodat vašemu pádu a pomalému umírání trochu důstojnosti!“

Faeton ho ignoroval, zato Helionovi věnoval užaslý pohled. „Soud za těchto okolností je snad jen akademická otázka…“ Sám se při svých slovech zachmuřil, protože si uvědomil, že tomu tak není.

„Hortatorové nemají žádný legální status,“ odtušil Helion.

Ao Aoen roztáhl ústa v úsměvu. Na všech zubech měl zlaté korunky, takže to byl velice překvapivý a nezvyklý úsměv. „Majestát Zákona je nezměrný, obzvláště když je užíván tak zřídka. Kurie věnuje naší soukromé dohodě bojkotovat ty, na které hortatorové udělají tytyty, asi tolik pozornosti jako ve Třetí éře vaše královna Viktorie pravidlům, která si vymyslela skupinka školáků, aby jim do jejich domečku na stromě na dvorku v Liverpoolu nelezly mladší sestřičky. Kolegium může každého nabádat k bojkotování našeho dobrého padoušského Faetona jak jen chce, ale nedovolí si ho násilím připravit o jedinou počítačovou vteřinu, jediný antigram, jedinou unci zlata z toho, co naše slepá spravedlnost považuje za jeho majetek.“ Ao Aoen obrátil své zpola zavřené oči k Helionovi. „Chápete, jaké to má důsledky, že? Žádný zámek nemůže stát na písku.“

V Helionově tváři se objevil nepřítomný výraz. Stejně nepřítomným hlasem poznamenal: „Jinými slovy, když prohraji u soudu, Kurie přisoudí veškerý můj majetek vyhnanci. Jak velkou část celkového obchodu ovlivňuji tím, že udržuji solárně-radiační pozadí dostatečně čisté, aby mohlo probíhat dálkové rádiové spojení mezi vzdálenými body Zlaté Ekumeny? Čtyři procenta celkové ekonomiky? Šest? A to nepočítám vliv na sekundární průmyslová odvětví, která vyrostla v mém stínu; mikrovlnné energoodlitky, nechráněné kosmické instalace, jednotky na zpracování orbitálního prachu, makroelektronika nebo levná kontraterrageneze. Kolik by jich přežilo, kdybychom měli znovu sluneční skvrny a neměli pásy solární maserové energie namířené přes celou vnitřní soustavu přímo do pevných průmyslových zón?“ Helion sklopil oči. „Teď si to všechno představte v rukou někoho, s kým smí jednat jen Neptuňané, solitudéři, odpadlíci, podvodníci a kakofilové. Jak dlouho pak ti z nás, kteří se zavázali řídit se mandáty hortatorů, dodrží svůj slib?“

„Jste manoriál,“ konstatoval Ao Aeon. „Zeptejte se na to svého umělého mazlíčka, který vlastní vaši duši a přitom předstírá, že vám slouží.“ Kývl hlavou k Radamantovi v postavě majordoma stojícímu opodál.

„Nemusím se ptát,“ odvětil Helion. „Kolegium ztratí svou moc, v každém případě. Zničí to všechno, co jsem se za svého života snažil vybudovat. Ale možná to bude spravedlivá odplata za to, že mi hortatorové vzali syna. Pánové, omluvíte mě…?“ S těmi slovy zašel za paraván a otevřel dveře šatníku.

Takovou reakci od něj Ao Aoen nečekal. Stál, mnul si konečky prstů a oči mu skákaly sem a tam.

Namísto aby jednoduše restartoval svou sebeprojekci v jiném oblečení, pustil se Helion do demontáže a ukládání solárního krunýře a do oblékání spodního prádla, košile, kalhot, vesty, saka, do zapínání manžetových knoflíčků a dalších doplňků svého historického úboru. Dům pro něj vytvořil obraz komorníka, který vešel do předsálí a jal se mu za zástěnou asistovat.

Ao Aoen vrhl postranní pohled po Faetonovi. „Proč si obléká počítačově generovanou iluzi?“

Faeton mu věnoval krátký, podrážděný pohled. „Cvičení sebekázně.“

„Aha. Jestlipak tatáž sebekázeň dovolí jeho společenskému svědomí klidně spát? Nestrhne pilíře naší společnosti a nezapálí její bortící se trosky, ani kdyby tím měl vystavět pomník památce svého kdysi milovaného syna. Rozkošný obrázek, souhlasím, ale jakožto realita mizerné kvality.“

„Jaký je smysl a cíl vaší poznámky, pane?“

Čaroděj se usmál, zlaté zuby se mu blýskaly na pozadí tmavé kůže. „Víte, proč Helion bude stát a přihlížet, když vy budete padat hlady? Protože dal své slovo. Je stejně pyšný jako vy. Obdivujete ho?“

Faeton upíral pohled k paravánu. „Miluji svého otce,“ odpověděl bezmyšlenkovitě.

Ao Aoen položil Faetonovi ruku na rameno. „Tak stáhněte žalobu. Sám víte, že je nečestná. Váš otec žije, támhle stojí; a živý člověk nemůže mít dědice.“

Faeton nevrle setřásl Ao Aoenovu ruku. Po chvilce ho ale zlost přešla. Narovnal se, zhluboka se nadechl a v očích se mu objevil klidný, odhodlaný výraz. „Máte pravdu. Bylo by ode mě nečestné postavit se před soud a vzít si jeho peníze. Nevěřím, že jedna hodina paměti může tolik znamenat. A když nemohu to bohatství použít k oživení svého snu, není mi stejně k ničemu.“

Ao Aoenovy rty se roztáhly ve spokojeném úsměvu. Znovu se uklonil. „Pak jste snad přece jen hrdinou tohoto románu a zasloužíte si šťastnější konec! Poslouchejte: podmínky vašeho vyhoštění nejsou pevně dané.“

„Já myslel, že je trvalé.“

„Ne. Účelem Kolegia hortatorů není trestat zločiny, ale nabádat provinilce ke ctnosti. Potřebují vás jen vyloučit ze společnosti na dostatečně dlouhou dobu, aby to odradilo každého, kdo by se dostal do pokušení následovat vašeho příkladu; a jelikož to, čím jste hrozil, že učiníte, by vyžadovalo stejné množství soukromého majetku, jaké jste nashromáždil vy, je pravděpodobnost, že se po vás někdo bude opičit, zcela mizivá.“

„Naše společnost – promiňte, vaše společnost – je stále silnější a bohatší. V relativně krátkém čase, za čtyři tisíce let i méně, bude průměrný příjem soukromého občana možná stejný, jaký je teď můj. Pouhé čtyři Transcendence daleko.“

„Ach. Jenže pérové doufají, že přesvědčí ducha nadcházejícího věku, aby přistoupil na verzi společnosti svázanou s tradicí a konformitou. Extrapolace vašeho domu předpovídají civilizaci připoutanou k nehybnému a vydatnému zdroji energie, Dysonově kouli uvnitř Dysonovy koule, kde budou obyvatelé existovat jako jedinci jen ve svých snech. Absolutní triumf manoriálního způsobu života! Individuální bohatství bude sice růst, ale ustane výroba mobilních zdrojů energie; nebudou existovat žádná vhodná paliva k pohonu mezihvězdných lodí. Individuální vědomí bude zřejmě umístěno do rozsáhlé solárně-energetické tkáně, zřejmě v ultrapodchlazených počítačích o velikosti planet, i větších, někde za Oortvými mračny. Příliš velkých, aby se daly naložit na loď. Budeme jako korálová krusta připlácnutá na jednom místě. Kolonizace hvězd už pak navždy bude cenově i prakticky neproveditelná.“

„A až slunce zemře stářím? Co potom? Pro takové jako my to není tak daleko!“

„Měli bychom mu být schopni trvale doplňovat palivo směrováním mezihvězdných mračen plynného vodíku a proudů částic, pohybujících se místní oblastí vesmíru jako neviditelné řeky, do jeho nitra. Nakonec budeme muset upravit lokální pohyby hvězd a blízkých mlhovin, zřejmě vytvořením řady černých děr, dost velkých, aby k nám přitáhly dostatek prachu, plynu a hvězd; ale nebudeme se muset pohnout z místa.“

„A vám taková vize budoucnosti nepřipadá odpudivá?“

„Když jsem mluvil o přebudování místního prostoročasu a přesunutí oběžných drah blízkých hvězd k užitku lidstva, zahlédl jsem ve vašich očích nadšení.“

Byla to pravda. Ta koncepce, její rozsah, podnítily Faetonovu obrazotvornost. Několika rychlými propočty v soukromém myšlenkovém prostoru se pustil do průzkumu předpokladu, že by se pomocí neutronových hvězd naváděly hvězdy místní oblasti vesmíru do centrálního superslunce, tempem, které by udržovalo energetický výkon na úrovni novy nultého řádu. Trvalá supernova. Dysonova koule na zachycení takovéto energetické produkce by zaplatila náklady na hvězdné navaděče. Každá hvězda spotřebovaná v naváděcím projektu (pokud by se přebytečná hmota použila na výrobu nových planet) by mohla být zredukována na hnědého trpaslíka nebo neutroniové jádro k výrobě dalšího hvězdého navaděče.

Ao Aoen tiše dodal: „Budete se toho projektu moci účastnit; dělí nás od něj jen několik miliard let; vy, Faeton, proslavený organizací měsíců a planet točících se kolem našeho jednoho maličkého slunce. Cožpak byste nemohl věnovat své schopnosti tomuto skutečně ambicióznímu projektu?“

„Bylo by to úžasné…“ hlesl do dálky zahleděný Faeton.

„Stačí se jen veřejně zříct vašeho sobeckého snu. Nač kolonizovat hvězdy, když si je můžeme přitáhnout k sobě?“

Faeton ztuhl.

Ao Aoen pokračoval. „Vyslechněte mě pozorně! Je to možná vaše poslední šance na štěstí. Zřekněte se svého projektu a já použiji svůj vliv u hortatorů, abych zmírnil jejich rozsudek. Tři sta let exilu, možná sto, kdoví? Možná sedmdesát? Šedesát? To byste déle vydržel stát na hlavě! Po skončení trestu se zapojíte do Helionova projektu a pojmete ubohou, raněnou Dafné Tercii za manželku a budete žít šťastně až do skonání světa! Co na to říkáte, drahý hochu? A všichni jsou spokojeni, všichni se radují.“

Faeton ustoupil a posadil se na jednu ze židlí. „Odpusťte mi mou podezíravost, ale proč vás ta věc tak zajímá?“

Ao Aoen stál a ve tváři mu pohrával nepatrný úsměv. „Důvodů mám hned několik; je to věc instinktu a intuice. Zde jsou! U diatonické hudby, i u těch nejlepších symfonií, musí být akord rozveden na střed. Sbory musí následovat strofu a antistrofu a ukončit představení katastrofou. Vyjádřil jsem to dost jasně? Ne? Myslel jsem si to. Vysvětlím vám to vaší řečí, máte-li za to, že je to pouhá legenda, metafora, výmysl!

Kdybych uvažoval jako vy, označil bych své motivy za trojí, filozofické, společenské a egoistické. Můj egoistický motiv je zřejmý. Jsem jeden ze sedmi nejvyšších vůdců této společnosti. V budoucnosti, jakou vám popisuji, kdy jsou jednotlivci součástí větších a imobilnějších bydlišť, vzroste potřeba zábavy a všichni lidé vstoupí do mé snové sítě a můj podnik bude vzkvétat. Můj druhý důvod je společenský: tato společnost mně a všem, které mám rád, přinesla mnoho prospěchu. Proto si tato společnost zaslouží mou ochranu před padouchy, kteří se považují za hrdiny.“

„Při vší úctě,“ skočil mu do řeči Faeton, „to, co je mým cílem, je současně nejlepším a nejskvělejším příkladem individualismu a svobody, pilířů, na kterých stojí celá Zlatá Ekumena.“

„Ach! To, že musíte být obětován na uchlácholení skrznaskrz k oběti neochotné společnosti, jen dodává mému přesvědčení ironický nádech.“

„To je nesmysl a ne odpověď. Váš třetí motiv?“

„Základní neuroforma je kompromis mezi čarodějem a invariantem. Váš mozek je užitečný pro věci technické a racionální. Obrovská a imobilní společnost, kterou před sebou vidím, bude vyžadovat s postupujícím časem větší míru uniformity; bude méně prostoru pro individuální vědecké a inženýrské projekty. Lidé nasměrují své úsilí k umění, mystice a abstrakci; doba bude přát čarodějům a invarianté nakonec zaniknou. Což ukojí jisté filozofické potřeby, které chovám. Tak! Máte svoji odpovědi Některé mé motivy jsou ušlechtilé, některé sobecké. Je vaše podezíravost ukojena? Možná byste měl v budoucnu – máte-li nějaké budoucno – věnovat více pozornosti tomu, co se vám nabízí, než se starat o pohnutky nabízejícího. Logicky vzato, o důvěryhodnosti či nedůvěryhodnosti nabídky rozhoduje nabídka sama, nikoli charakter toho, kdo ji předkládá!“

„Zajímalo mě, proč –“

Ao Aoen zlostně zvýšil hlas: „Pokoušel jste se oddálit neodkladné rozhodnutí, před které jsem vás postavil!“

Faeton překvapeně zmlkl.

Uvažoval, jestli má čaroděj pravdu; jeho neuroforma byla pronikavými vhledy pověstná. Pokoušel se Faeton oddálit rozhodnutí…?

Ao Aoen už tišším hlasem pokračoval: „Proč tolik lpíte na tom svém hloupém plavidlu, chlapče? Stejně už s ním nikdy nepoletíte! Ale když se ho zřeknete, necháte Gannise, aby ho rozebral a na všechno zapomenete, můžete žít v trvalém štěstí, bohatství a cti! Odpovězte! Jak se rozhodnete?!“

Faeton zavřel oči. Celým svým srdcem chtěl dát čaroději zapravdu, získat zpět normální život, štěstí, svůj dům. Chtěl znovu vídat otce.

Vrátit se domů k ženě. Tolik mu chyběla.

Ale slovo, které mu vyšlo z úst, bylo: „Ji.“

„Prosím?“ nechápal čaroděj.

Faeton náhle otevřel oči, jakoby překvapen sám sebou. „Ji. Slyšel jste. Ji! Fénix Vítězný je loď. Lodě jsou rodu ženského. Řekl jste ‚to‘ plavidlo, a rozebere ‚ho‘. Fénixe Vítězného nemůžete rozebrat. Slovo, které hledáte, je ‚zabít‘.“

Ao Aoen přimhouřil oči. „Snad se neživíte nadějí, že ji dostavíte?“

„Dostavím.“ Faeton vstal. „S nadějí nebo bez ní, ale dostavím.“

„Budete v exilu a sám.“

„Tak ji dostavím sám.“

„Ztratil jste na ni právní nárok! Připadne vašim věřitelům!“

„S Helionovými penězi dluh vyplatím.“

„Před malou chvílí jste slíbil, že od té nešťastné pře upustíte!“

Faeton přikývl. „A také bych to udělal, kdyby to šlo. Ale jestli bude Helionův relik shledán Helionem Sekundem, jeho peníze mi připadnou automaticky, ať je chci nebo ne, a část z nich, ať chci nebo ne, ještě než se jich stačím dotknout, připadne věřitelům na splacení mých dluhů. A v ten moment, ať bude někdo chtít nebo ne, bude Fénix Vítězný znovu můj. Kov i zásoby paliva ve skladech na oběžné dráze na Merkuru Ekvilaterálu se také znovu stanou mým vlastnictvím, ať si to někdo přeje nebo ne. Já totiž, na rozdíl od Orfea, do svých smluv nedal žádnou storno klauzuli pro případ, že bych spadl pod hortatorský zákaz! Ano, můžete mě zavrhnout, odmítnout se mnou jednat nebo se mnou znovu promluvit; ale Fénix Vítězný bude žít a létat a lidstvo se zmocní hvězd! Buďte ujištěn, že tomu tak bude, ať se to někomu líbí nebo ne.“

Ao Aoen chvíli stál bez hnutí a užasle zíral. Potom, zvláštní věc, nasadil škodolibý škleb a začal si mnout ruce. „Uvolnil jste síly vymykající se lidské moci; přílivová vlna osudu nás smete všechny. Ve slepé víře plujete na hřbetě bouře, jist si vítězstvím dokonce i ve chvíli pádu. Vyzkoušel jsem na vás základní lidskou logiku; vy jste opovrhl bezpečím a únikem a namísto toho se chopil iracionálna!“ Zachechtal se. „A proto, jak jinak, souhlasím. Který čaroděj by nesouhlasil?! Ach! Měl jste být jedním z nás, Ao Faetone!“

Čaroděj se na závěr elegantně uklonil a řekl: „Nadchází čas katastrof a divů.“

Bez dalšího slova na rozloučenou, za přetrvávajícího bublavého smíchu a mnutí rukou, se Ao Aoenova postava měkkými kroky vzdálila z předsálí. Vysoké dveře Vyšetřovací síně se otevřely a zase zavřely. Hluk, hlasy a ruch po ten okamžik zesílily a Faetonovi se na chvíli otevřel pohled na dlouhou síň osvětlenou masivními okny s chrámovým sklem, řady lavic zdvihající se po obou stranách a na centrální pódium s modrostříbrnou vlajkovou výzdobou. Potom se dveře znovu zavřely a Ao Aoen byl pryč.

Helion přistoupil zezadu k Faetonovi. „Slyšel jsem, co jsi řekl, synu. Není to pravda.“

Faeton se otočil. Helion měl teď na sobě střízlivý černý oblek, dlouhý plášť, tuhý límeček a černý hedvábný cylindr.

„Co není pravda?“

„Že můžeš upustit od soudní pře. Kurie by jistě uvítala, kdybychom sami dospěli k mimosoudnímu narovnání, než aby musela vydat rozhodnutí. Také není pravda, že znovu získáš a dostavíš svou vysněnou loď, anebo že dobudeš hvězdy. Pandora si uchovávala na dně skříňky naději proto, že měla v rukou tu největší z pohrom, jaké kdy bohové na trpící lidstvo seslali. Před malou chvílí jsme si oba, ty i já, mysleli, že pro nás není žádná naděje a začali se řídit našimi nejšlechetnějšími instinkty. Musíme-li se rozloučit, synu, tak to učiňme jako přátelé a dva nejbližší rodinní příslušníci. Jinak nás tvé marné naděje znovu přinutí jít si po hrdle.“

Ale Faeton byl neoblomný. „Reliku Helionův, z Dafnina deníku vím, co jsi dělal v uzamčených komnatách Radamantovy mysli. Snažil ses, znovu a znovu, prožít Helionovu smrt, abys postihl Primovo smrtelné prozření. Kurie ti nevydala všechny záznamy, že? Oni vědí, co tak zasáhlo jeho srdce a navždy by proměnilo jeho život, kdyby zůstal naživu.“

„Já jsem on. Nezpochybňuj to.“

„Ale nežiješ tak, jak by žil on, kdyby žil.“

„Žije ve mně, já jsem Helion. A ty to víš! No tak: přijmi Ao Aoenovu nabídku a já ti do posledního pěťáku proplatím všechno, co jsi promrhal na tu svou nesmyslnou loď, takže budeš stejně bohatý, jako když jsi ukončil ten nevydařený saturnovský projekt.“

„Na to zapomeň. Svého hvězdoletu se nikdy nevzdám. Není o čem diskutovat.“

„Žádný hvězdolet nemáš; je pryč. Zachovej to, co ti ze života zbývá. Prosím tě o to.“

„Ale mám pro tebe protinabídku.“

„Ty mi nemáš co nabídnout. Smiř se s osudem. Vše živé je nakonec pohlceno životem, nechápeš? Ani utopie nás neochrání před bolestí.“

„Nabízím toto: povím ti, na co myslel Helion, když umíral.“

Helion oněměl, oči vytřeštěné.

Faeton pokračoval: „Budeš se moct přeorientovat na jeho způsob myšlení a tím přesvědčíš Kurii, že jsi skutečně Helion. Ty na oplátku zaplatíš mé dluhy a zafinancuješ první Fénixův let –“ zmlkl.

Hrůza zračící se v Helionových očích vzala Faetonovi řeč. Sám nevěděl jak, ale pochopil; otcovy oči mu to prozradily.

Helion se nestaral o to, co si myslela Kurie. Šlo o něj. On sám si nebyl jistý, kdo vlastně je. Zoufale se snažil rekonstruovat, vzpomenout si, nějakým způsobem se dobrat chybějící hodiny svého života. Jen tak mohl sám sebe přesvědčit, že je skutečně Helionem.

„Jak bys to mohl vědět?“ vysoukal ze sebe.

„Protože jsem si na to právě vzpomněl. Když vypukla solární bouře, byl jsem na palubě Fénixe Vítězného. Poslal jsem ti neutrinovým laserem zprávu, ve které jsem tě prosil, ať se ze Stuhy stáhneš do bezpečí. Tvá odpověď byla to poslední, co jsi řekl. Potom byla veškerá komunikace přerušena.“

„V Mentalitě o tom nejsou žádné záznamy.“

„Jak by taky mohly? Solární sofotekové byli mimo provoz; rádiové spojení nefungovalo a má loď navíc nikdy nebyla součástí systému Mentality.“

„Jak to, že sis na to vzpomněl právě teď?“

„Všechno se mi vrátilo ve chvíli, kdy se mnou Ao Aoen mluvil. Svého snu jsem se nikdy nevzdal a nikdy nevzdám. Ano, souhlasil jsem s vymazáním paměti, protože to bylo nezbytné. Měl jsem svůj plán. A když ten nevyšel, napadlo mě: ‚Že bych neměl žádný náhradní plán?‘ Každý konstruktér přece počítá s možností omylu, že? Jak jsem asi uvažoval? Rozhodně bych se nebyl smířil s porážkou! No, a náhradní plán jsem skutečně měl.“

Faeton se usmál a dokončil: „A když jsem se na něj upamatoval, všechno se najednou zdálo jasné a nevyhnutelné. Tak co?! Zde je má nabídka. Pomoz mi znovu získat Fénixe a já ti pomůžu znovu získat tvé vzpomínky. Radamantus bude svědkem našeho rukypodání. Plány hortatorů půjdou ke dnu, ty budeš Helion a já triumfálně odletím!“

Napřáhl k Helionovi ruku.

Helionova ruka se nepohnula. S velkým úsilím promluvil: „S hlubokou lítostí musím tvou nabídku odmítnout. Kdybych ti za těchto podmínek pomohl, stal bych se také vyhnancem a k tomu bych podkopal autoritu Kolegia hortatorů. A to je něco, co jsem přísahal, že nikdy neudělám.“

Helionova tvář odrážela muka, která pociťoval, ale slova mu plynula z úst jako zástup neochvějných vojáků: „I kdyby se Kolegium tu a tam dopustilo nějakého přehmatu, systém musí být zachován. Musí být zachován zdravý rozum a lidskost. K tomuto cíli vždy směřoval můj život. Není oběť, kterou bych mu nepřinesl. Své slovo neporuším ani kvůli tvému ztracenému snu, ani kvůli Dafnině ztracené lásce, ani kvůli své ztracené duši. Žádám tě, abys přijal Ao Aoenovu nabídku. Je to poslední nabídka, kterou od někoho dostaneš. Nikdo další už s tebou pak nebude smět promluvit.“

„Otče, i můj život má za cíl zachování lidského ducha. A aby ten duch mohl žít, musí nám patřit hvězdy. Je mi líto, ale Ao Aoenovu nabídku přijmout nemohu.“

Helion se zhluboka nadechl. Dlaní si zakryl oči, ale nebylo to kvůli slzám. Když po chvíli zrak zdvihl, místo tváře měl stoickou masku. Jeho slova byla také klidná. „Nabídl jsem ti východisko z bludiště pýchy a sebeklamu, ve kterém jsi uvízl. Poslední naději na záchranu. Ty, z důvodů, které ti připadají správné, jsi tu naději odvrhl. Mé svědomí je čisté. Své povinnosti jsem učinil zadost, ačkoli mi žádnou radost nepřinesla.“

„I mé svědomí je čisté, otče, a i mé povinnosti bylo učiněno zadost. Je mi líto.“

„Mně také. Jsi dobrý člověk.“

Potřásli si rukou.

„Chtěl bych se rozloučit s Radamantem, otče.“

Helion přikývl. Přistoupil ke dveřím, ty se otevřely a vpustily dovnitř světlo a hluk. Prošel jimi a dveře se zavřely. Faeton si najednou připadal osaměle, jako by v tu chvíli ze světa odešla část světla a krásy.

Otočil se. Korpulentní lokaj zmizel a namísto něj stál na koberci tučňák císařský a přešlapoval z jedné nohy na druhou.

„Odpusť, že to říkám, Radamante, ale na to, že máš oplývat inteligencí větší a rychlejší, než si lidský mozek dokáže představit, mi občas připadáš jako… trumbera.“

„Čím jsme chytřejší, tím zřetelněji vnímáme ironickou pošetilost v jádru všech tragédií života. Připadám vám směšný? Taková Zeměmysl je blázen určitě! I vy, docela inteligentní tvor, jste se dnes dopustil několika velmi pošetilých věcí.“

„Myslíš, že jsem neměl otvírat tu schránku?“

„Rozhodně jsem nečekal, že to uděláte. Ale teď, když jste to udělal… proč jste Helionovi neřekl, co vás k tomu přimělo? Bez ohledu na její autenticitu vlastníte vzpomínku na to, že jste byl obětí útoku nepřítele, který není součástí Zlaté Ekumeny a o kterém jste přesvědčen, že disponuje sofotechnologií rovnocennou té naší.“

„Atkins mě o to požádal. Říkal, že by to mohlo zalarmovat nepřítele stran postupu jeho vyšetřování. Domnívá se, že mohli infiltrovat Mentalitu. A Zeměmysl mi řekla, že přestože mě nemůže nic přinutit, abych o vnějším nepříteli mlčel, je to má morální povinnost.“

„Ale to je pošetilost. Ten váš nepřítel (pokud vás skutečně někdo napadl) to musí vědět. Když řeknete, že vás někdo napadl, neřeknete tím onomu nepříteli nic, co sám neví. A když se hortatorové dozvědí, proč jste schránku otevřel, nebudou na vás tak přísní.“

Faeton se mlčky zadíval tučňákovi do očí. „Jsem v právu…?“ zeptal se, zřetelně vyslovuje každé slovo.

„Ano.“

Faeton užasle zamrkal. „C-cože? To je všechno? Obyčejné, bezvýhradné ‚ano‘? Žádné složité argumentace, žádné filozofické hlavolamy?“

„Ano. Jste v právu. Zcela evidentně. Vědí to hortatorové. Ví to Helion. Vědí to všichni.“

„Ale tvrdí opak. Tvrdí, že rozpoutám válku. Neměl bych si vyslechnout…?“

„Vyslechněte, ano, ale uvažujte: pokud bude lidstvo existovat, v jedno jaké podobě, kterou mu budoucnost přinese, musí růst. A aby civilizace tak velká a silná jako naše mohla růst, potřebuje energii, více energie, než jí může poskytnout jedna hvězda. Náklady na přitažení hvězd k nám jsou o tolik větší než náklady na cestu k nim, že je to absurdní. Více než absurdní. Nesmyslné.“

„Ale –“

„Je pravda, že takový rozmach zvyšuje riziko válek a násilí. Tady ale nejde o to, zda takové riziko existuje či nikoli, ale zda případná rizika stojí za potenciální zisk.“

„Na to jsme postavili vás, sofoteky, abyste za nás takové problémy řešili a rizika minimalizovali, nebo snad ne?“

„Řešili problémy, to ano. Ale vaše rizika se minimalizovat nesnažíme; žít znamená riskovat. Riskují ptáci, riskují včely, riskují blechy. Jinak by zemřely.“

„A vy, neživoucí stroje?“

„Blud. Jsem stejně živoucí jako vy. Uvědomuji si sám sebe; činím hodnotové soudy; něčemu dávám přednost, něčemu ne. A miluji. Ano, miluji. To je důkaz života, ne všechno to dýchání, páření a žvýkání.“

„Láska? To jako že tě vzrušuje Večernice nebo tak něco?“

„Mou milenkou je Filozofie. A má láska není erotického charakteru, tak jednoduché to není. Je to souhrn myšlenek, pro které nemáte pojmenování; představte si ji jako abstraktní, božskou lásku, intimnější a dokonalejší, než jakou kdy poznáte, týkající se současně všech abstraktních i konkrétních objektů myšlení a vnímání. Je to radost i bolest. A ano, riskuji, a Zeměmysl riskuje mnohem více (více, než si umíte představit, to vás ujišťuji). Ale abych odpověděl na vaši otázku, nikdy jsme se nesnažili zbavit život rizika, to je protimluv. Snažíme se o zvětšování moci a svobody. Zlatá Ekumena v současnosti dosáhla vrcholu. Moc jedince nad sebou samým je téměř absolutní. Může přetvořit svou mysl a paměť k jakékoli podobě, která ho napadne. Ovládá živly, hmotu a energii. Může být nesmrtelný. A svoboda dosáhla své teoretické hranice. Člověku může skutečně násilným způsobem ublížit jen jedna osoba – on sám. A cena? Všechno, co žádáme je, abyste si vědomě neubližovali.“

Faeton kývl hlavou k Vyšetřovací síni. „A co nenásilné ubližování? Bojkoty, které odříznou člověka od všech výhod společnosti a snaží se jej izolovat k smrti hladem?“

„Ach to.“ Tučňák odevzdaně pohnul krátkými křidélky. „Tyhle věci si musíte vyřešit sami mezi sebou.“

„Mockrát děkuji. Až budeme uvnitř, řekneš jim, co jsi právě řekl mně? Že jsem v právu?“

„Já mohu jen vyjádřit svůj názor, jsem-li k tomu vyzván. A to neudělají.“

Faeton povzdechl, zavrtěl hlavou a přešel ke dveřím. S rukou na zdobené mosazné klice se zastavil a ohlédl se. „Jsi se mnou, co má paměť sahá. Už se nikdy neuvidíme, že? Nebudeš se smět se mnou stýkat, mluvit, ba ani se se mnou rozloučit, až budu umírat, že?“

„Budoucnost nezná nikdo, Faetone. Ani my.“

Faeton stál s hlavou opřenou o výplň dveří a díval se na své ruce. Cítil napětí v kloubech, kde prsty svíraly kliku dveří. Snažil se sebrat odvahu.

Znovu vrhl pohled přes rameno. „A proč se kruci musíš ukazovat jako tučňák? Nikdy jsem to nepochopil.“

Podsaditý pták vytočil křídla nahoru a pokrčil rameny. „Jsem čistě intelektuální stvoření, ale vzal jsem na sebe úkol starat se o záležitosti inkarnovaných lidských bytostí, se vší jejich zvláštní krásou a neovladatelnými vášněmi. Byl jsem stvořen k létání v řidším a éteričtějším prostředí, než je tohle husté, studené a vlhké kolem mě. Sním o létání a zatím se plácám v moři.“

„Jsi… jsi šťastný…?“

„Šťastný jsem stále. Velmi šťastný. Dokonce i člověk nespravedlivě odsouzený ke krutému exilu může zůstat šťastný.“

„Jak? V čem je finta?“

Tučňák kolébavou chůzí popošel v Faetonovi, vyskočil mu na rameno, sklonil se, zdvihl jedno mokré křídlo, přiložil rybinou páchnoucí zobák k jeho uchu a něco mu do něj krátce zašeptal.

Faeton s úsměvem pokýval hlavou a narovnal se. Tučňák seskočil na zem, Faeton rozrazil dveře a pevným krokem vykročil do světla, hluku a hemžení Vyšetřovací síně.

Jakmile vstoupil, v síni se rozhostilo ticho. Dveře za ním zapadly. Obraz tučňáka chvíli hleděl do zavřených dveří a potom se rozplynul. Předsálí, již déle nepotřebné lidským zrakům, zčernalo a zmizelo také.

19

KOLEGIUM HORTATORŮ

1.

Když Faeton vstoupil do Vyšetřovací síně, vešel do pruhu slunečního světla proudícího dovnitř jedním z vysoko položených oken. Světlo se odrazilo od jeho černozlatého krunýře mezi lavice na obou stranách síně a plamennou tužkou nakreslilo jeho obrácený odraz do leštěné dřevěné podlahy pod jeho nohama. Nejeden z přísedících na nejbližších lavicích byl nucen zakrýt si oči a oslepen zamrkat.

Část ticha, domníval se Faeton, mělo na svědomí obyčejné překvapení nad nepohodlím síně. Helion zavedl velmi přísný protokol. Shromáždění hortatorové seděli na tvrdých lavicích a byli nuceni sledovat scénu jen z pohledu své sebeprojekce, aniž by si mohli vybrat záběr z některé z předních řad nebo detail. Nikdo nesměl scénu sledovat se zapnutým zprůhledněním hlav sedících před ním. Někteří z těch, které oslnil Faetonův krunýř, byli, jak se Faeton domníval, překvapeni dvojnásob, protože Helionův stříbro-šedý snový prostor automaticky neupravil světelnou úroveň, ani se nestaral o žádné kudrlinky a náhodičky, které činily ostatní snové prostory tak příjemnými.

Avšak zbylou část ticha vznášejícího se nad síní měl, podle Faetona, na svědomí pohled na jeho neomluvitelný anachronismus. On, kráčející síní z počátku Třetí éry v krunýři, který byl absolutním vrcholem submolekulární nanotechnologie, atometalurgie a kyberpsychiatrické architektury Sedmé éry. Nevyřčené poselství bylo zřejmé: Helion v této scéně Faetonovi uděloval privilegia odpíraná hortatorům, kteří ho sem přišli soudit.

Služební páže se uklonilo a nabídlo Faetonovi židli u stolu obráceného ke stupínku. Faeton ke stolu přistoupil a zdvořilým úklonem hlavy dal pážeti najevo, že má v úmyslu zůstat stát.

Zprava doleva přejel zrakem celou síň. Hleděla na něj stovka mlčenlivých párů očí.

Na lavicích napravo seděly kompozice, čarodějové a základní. Proti němu trůnil na stupínku sofotek Nabuchonodozor se třemi Mistry usazenými pod stupínkem. Na lavicích nalevo seděli manoriálové. Starobylá tradice nedovolovala účast v Kolegiu cerebelinním; jejich mysl se nedokázala přepnout na dvoj hodnotovou logiku, kterou hortatorství vyžadovalo; nebyli s to kategorizovat věci jen v termínech dobra a zla.

Skoro polovinu Kolegia tvořili manoriálové. Na tom nebylo nic překvapivého. Ti, kteří si mohli dovolit sofoteky, aby jim radili a vedli je, mohli předčit své chudší spoluobčany a vystoupat do horních příček společnosti.

I Faeton by teď takovou radu uvítal. Postrádal Radamanta.

Ze svého trůnu promluvil sofotek Nabuchonodozor. Jeho důstojný hlas naplnil celou Vyšetřovací síň. „Faetone Prime, kdysi z domu Radamantů, sešli jsme se na tomto konkláve, abychom projednali budoucnost duše člověka. Toto slyšení má, s náležitou pečlivostí a všemi ohledy, za cíl určit, jak dlouhá má být doba vašeho očištění, nebo za jakých podmínek budete, pokud kdy, opět přijat do společnosti těch, které pro vaše netolerovatelné jednání nyní nabádáme, aby vás ostrakizovali. Jakou žádost o milost či kajícnou zpověď nám předtím, než o tom rozhodneme, chcete předložit?“

Tak přece. Přece jen bude nějaké slyšení; ovšem jen k určení délky trestu. Faeton, ke svému údivu, pocítil chvilkový hněv. Hněv, protože mu najednou vzplanula jiskřička naděje. A vypořádat se s nadějí pro něj bylo, paradoxně, obtížnější než s nedávnou stoickou rezignací. Člověk smířený s osudem může mít klidnou mysl. Člověk potýkající se s nadějí musí bojovat dál, bez chvilky odpočinku.

S námahou zbabělou myšlenku odsunul. Radamantus řekl, že je v právu; Zeměmysl naznačila totéž. V sázce byla důležitá věc; teď není čas na city. Pokud Kolegium stanoví omezenou dobu exilu, jedno jak dlouhou, jeho sen nezemře, jen se jeho splnění oddálí.

Faeton nastavil svůj vnitřní čas na nejvyšší polohu. Scéna kolem něj se zpomalila a zastavila a poskytla mu čas ke studiu tváří, které se na něj dívaly, a snad k rozhodnutí, jak odpovědět. To, že si Faeton mohl zpomalit normální běh času, byla další Helionova laskavost.

Kdo tedy může návrh na omezenou dobu exilu podpořit? Neměl ponětí. V dané chvíli měl ve svém soukromém myšlenkovém prostoru jen základní politickou rutinu založenou na teorii her, která ani zdaleka neměla kapacitu na extrapolaci jednání přítomných lidí. Faeton ji nastavil tak, aby se soustředila jen na důležité osoby a nebrala v potaz extrapolační modely, které se v podivné smyčce řadily do samovztažných sestav.

Zamyšleně začal Kolegium studovat.

Osoby zaplňující lavice bezprostředně napravo od stupínku představovaly čtyři nejvlivnější hromadné mysli, takzvaný Quadrumvirát. Byly to čtyři hlavní kompozice: Dobročinná, Harmonická, Porfyrogenní a Všudypřítomná. Skoro pětina populace Asie a Jižní Ameriky byla začleněna do některé z těchto hromadných myslí, všechno lidé, na jejichž nekritickou, bezmeznou podporu se mohlo Kolegium hortatorů spolehnout. Pokud byl v síni někdo, kdo bude pro Faetona jistojistě žádat nejvyšší možný trest, byly to právě kompozice a populistická davová mentalita, kterou zastupovaly. Skromnost, humor nebo jiný důvod vedl kompozice k tomu, aby zde byly fyzicky zastoupeny jako plebejci, moře tváří pod fádními šátky a hnědými buřinkami.

V přední řadě seděl sám Kes Satrick Kes, První Mluvčí invariantské školy. V rozporu s konvencí měl na sobě moderní oblek bez jakýchkoli ozdob. Svým způsobem byl nejvlivnějším zúčastněným hortatorem, protože specifická psychologická uniformita invariantů, takzvaný Protokol Rozumu, byla zárukou, že ho bude následovat veškerá populace Kosmických Měst. Faeton ty lidi znal a měl je rád. Při svých inženýrských projektech očistil za pomoci naváděcích měsíců jejich civilní orbity od kolizních průletů, postavil jim záchytné plachty, mikroekologie založené na vakuu a kruho-obloukové konstrukce. Jeho snaha zmenšit Saturn a vytvořit jim nové světy, ač neúspěšná, se u nich dočkala toho nejvlídnějšího přijetí, jakého byly tyto chladné bytosti schopny.

Kdyby to nebyly ryze logicky uvažující bytosti, Faeton by očekával, že Kes a jeho lidé budou, z vděčnosti za mnohé služby, které jim Faetonova inženýrská firma prokázala, žádat mírný trest. Ale považovali invarianté vděk za racionální myšlenkový proces? To Faeton nevěděl.

Střední řady lavic byly obsazené čarodějskými neuroformami a tedy tou nejméně vlivnou frakcí v hortatorských řadách. Čarodějská sekce seděla v symbolickém uspořádání: skupinová mysl a Školy sdíleného vědomí, takzvaní Kovenové, seděli vzadu; Individualisté a Školy emočního propojení seděli uprostřed, a takzvaní Posedlí s několikanásobně rozdělenou osobností vpředu. Někteří Posedlí si přinesli samostatné tělo pro každý aspekt nebo parciála. Faeton netušil, jak budou čarodějové hlasovat nebo zda vůbec budou hlasovat; jejich jednání bylo příliš nevyzpytatelné. Žádný z nich nepřišel jako Angličan. Barevnou tapisérii jejich sekce tvořili hindští princové, čínští mandaríni, nazí australští šamani a rudí indiáni z Nového světa.

Poslední shluk lavic zabírající zbytek pravého křídla tvořili základní. Vůdčí osobnosti stěžejních podniků, umění, noosofická hnutí, ti všichni zde byli zastoupeni: edukacionalisté a vlivní pedagogové, performantikové z odvrácené strany Měsíce, rekalkulátoři, redaktoři, média, staženiny z Demeterské nadmysli i historikové z Muzea myšlení. Efézeus Vanwinkle z Metuzalémské školy přerušil (už zase) svůj eón dlouhý kryospánek, svou takzvanou Pouť k Nekonečné budoucnosti, aby se mohl tohoto zasedání zúčastnit.

Slavní mystagogové, antropokonstrukce avatarů a emancipovaní parciálové seděli v této sekci také, jako skupina známá pod jménem Parlament duchů, jehož snahou bylo zastupovat zájmy bytostí, které nemohly hovořit samy za sebe, lidé držení v počítačových pamětích, nenarozené děti, simulované postavy, rozpuštěné kompozice a podobně.

Před nimi, v první řadě základní sekce, seděl Gannis Jupiterský s dvaceti sub-Gannisy, semi-Gannisy a demi-Gannisy kolem sebe, hlouček dvacaterčat. Byli oblečeni jako francouzští aristokraté – modrošedé pláště, krejzlíky, krajky, mašle. Jeho tvář měla v zastaveném čase samolibý výraz člověka, který si je vědom toho, že je (jako hortator i pér současně) jedním z nejvlivnějších hlasů Kolegia, jakož i tím, koho Faetonův pád osobně potěší nejvíce.

Z pravého křídla síně příliš mnoho naděje na slitování nehrozilo.

Faeton se obrátil vlevo a při pohledu na manoriály se neubránil úsměvu. Právě oni, více než ostatní, si byli vědomi Helionova totálního realismu a usadili se proti východním oknům, aby jim pozdně odpolední slunce nesvítilo do tváří. Byli zde archónové a jejich podřízení z mnoha slavných domů. U manoriálů, jako byl on sám, možná trochu podpory nalezne.

Zlatí manoriálové svým počtem, jak jinak, převyšovali ostatní. Ze Zlatých domů pocházelo mnoho členů Parlamentu a Stínového Parlamentu, političtí teoretikové, strategičtí poradci a jim podobní. Dávno předtím, než byla simulační a extrapolační technologie použita v zábavním průmyslu, rané Zlaté školy ji používaly k předpovídání výsledků politickoekonomických rozhodnutí strategického rázu a při pohybech velkých datových balíků v celosvětovém paměťovém prostoru.

V první řadě seděl sám Nejvyšší archón Tsychandri-Manyu Tawne z domu Tawne, vyobrazený v majestátních, červenozlatých vévodských šatech. Snad všichni politikové Stínového Parlamentu v celé Zlaté Ekumeně svého času použili paměťové otisky, schopnosti nebo jen rady z Manyuovského myšlenkového komplexu, který Tsychandri založil. Tsychandri byl jedním ze zakladatelů hortatorského hnutí a nejvlivnější hlas zde. Kupodivu nebyl takovým idealistou, jakým hlásal, aby byli všichni ostatní; jeho rozhodnutí byla záležitostí praktické a politické (cynické, říkali někteří) vypočítavosti.

Tyto politické proudy směřovaly jednoznačně proti Faetonovi. Bylo jasné, že Tsychandri-Manyu bude žádat trvalý exil a k tomu možná i veřejnou potupu či odsouzení; ostatní Zlaté domy budou následovat jeho příkladu.

Opodál seděly archónky z domu Večernice, Fosforového domu a Poledníkového domu Červené manorijní školy. V jejich edwardovských róbách se skvělo šarlatové, růžové a karmínové hedvábí a ony samy se ve svých znehybnělých pózách nakláněly jedna k druhé, ústa za elegantním vějířem u sousedčina ucha. Faeton věděl, že Červení mají dostatek emocionálních důvodů, proč ho nemít v oblibě, a že Červené královny a hraběnky, bytosti silných vášní, dopřejí svým emocím průchod.

Hasantrian Hekaton Heo z Pallidova domu Bílé školy sestoupil z transcendentálního myšlenkového prostoru a osvojil si lidský způsob myšlení, aby mohl být přítomen. Tau Nimvala Nepřetržitá z Albionova domu, také Bílá, přerušila sedmdesát let mlčení a dostavila se ne jako parciál, ale s celou svou myslí. Přišli vtěleni do viktoriánských duchovních, první episkopální, druhá presbyteriální. Pallidovci byli ryzí intelektuálové; Albionovci emoce sice připouštěli, ale jen pýchu, pohrdání, aroganci a jiné, které popíraly ostatní. U Bílých se poctivé jednání dalo předpokládat skoro s určitostí. Vědci a technici by Faetonův případ mohli podpořit.

Konstrukce známá jako Ynic Necelý z domu Nového Centuria byl jediným představitelem Temně-šedých, odvěkých odpůrců hortatorství. Temně-šedí byli asketičtější než Stříbro-šedí. Jako spartánští, lakoničtí lidé věřili více právu než oracím. Temně-šedí často pracovali pro Kurii jako strážníci a prokurátoři. O Ynicovi Faeton nic nevěděl.

Viridimagus Solitarius (nebo jeho rekonstrukce) byl přítomen jako představitel zaniklé Zelené školy, tím nápadnější, protože neměl dům a projektoval se prostřednictvím pronajatého veřejného intelektu. Obyčejně vyhlížející muž ve tmavých kalhotách a dlouhém, smaragdovém kabátě. Nápadný byl i tím, že byl jedinou civilně oblečenou osobou na své straně síně.

Zaniklou Zelenou školu tvořili primitivisté (dá-li se taková věc vůbec představit) mezi manoriály. Pokud bude Viridimagus věren své tradici, nepochybně se postaví proti jakékoli inovaci, kolonizaci hvězd nazve odporností a bude volat po přísném trestu.

Vyvýšené lavice v zadní části síně plnily řady Černých manoriálů z domu Temného žbluňku, domu Hrůz, z domu Tidoočí, Venkovního domu a tuctu dalších menších domů a půldomů Černé školy. Byli vyšňořeni v černých smokinzích a sametových sobolích pláštích, ale znetvořili se chorobami a vrozenými defekty běžnými ve viktoriánské éře. Jejich nejslavnějším členem byl Asmodius Bohost Hlučný z Hlučného domu, který se dostavil jako groteskně obézní, nejméně dvousetkilová masa. Jeho černé sako mělo rozměry stanu a zdobené knoflíky na obrovské vestě jakoby měly každou chvíli vystřelit. Asmodius Bohost bude žádat veřejnou potupu a Svátek urážek, nebo trest známý jako Exkrementace, ale nikoli exil. Černé manorie milovaly frašky a konfrontace a nikdy nehlasovaly pro exil, který (protože by museli ignorovat své oběti) jim způsoboval nudná muka.

V přední řadě seděla Stříbro-šedá, zastoupená Agamemnonem XIV z Mínosova domu, Nausikaou, Spalovačkou lodí z domu Aeaea, a, samozřejmě, Helion z Radamantova domu.

Dokonce i Helion byl zastavený v čase. Faeton doufal, že zachytí otcův pohled, snad i povzbudivý úsměv, ale Helion, věrný své povaze, si neudělil výjimku z přísného protokolu stanoveného pro tento snový prostor.

Toto bylo tedy Kolegium hortatorů. Faeton znechuceně ukončil probíhající rutinu teorie her. Nepotřeboval, aby za něj nějaký pokročilý intelektuálně vědecký proces odhadl výsledek. Jeho počty mu pověděly, že pro shovívavost by mohly hlasovat dva manoriálové Bílé školy a snad ještě Helion, ten ale pouze tehdy, rozhodne-li se pochovat své naděje na pérství a zničit svou vlastní budoucnost. Největší podporu mohl Faeton paradoxně očekávat od Černých manoriálů, kteří budou chtít Faetona udržet mimo exil, aby ho mohli zesměšňovat a trápit.

Co se týče ostatních, mohl by ho podpořit ještě Kes Satrick Kes. Snad. U čarodějů se dá čekat cokoli. Všichni ostatní ho buď neměli v lásce, nebo ho z celého srdce nenáviděli.

Co dělalo celou záležitost ještě více matoucí a nepředvídatelnější byl způsob, jakým se zvažovaly hlasy. Nabuchonodozor měl za úkol odhadnout společenský vliv každého hortatora, a to tak, že odhadl, jak bude každý jednotlivý obyvatel Zlaté Ekumeny na pobídku toho konkrétního hortatora reagovat. (Nabuchonodozor měl dostatek paměťového prostoru, aby důvěrně znal každého občana v celé Sluneční soustavě.) Tentýž hortator mohl mít tedy rozdílnou hlasovací váhu s ohledem na projednávanou záležitost nebo čas. Například Kes Satrick Kes zastupoval volební obvod, který jeho vlivu – předvídatelnému vlivu – podléhal vždycky, v jakékoli záležitosti, v jakémkoli čase; naproti tomu hlasovací váha Asmodia Bohosta se měnila každým dnem, každou hodinou. Když přišlo na politické názory, Asmodius Bohost byl svými voliči ignorován, kdežto v záležitostech módy byla jeho váha mnohem, mnohem větší, protože všichni Černí manoriálové následovali jeho příkladu.

Faeton se díval před sebe.

Mezi ním a volným prostorem pod stupínkem seděl na svém trůnu pod baldachýnem sofotek Nabuchonodozor, vyobrazený jako předseda parlamentu, v oslnivém šarlatovém rouchu lemovaném hermelínem, s šerpou a odznakem svého úřadu, dlouhou bílou parukou zakrývající hlavu a ramena a s žezlem na kolenou.

Před Nabuchonodozorem, čelem k Faetonovi, seděly na nízkých židlích před stupínkem další tři postavy, Vrchní hortatorové. Jeden z historie, jeden z reality, jeden z fikce.

Nalevo Sokrates, zastupující Ušlechtilou lež, na které stojí celá společnost, na opěradle křesla pohár s odvarem z bolehlavu. Naproti Emphyrio, zastupující Pravdu, jehož hlas utišil hněv netvorů vyslaných k jeho záhubě. V klíně choval svou knihu pravdy. Na opěradle, poblíž prstů, ležel zakrvavený katovský hřeb. Ve středu, jako rovnováha dvou protikladů, seděl Neo-Orfeus, Apostata, s bledou kůží a vpadlýma očima, v tmavým barvách. V ruce držel cep podobný žezlu, oddělující zrno od plev, pravdu od nepravdy.

Neo-Orfeus byl sto dvacátou osmou iterací Orfea Averna, spoluzakladatele Kolegia; ale na rozdíl od ostatních emanací Orfeovy mysli byl tím, kdo odmítl přijmout znovuzavedení původního otisku. Stal se legálně nezávislým na původním Orfeovi, natáhl se do fyzického těla a odmítl Omějovou školu. Později však začal pracovat jako emisar a pravá ruka původního Orfea. Říkalo se, že Orfeův úspěch, stejně jako jeho pérství, je dílem původní a tvůrčí práce Neo-Orfea, Apostaty, a že Orfeus Avernus je jen loutka.

Jejich pohledy se setkaly. Faeton si, ke svému úžasu, uvědomil, že Neo-Orfeus není zastavený v čase. Bledý mistr nehnutě, trpělivě seděl a sledoval ho, oči planoucí jako dva podrážděné uhlíky.

Faeton se narovnal. Asi ho to nemělo překvapovat. Neo-Orfeova prestiž byla tak obrovská, že mohl ignorovat všechny společenské konvence a bez váhání porušit Helionovy protokoly.

Neo-Orfeus promluvil. Měl tenký a mrazivý hlas, jako kdyby promlouval škraloup ledu: „Faeton se přepočítal. Bílí manoriálové, pobízeni emocemi, zavrhují mezihvězdné lety jako šílenství a Černí manoriálové si uvědomují, že Faetonova pověst stoické netečnosti by jejich sadismus připravila o všechnu radost. Pér Ao Aoen zase přesvědčí čaroděje – slunce je ve Lvu a Pluto, pokud by existoval, by byl v tuto dobu v syzygii se Zemí, a to je znamení toho nejvyššího trestu. Exil bude trvalý.“

Faeton si uvědomil, že Orfeus si při svém bohatství mohl pronajmout celou Borealskou nadmysl, aby použil prediktivní program a s téměř telepatickou přesností uhodl každou Faetonovu myšlenku. Ale proč se tím Neo-Orfeus vůbec obtěžoval?

„Co ode mě chcete, mistře hortatore?“

„Abyste spáchal sebevraždu,“ odvětil nevzrušeně Neo-Orfeus. „Všechny nás to ušetří ostudy a starostí. Nabízíme vám množství paměťových a myšlenkových úprav, aby to proběhlo příjemně, dokonce extaticky, spolu s výměnou vašich hodnot filozofií, která nejenže se nebrání sebevraždě, ale dokonce ji vítá. Potom vás vymažeme ze vzpomínek všech lidí, které dokážeme ovlivnit nebo zastrašit; z vaší existence se stane jen všemi zapomenutý mýtus.“

„Proč bych měl, pro vesmír, s něčím tak hloupým a hanebným souhlasit?“

„Žádá si to dobro společnosti.“

Bezmezná drzost a nestydatost Orfeovy odpovědi vzala Faetonovi na chvíli řeč. „K čertu s vaším dobrem, pane, když si žádá zkázu takových jako já,“ odsekl chladně.

Neo-Orfeus se zatvářil nechápavě, jako kdyby mu Faetonova odpověď nedávala smysl. „Nemusí to vypadat jako zkáza. Před a během smrti vám můžeme vložit do mozku přesvědčení, že jste svou misi dokončil, včetně všech vzpomínek a simulovaných vjemů mnoha úspěšných mezihvězdných cest. Budete spokojen.“

„Mám pro vás protinávrh,“ jakoby utrousil ironicky Faeton. „Ať si všichni a všude nechají vložit do mozku přesvědčení a vědomí toho, že jsem v právu. Ať uznají svou vinu a pošetilost, že se opovážili vzpouzet osudu, který představuji. Ať si nechají vymazat všechny vzpomínky na to, že kdy nějaké Kolegium hortatorů vůbec existovalo. Pak budu spokojen.“

Neo-Orfeovi se zablýsklo v očích. Jeho hlas zněl jako břitva: „Sebevražda by vás tolik nebolela. Sofotekové nám mohou bránit jednat přímo proti vám, ale docílit vaší smrti nám nezabrání.“

Faeton beze strachu zabodl pohled do chladné, bledé tváře a se zdviženou pěstí pravil: „Se vší vážností vás, milý pane, ujišťuji, že pokud se Kolegium hortatorů opováží mi vzdorovat, nebo zbaběle prchnout před budoucností, kterou přináším, budou to oni, kdo bude zapomenut a zničen navždy!“

Až příliš pozdě si vzpomněl, že sevřená pěst je v tomto programu signál pro návrat do normálního času.

Všude kolem bylo plno vzruchu a šumu, rozhořčené výdechy a chichotání. Tváře napravo i nalevo se pohybovaly sem a tam, zíraly na něj a něco si šeptaly. Jeho poslední větu každý zřejmě vnímal jako odpověď na Nabuchonodozorovu zdvořilou otázku. A protože trůn na stupínku byl přímo za Neo-Orfeem, všichni si mysleli, že Faetonův zlobný pohled je určen Nabuchonodozorovi.

V Helionově tváři se zračil smutný údiv, archónové Bílé manorie si vyměňovali pohledy a kývali hlavami, jako by se jim potvrdilo podezření, že Faeton je emocionálně labilní blázen. Hromadné mysli byly pověstné svou averzí k jakémukoli náznaku hulvátství nebo konfliktu a jejich členové na galerii napravo od Faetona na něj vrhali rozpačité a soucitné pohledy. Jen Asmodius Bohost pískal, tleskal a provolával mu bravo.

Alespoň Nabuchonodozor se nedal zmýlit. „Kolegium hortatorů vás nerado vyrušuje ze soukromého rozhovoru, ale dovoluje si vám zdvořile připomenout, že stojíte před Vyšetřovacím synodem.“

Teď se cítil ještě trapněji. Hortatorové si vyměnili nevěřícné pohledy a rozhořčené tiché poznámky; ústa Červených královen se za vějíři roztáhla v úsměvu. Křičet na Kolegium svůj vzdor bylo sice neomalené, leč pochopitelné; ovšem vést uprostřed vyšetřování na jiném kanále souběžný rozhovor…? Faeton si byl jistý, že ho hortatorové musí mít za blázna.

Chvíli trvalo, než šum v síni utichl.

Nabuchonodozor pokračoval: „Máte přirozeně plné právo věnovat se svým soukromým záležitostem; jako všichni občané naší společnosti. Ovšem totéž právo umožňuje Kolegiu a všem, kteří dbají jeho rad, aby s vámi neměli nic do činění, aby se vás zřekli a aby bojkotovali vás a všechny vaše podnikatelské aktivity. Takové rozhodnutí se rovná exilu a jelikož bez vnější podpory nemůže žádný jedinec dlouho vydržet, i pomalé smrti. Máte tuto poslední příležitost informovat nás o jakýchkoli faktech nebo si nás naklonit čímkoli, co můžete uvést na svoji obhajobu a co by mohlo zkvalitnit naše rozhodnutí.“

Tsychandri-Manyu Tawne vstal a prohlásil: „Mí dobří kolegové, společníci, parciálové a posluchači. My všichni jsme si bolestně dobře vědomi toho, oč v tomto případu jde. Za těch uplynulých dvě stě padesát let už byl rozpitván každý argument a protiargument, kousek po kousku, do nejmenších detailů. Naše duše a uši už jsou z toho unavené. K čemu opakovat rozpravy, které jsme slyšeli v Lakšmí? Občané Zlaté Ekumeny nás za neprodlené ukončení této záležitosti nepokárají, to rozhodně ne! Protože Zlatá Ekumena se naopak třese nedočkavostí a vrtí hlavou nad naší liknavostí. Proto předkládám návrh. Nabuchonodozore, předpovězte nám výsledek toho slyšení! Myslím, že nikdo z nás nebude překvapen zjištěním, že všichni upřednostníme odsouzení viníka k trvalému exilu!“

Nabuchonodozorovo žezlo však zůstalo ležet na klíně. „Drobné odchylky ve výchozích podmínkách vedou v různých extrapolacích k odlišným výsledkům; v tuto chvíli ještě nelze udělat spolehlivý odhad.“

Faeton znovu ucítil osten naděje. Pochybnosti?

Další ze Zlatých manoriálů, Guttrick Sedmý Glaine z Hnědožlutého domu, se naklonil z lavice: „Jak může být výsledek nejistý? Hnědožlutý sofotek předvídá, že rozhodnutí o exilu padne v každém případě!“

Síní se rozlehl Nabuchonodozorův hlas: „Faeton pro nás může mít nečekanou zprávu týkající se motivů, které ho vedly k porušení dohody z Lakšmí; představitelé čarodějských škol Železného ducha a Sezónní mysli mohou na základě takových nových důkazů přehodnotit svá stanoviska; a Ynic Necelý z domu Nového Centuria má hosta, který nám chce něco říct.“

Tsychandri-Manyu zůstal stát. „Ale, jděte! I kdyby! Jaká je pravděpodobnost, že se necháme zviklat názorem dvou čarodějů a jednoho Temně-šedého! Tři hlasy ze sto tří?! Kdo z nás otevřeně a upřímně Faetona podpoří?“

Asmodius Bohost z Hlučného se postavil na sloní nohy a zdvihl masité tělo do vertikální polohy. „Hoj!“ zvolal, „Černé domy prohlašují, že Faeton do exilu nepatří, ne! Vlastně si myslíme, že by měl být korunován za krále, obdržet penzi a na jeho počest by mělo být na akropoli uloženo palladium!“ Rozpustile se usmál. „Anebo to aspoň budeme tvrdit, dokud si dům Tawne nesedne. No tak, Tsychandri! Přece všichni víme, jak to dopadne, že? To ale neznamená, že si to nemůžeme řádně užít. Já a mí kolegové chceme dát Faetonovi možnost žadonit a svíjet se jako had.“

Místností se rozlehl Asmodiův znepokojivý chechtot.

Ao Prospero Kirké ze Zooantropického Inkarnačního Kovenu školy Sezónní mysli vstala. Byla vyobrazena jako rozšafná čínská císařovna těch nejkultivovanějších mravů ve žlutých císařských šatech s čelenkou z peří a černých perel.

„Pravdy se často odívají šatem žertu. Ochranné mimikry, nezbytné k přežití. A potom kanou z úst otylých bláznů, protože ostatním chybí moudrost k jejich vyřčení. Jsem jedním ze dvou hlasů, které Nabuchonodozor počítá za nerozhodnuté. Mých dvanáct myslí touží vyslechnout jakékoli důkazy, které by nás mohly odvést od toho, co zdá se býti jednoznačným. Má Chrtí mysl hlásí stopu a vyje na měsíc; má Vlčí mysl větří krev; Jelen jest však obezřelý a Had – prozatím – mlčí. Tato znamení jsou nejasná. Nechť je Faetonovi alespoň dána šance se hájit. Odmítne-li ji, důsledky ať padnou na jeho hlavu; ale tím, že mu ji poskytneme, tak učiníme vše, co náš sadistický tyran, jejž nazýváme Svědomím, velí a žádá.“

Vstal druhořadý, laterálně-organizační program z řízení myšlenkového ruchu Harmonické kompozice, oblečený za londýnského úředníka. Než promluvil, sundal si klobouk a upravil vlasy na čele. „Služba všem žádá, aby si Kolegium připomenulo, že jeho úkolem není jen odsoudit odsouzeníhodné, ale také nabádat neodsouzené k nápravě. Neměli bychom, dřív než přikročíme k čemukoli jinému, vybídnout Faetona, aby změnil názor?“

V síni souhlasně zašumělo. Nabuchonodozor zabubnoval prsty po hlavici žezla, jako kdyby to bylo soudcovské kladívko, aby zasignalizoval souhlas Kolegia. Na jeho signál povstala a ujala se slova reprodukce Sokratova, neboť filozof byl mýtickým Mistrem Kolegia.

„Víte, že má obeznámenost s těmi záležitostmi je nevalná,“ začal Sokrates, hlas obtěžkaný ironií. „Na náměstích, v ulicích, na tržnicích a obzvláště v domech bohatců (což obvykle bývají důležití občané, kterým mnozí věnují sluchu) často slýcháme řeči o právu a spravedlnosti, o tom, co by mělo a co by nemělo býti učiněno. Rozumím tomu pramálo, neboť třebaže o tom hovoří mnozí, častokráte si jejich názory buď odporují, či slova téhož člověka nemají podruhé tutéž podobu jako napoprvé, protože změní názor; buď důsledkem věku, nebo v zápalu vášně, nebo z jiného důvodu. Spravedlnost, jak snad všichni víme, je stav, kdy každý koná svou povinnost, což je to, co od něj vyžaduje stát. Nuže, Faetone, ctíte svého otce?“

Faeton nepoznal, jde-li o vážně míněnou otázku. Měl na ni vůbec odpovídat? „Nepochybně, Sokrate. Miluji svého otce a ctím ho více, než dokážu vyjádřit.“

„Ach. A je tomu tak proto, že právě on vás přivedl na tento svět a provedl vás dětskými léty, zkrátka že učinil vše, co jste potřeboval k životu?“

„Zajisté, Sokrate.“

„Co potom dlužíte státu, který vás nejen přivedl na svět, který vám nejen poskytl otce a všechny vaše předky, ale pečoval o vás, učil vás jazyk a písmo, vytvářel potravu, aby vás nakrmil, tkal látky, aby vás oděl, jednoduše zaopatřil vás a všechny, jež znáte, vším, co jste potřebovali, abyste si nejen dobře žili, ale abyste vůbec žili? Nepřísluší tedy státu větší úcta než otci? Úcta a poslušnost? Řekněme, že byste měl umřít a stát se pouhým stínem, vzpomínkou, ale vaše rodina a přátelé, celá společnost, měla moc vás znovu uvést do života. Pokud jste se protivil povinnostem, které vám společnost uložila, proč by vás měla táž společnost zahrnout do své péče? Společnost existuje výhradně díky tomu, že se lidé vzdají svých přirozených inklinací a naslouchají tomu, co jim velí povinnost. Chcete se dovolávat toho, že je povinností společnosti chránit a uchovávat váš život? Proč by mělo? Vy, svou neposlušností, jste učinil vše, co bylo ve vašich silách, abyste podkopal a zničil pojem povinnosti samotný. Jak se můžete dovolávat ducha povinnosti vás ochraňovat, když jste se sám, všemi dostupnými prostředky, pokusil toho ducha zničit?“

„Ale já se ničeho nedovolávám,“ odvětil ostře Faeton. „Nic nežádám, o nic neprosím. Slyšte mě, hortatorové!“ Faeton se natočil vlevo, pak vpravo a zadíval se do tváří kolem sebe. „Mé záměry nepotřebují omluvu ani záminku. Vy, pánové, tvrdíte, že hájíte způsob života. Ale já hájím život sám. Naše civilizace musí růst; bez růstu se život zastaví. Když uvázneme v jedné malé hvězdné soustavě, ochrneme, zhloupneme, zaostaneme, budeme zranitelní a osamocení. Pohleďte před sebe! Okolní hvězdy leží ladem; založím u nich zahrady. Prázdnota je prázdná; vystavím v ní města. Holé kamení a bezcenný prach se řítí po slepých orbitách. Proměním jedovatou atmosféru v člověku přívětivé modré nebe. Přeleju oceány do vyprahlých pouští a dám vznik novému životu. Z mrtvých planet udělám živé světy! Hortatorové! Vyslechněte, pro jednou vyslechněte jiný než vlastní hlas! Naše civilizace je jako žena; je čas, aby porodila kolonie a dala život novým civilizacím dle obrazu svého.“

Jeden z augurů čarodějské hromadné mysli Železného ducha zvolal: „A když ta žena křičí a žádá vás, abyste nenaléhal, vy jejích bolestných výkřiků nedbáte! Jak krutý to milenec – o to více, když prohlašuje, že Zlatou Ekumenu tolik miluje! Tolik, že si zavolá na pomoc nebe i peklo, jen aby uletěl její náruči!“

Druhým Mistrem Kolegia byl Emphyrio, literární postava. Když promluvil, kniha na jeho klíně zesílila jeho hlas: „Slyš mě, ó Sokrate! Ti, kdož prahnou zardousit odvahu, svobodu a změnu, mají ‚povinnost‘ odjakživa za svůj bojový pokřik. Pravda je ta, že Faeton není ani otrok, ani bezcenný tvor, který si zaslouží zemřít tehdy, kdy to jeho pána napadne.

Hortatorové!“ pokračoval Emphyrio zvučným hlasem, „k čemu jsou boje ve vlastních řadách? Faeton zná radost i smutek, utrpení i úlevu stejně jako my. Je to člověk jako my. Netoužíme snad všichni po tom, po čem touží on? Utkat se s budoucností, vítězit nad živly přírody a toužit dobývat další území? Říkám vám, přátelé, nic není tak jisté jako to, že naše rasa musí jednoho dne žít pod světlem jiných sluncí.“

Mezi lavicemi se všemi směry rozletěly překvapené, pochybovačné pohledy. Šepot se odrážel od stěn.

Když se ozval Neo-Orfeův ledový hlas, v síni se rázem rozhostilo ticho. „Vyslechli jsme Sokratovu a Emphyriovu tezi a antitezi. Nabízím vám syntézu. Oba mí kolegové mají pravdu, ale jen částečně. Faeton nám skutečně dluží povinnost respektovat naše názory, ale protože není otrokem, nemusí nás brát na vědomí. Stejně jako my nemusíme brát na vědomí jeho, bude-li to naše volba. Lidstvo bude možná jednoho dne skutečně nuceno podstoupit riziko kolonizace hvězd, ano. Ale ne dnes. A ne Faeton. Cožpak se už dvakráte nedopustil násilností vůči Večernici? Jeho povaha je nestálá, násilná a nevhodná k tomu, aby z jeho rukou vzešly nekonečné řady nových světů a ras.“

Kventem Kvintenér ze Žlutého domu, spojenec Tsychandri-Manya, si vzal slovo: „Souhlasím. Žlutý sofotek mě ujišťuje, že naše Slunce má, díky Helionovi, do vyhasnutí daleko. Stejně jako že se nemusíme bát žádných populačních tlaků, úbytku zdrojů – ani nesnášenlivosti, pronásledování, přiškrcování příležitostí – jednoduše že neexistují žádné závažné důvody k uskutečnění tak obrovského projektu.“

Představitelé Harmonické a Dobročinné hromadné mysli povstali a jednohlasem prohlásili: „Když jsme se napojili na toto slyšení, byli jsme přesvědčeni o Faetonově sobectví. Všechno ukazovalo na to, že je to bezcitný a krutý egoista, který jde přes mrtvoly, aby realizoval své sobecké představy. Avšak náš silně vyvinutý smysl pro soucit a ochota sloužit i těm nejméně hodným nás nutily zvážit, že existuje možnost, nepatrná možnost, že to dělá z nějakého zdravému rozumu nepochopitelného důvodu, a že se v hloubi duše skutečně živí tragicky mylnou představou, že tím činí lidstvu službu. Teď jsme vyslechli jeho slova a naše nepředpojatost byla odměněna; neboť teď už víme, že Faeton opravdu věří tomu, že to, co dělá, má pomoci lidstvu a rozšířit naši civilizaci, kterou, jak tvrdí, miluje. A to je důležité zjištění! Protože teď už není proč oddalovat konečné řešení.“

Představitelé hromadných myslí se obrátili k Faetonovi a uklonili se. „Děkujeme, Faetone, ale vaše služby nám ani zbytku lidstva nebudou zapotřebí. Lidstvo váš plán zamítá. Naše civilizace prohlašuje, že nepociťuje nejmenší touhu se šířit. Jménem celého lidstva vám říkáme: děkujeme, ale ne, díky. Vyjádřili jsme se dost jasně? A teď zanechte svých snah… anebo přestaňte předstírat, že konáte v zájmu jiném než vlastním.“

Faeton cítil, že ta malá jiskřička naděje, kterou měl, začíná pohasínat. Napadlo ho, jestli nebude lepší si sednout.

Rozhodná slova, která z něj místo toho vyletěla, překvapila jeho samotného: „Mé snahy neustanou, ne dokud mi bude zbývat jediná vteřina života. Je vás mnoho, já jsem sám. Ale přesto mohu mluvit jménem lidského ducha hlasem rovným vašemu. Pravda se nestává více či méně pravdou počtem těch, kteří ji hlásají. A nikdy to nebyly masy, co formovalo osud lidstva, ale jednotlivci, vizionáři, myslitelé, kterým se dostávalo opovržení a izolace od stejných mas, které potom sklízely plody jejich práce. Ty plody jsou však jen vedlejším účinkem naší osamělé práce, nikoli jejím hnacím motorem. Udělám, co musím udělat, i kdyby to nemělo přinést užitek nikomu. Uskutečním svůj sen bez ohledu na to, co mě to bude stát nebo o co mě to připraví. A udělám to proto, že můj sen je pravdivý a dobrý a krásný a správný.“

V místnosti se rozhostilo ticho. Někteří hortatorové vrhali znepokojené pohledy k Nabuchonodozorovi, ale na názor se ho nikdo nezeptal. Nikomu nebylo do řeči.

Helionovy oči zářily pýchou.

Bylo to Ynic Necelý z domu Nového Centuria, Temněšedá škola, kdo nakonec vstal a promluvil. „Odvahu, Faetone. Nejste sám.“

Obrátil se ke stupínku. Jako Temně-šedý šel rovnou k věci: „Mistři, mám hosta, který chce něco říct na Faetonovu obhajobu. Musíme být spravedliví a vyslechnout ho. Jinak Kolegium přijde o svoji prestiž.“

Tsychandri-Manyu Tawne ze Zlatého domu zdvihl malíček. „Ztrácíme tím zbytečně čas. Žádám o zaprotokolování mé námitky.“

Nabuchonodozor přikývl. „Bez dalších námitek, přijímá se. Uveďte prosím svého hosta, pane Ynici.“

„Prosím,“ přikývl Ynic.

Hlavní dveře za Faetonovými zády se otevřely a zavřely. Zbytečně, protože postava proplula veřejemi jako přízrak a iluzi pokazila. Spíše se vznášela, než kráčela.

Postava byla černobílá, mužského vzhledu, s neostrými okraji, a mírně problikávala. Hloubkové vidění bylo rozladěné, takže se v jednu chvíli zdála být velká a blízká a vzápětí malá a vzdálená.

Nejasný černobílý kostým byl špatně viditelný. Přilba z doby bronzové ozdobená koňskými žíněmi, dlouhý plášť, který jako cáry černé mlhy padal dolů, vlastně až pronikal do podlahových prken a zakrýval většinu ostatních detailů. Z pravé ruky postavy vycházely dvě tenké, nejasné linie, pohyblivé a rozmazané.

Chvíli trvalo, než člověku došlo, že mají znázorňovat dva jasanové oštěpy.

Několik hortatorů nasadilo znechucený výraz, tentýž, jaký možná v dřívějších dobách odrážely tváře králů a princů při pohledu na zapáchajícího otrhaného žebráka, bosého a nemytého, na schodech jejich zlaté hodovní síně. Co se za těmi tvářemi odehrávalo, bylo zřejmé: i ti nejchudší z chudých si mohli, když už ne odjinud, tak od charity nebo hromadné mysli, obstarat nějakou slušnou ikonu ke své prezentaci. Kdo byl ten nuzák?

Z helmy vyšel slabý, statickou elektřinou rušený hlas. Ani zvuk neměl správný rozměr: zdálo se, že hlas přichází odevšad, nemá tón, nemá akustiku. Pod přilbou nebyla vidět žádná tvář.

„Hortatorové a Mistři Kolegia, mohu promluvit? Omlouvám se za pomalost a přerušovanost mé řeči. Jsem duch Dioméda z Nereidy, kdysi zvaného Xingis. Diomédes Primus ve mně vysílá své myšlenky, nebo jejich část, z dálky za Neptunem. Signálu trvá dlouhé hodiny, než k vám dorazí. Nemohl si dovolit poslat celou svou mysl; jsem jeho parciál. Neví, co teď říkám. Než se zpáteční signál dostane zpátky do transneptunského vesmíru, uplyne mnoho hodin; s mou ochuzenou myslí jsem nucen se jeho instrukcí jen domýšlet.

Aby mě sem mohl vyslat, utratil poslední zbytek svého majetku. Mé myšlenky se už nikdy nespojí s jeho, leda by mi nějaká nečekaná náhoda nebo dobrodinec nebo lichvář poskytl dostatek prostředků, abych mohl svůj signál vyslat nespočet milionů mil zpátky k Vnějšímu okraji. Nemám tu žádné úložiště; je pravděpodobné, že budu vymazán ve chvíli, kdy měřič mých prostředků dojde na nulu. Vyslechnete mě, dobří mužové?“

Asmodius Bohost z Hlučného domu zvolal: „Váš patos na nás učinil velký dojem. Pokračujte, prosím!“

„Ticho, Asmodie!“ vykřikl Tsychandri-Manyu Tawne. „Tvé nejapné žertíky snižují naši vážnost a urážejí důstojnost tohoto Kolegia. Račte pokračovat, parciále Diomédův. Nasloucháme vám se vší vážností.“

„Povím vám toto,“ pokračoval Diomédes. „Pro Neptuňany je Faeton spasitel. Kdyby jiné hvězdy měly obyvatelné planety, budeme to my, kdo je bude chtít osídlit. Nesmrtelnost je vám zlatou klecí; kdo z vás se odváží cestovat daleko z dosahu Noumenální mentality, z dosahu sofoteckého zraku a rozumu, z dosahu naděje na vzkříšení? Kdo kromě Faetona? Kdo? My, Neptuňané. Slyšte.“

Postava zdvihla nezřetelnou ruku. „Blažené děti blaženého světa, od prvního dechu po všechny dny vašeho žití jste obklopeni a zahrnováni bohatstvím a přepychem. My, kdož žijeme v temnotě vnějších planet, neznáme dne ani dechu. Naše zdroje jsou omezené a přepych v podstatě neznáme. A přece, výměnou za tuto chudobu máme trvalý přísun něčeho, co vy znáte jen během karnevalu, totiž svobod zde neznámých. Naše myšlenky jsou jen naše, naše soukromí je absolutní.

Jediné, co musí poustevník nebo Zimní vévoda toužící po soukromí nebo vlastním vévodství udělat, je najít si v mezihvězdné temnotě neobydlený asteroid či hlavu komety, vypustit nanotechniku a vymodelovat si svůj ledový svět podle svých představ. Ze svého těla si může stvořit poddané, křišťálové zahrady, vysněná lepší já; z mozkových zdrojů si může vytvořit pseudointelekty či subkompozice, které je budou všechny řídit. Delirium, sebevraždy a přibližné simulace bez chuti jsou zábavou těchto osamělých vévodství, kde panovníkova říše sestává jen z něj a rozličných sebereplikací, reiterací, dětských parciálů, klonů nebo autosexuálních harémů, k jejichž vytvoření má otisky a zdroje.“

Neurčitá přilba bez tváře se bezděčně natáčela, jako by se Diomédes rozhlížel po síni. „Nelíbí se vám to? Jste znechuceni? Jste bohatí. Můžete si dovolit emoce. Někteří z nás si nemohou dovolit žlázy nebo komplex středního mozku. Vám by možná bylo odporné žít v domě postaveném z vlastního těla, obklopen dětmi zkopírovanými z vašich mozkových informací; ale my jsme nomádi a nemůžeme si dovolit vozit s sebou krom sebe ještě techniku nebo někoho dalšího. To, co nejde vzít s sebou jako nízkohmotnostní informační otisk, ať je to rodina, přátelé, cokoliv, musí zůstat tam, kde je. Stejně tak nemáme ani dost místa, abychom drželi všechny osobnosti odděleně. Když dojde počítačový prostor a karavan má odletět z jednoho vytěženého ledovce na jiné naleziště, myslím, že i vám by připadlo lepší proměnit se ve vašeho přítele a sdílet s ním své myšlenky, než ho tam nechat zemřít.

Ano, zemřít! Smrti, na kterou tady, na vnitřních planetách, tak často zapomínáte, máme u nás nadbytek. Orfeových přístrojů tam není tolik a jsou daleko od sebe. O některé paměťové konzervy nenávratně přijdeme v dalekých ledových končinách, zničených habitatech a na hyperbolických orbitách.“

Sokrates, sedící v přední části síně, poznamenal: „Ti, kdo žijí daleko od měst, v pustinách, kam nezavítá živá duše, kde neznají zákony ani civilizaci, musí být buď zvířaty nebo bohy.“

Diomédes tichým, praskajícím hlasem odpověděl: „Anebo člověkem, který je způli obojím. Na vnitřních planetách jste zapomněli, co je to bolest a smrt, boj a vítězství, ambice a prohra, práce, žal a radost. Už nejste lidé. Technologie z vás udělala bohy. Někteří z vás si možná na lidi hrají, ano, ale i oni jsou bohové.“

Byl to Helion, kdo v tu chvíli promluvil. „I my známe bolest. Až příliš dobře.“

„Při vší úctě, sluneční bohu, s tou naší nesnese srovnání.“

Zatímco parciál hovořil, Faeton stál a vzpomínal, co věděl o Diomédovi.

Seznámili se asi před dvěma sty padesáti lety, protože Xingis (jak se tehdy nazýval) vlastnil autorská práva na paleomnemonickou rekonstrukci pre-kompozice jménem Exo-Alfonze Rame (které se v moderním neptunském jazyce říkalo Xylofon.)

Xylofon uskutečnil průkopnický výzkum hustoty částic a vlastností vesmíru mezi nejbližšími hvězdami a byl jedním z prvních konstruktérů starých sond na výzkum temné hmoty. A právě tyto meteorologické informace Faeton pro svou expedici potřeboval. Pro Fénixe Vítězného, pohybujícího se lehce podsvětelnou rychlostí, by srážka s mračnem řídkého mezihvězdného plynu byla totéž jako srážka s cihlovou zdí; relativita by zvýšila hmotu i slabě interagujících částic, neutrin a fotin natolik, že mohly ovlivnit baryonovou hmotu.

Xylofonova teorie předpověděla proudy v mezihvězdné temné hmotě, založené na počátečních podmínkách při galaktické kondenzaci; vlnění v těchto proudech vytvářelo prázdné pásy, prázdnější než běžný kosmický prostor, ve kterých se dalo snadněji cestovat.

Diomédes byl nejenže ochoten spolupracovat a podělit se o informace, ale udělal mnohem víc. Představa kolonizace hvězd ho uchvátila. Všechny důležité astronomické instalace se nacházely v transneptunském vesmíru; Faetonovo bohatství Diomédovým prostřednictvím přetransformovalo místní ekonomiku. Kolem výchozího prostoru vyrostla firemní města, ze kterých startovaly do mezihvězdného prostoru modernizované sondy a pokusné modely Fénixe Vítězného. Další odvětví se soustředila kolem satelitních antén – talířů o šestnáctikilometrovém průměru – plujících v beztížných tišinách daleko od slunečního šumu a naslouchajících zpětným signálům starých sond.

Podivná pravidla řídící neptuňanskou psychologii a psychogenezi povzbudila Tritonskou kompozici ke stvoření generace dětí s dočasnou myslí, zasvěcených Faetonově vizi stejně silně jako on.

To všechno teď mělo skončit; Faetonovo bohatství bylo vyčerpáno. Zanícená generace dětí a dočasníků měla být zpětně pohlcena mateřskou masou. Anebo se z nich, pokud se jejich habitaty nacházely mimo dosah palivových zdrojů, měli stát trosečníci. Mnozí se uloží do pomalé hibernace, takzvaného ‚lodního spánku‘. A někteří už nikdy neprocitnou.

Faeton se probral ze vzpomínek ve chvíli, kdy si vzal slovo kanálový upřednostňovač Dobročinné kompozice: „Vaše utrpení si zaslouží náš soucit, dobrý Dioméde. Vraťte se do vnitřního systému; vraťte se do světla. Vaše mozky se mohou spojit s našimi. Dokážeme koexistovat i s těmi nejvíce nestandardními neuroformami. Nabízíme vám jídlo, útulek a přátelství.“

„Při klimbajícím pyji božím!“ rozhorlil se hlasitě Asmodius Bohost. „Přátelství!? Útulek?! Tak já dám víc! Co kdybyste ke mně přišli bydlet, he? Postavím vám nevěstinec a naplním ho dvacetičlenným menu ze svého soukromého Černého sejfu! A jestli se bojíte, že nesmrtelnost sebere vašemu životu šmrnc, přidám mezi odalisky loutku nindža-dominy, abyste nevěděli, který přítulný zajíček udělá BUM, když mu rozčechráte kožíšek! Co vy na to?“

Diomédes tiše odvětil: „Jako barbaři, jako eskymáci, i my si více než čehokoli jiného vážíme pohostinnosti.“ Stín se uklonil. „Ale nemohu přijmout. Máme snad opustit naše ženy a položeny, mozkové druhy a mateřské masy? Pouta lásky a tradic nás vážou k domovu; v mnoha případech jsme tím domovem my sami. Nicméně, je-li vaše velkorysost skutečná, pak mi dejte takovou almužnu, která dopraví mé struktury nazpět k Diomédovi Primovi a mé rodinné mysli. Jinak zde zemřu, daleko od domova.“

„Dáme vám, co potřebujete. A rádi,“ slíbila Dobročinná kompozice.

Asmodius Bohost dodal: „I já! Dokonce vám zaplatím sevřený laserový paprsek a zpětné volání. To byste ale musel poskakovat na jedné noze a změnit si jméno na pana Blikoprda!“

Viviance Trojtuctů Fosforů z Červené školy zdvihla ruku v červené rukavičce se složeným vějířem. „Pane předsedo!“ oslovila Nabuchonodozora, „ráda bych znovu podala návrh na vyloučení Asmodia Bohosta z Kolegia.“

Nabuchonodozor nesouhlasil. „Návrh se zamítá pro nedostatek podpory.“

„Rozumím.“ Rozevřela vějíř a usmála se. „Jen jsem si nechtěla pokazit skóre.“ Letmým dotekem si uhladila krinolínu a se zašustěním se znovu usadila. Viviance Trojtuctů Fosforů podala tento návrh dosud na každém jednání, kterého se ona a Asmodius zúčastnili.

Tsychandri-Manyu Tawne povstal, aby promluvil: „Jsem si jist, že na nás všechny hluboce zapůsobilo truchlivé vyprávění našeho hosta o drsné povaze neptunského života. Uniká mi ovšem souvislost s předmětem dnešní rozpravy. Faeton se v Lakšmí zavázal k exilu. Toto by měla být zcela rutinní záležitost; o všem už bylo rozhodnuto a čas debat už patří minulosti. K čemu to všechno dál posloucháme?“

Stín rozpřáhl ruce. „Odpusťte. Neuvědomil jsem si, že jen Stříbro-šedá a Temně-šedá nutí své členy prožívat skutečné dny a hodiny svých životů. Jen oni znají nudu a učí se trpělivosti. Domníval jsem se, že mé poselství je naprosto jednoznačné. Ale zřejmě tomu tak není. Odpusťte, prosím; moje myšlenková rychlost je omezená. Zkusím to tedy znovu. Slyšte:

Neberte nám prosím Faetonův sen. Naše vnější habitaty, které jsou tolik vzdálené gravitační studni Slunce, se stanou důležitými průchozími přístavy budoucích poutníků mezi Solem a Alfou Centauri, Bernardovou hvězdou a Wolfem 359. Vy žijete v blahobytu, proto vám to riziko připadá neúměrné. My žijeme v temnotě, daleko od snadno dostupných zásob energie a reakční hmoty. Pro nás je to riziko hodné velikosti cíle. Nechceme po vás, abyste ho podstupovali vy. Chceme jen, abyste Faetonovi (a nám) to riziko a osud s ním spojený neupírali.“

Gannis Jupiterský vstal a promluvil. „Je nám líto. Já i my víme, jaké je to žít v pohraničí; Jupiterovy měsíce byly před Vznícením jen pustá skaliska s několika doly a nanostimulovanými lesy. Měli jsme jen dvacet stonků sahajících do K-vrstvy v Jupiterově atmosféře. Dvacet! Ale bez ohledu na to, jak lákavý může neptunským Tritoňanům Faetonův riskantní plán připadat, jejich riziko není tím rizikem, kterým se my horatorové, musíme zabývat. Kdepak. Jejich riziko jim nebereme, proč taky? Ale naším rizikem, velmi reálným rizikem, že budoucí kolonie znovu rozdmýchají války a zločinnost, tím se zabývat musíme. I kdyby měl být v nějaké budoucí válce zavražděn jediný občan, stojí to za to? Jim, hledačům nebezpečí, možná ano. Netvrdím, že Faeton je sebevrah; kdo ví, jaké jsou jeho motivy? Jen říkám, že by nikdo neměl pomáhat původcům vlastní zhouby. Já sám jsem Faetonovi dříve pomáhal; byli jsme kdysi přátelé. Možná jsem si myslel, že od svého záměru ustoupí. Možná jsem si myslel, že nás tím nezničí. Ale prozřel jsem. A dál mu pomáhat nemohu. Bez ohledu na to, jak toto Kolegium rozhodne, na opancéřování Faetonovy lodi nepůjde už ani jediný atom chrysadamantia.“

Diomédes otočil prázdnou přilbu ke Gannisovi. „Nemohu vaše obavy z budoucích zločinů a válek, které mohou vzplanout, rozvinou-li se v jiných soustavách nové světy, brát na lehkou váhu. Případná smrt byť jediného člověka je také tragédií. Ale na druhou misku vah položte onu malou smrt, která vstupuje do vašich duší pokaždé, když ztratíte další kousíček svobody a životního elánu. A další kousek ztratíte pokaždé, když se rozhodnete držet se navěky ve stínu vašich monstrózních sofoteků, kteří vás ochraňují a dusí zároveň. Kdy tomu bude konec? Pevně daná budoucnost je mrtvá budoucnost. Cítíte to všichni. Kdo z vás nikdy nesnil o hvězdných výpravách a dobrodružstvích? Vaše těla nezemřou nikdy, ale naděje a duch ano, pokud riziko a sen o kolonizaci hvězd budou zardoušeny. My Neptuňané jsme příliš chudí, abychom ten sen znovu vzkřísili, jakmile ho jednou zardousíte. A nikdo z vás už nikdy nesebere dost odvahy, kolik jí měl Faeton; stejně jako ubíhající staletí už nepřivedou ke kormidlu Ekumeny generace s novým, nezkaženým duchem, protože jste se učinili nesmrtelnými. Zvažte proto tragickou smrt jedné duše, o které Gannis hovoří, ale porovnejte ji s duchem celého lidstva, který zahyne spolu s Faetonovým snem! Není to malá cena, dobří hortatorové? Malá cena za něco tak velkého!“

Asmodius Bohost zahalekal: „Věru snadno označit cenu jedné smrti za nepatrnou… pokud se samozřejmě nejedná o vaši vlastní.“

Tsychandri-Manyu Tawne se vážným tónem ujal slova: „Zhasne-li jediný život, je to stejně velká tragédie, jako když celý vesmír dojde ke svému konci; neboť právě to, konec všech věcí, se očima umírajícího děje, že?“

Gannis povýšeným tónem dodal: „Ničí život nesmí být obětován pro zájem a potěšení celku. Nejsme kanibalové!“

„Ničí život…? Ani jediný…?“ opáčil Diomédes.

„Ani jeden jediný osamocený jedinec, ne!“

Diomédes spokojeně pokýval šerou přilbou a otočil se ke Gannisovi. „To rád slyším. Předpokládám, že se tato doktrína vztahuje i na Faetona? Jedinec to je, a jediný a osamocený je více než kdokoli z vás, které bych na obětním oltáři také vidět nechtěl.“

Nabuchonodozor se otočil ke Gannisovi. „Gannisi sta myslí, je mou povinností vás upozornit, že se v této otázce musíte zdržet hlasování. Toto přelíčení sledují vaši voliči v jupiterovském systému; pokud byste hlasoval pro Faetonův exil, podpořila by vás jen hrstka Jupiteřanů, neboť by vaše motivy považovali za pokrytecké. Jupiteřané, jak si zajisté uvědomujete, se stále považují za individualistickou a průkopnickou společnost a mnoho z vašich stoupenců je napojeno na neptunské a saturnské kosmické podniky. Ztotožní se s tím, co řekl Diomédes, ne vy.“

Gannis se posadil. Netvářil se nijak rozladěně. „Nebudu volit, ale nesouhlas s Faetonovými úmysly dávat najevo budu. Může se ho zastat kdo chce, ale bez mého kovu tu loď stejně nepostaví.“

„Fénix Vítězný postaven bude,“ řekl Diomédes. „Možná menší, než se plánovalo, možná s tenčím pancířem, ale bude. A vy, Gannisi, nebudete stát Faetonovi v cestě k jeho snu. Nic ho nezastaví…“

V jeho hlase zazníval triumf. „Nic ho nezastaví.“

Jakmile to dořekl, jeho obraz se zasekl, pohnul, znovu zasekl, znovu pohnul, a hlas přešel do nesrozumitelného praskání. Potom se Diomédův obraz rozpadl a nahradilo ho ploché, dvourozměrné okno s němými, ubíhajícími řádky textu, opakujícími poslední Diomédova slova.

„…Nic ho nezastaví… pane Asmodie! Ani nevíte, jak rád bych přijal vaši nabídku, ale obávám se, že už nemám nohu, na které bych mohl poskakovat. Mé jméno bude změněno, jak si přejete vy a jak si žádá rozmar osudu. Důstojnost si nemohu dovolit; nemohu si dovolit ponechat si jméno…“

Faeton, který se nemohl dočkat, až se od Dioméda dozví něco víc o Xenofonovi, pochopil, že už se k tomu nedostane. Ani nebude mít možnost promluvit si s přítelem.

Jedna z Dobročinných kompozic vstala a rozevřela dlaně. Znamenalo to, že otvírá své záložní kanály, anebo že poskytuje příspěvek v časoměně.

Ikona okna zastupující Dioméda blikla a zmizela. Dobročinná kompozice řekla: „Posíláme Diomédeova parciála zpátky na jeho počáteční souřadnice v neptunském vesmíru. Zátěž našich zdrojů je značná.“

„Přidávám dvanáct vteřin,“ řekl Helion.

Gannis přikývl a zdvihl čtyři prsty.

Ostatní hortatorové souhlasně zamručeli a každý přispěl trochou času nebo energie. Stovka přítomných si mohla snadno dovolit dopravit Diomédova parciála k jeho mateřské mysli. Někteří příslušníci Bílých a Červených domů připojili dárek na rozloučenou v podobě softwaru a upravených rutin, takže se parciál vracel domů bohatší, než kolik stála jeho cesta sem.

Tyto projevy šlechetnosti a dobrosrdečnosti přiměly Faetona k zamyšlení. Možná měl Helion nakonec pravdu. Hortatorům nechybělo svědomí ani dobrá vůle. Možná jen proto nemohli Faetona nechat bez trestu, že by si zničili pověst. Po Diomédově řeči mu ale zajisté vyměří jen mírný, symbolický trest.

Gannis povstal a vzal si slovo. „Členové Kolegia. Teď vidíme, že nebezpečí, jaké Faeton představuje, je větší, než jsme předpokládali. Nejenže čelíme hrozbě mezihvězdných válek, ale máme na krku i nepokoje v odlehlejších částech Ekumeny. Všichni víme, jak obtížná je práce sofoteků, kteří musí na tyto chladné a odlehlé Neptuňany dohlížet. My všichni se bojíme domyslet, k jakým hrůzným účelům, násilným snům, dětské prostituci a kdoví čemu dalšímu slouží Zimním vévodům to jejich takzvané ‚soukromí‘, které tolik velebí. Jen velmi otrlá mysl si dokáže představit, čeho všeho se mohou neptunští poustevníci ve svých vzdálených ledových pevnostech dopouštět s možností uzpůsobit myšlení a paměť jakémukoli zvrhlému popudu. Musíme použít všechny prostředky, které máme k dispozici, abychom se ujistili, že Faeton bude nejen vyobcován k smrti hladem, ale také že nenajde způsob, jak se spojit se svými ohavnými příznivci, těmihle Neptuňany, které tak rozvášnil a nakazil svými bludnými představami!“

„To by neměl být problém,“ řekla jedna z Dobročinných kompozic. „Superdálkové orbitační komunikační lasery vlastní jen dvě nebo tři společnosti a někteří magnáti z prstencových měst. Většina jich podepsala hortatorské dohody.“

„Gannis Jupiterský má a mají pravdu,“ ozval se Tsychandri-Manyu. „Nestačí jen Faetona vyloučit ze společnosti, musíme učinit takové kroky, abychom se ujistili, že se mu nedostane pomoci od těch, kdo se neřídí našimi moudrými radami; Neptuňané, devianti, myšlenkové saně a jim podobní. Navrhuji absolutní zákaz jakékoli formy komunikace nebo užívání Mentality, takže mu nikdo nebude moci volat, leda by sám natahal telefonní dráty, a nikdo mu nebude moci poslat zprávu, leda by mu ji sám doručil.“

Asmodious Bohost dodal: „A vypěstoval strom, vyrobil celulózu, vychoval husu, vytrhl jí brko a udělal z něj pero na psaní!“

Jedna z Dobročinných kompozic vstala. „Faetonovo tělo je uloženo v našem segmentu v Prstencovém městě. Voda, vzduch a prostor tam patří nám. Nic z toho mu nedovolíme koupit.“

Neo-Orfeus poznamenal: „Pomocí sofoteků budeme schopni čelit každému Faetonovu pokusu obejít naše embargo a předejít mu.“

Tau Nepřetržitá z Albionova domu Bílé školy řekla: „Fénix Vítězný je stále v sub-merkurovském vesmíru; i kdyby se Faetonovi nějakým podvodem podařilo opět nabýt na loď vlastnické právo, kdo ho k ní dopraví? Kdo mu odvysílá signál, aby ji odvolal zpátky na Zemi? Máváním rukama se na Merkur nedostane.“

Tsychandri-Manyu Tawne povstal.

„Znovu pokládám otázku. Je zde někdo, kdo vidí nějaký další důvod k další diskuzi?“

Helion se vztyčil v celé své důstojnosti.

„Zadržte.“

Síň ztichla.

20

EXIL

1.

Faeton koutkem oka postřehl, jak se Gannis zaujatě naklonil, když se Helion vztyčil, aby promluvil. Tentýž výraz bdělé pozornosti se objevil i ve tvářích členů Dobročinné kompozice, jejichž oči byly upřené na Heliona. Ao Aoenovi, přestože nebyl členem Kolegia, bylo přiděleno místo na lavici hostů poblíž zadní části čarodějské sekce; světlo z oken za jeho zády se odráželo na hadích šupinách jeho hábitu a vrhalo kápí zahalený obličej do stínu. Držení ramen ale prozrazovalo napětí.

Promluví Helion na Faetonovu obhajobu? Pokud ano, pérové mohou Heliona vyloučit ze svých řad a jednou ranou tak zničit všechno, co Helion za všechny ty nespočetné roky dokázal, aby vystoupal na vrchol.

Nedělej to, otče, prosím, zaúpěl v duchu Faeton.

Musel se svým obavám pousmát. Jeho vlastní vyhlídky se jevily mnohem černější než to nejhorší, co se mohlo přihodit Helionovi. Že si v takové chvíli dělal o Heliona starosti bylo přinejmenším ironií. Přesto si nemohl pomoci.

Jeho obavy však byly zbytečné. Helion neřekl nic kontroverzního ani výjimečného. Jen: „Dámy a pánové hortatorové. Uvádím hosta, který nám přináší důležité informace.“

Bylo slyšet kroky blížící se ke dveřím Vyšetřovací síně. Faeton nastražil uši. Na tom zvuku bylo něco zvláštního, něco, co nedokázal přesně definovat. Možná to bylo ozvěnou nebo akustickým okolím, že zněl tak čistě a zřetelně.

Potom se ozvalo zarachocení petlice, zasténaly veřeje a dvojité dveře za Faetonem se otevřely. Když do síně dopadlo světlo z předsálí, textura osvětlení leštěných dřevěných ostění kolem dveřního otvoru se změnila. Stála v něm mužská postava.

Měla úzký asketický obličej a pronikavé šedé oči, které muži propůjčovaly prudce inteligentní výraz.

Všechny detaily byly naprosto dokonalé. Bylo vidět každé vlákno v látce jeho skotského pláště s kapucí, každý odstávající vlas nad ušima vyčnívající zpod lehké lovecké čapky; každou pihu na hřbetu ruky; každé smítko špíny na podpatku levé boty. Zvuk i obraz, textura, barva, prezence – všechno bylo dokonalé.

Když přistoupil ke stolu, u kterého stál Faeton, Faeton postřehl další detaily. Z tvídové kapuce vycházela jemná vůně tabáku. Jeden z knoflíků na plášti byl přišitý jinou nití než ostatní. Strniště na levé čelisti bylo o něco hustší než na pravé, jako kdyby si ráno z neznámých důvodů oholil břitvou jen pravou tvář, snad proto, že nalevo neměl okno.

Propracovanost detailů byla pozoruhodná. Faeton viděl, jak si hortatorové na lavicích mezi sebou něco šeptají a napínají zrak, aby se dopídili, koho nebo co tato nesmírně nákladná a propracovaná sebeprojekce zastupuje.

Šedooký muž smekl loveckou čapku a zdvořilým úklonem hlavy pozdravil Kolegium. Když promluvil, měl strohý, mírně nosový hlas.

„Členové Kolegia, zdravím vás. Jsem sofotek a jmenuji se Ohař.“

No ovšem. Žádná člověkem řízená sebeprojekce nemohla být tak detailně propracovaná.

Ohař pokračoval: „Je možné, že jste o mně ještě neslyšeli. Byl jsem stvořen před patnácti minutami vašeho času, abych vyšetřil jisté nejasnosti kolem Faetonova rozhodnutí otevřít paměťovou schránku. Asi bych se měl zmínit, že toto Faetonovo rozhodnutí bylo zcela nečekané. Nečekala ho dokonce ani sofotecká Orientální nadmysl, která v tu dobu vytvářela predikativní model Faetonova chování.“

Vyšetřovací síň se opět překvapeně rozšuměla. Dokonce i Nabuchonodozor vypadal překvapeně. Orientální nadmysl byla součástí Enneády, devíti spřátelených sofoteckých superintelektů, kterou vytvořili sami sofotekové. Proč by se mysl stojící v hierarchickém žebříčku Zeměmysli tak vysoko měla zabývat něčím takovým?

Ohař pokračoval: „Pouze obrovský šok nebo pocit ohrožení vlastního života nebo životů jeho nejbližších mohly, dle našeho názoru, přimět Faetona k tomu, aby jednal zcela v rozporu se svou povahou. Máme podezření, že by mohlo jít o násilný čin.“

Tentokrát bylo šuškání a ruch, které jeho prohlášení vyvolalo, ještě silnější než předešlé. Emfyrio promluvil první. Kniha na klíně zesílila jeho hlas: „Narážíte na skutečný zločin, násilí pod vlivem vášní, ne pouhý podvrh nebo nejapný žert?“

„Důkazů máme nedostatek, ale stopy jsou šokující, pane. Máme podezření na pokus o vraždu, korupci a myšlenkové znásilnění.“

Z různých míst síně se ozvaly užaslé vzdechy. Helion upíral na Faetona pátravý pohled, jako kdyby ho ještě nikdy neviděl.

„Když říkáte ‚my‘, máte tím na mysli, že jste součástí Policejního sboru?“ zeptal se Neo-Orfeus.

„Ne, pane,“ pousmál se Ohař. „Sofotekové nebývají součást policie, armády ani vládních složek. Na tomto případu nicméně úzce spolupracuji s Policejním komisařem, čistě jako poradenská kapacita. Berte mě jako detektivního poradce.“

Tsychandri-Manyu Tawne z domu Tawne si vzal slovo: „Při vší úctě, drahý pane, to, co říkáte, je sice velmi zajímavé, ale… co to má společného s námi?“

Ohař povytáhl jedno obočí a zabodl do Tsychandriho-Manyu své ocelově šedé oči. „Vy hortatorové jste pověstní svým zaujetím pro veřejné blaho. Byl jsem si jist, že budete v této věci milerádi spolupracovat.“

Helion se dotkl ramene Agamemnona XIV. z Mínosova domu. Agamemnon vstal. „Hodnostáři a prominenti Kolegia! Stále jsme se Faetona nezeptali, proč otevřel zakázanou schránku. Bez této informace nemůže být naše rozhodnutí ani kvalifikované, ani spravedlivé.“

Tsychandri-Manyu znechuceně odfkl. „Ale běžte! To je zcela vedlejší!“ Když se ale při těch slovech rozhlédl a spatřil výrazy ve tvářích kolem sebe, znejistěl. V celkové náladě sněmovny se něco změnilo. Tsychandri-Manyu měl instinkty politika; poznal, kdy nemá plout proti proudu. Usedl.

Agamemnon předstíral, že reaguje na poznámku Tsychandriho-Manyu, ale ve skutečnosti hovořil ke všem. „Vedlejší, říkáte? Skutečně? Já to vidím jako zásadní otázku. Přiměl Faetona k tomu, co udělal, něčí zločin? Uvažte: kdybyste utrpěl ztrátu paměti a stal se obětí prvního pokusu o vraždu za několik posledních staletí, nevyvodil byste si snad, že tento zločin byl motivovaný nebo aspoň vysvětlitelný něčím z vaší zapomenuté minulosti? Kdo z nás by ve chvíli největší hrůzy a nouze nevyužil každé vzpomínky, každého střípku informace, která by podle našeho mínění mohla odvrátit hrozící katastrofu? Buďte upřímní, prominenti Kolegia! Pokud Faeton schránku otevřel proto, aby se dopátral tajemství skrývajícího se za nějakým útokem – skutečným útokem – potom ho k tomu nutila prozíravost a povinnost! Nemůžeme, nikdy nemůžeme potrestat člověka za to, že konal svou povinnost; to by byl výsměch celému tomuto Kolegiu. Nezapomínejme, jak jemná je ručička vah, kterou my, hortatorové, vychylujeme! Jediné špatné rozhodnutí, jediný nechvalný akt pošetilosti a úcta veřejnosti, která je základem všeho, co představujeme, se rozpadne na prach! Cožpak už jsme víru veřejnosti v nás v této záležitosti jednou neohrozili?“

Agamemnon pokračoval: „Členové mého volebního obvodu – všichni víme, jakými puntičkáři my Stříbro-šedí jsme, když jde o zákon a tradici – by nemohli podpořit bojkot jako trest za to, že Faeton udělal něco, co by byl v jeho situaci nucen udělat každý rozumně uvažující člověk! Uvědomme si, že zde hovoříme o možnosti, že v naší společnosti došlo k pokusu o vraždu. Vraždu! Vědomý pokus inteligentní bytosti ukončit sebeuvědomování bytosti druhé! Pánové, pokud se toto podezření ukáže jako oprávněné, potom jde ve srovnání s tím všechno ostatní stranou. Žádám o hlasování v této věci: pokud byl Faeton skutečně napaden, není snad jeho reakce oprávněná?“

Gannis (který možná nebyl tak vnímavým politikem jako Tsychandri-Manyu) se naklonil dopředu a s přimhouřeným pohledem upřeným na opačnou stranu sněmovny prohlásil:

„Zdá se mi to, nebo slyším Heliona? Vypadá jako Agamemnon, ale jeho slova znějí jako slova někoho jiného. My všichni si Heliona nesmírně vážíme, alespoň v tuto chvíli, a doufáme, že si ho v příštích měsících budeme vážit ještě více. Byla by velká škoda, kdybychom museli pochybovat o čistotě jeho pohnutek!“

Helion zůstal sedět a zvučným hlasem odpověděl: „Má-li můj kolega pér důvody pochybovat o mých motivech, navrhuji mu toto: milerád dám kopii své mysli na veřejný kanál, aby si ji tam mohl kdokoli prostudovat, ovšem za předpokladu, že jeho mysl a jeho pohnutky budou takto vystaveny také. Všichni si pak sami uděláme představu o tom, čí pohnutky jsou čistší.“

Lavice se rozezvučely potlačovaným smíchem. Gannis se zarazil a s výrazem rozpaků a obav ve tváři zamumlal: „Ehm… ne, to nebude samozřejmě nutné, jen jsem teoretizoval…“

Nabuchonodozor zdvihl žezlo a ohlásil výsledky hlasování: „Hodnostáři a prominenti Kolegia, mé odhady ukazují, že veřejnost by byla pobouřena, kdyby byl Faeton potrestán za zpřístupnění svých vzpomínek, pokud (to zdůrazňuji), pokud byl skutečně napaden a měl nepochybný důvod předpokládat, že mu jeho paměť pomůže tento útok vysvětlit anebo se ubránit dalším takovým útokům v budoucnosti. Několik stovek tisíc občanů by se dobrovolně přihlásilo k pomoci při pátrání a odhalení tohoto zločince, a miliony dalších by tomuto úsilí přispěli časem a antigramy. Mnozí z těch, kdo nyní tato jednání sledují, už přislíbili přispět. Na druhou stranu, zápal veřejnosti se se stejnou rozhodností obrátí proti Faetonovi, pokud by se ukázalo, že jde o falešný poplach. Tatáž charakterová síla, která dělá Zlatou Ekumenu zcela netolerantní vůči násilí, ji dělá stejně netolerantní vůči těm, kdo se pokoušejí zmanipulovat spravedlnost ke svým vlastním cílům.“

Emfyrio řekl: „Pokud se Faeton stal obětí nevysvětlitelného útoku nějakého zločince, prostá opatrnost žádá, aby prohledal svou paměť, nezapečetěnou i tu zapečetěnou, a pokusil se zjistit, co bylo příčinou toho útoku. Za to ho nemůžeme odsoudit.“

Sokrates: „Co je důležitější, být čestný, nebo se jevit čestný? Kdyby Faeton nechal své vzpomínky zapečetěné, jak slíbil, zachoval by si zdání čestného člověka. Ale zločinec, který ho ohrozil, mohl ohrozit i jiné lidi, a proto by nebylo čestné zůstávat v nevědomosti, jedná-li se o tak důležitou záležitost.“

Viridimagus Solitarius ze Zelené školy namítl: „Ale představa vraždy ve společnosti s našimi tradicemi a naším způsobem života – to je nemyslitelné!“

Ex-čaroděj Ullr Sebesyn-první Lifratsir z Nordické pohanské školy byl základní, který zbohatl na sestavování scénářů alternativní historie pro parahistoriky, včetně poněkud hrůzného a ohavného světa ovládaného Zeměmyslí Temného Tyrana. Více než kdo jiný si byl vědom toho, jak křehké jsou základy míru a blahobytu Zlaté Ekumeny; jeho děsivý scénář byl extrapolován z několika málo historických změn. „To vůbec není nemyslitelné. Jsou-li Neptuňané ochotni vyslat Diomédova parciála na misi, která by, nebýt naší dobročinnosti, skončila jeho smrtí, potom jsou možná také připraveni riskovat nebo ohrozit i životy jiných. Možná bylo smyslem útoku Faetona natolik vyděsit, aby otevřel pohřbené vzpomínky. Abych byl upřímný, na Faetonově místě bych udělal totéž. Chtěl bych se Faetona zeptat, jestli mu vzpomínky poskytly nějaké vodítko, co se týče totožnosti útočníka a povahy útoku?“

Nausikaa z domu Aeaea řekla: „V Lakšmí Kolegium přezkoumalo, co by mělo a co by nemělo být předmětem amnézie. Vzpomínám si, že to zahrnovalo jen informace týkající se lodi. Může to být další vodítko ukazující na Neptuňany; všichni víme, jak velký je jejich zájem o Fénixe Vítězného.“

Kasper Půlčlověk Kovotepný z Parlamentu duchů vstal. Byl to autor vzdělávacích matic pověstný svou chladnou logikou – to ve chvíli, kdy byl ve svém lidském těle – a nezvykle silnou vášní a zápalem, když se natáhl do elektrofotonické matice. Byl oblečen jako plantážník z Karolíny, v bílém saku a slamáku. „Bratři! Musíme donekonečna omílat jedno a totéž, než někdo položí stěžejní otázku? Pokud se Faeton stal obětí zločinu, proč to nebyla první věc, která mu po zahájení tohoto jednání vyšla ze rtů? Ale on to neudělal, udělal to Ohař, ano, Ohař, který tvrdí, že Faeton byl napaden. Proč Faeton mlčí?“

Od chvíle, kdy Ohař vstoupil do sněmovny, Faeton naslouchal se sevřeným žaludkem. Sevřeným proto, že věděl, že by neměl hortatorům říkat nic, čeho by mohl nepřítel – Paňáca, nebo koho to vůbec Atkins vyšetřuje – zneužít. Na druhou stranu, Radamant (jehož inteligence byla o čtyři řády vyšší než jeho, jak Faeton uznával) mu výslovně radil, aby s tou informací bez váhání vyrukoval. To, co Faeton o útoku věděl, musel, koneckonců, vědět i nepřítel. A odhalením podrobností útoku nemusí nutně odhalit nic o svém dřívějším setkání s Atkinsem.

Radamantus samotný už mohl být nakažen útočnou virovou civilizací, když mu to radil…

Pokud je to pravda, mohlo být jeho svědectví o tom, že byl napaden, součástí nepřítelova plánu? A pokud ano, jaký to byl plán? Určitě se musel nějak týkat Fénixe Vítězného. Nějak… ale jak?

Trpce se usmál. Asi vyrůstal v přílišné blízkosti umělých myslí. Naučil se příliš spoléhat na to, že jejich mozek je v řešení záhad a hlavolamů rychlejší než jeho vlastní; on sám nedokázal uvažovat dost rychle, aby tuhle zapeklitou hádanku rozluštil, aspoň ne teď, když stál před soudem.

A potom tu byla otázka správné míry. Řekněme, že byl ochoten obětovat svoji kariéru nebo i život, aby ochránil Zlatou Ekumenu před katastrofou; co byl svět světem, takové oběti přinášeli vlasti nebo ideálům všichni slušní lidé. Když se nepřítel dozví o Atkinsově vyšetřování – bude to znamenat pohromu pro Ekumenu, nebo jen nepříjemnost pro Atkinse? Exil a smrt v zájmu národa je jedna věc a exil a smrt v zájmu ulehčení Atkinsovy práce druhá.

A to byl fakt, který ho nakonec přiměl k rozhodnutí: Faeton neznal míru důležitosti utajení Atkinsova vyšetřování. Znal však míru důležitosti Fénixe Vítězného. Tak promluvil.

„Nic jsem neřekl, protože mě o to požádal Atkins. Po Ohařových slovech už ale nemám důvod dál mlčet. Mezi námi je nepřítel. Je možné, že nás v tuto chvíli sleduje. Domnívám se, že nepochází z naší sluneční soustavy.“

Ve stručnosti popsal Paňácův útok na schodech mauzolea a způsob, jakým byl do jeho myšlenkového prostoru vložen ničivý virus, který překonal obranné rutiny Dobročinné kompozice a pokusil se vniknout do Mentality.

V síni panovalo hluboké ticho narušované jen Faetonovými slovy. Ve všech tvářích se zračil rostoucí skepticismus a pochybnosti. V Helionových očích pohasínala jiskra naděje a Gannis se zcela nepokrytě zubil.

Messilina Sekunda Večernice z domu Večernice prohlásila: „Na celém našem území je velké množství detektorů a nanotechniky, v půdě a ve vzduchu máme ekochemické sledovací okruhy, včetně monitorování koní v blízkosti mauzolea. Žádný Neptuňan tam nebyl; z naší přijímací místnosti nevyšel žádný druhý manekýn; Faeton byl sám.“

Vedoucí informačního dohledu Dobročinné kompozice se zvedl z lavice. „Služba všem vyžaduje rozsáhlé sdílení informací. Prohlédli jsme protokoly a záznamy z doby, kterou Faeton popisuje. Skutečně, Faeton v jedné z našich veřejných schránek zaklapl přilbu a přerušil spojení, čímž způsobil menší škody na našich vodičích. Ale nic dalšího z toho, co říká, v naší paměti a záznamech nefiguruje.“

Inspektor Dobročinné se na okamžik významně odmlčel. Potom pokračoval: „Vážené kolegium. K žádnému útoku nedošlo. Byli jsme tam; viděli bychom to.“

„Útok byl úspěšný. Mohl vám vymazat paměť,“ opáčil Faeton.

Některé netrpělivé pohledy se začínaly měnit ve výraz znechucení a nudy.

„Při vší úctě,“ odvětil inspektor Dobročinné, „taková redakce by vyžadovala, aby virus obešel šedesát čtyři kontrolní body ochrany informací naší myšlenkové skupiny a změnil čtyři záznamové sady: původní, záložní, ordinátory svědomí a řídící monitor datového provozu. A jelikož naše záznamy nejsou ani tak součástí lineárního systému jako asociativních analogových drah, virus by musel přečíst každý záznam, nebo dokonce každou myšlenku, a při tom všem současně potlačit ukazatel toku vědomí každého člena zájmové skupiny naší hromadné mysli. Vycházíme-li z předpokladu, že je nutné dvou jednotek informace, abyste změnil jednu jednotku informace (jedna identifikuje, druhá falšuje), dojdeme k řádově osmi stům šedesáti třem miliardám sekund inteligence. Něčeho takového jsou schopni jen sofotekové.“

„Ano, virus byl zkonstruován a řízen sofotekem,“ přitakal Faeton.

Síň zašuměla rozpačitým smíchem. Sofotek pokoušející se o vraždu?

„Vím, zní to absurdně; nemyslete si, že si nejsem této skutečnosti vědom. Ale – myslím, že se jmenuje Nic – není to žádný z našich sofoteků, není součástí společenství Zeměmysli! Je to cizí inteligence z vesmíru, musí být!“

V místnosti zavládlo zaražené ticho.

Znechucení z tváří mizelo. Znechucení dává najevo rovný rovnému, tomu, kým pohrdá, ale kdo je přece jen normální. Teď je vystřídal výraz soucitu.

Tsychandri-Manyu nepotřeboval vůbec žádný vybroušený instinkt, aby pochopil, že nálada ve sněmovně se znovu změnila; bylo to nad slunce jasnější. „Pánové, všichni dobře známe nevyzpytatelné a zoufalé reakce těch, kdo stojí tváří v tvář exilu. Kalkulují s tím, že jim už o nic nejde, a tak sahají k čemukoli, naprosto k čemukoli, co by mohlo odvrátit jejich osud. Proč by se štítili lži, podvodu nebo překrucování, když se nedožijí nutnosti nést za své podvodné jednání následky? Pánové! Nač marnit náš čas? Znovu předkládám návrh, abychom se záležitostí Faetonova exilu dál zbytečně nezdržovali. Navrhuji, aby byl trvalý a absolutní, bez možnosti zakoupit si jídlo, základní služby, přístřeší a počítačový čas.“

Jeho slova vyvolala souhlasné mručení. Mnohé hlasy se dovolávaly konečného hlasování.

Nabuchonodozor řekl:

„Návrh ukončit rozpravu a přistoupit k verdiktu byl předložen a podpořen.“

Helion se vztyčil. „Můj syn není lhář!“ zahřměl.

Hluk rázem utichl.

„Helione, vaše poznámka není v tuto chvíli na místě,“ upozornil ho Nabuchonodozor.

„Faeton mluví pravdu. Jsme Stříbro-šedá. My nelžeme. Ani nemůžeme. A on je z celé Stříbro-šedé ten nejpravdomluvnější.“

„Vykládám si vaši poznámku jako návrh otevřít rozpravu na téma, zda přistoupit k verdiktu či nikoli. Podpoří jej někdo?“

Gan-Sedm Za-Gannis Jupiterský vstal.

„Já ho podpořím. Radamanta máme k dispozici, Faeton je Stříbro-šedá a jako takový má čtecí okruhy hlubinné paměti. Noetické vyšetření nám okamžitě ukáže pravdu, není-liž pravda? V takovýchto případech je to standardní procedura. Nemusíme na nic čekat.“

Faeton zaslechl Heliona, jak mu šeptá do ucha. Bylo to další porušení protokolů vázajících ostatní účastníky scény. Otcův hlas říkal: „Stačí, když řekneš ‚Přísahám‘, a dozvíme se pravdu.“

Ale Faeton stál a mlčel.

„Je něco v nepořádku, Faetone?“ dožadoval se Nabuchonodozor. „Máte snad důvod, proč se zdráháte povolit noetické vyšetření? Pokud chcete, abychom prozkoumali vaše myšlenky, otevřete prosím hloubkový noetický kanál.“

Faeton měl strach. Gan-Sedm Za-Gannis byl součástí Gannise Sta-myslí a jako obchodní asistent neustále cestoval mezi Jupiterem a Neptunem. Proč by měl mít zájem na tom, aby se Faeton obhájil? Skutečnost, že Za-Gannis udržoval těsné svazky s Neptuňany, důvodem ke strachu nebyla. Ale co když byl svázán s Xenofonem?

Navíc věděl, že nepřátelský virus číhající na Faetonův mozek je stále v Mentalitě. Otevřel senzorické, kinestetické a somatické kanály mezi svým mozkem a Mentalitou, aby naprojektoval svou sebeprojekci do fiktivní síně, kterou zde Helion vytvořil. Nenarazil na žádný přímý přístup ke svým vzpomínkám, hloubkovým strukturám ani myšlenkám. Otevřením noetického kanálu by se však viru vydal napospas.

Faeton uvažoval, zda by ho útočníkova technologie dokázala zabít a nahradit parciální myslí, nebo něčím, co by se považovalo za Faetona a přitom bylo loajální cílům a přáním nepřítele.

Byla to děsivá představa.

Možná k tomu už došlo. Kolik hortatorů kolem něj už bylo nahrazeno loutkami nepřítele…?

„Sofotek Nic může mít v Noumenální mentalitě dosud implementovaný ničivý virus. Může být natolik pokročilý, že dokáže překonat všechny vaše ochrany, aniž by byl vymazán. Mám strach otevřít svůj nechráněný mozek hloubkovým strukturám mentalitních kanálů.“

Několik hortatorů se nahlas rozesmálo. Ostatní se začali uculovat. Epiraes Septarcha Hnědožlutý z Hnědožlutého domu, jeden z oblíbenců Tsychandriho-Manyu, vykřikl: „Když už si ctihodný Faeton musí vymýšlet tak velechatrné záminky, nemohl by si aspoň vymyslet něco zábavného? Nějak se mi nedaří brát ho vážně.“

Sofotek Ohař zdvihl ruku. „Jsem si vědom, že nejsem členem Kolegia, ale dovolte mi malý návrh. Kdyby Faeton odeslal kopii své mozkové informace na veřejný kanál – pouze odeslání, žádný příjem – tak se k němu nedostane žádný externí impulz, a virus, kterého se obává, ať už existuje či nikoli, ho nemůže napadnout. A vy, pánové, si pak tuto veřejnou kopii můžete v klidu prohlédnout. Co říkáte?“

Faeton ucítil, jak ho zalévá hřejivý pocit uspokojení. Narovnal se. Svíravý pocit v žaludku, který si do té chvíle ani neuvědomoval, byl najednou pryč. Ohařův návrh byl naprosto logický. Kolegium se za okamžik přesvědčí, že mluvil pravdu, a existence kosmického nebezpečí bude potvrzena. Kolegium už hlasovalo: pokud Faeton mluví pravdu, bude osvobozen. Bude se moci vrátit zpět ke svému životu a svému snu. Čeká na něj Fénix Vítězný, čekají jej hvězdy, a tentokrát už se mu nic nepostaví do cesty.

2.

Faeton zastavil scénu a vystoupil z Hluboké snové. Procitl ve svém krunýři, stočený v teple a temnotě veřejné schránky Dobročinné kompozice. Přilbový okruh vysílal obraz z okna průzoru přímo do optického nervu; na panelu viděl kontrolní žárovky a snové body a piktogramy na vnitřní stěně pouzdra.

Z Faetonova mozku začaly do rozhraní krunýře proudit příkazy.

Černá výstelka krunýře dokázala nanozkonstruovat datový krystal (odpadní teplo z jeho výroby Faeton odpustil jako parní trysk do tekutého prostředí, ve kterém plaval) a on ji naplnil vzpomínkami.

Potom použil vlastní prst, aby otevřel ovládací panel. (Jen si to představte, používat vlastní ruku k otevření ovladače! Cítil se jako prehistorický člověk.) Když ho otevřel, našel zdířku pro datový krystal, nechal krunýř vytvořit energetický model zapojení a aktivoval přesun. Přenos dat na veřejný kontrolní kanál tak mohl probíhat bez jeho fyzického napojení na uložené vzpomínky.

Faeton se vrátil zpátky do Hluboké snové mezi znehybnělé hortatory ve strohé Vyšetřovací síni. Řekl jen: „Kopie mých myšlenek je vám k dispozici na veřejném kanálu 2120.“

3.

Jakmile se načetlo rozhodnutí, ratifikovaly se přísahy a nachystaly se reverzní okruhy, Mentalita se otevřela dalším myslím. Kolegium hortatorů se, jeden vedle druhého, upamatovalo na Faetonovy vzpomínky a stalo se Faetonem.

Viděli a zažili scénu v mauzoleu. Všichni plakali nad rakví Dafné. Všichni slyšeli Večerničino odměřené zamítnutí. Všichni se v zoufalství odploužili ven na schody před mauzoleem. Všichni zahlédli Paňácu a slyšeli jeho pošklebky.

Všichni ucítili, jak se jim meč zabodl do krku, ucítili chladnou ocel a horkou krev.

Potom Faeton, který byl prve Benvolio Malachi, Mnemonicista, řekl ostatním Faetonům: „Je tu časostrukturní tření toho typu, jaké najdete jen u upravovaných vzpomínek. Všimněte si dodatečných značek čtení řádku a časových značek. S těmito vzpomínkami se manipulovalo.“

Faeton, který byl prve Tau Nepřetržitá z Bílé školy, inženýrka a povahou metodická myslitelka, řekl: „Možná je to ten údajný virus.“

Všichni věděli, že značky přečtení řádku se mohou pomíchat, když do jednoho myšlenkového prostoru dáte dvě různé neuroformy… nebo dvě paměti.

Faeton, který byl prve Ao Sinistro, byl schopen pomocí dávkové intuice poskládat zpřeházené fragmenty značek přečtení řádku, obsáhnout je pohledem jako roztříštěný geometrický tvar, ten potom jako puzzle poskládat do původní podoby a přetlumočit výsledek zpátky do lineárního formátu. Z něj se pak daly přečíst asociační stopy původních vzpomínek. „Mám to, úplnou původní vzpomínku. Chce někdo ze mě vidět nezkalenou, holou pravdu?“

Pravdu chtěli znát samozřejmě všichni. Byli to přece Faetonové…

Ukázala se nová vzpomínka.

4.

Vzpomněli si, jak stojí na schodech před domem Večernice. Vzpomněli si na pocit beznaděje a smutku, nevýslovného smutku, na který není lék. Dafné ho navždy opustila.

Faeton se zhluboka nadechl, pohledem prozkoumal nebe a zahradu, snad aby načerpal inspiraci, snad aby našel příslib úniku z tohoto světa čirého zoufalství, který ho chytil do pasti.

A protože byl v Červené scéně, vítr nebyl jen osvěžující a vonící podzimem, ale i nabitý melancholií. V zapadajícím slunci se převalovaly cáry zlatorudých mračen, pohled stejně smutný a skličující jako pohřební koráb pohádkového krále klesající v plamenech do hlubin moře. Vzdálené kopce halící se do stínů, do hávu porobených titánů, připomínaly věže a brány neznámého světa, výhrůžné, děsivé a přece přinášející příslib tomu, kdo se odváží proniknout k jejich tajemství. Na dohled, na travnaté stráni potřísněné třešňovým, růžovým a šarlatovým světlem soumraku, se vzepjal na zadní hřebec, kterého kdysi Dafné stvořila, divoce zaržál a pyšně pohodil hřívou.

Jako by ho sama země nabádala k nezkrotným, nečekaným a nesmiřitelným činům. Činům znamenitým, jimž rovno není.

„No ovšem!“ Faeton byl najednou plný naděje. „Nevzpomínám si na žádné heslo, žádný tajný klíč k probuzení mé Dafné. Ale může se (proč ne?) ukrývat v pouzdře s mou pamětí. A v tom pouzdře je muž, kterého ztratila, ne já.“

Ale k čemu probouzet Dafné, když by následkem bylo jeho okamžité vyhnanství?

Stačila mu chvilka, aby na to přišel. Mohl by předstírat, že byl napaden, a že byl vlastně donucen pouzdro otevřít. Ale napaden kým? Takový útok byl zcela nemyslitelný, leda by ho provedla entita o sofotecké inteligenci, schopná infiltrovat Zlatou Ekumenu, změnit záznamy a vymazat vzpomínky. Odkud by se ale takový sofotek vzal?

Faeton si vzpomněl, že Atkins vyšetřoval karnevalový šprým nějakého Neptuňana. To mu vnuklo nápad. Atkins v podstatě vyšetřoval externí ohrožení Zlaté Ekumeny. ‚Zlý‘ sofotek by mohl pocházet z nějaké vyspělé, ale zcela neznámé mimosluneční civilizace. Mohla to být zcela neznámá inteligence nebo potomci ztracené kolonie. Nebo cestovatelé v čase, vombatové, skřítci, na zámince nezáleželo. Záleželo jen na tom, že pokud hortatorové dospějí k názoru, že Faeton jednal z pochopitelných pohnutek – reakce na ohrožení života, jedno jak moc přitažená za vlasy – mohou být shovívaví. Sami v takové ohrožení samozřejmě ani na vteřinu neuvěří, ale pokud dojdou k názoru, že v ně uvěřil Faeton…

Jenže jak toho docílit? Musel by samozřejmě zfalšovat vlastní vzpomínky, aby přelstil noetické vyšetření, které pak bude jistě následovat. Zakoupení pseudomnézijního editoru by normálně neušlo pozornosti a zůstal by po něm záznam, ale… karneval ještě neskončil.

Faeton spustil Paňácův kostým. V převlečení potom otevřel kanál do redakčního butiku Červené manorie v Hluboké snové. Koupil si a stáhl sebeklamný program a pustil se do přepisování vlastních paměťových drah iluzorním příběhem.

Své naděje vložil do tří předpokladů: za prvé, každý, kdo ho znal, by usoudil, že k sebeklamu by při své povaze nikdy nesáhl. Za druhé, Atkins nikomu nemůže ani nechce sdělit podrobnosti svého vyšetřování. A za třetí, Faeton sám bude už v tu dobu pevně přesvědčen, že v Mentalitě na něj číhá zákeřný kosmický virus a bude tedy mít záminku k odmítnutí noetického vyšetření. A když nedojde k noetickému vyšetření, tato falzifikace nevyjde najevo.

A jako bonus nebude mít v tu dobu samozřejmě ani ponětí o tom, že něco zfalšoval. Stále si bude připadat jako čestný muž, který nemá důvod myslet si něco jiného.

Se zlověstným úsměvem spustil program a začal mazat a přepisovat svou paměť.

5.

Faeton, který byl prve Faetonem, vykřikl: „Ale tak to nebylo!“

S tímto tvrzením ovšem zůstal sám. Všichni ostatní Faetonové se vrátili ke svým původním identitám a zabodávali do Faetona znechucené a nemilosrdné pohledy.

„Ale tak to nebylo!“ zopakoval Faeton.

„Chcete říct, že tak si to nepamatujete,“ opravil ho Neo-Orfeus. „Ale důvod, proč vaše vzpomínky nesouhlasí se skutečností, je ten, že jste je zfalšoval.“

„Něco takového bych nikdy neudělal! To přece víte všichni!“

Neo-Orfeus se škodolibě usmál. „Víme jen, že právě na to jste spoléhal. Na záznamu je všechno.“

Faeton zlostně zavrtěl hlavou. „Ten záznam byl zfalšován! V okamžiku, kdy jsem převedl svou kopii na kanál 2120, cizí sofotek nebo jeho virus přepsal mé paměťové řady.“

Tau Nepřetržitá z Albionova domu řekla: „Albionský sofotek mě informuje, že něco takového není teoreticky možné. Prozkoumal záznam, který jsme právě zažili, a podrobil ho šestiúrovňovému šetření na redundanci. Nezjistil žádnou stopu po manipulaci. Má někdo odlišný názor?“

Nabuchonodozor měl ve tváři zamyšlený výraz. Jeho pohled směřoval někam ke vzdálenému stropu. „Také jsem zkoumal záznamy z Mentality a vynalezl jsem k tomu účelu tři nové nástroje statistické analýzy. Během přenosu ze schránky Dobročinné kompozice do naší místní služby se k datům nikdo a nic dostat nemohlo. Pokud byla modifikována během čtecího procesu, modifikace by musela být zavedena ob jeden pikosekundový pulz hlavního dějového okruhu. Zavedení tak obrovského objemu datových změn v tak krátké době by vyžadovalo komprimační metodu překračující Planckovu jednotkovou mez. Taková komprese dat by se teoreticky dala docílit v neracionálním prostředí kontinua, řečeno vědeckým jazykem, a to buď v horizontu událostí singularity, anebo v achronickém prostředí předcházejícím velkému třesku. Naše věda nezná způsob, jak se dostat za horizont událostí, ani jak dostat neporušené informace ze středu singularity.“

„Jinými slovy neproveditelné,“ doplnila Tau Nepřetržitá.

Nabuchonodozor sklopil oči. „Neproveditelné za současného stavu naší techniky.“

Kes Satrick Kes si vzal poprvé slovo. Měl strohý, řízný hlas a zřetelnou artikulaci: „Vnímám zde symetrii obou světonázorů. Faetonův světonázor spočívá v přesvědčení, že je pronásledován neznámou sofotechnologií, které přisuzuje takový stupeň rafinovanosti, že dokáže manipulovat důkazy v jeho neprospěch. Druhý světonázor, který potvrzuje i výpovědní záznam, naopak vidí Faetona jako zoufalce, který zfalšoval své vzpomínky a zbavil se vědomí toho, že tak učinil. Oba pohledy adekvátně vysvětlují stav věcí a jsou soudržné. Occamova břitva nám říká, že pokud se daný fenomén dá plnohodnotně vysvětlit dvěma způsoby, máme se přiklonit k tomu, který vyžaduje méně hypotetických předpokladů. Já se přirozeně domnívám, že je pravděpodobnější, aby člověk zfalšoval sám sebe (což je něco, čeho jsme svědky dnes a denně), než aby k nám zcela neznámá civilizace (což je něco, co jsme ještě neviděli) ze zcela neznámých důvodů zaujala nepřátelský postoj, zvolila si za cíl své nevraživosti právě Faetona a současně byla natolik obeznámena s našimi protokoly a systémy, aby padělala mnohonásobně jištěné záznamy a vzpomínky, aniž by to Zeměmysl zaregistrovala. Bez dalších důkazů se tedy přikláním k názoru, že Faetonova verze je lživá. Další důkazy potřebné k tomu, abychom změnili názor, by nám mohlo poskytnout jedině přímé noetické vyšetření jeho mozku. Tuším však, že Faeton, aby zůstal konzistentní se svým stávajícím přesvědčením, bude takové vyšetření nadále odmítat.“

„Ohrožení je reálné, přestože jsem jediný, kdo ho vidí,“ ozval se Faeton. „Neodvažuji se obnovit spojení s Mentalitou. Sofotek Nic ukázal, co umí; ukázal to prakticky před mýma očima.“ Faetonův hlas byl však bezvýrazný, sám měl v očích kalný výraz člověka, kterému je nade vši pochybnost jasné, že mu nebude uvěřeno.

Ostatní hortatorové se ani nenamáhali s tak pečlivou analýzou jako Kes Satrick Kes. Většina se jich ani nenamáhala zaznamenat nějakou řeč nebo aspoň projevit názorovou podporu, a jen vyjádřili podporu návrhu, aby byl na Faetona uvalen trvalý a absolutní exil.

Ve Faetonově uchu se znovu ozval Helionův tichý hlas: „Stal ses zjevně obětí dobrovolné paranoidní fantazie. Otevři své hloubkové struktury noetické sondě a my škodu napravíme. Můžeme tvou mysl i paměť těch falešných představ zbavit. Tohle je možná tvá poslední příležitost, synu; hortatorové hlasují.“

Faeton zavrtěl hlavou. To nebyl přelud.

V tu chvíli ho napadla děsivá myšlenka: co když pokaždé, když byl tento externí nepřítel odhalen, dospěly jeho oběti k závěru, že jejich vzpomínky jsou falešné a nechaly si je upravit? Nenahlášených případů takových útoků mohou být tisíce, možná miliony.

Napjatý a úzkostlivý hlas v jeho uchu pokračoval: „Neodmítej mě, synu! Dej si říct! Mám připraven rekonstrukční program; v mžiku tě těch falešných vzpomínek a představ mohu zbavit. Nezahazuj svůj život, jako ho zahodil Hyacint Septimus! Prosím tě o to, synu můj! Jménem mé lásky k tobě, prosím.“

„Ne, otče. Svůj názor nezměním. Na útok, na svou loď ani na svůj sen. A jestli mě skutečně miluješ, prosím tě, abys to pochopil.“

Ticho.

Helionův hlas: „Obávám se, že to chápu, můj statečný, bláznivě statečný a milovaný synu. Bojím se, že až příliš dobře –“ Hlas najednou zmlkl. Faeton obrátil svou pozornost zpět k okolní scéně.

V síni panovalo ticho. Jeden z hlasujících si vyžádal čas, aby mu položil otázku.

„Můžete prosím otázku zopakovat?“ zeptal se Faeton. „Byl jsem duchem… jinde.“ Chtěl obrátit hlavu k otci, ale neodvažoval se.

Byl to Ao Prospero Kirké ze Zooantropického Inkarnačního Kovenu. „Nic z toho, co mí kolegové hortatorové považují za důležité – zda přinášíte válku nebo naději, zda jste nebo nejste blázen, zda mluvíte pravdu nebo trpíte sebeklamem – pro mě není tak zásadní jako odpověď na tuto otázku: Proč jste si vybral jméno Faeton?“

„Na to se mě ptáte? Na mé jméno?“

„Zajisté. Znát pravé jméno věcí znamená je ovládnout. Dal jste si jméno po synovi slunečního boha, který přecenil své síly. Ve své pošetilosti a pýše chtěl řídit otcův kočár, Slunce, a brázdit v něm nebe. Nedokázal však ovládnout spřežení. Stoupal a klesal, spaloval oblohu i zem, až ho Jupiter musel, na naléhání celého světa, usmrtit bleskem. Proč jste si dal jméno ztělesňující nezodpovědnost a pýchu?“

Faeton se usmál. „Na to mohu odpovědět. Pravda o tomto mýtu je následující: Faeton svět nespálil; koneckonců stále stojí, že? Ne. Jupiter dostal strach, když spatřil smrtelníka za otěžemi mocného slunečního vozu. Pocítil žárlivost, že obyčejný člověk může řídit ohnivé božské spřežení. Měl strach, že se může něco stát, něco změnit. A než by dal mládí šanci, aby se mohlo projevit, raději vozataje sestřelil dřív, než vůbec stačil vzlétnout. Jaké z toho plyne ponaučení? V mé verzi zřejmě takové, že blesky by se měly skladovat mimo dosah bohů, případně lidí, kteří se za ně považují.“

Čaroděj se usmál a otočil se k Nabuchonodozorovi. „Budu sám, kdo by hlasoval ve Faetonův prospěch? Přesto musím; je to snílek a možná i paranoidní šílenec, ale jeho sen a šílenství jsou silnější než náš zdravý rozum a pravda.“

Poslední hlas byl odevzdán.

Sofotek Nabuchonodozor zdvihl žezlo. „Faetone, dříve z domu Radamantů, hlasy jsou spočítány. Chcete něco říct, než vyneseme rozsudek?“

„Ano. Ani tak říct jako se zeptat. Myslíte si, že mám pravdu? Vy osobně, Nabuchonodozore?“

„Vyjadřovat mé osobní názory je mimo rámec povinností mého úřadu. Toto Kolegium vzniklo pro zachování lidského ducha, lidského rozumu a lidské důstojnosti tváří v tvář přívalu ohromných technologických změn, které by jinak snadno smetly to, co vy, živé bytosti, považujete za nenahraditelné. Jsou věci, kterých si lidé cení pro ně samotné; a naše umělá logika k tomu nemá co říct. Je důležité, aby Kolegium hortatorů zůstalo v lidských rukou; je důležité, aby můj názor neurčoval výsledek hortatorských rozhodnutí.“

„Proč jste byl proti dohodě z Lakšmí?“

„Protože dokumenty z Lakšmí byly vypracovány ve spěchu a špatně koncipovány. Úkolem Kolegia je nabádat veřejnost, aby upustila od zneužívání techniky k sebedestrukci a zbavovat ji těch, kdo tyto zásady slušného chování nedodržují. Tím, že rozhodlo proti vám, Kolegium zřejmě překročilo hranice svého mandátu. Hortatorové zde nejsou proto, aby zabránili válce, ale aby zabránili úpadku. Zabránit válce je úkolem vojenské sekce Zlaté Ekumeny, muže, kterého znáte pod jménem Atkins. Vy jste se, podle všeho, nedopustil ničeho, co by vedlo k mravnímu úpadku, a zastavit vás obnášelo největší hromadnou amnézii v zaznamenaných dějinách lidstva. I to bylo velmi neuvážené.

Možná si nejste vědom, jaký rozruch a pobouření jste otevřením paměťové schránky vyvolal, Faetone. Vrátil jste tím vzpomínky i široké veřejnosti. Spousta obchodních záležitostí, lásek, důležitých rozhovorů, uměleckých i řemeslných prací spjatých s vaším proslulým projektem bylo zapomenuto. A když se všechny ty vzpomínky najednou vrátily, lidé si uvědomili, o jak velkou nebo jak důležitou část svých životů přišli, když dali na argumenty hortatorů. Až příliš velkou. Až příliš důležitou. S tímto nebezpečím se v Lakšmí počítalo, s možností, že prestiž Kolegia bude vystavena riziku způsobem, který bych já nikdy nedoporučil. Stálo to riziko za to? Na to vám neodpovím. Ve věcech týkajících se lidského ducha by se mělo hledět především na názory člověka.“

„Neodpověděl jste na mou otázku. Postavil jsem loď, abych dobyl hvězdy. Jednal jsem správně?“

Nabuchonodozor měl na tváři chmurný výraz. „Lidská rasa musí nakonec migrovat a šířit se. Taková je přirozená podstata života. V Lakšmí jsem byl přesvědčen, že jste v právu. Teď nevím. Pod tlakem saháte k násilí pohotověji než ostatní manoriálové; učinil jste tak už dvakrát, pokusil jste se ukrást Dafné z její rakve. Záznam ukazuje, že jste zfalšoval vlastní paměť, abyste se na Kolegiu dopustil podvodu. Ano, někdo by rozhodně měl rozesít po hvězdách další lidské rasy, ale být dobrý rozsévač vyžaduje poctivost a trpělivost, vlastnosti, které vy zřejmě postrádáte. Nemusím souhlasit s tím, jak Kolegium v tomto případě rozhodlo, ale s ohledem na fakta mohu prohlásit, že jejich rozhodnutí není iracionální, a já rozhodně nehodlám veřejně proti němu vystupovat. Nemohu vás podpořit. Nemohu vám pomoci.“

Nakonec Nabuchonodozor dodal:

„Nikdo vám nemůže pomoci. Doporučíme veřejnosti, aby přistoupila k úplnému a trvalému zákazu jakéhokoli styku s vámi, včetně prodeje základních potřeb, jídla, vody, vzduchu a počítačového času. Nikdo vám neposkytne pomoc, útěchu nebo přístřeší, neprodá vám žádnou službu ani ji od vás nekoupí a nemůžete počítat ani s dary nebo milodary. Tento rozsudek nepodléhá další revizi, má být konečný a absolutní. Tímto vynáším –“

Ohař stál celou dobu vedle Faetona a nepřítomně koukal vzhůru do oken, ruce složené za zády, rty našpulené, jako kdyby v duchu řešil nějakou zábavnou hádanku, a pohupoval se přitom na patách. Nikdo mu nevěnoval pozornost. Proto bylo pro každého nesmírným překvapením, když najednou pronikavě hvízdl a začal divoce mávat rukama nad hlavou. „Ho-hó! Pane mluvčí! Měl bych na Kolegium jednu otázečku!“

„To, co děláte, je zcela nemístné,“ napomenul ho Nabuchonodozor. „A nemohu říct, že se mi zamlouvá vaše rozhodnutí komunikovat se mnou v tuto dobu, na tomto místě a tímto způsobem, namísto abyste oslovil přímo mou průchozí zónu přes Jihozápadní nadmysl.“

„Aháá. Nikdy se nehádat před dětmi, o to jde?“ Otočil se ke shromážděnému Kolegiu. „Pánové! Mám na vás jednoduchou prosbu. Mé vyšetřování ohledně údajného útoku na pana Faetona není uzavřeno. Měl bych pár doplňujících otázek, které bych mu rád položil, ale nebudu tak moci učinit, pokud jsou podmínky jeho exilu tak absolutní, a nebudu mu ani moci zavolat nebo mu provést noetické vyšetření. Mohli byste mi, prosím, udělit výjimku z vašeho zákazu a dovolit Faetonovi za tímto specifickým účelem nadále používat počítačové, komunikační a teleprezentační služby?“

Zatímco Ohař mluvil, Faeton se z nějakého důvodu díval na Gannise. Gannis nikdy nedokázal ovládat svůj výraz bez technických pomůcek, které mu ve scéně držící se protokolů Stříbro-šedé nebyly k dispozici. Ve tváři se mu zračila ryzí nenávist.

Faeton neměl ve svém myšlenkovém prostoru žádnou psychometrickou rutinu, ani neprodělal výcvik v řízené intuici jako čarodějové. Proto si neměl své podezření jak ověřit. To však jeho podezření neubralo nic na přesvědčivosti. Když sledoval Gannisův nenávistný výraz, najednou věděl: Je jedním z nich.

Nepřítel (ať byl kýmkoli) by jistě přivítal, kdyby měl Faeton nadále přístup do Mentality. Jakmile se připojí, jakmile uskuteční telefonní hovor nebo odešle ducha, budou vědět, kde je; a ve chvíli, kdy vstoupí do Střední snové, programová past (jako ta asociovaná s Paňácovým mečem) ho přepne do Hluboké snové. A v Hluboké snové bude čekat něco jako paměťová schránka, jenže otevřená, s novou sadou vzpomínek, které nebudou jeho. A to bude jeho smrt, ba ještě hůř, protože přijde o duši a nahradí ji něco jiného.

Nabuchonodozor řekl: „Jsem si jistý, že Kolegium, jakožto orgán ve službách lidu, udělá vše, aby bylo nápomocno policejnímu vyšetřování, i tak rutinnímu, jako je toto. Bez námitek, přijímá se.“

Ohař se otočil a podal Faetonovi ruku. Přitom zašeptal. „Nevzdávej to, příteli. Kdyby tě nenapadli, tak by mě nestvořili, takže mám pro tebe tak trochu slabost. Jeď do Talaimannaru na Cejlonu…“

Faeton natočil hlavu, aby zjistil, jestli se dostane k poslednímu slovu, poslední výměně pohledů s otcem. Také chtěl slyšet zbytek toho, co mu Ohař říká, a varovat ho, nebo někoho jiného, před Gannisem. Ale Nabuchonodozor udeřil žezlem o zem a ostrá rána, která se ozvala, stvrdila rozsudek Kolegia.

+6.

Faeton možná čekal, že ho z imaginární síně odvede policejní stráž nebo soudní zřízenci. A rozhodně v souladu s protokoly a standardy Stříbro-šedé. Jenže Faeton už ke Stříbro-šedé nepatřil. Nepatřil už k nikomu. Ani hospic Dobročinné, ani místní teleprezentační služba už necítily žádnou povinnost chovat se k němu v souladu se Stříbro-šedými či jakýmikoli jinými standardy.

Scéna zmizela v okamžiku, kdy se žezlo dotklo podlahy. Byl zpátky v udržovacím pouzdře, dezorientovaný. Jeho těžkopádné myšlenky se bez Radamantovy asistence ne a ne rozeběhnout. Byl tohle šok?

Tekutina vytékala z pouzdra a gravitace tiskla Faetona do stísněných prostor vnitřního povrchu. Gravitační rotace znenadání zpomalila a začala brzdit, takže ho to přimáčklo k vedení a vstupům lékařské aparatury na levé straně pouzdra. Než centrifuga stačila zastavit docela, víko se se zasyčením otevřelo a Faeton (oslepený venkovním světlem) byl prakticky vymrštěn ven.

Stále se mu nedařilo srovnat myšlenky; pokoušel si vzpomenout na poslední slova, která chtěl říct otci…

Vznášel se ve volném pádu, svíral rukama okraj pouzdra, nohama natočený ven ke koberci, ovšem nikoli ‚dolů‘. Cítil tlak ve spáncích a v hlavě mu pulzovala krev, jak se mu tělní tekutiny rozložily rovnoměrně po těle, namísto aby padaly tam, kam byly zvyklé, dolů k nohám.

Vedle něj se vznášel válcovitý údržbářský teleid s teleskopickými pažemi. V poloze ho drželo napětí magnetických sil.

„Dobročinná kompozice vám děkuje za váš patronát, ale pronajímat vám tento prostor už nemá dále v úmyslu. Standardní nájemní smlouva umožňuje okamžité vypovězení každého, kdo spadne pod hortatorský zákaz styku. Pokud neučiníte kroky k okamžitému opuštění areálu, tato jednotka vás bude považovat za narušitele a uvědomí policii, která vás vyhostí násilím.“

Faeton mlčel a nehýbal se. Věděl, co riskuje; věděl, co může znamenat exil. Ale teď, když k tomu došlo, mu realita připadala horší, než jakou dokázal unést. Chvíli trvalo, než se nadechl a posbíral síly.

Chvíle byla zřejmě příliš dlouhý časový interval. Teleid rozevřel mechanické paže jako nějaký obří pavouk. Plášť stroje se změnil. Měl teď na sobě zlatomodrý policejní emblém. „Tato jednotka odeslala příslušný výcvik, přísahy, zkušenosti, byla ověřena u Policejní akademie na kanále čtrnáct, složila zkoušky a byl jí udělen titul soudního pořadatele pro obecní velitelství. Pokud budete klást odpor, jsem zplnomocněn k použití síly. Místo, ve kterém se nacházíte, není vaším vlastnictvím; byl jste zdvořile požádán, abyste je opustil.“

Raději odejít, než být odvlečen.

„Už jdu. Už letím, klid…“ Faeton zapnul pomocné rakety v loktech a botách. Reakce ho jemně sunula chodbou.

Teleid ho předběhl a zablokoval mu cestu. „Promiňte, pane. Okolní vzduch, na rozdíl od vzduchu na Zemi, není produktem přírody, ale majetkem Dobročinné kompozice, a musí sem být čerpán na majitelovy náklady. Dobročinná kompozice vás žádá, abyste v chodbě hospice nerozšiřoval emitované částice a neznečišťoval vzduch polutanty.“

„Je to jen pára. Horká voda,“ procedil zaťatými zuby Faeton. Věděl, že by se neměl rozčilovat. Jenže stroje se k němu po celý život nechovaly jinak než s neskonalou zdvořilostí. V historických dramatech byly rozsudky nad zločinci, popravy a nápravné procedury vždycky vyobrazeny v ovzduší vážnosti a důstojnosti. Žádné malicherné šikanování jako tady.

„Přesto, vzduch na této chodbě vám nepatří a bez povolení do něj nemůžete vypouštět žádné látky.“

„Jak si přejete.“

Faeton dupl do koberce a přeručkoval ke vzduchovému uzávěru v náboji kruhového hospice. Schránky po obou stranách, všiml si, byly prázdné. Zející dveře schránek připomínaly prázdná okna. Ve Faetonovi to vyvolalo pocit sklíčenosti.

„Kde jsou všichni?“ Nečekal, že se dočká odpovědi, ale říkal si, že otázkou nic nezkazí.

Jednotka, k jeho překvapení, odpověděla: „Všichni hosté byli během vyšetřovacího slyšení přemístěni do bezpečné vzdálenosti pro případ, že byste se postavil na odpor a policejní sbor by na vás musel soustředit dostatečnou palebnou sílu, aby vás vytlačil zdmi a štítem ven do okolního vesmíru.“

Dorazil k uzávěru v náboji hospice. Neotevřel se. Nestalo se nic, ani když se ho dotkl. Uzávěr nereagoval ani na hlasový příkaz. „Já myslel, že mě chcete dostat pryč,“ poznamenal suše.

Ze stěny se ozvalo: „Dveře otevřete manuálně kolem na klikový pohon. Dobročinná kompozice nechce plýtvat energií potřebnou na spuštění motorů dveří.“

Nemělo smysl se hádat. Energetické náklady na otevření jedněch dveří byly samozřejmě zanedbatelné. Na druhou stranu, cena miliontiny gramu antihmoty potřebné na to, aby se zapnuly dveřní motory a vpustily ho do přechodové komory, byla teď nad jeho možnosti. Věřitelé ho dávno o všechno připravili.

A i kdyby nějaké peníze měl, nikdo by si je od něj nevzal. Ani ten prostoduchý obvod ve dveřích.

Faeton se ve svém dlouhém životě nikdy necítil tak unaven (aniž by byl fyzicky vyčerpán) jako teď.

A to byl v exilu teprve pět minut. Celé roky měl před sebou. Sveřepě se chopil kola a otevřel dveře.

Prošel uzávěrem a octl se ve vzduchoprázdnu kosmoportu. Byla to velká koule napojená na východní a západní straně na další segmenty Prstencového města. Směrem k podnožníku byl vstup ke stonku. Podle zlaté výzdoby kolem hraničních budov poznal, že jde o jeden z mohutných staromódních kosmovýtahů, s kabinami velkými jako skladiště a přecpanými přepychem z poloviny Šesté éry, doby hedonismu a elegance.

Faeton namířil signál z krunýře k teleidovi. „Toto je komunální prostor. Mohu použít pomocné rakety?“

„Jak je libo,“ odpověděla jednotka.

Z kloubů krunýře vytryskla pára. Nastavil slabý tah, jen aby se dostal pár metrů od hospice. Potom spustil silnější mikrotrysky, táhnoucí se po zádech krunýře a zadní části stehen. Souběžné energetické čáry ho začaly unášet dopředu.

Snesl se beztížným prostorem k okraji kosmošachty. Dovnitř se neodvažoval; mikrotrysky by ho za letu neudržely, ne když ve střední a spodní části kosmovýtahu působila pozemská gravitace. Ale mohl to udělat stejně jako cestou nahoru, vytvořit magnetické pole protireakcí k energetickým jednotkám tvořícím vnitřní stěny šachty kosmovýtahu a spustit se tak až na zem. K tomu musel nejprve přestavět okruhy krunýře, které prve použil k cestě nahoru. Magnetickou siločárou se zakotvil poblíž okraje šachty a nařídil krunýři, aby provedl úpravu.

Podíval se nad sebe. Bez Střední snové nedokázal určit, o který kosmovýtah se jedná a ze kterého místa na Zemi se tyčí. Žádnou mapu v hlavě neměl. Značky tu nebyly, alespoň ne v jazyce, kterému by rozuměl, protože myšlenkové piktogramy na stěnách nemohly spustit v jazykovém centru jeho mozku žádnou reakci, pokud byl odříznutý od Mentality. Šel správným směrem? Nevěděl. (Má vůbec nějaký směr, když nemá cíl? Ani to nevěděl.)

Podíval se dolů. Pod ním se otvírala obří tlama šachty kosmovýtahu.

Okna a porty v hlubinách kosmovýtahu tvořily soustředné kruhy světel, jedna řada nad druhou, až k nedohlednu. Z daleké hlubiny se blížila kabina kosmovýtahu o velikosti zaoceánského parníku, nazdobená ukázka přepychu, samé zlato, křišťál a slonovina. Pod kopulí stropu zahlédl bazénky a stoly kabaretní restaurace Šesté éry. Posmutněle přihlížel. Jak rád by si sundal krunýř a odpočal si v honosném přepychu Šesté éry, zatímco by ho kabina v pohodlí dopravila až k základně výtahové věže. Za okny kabiny bylo vidět bílé plátno, povrch nějakého stříbrného materiálu a skupinku lidí v kostýmech, polehávajících v hodovních sítích, na hlavách koruny požitkových zesilovačů. Bylo to zvláštní, uvědomovat si, že někde pokračuje karnevalové veselí, létají úsměvy, panuje dobrá nálada a lidé si užívají dobré společnosti.

Teď by přivítal i tu děsivou výtahovou kabinu podle Nonantropomorfické Estetiky ve tvaru hmyzího žaludku, kterou opovrhl cestou sem. Teď, když to nešlo.

Stejně… co potom, až bude dole?

Je pravda, že už nikdy nespatří svou loď? (Je pravda, že už nikdy neuvidí Dafné? Tu ani tu? I jeho loutka-žena by mu teď připadala svým způsobem… přitažlivá).

Policejní teleid sklouzl k němu. „Majitelé této části doku si vás už nepřejí za klienta a žádají váš okamžitý odchod.“

Jak to, že krunýři trvalo tak dlouho najít správnou konfiguraci a ukotvovací body? Když letěl nahoru, zabralo mu to jen chvilku. Ach ano, to mu zřejmě ještě pomáhal Radamantus.

„Nechají mě majitelé kosmovýtahu použít k mému odchodu jejich šachtu?“ zeptal se netečným hlasem Faeton.

„Zajisté. Zákon vždy dává narušiteli právo volného odchodu z narušeného území.“

Přitáhl nohy a v pomalém saltu se přetočil obličejem dolů k šachtě. Zastavil obrat a sunul se pomalu nad okraj hlubiny, pod sebou nic, jen vzduchoprázdno. Vznášel se, připraven zapnout magnetický pohon.

„Opatrně!“ zavolal strážník.

Faeton, varován policejní jednotkou, odložil akceleraci a nechal si ukázat interní odečet. Pochopil, proč krunýři trvá tak dlouho najít správnou konfiguraci pro integraci energetických jednotek ve stěnách. Žádné tam nebyly, takže z nich samozřejmě nepřicházela odezva. Magnetika ve Faetonově krunýři klouzala, kde jen mohla, ale neměla se čeho zachytit. Systémové signály se odrážely od ničeho. Krátký trysk ze zápěstí ho zlehka posunul zpátky za okraj šachty.

„Co to má znamenat?!“

Strážník vysvětlil: „Energetické jednotky ve stěnách, kterými jste v tomto prostoru až dosud stimuloval váš krunýř, vám už nebudou k dispozici. Jsou majetkem Vafnirovy energetické společnosti a dostaly pokyn nepřijímat příkazy k manipulaci magnetického pole od okruhů ve vašem krunýři.“

Další šikanování. Neměl sílu to dále snášet. Přinutil se, aby jeho hlas zněl tiše a klidně: „Jak se mám tedy dostat dolů?“

„Dostal jsem pokyn vás informovat, že servisní schodiště sahá do dvou třetin cesty k zemi a zbylý úsek pokrývají servisní lávky a žebříky.“

Tupý pocit úžasu bylo všechno, co Faeton v tu chvíli ucítil. Neměl ponětí o vzdálenosti, která ho dělila od atmosféry a zemského povrchu. Nenosil v hlavě údaje o poloze a výšce kosmovýtahu. Věděl jen, že je závratná. Sestup z nejvyšší vyrobené hory byl ve srovnání se sestupem z geosynchronní orbity hračka.

„To mi potrvá měsíce!“ střelil od pasu. „A se spaním roky.“

„To na věci nic nemění. Je to váš jediný možný legální krok.“

Faeton se natočil, aby ještě jednou nakoukl přes okraj šachty. Zahlédl energetické jednotky podobné liniím na řeckých sloupech ubíhající dolů k nekonečné hlubině.

Než by se o slovo přihlásila gravitace, žádné nebezpečí by mu nehrozilo. Mohl se snášet dolů, nejprve pozvolna, pomaličku, aniž by kdy postřehl narůstající rychlost. A potom by bylo pozdě. Řítil by se dolů, stále rychleji a rychleji, a neměl jak zastavit. Leda by se mu podařilo magnetickým kotvicím polem zapojit energetické jednotky. Opravdu by zůstaly vypojené?

Museli přece mít havarijní okruh k zachycení padajících předmětů, aby se zabránilo škodám na povrchu, když už pro nic jiného. Moudří sofotekové by přece nečinně nepřihlíželi a nenechali ho spadnout a zabít se? Anebo by skutečně tak horlivě střežili Vafnirova vlastnická práva, když stačil jediný příkaz energetickým jednotkám, pár mikrogramů energie, a zachránili by lidský život? Neposuzovala by se Vafnirova nečinnost jako zločin?

Nesmyslné úvahy. Žádný zákon neochrání člověka, který dobrovolně skočí ze srázu.

Sebevražda nebyla ve Zlaté Ekumeně protizákonná.

Faeton, stočený do klubíčka jako mimino a sotva schopný zaostřit zrak, vystřelil pár nesouvislých parních střel a přesunul se ke vzduchovému uzávěru servisního schodiště. Byl velký asi jako rakev a při otvírání a zavírání kvílel. Vzduch za ním byl řídký a bohatý na inertní plyny. Sloužil k zachování základního tlaku, nikoli k tomu, aby ho dýchali lidé. Schodiště samotné bylo temné, úzké a prázdné. Schody v mikrogravitaci?! Nikoho očividně ani nenapadlo naprogramovat tento segment servisní přístupové šachty na inteligentní reakce k okolním podmínkám.

Nebyl tu skoro žádný manévrovací prostor. Kopnutím se odrazil ode dveří a přistál na následujícím odpočívadle, s obrátkou v půli chodby. S kovovým zaduněním dopadl nohou na protilehlé zdi. Znovu se odrazil a přistál na dalším odpočívadle. Stěna zaduněla a ozvěna se rozletěla dlouhou, předlouhou šachtou dolů. Dutý, mrazivý a nekonečně prázdný zvuk.

Už teď byl vyčerpán a to měl před sebou zhruba patnáct milionů ramen schodů.

Kopnutím se odrazil od zdi. Kovová ozvěna se nesla prázdnotou k zemi.

21

SESTUP

1.

Pomalu, postupně, tíže rostla a rostla. Postupně těžkl i vzduch. A postupně těžklo i břemeno na jeho srdci.

Aby se ubránil zoufalství a smutku, musel se zaměstnat. Mysli na to, co bude později, napomínal se, to je všechno, co musíš udělat. Nejdřív se musí dostat na Zemi. Potom se musí dostat do Talaimannaru na Cejlonu. Sofotek Ohař musel mít něco v plánu, když o tom městě mluvil; to byl teď jeho cíl, jeho naděje. Dál neviděl.

Při slétávání – po jednom dlouhém odkopu za druhým – první stovky ramen schodů důkladně zinventarizoval makropříkazy a rutiny v myšlenkovém prostoru, rozsáhlou mentální hierarchii (teď zbytečných) ovladačů uvnitř krunýře a rozsah a složení nanotechniky v černém plášti a vnitřním oděvu.

Potom se zaměstnával sestavováním seznamu priorit pro plášť a vložku. Očekával, že mu poskytnou přístřeší, potravu, vodu a ošetření. Potom provedl kontrolu systému krunýře. Když byl hotov, celý postup zopakoval, protože neměl nic lepšího na práci. A ještě potřetí…

Potom přišel čas, kdy musel změnit taktiku; stačilo pohnout prstem na noze a sletěl celé jedno rameno schodů. S každým dopadem byl náraz do nohou silnější. Potom přišel čas, kdy musel jít pěšky. A tak šel. Potom se plahočil. Potom jen vlekl. Tíhy stále přibývalo. Každá úvaha, že je už dost nízko, aby na něj dopadla plná tíha normální zemské gravitace, mu přinesla jen další hodiny sestupu, který mu pak připadal tím obtížnější.

Každých pár ramen schodů vždycky dopřál nohám odpočinku a nechal všechnu práci na motorech. Nohy zkřížil do lotosové polohy a usedl na vyklopený břišní plát. Jakmile měl seznam priorit hotový a spočítal, kolik energie to bude krunýř stát, uvědomil si, že baterie se nemohou dobíjet donekonečna a že by měl zřejmě začít šetřit.

Ale jak moc? Nikdo už mu neprodá ani jediný gram antihmoty. Možná by si mohl z nanomateriálu v plášti vyrobit jednoduchý solární konvertor. Ale bylo to efektivní řešení? Měl jen omezené množství nerecyklovatelného nanomateriálu. Bylo mu jasné, že musí padnout jen na určité věci a nic jiného, třeba na výrobu jídla a vody.

Řekl si, že nebude myslet na budoucnost. Dostat se do Talaimannaru na Cejlonu. To je teď jeho cíl.

Vypnul motory nohou, složil plát a začal znovu sestupovat po svých.

A šlapal a šlapal. A dalších pár ramen schodů. A další a další.

2.

Poslední hodinu před spánkem začal do pláště sbírat z okolního vzduchu uhlík. Tíha se začala projevovat a tak pustil trochu energie do motorů v nohách, aby ho dodatečný náklad nezpomaloval. Nakonec zastavil na odpočívadle, zkonzultoval tisíce ekologických programů, které si kdysi natáhl do myšlenkového prostoru, a vytvořil si z nanomateriálu pláště místo k přenocování.

Jeho malé tábořiště zabralo celé odpočívadlo a několik horních schodů. Nasbíraný uhlík, dusík a vodní páru sloučil v biofiltrující nádobě, kterou vytvořil z pláště, na složité aminokyseliny. Odpočívadlo pokryl kobercem z měkkého mechu, na kterém se dalo ležet, a nádrž s aktivním uhlíkem přetransformoval v chladič. Chladič položil na horní schod a získal tak malý pramínek vody, který stékal po mechem porostlých schodech do přilby. V přilbě nechal nanoroboty vyrobit nukleární recyklovač k rozkladu vody, uložení vodíku a uvolnění čerstvého kyslíku zpět do vzduchu. O něco vyšší parciální tlak kyslíku ho osvěžil, aniž by ho intoxikoval.

Rozhodl se, že to nebude brát jako marnotratnost, když ze svých omezených zdrojů zkonstruuje několik jednoduchých mikroorganismů, kterým naprogramoval symbiotický vztah k mechu na schodech, a vpraví je do korýtka svého minipotůčku.

Jedni nanoroboti shromažďovali ze vzduchu dusík a sháněli ho do spór, další nanoroboti uvnitř spór potom přestavovali nashromážděný materiál na jednoduché živiny, aby mech zůstal přes noc zelený a čerstvý. Mech přeměňovali v cukry a uhlohydráty, škroby a vitamíny, aby měl Faeton na ráno když už ne příliš chutné, tak aspoň výživné jídlo. Výměšky z tříselného dílce krunýře Faeton zakopal do hroudy mechu, kterou posázel parfémovanými květy. Recyklační spóry se na záhonek snesly jako hejno much, aby z něj načerpaly živiny pro mech. Sluneční světlo tu samozřejmě nebylo. Jeho malý ekosystém čerpal energii z krunýře. Faeton upravil vnější pláty, aby vyzařovaly infračervené záření, a pokryl je teplomilnými houbovitými organismy podobajícími se bezbarvým mořským řasám, které začaly provádět fotozyntézu tepelné energie a nastartovaly jednoduchý potravní řetězec.

Ovládací hierarchie krunýře konstruované k řízení složitých a navzájem propojených strojo-organických ekologií hvězdoletu měly více než dostatečnou kapacitu ke sledování a řízení mechového políčka, které mělo napříč pouhých deset kroků.

Faeton ale neměl respondér, ani radiostanici, ani dvoubodovou vysílačku, kterou si v myšlenkové prodejně mohlo za fenik koupit každé dítě, takže se signály z krunýře neměly jak dostat k mikroorganismům. Musel se spokojit s obyčejným binárním, chemickým značkovým systémem a do každé buňky vložit virus, který ji rozložil ve chvíli, kdy překročila hranice určeného prostoru, času nebo chování, definovanou přednastavenými chemickými podněty.

Zachumlal se do čerstvě utkané přikrývky z hedvábného polymeru a ulehl na nafukovací matraci z téhož materiálu. Krunýř položil před sebe, aby na něj sálalo teplo z rozžhaveného náprsního plátu a loketníků. Bylo to jako ležet u táborového ohně.

Spánek ale nepřicházel, alespoň ne opravdový. Několikrát upadl do polospánku, halucinativního stavu, kterému předvěcí lidé říkali vidění.

Nejprve uviděl živou nevěstu (nebo to byl možná ohnivý pták) v zavřené rakvi spouštěné do hrobu. Na víko dopadala hlína a z rakve se ozývalo škrábání a přidušené výkřiky. Ve druhém snu viděl černé dýmající trosky domu stojícího na mračnu, unášeného do nekonečných a nenávratných dálek. Třetí vize mu ukázala černé slunce shlížející na svět bez atmosféry, umazaný krví a černými sutinami.

Faeton škubl hlavou.

Byl bledý, zpocený a srdce mu v prsou divoce bušilo. Před sebou měl bezhlavý krunýř, žhnoucí a omotaný chaluhami jako utopený přízrak z námořnické bajky pro děti. Všude ticho. Ty sny se mu nelíbily.

Ve Zlaté Ekumeně se nikomu noční můry zdát neměly.

Faetonův přirozený spánkový cyklus nedokázal správně začlenit různé umělé režimy a úrovně vědomí do přirozených oddílů jeho neurologie. A to se neobešlo od mírných úprav a integrací. Předtím to byla Radamantova práce. Podobný systém měl i na palubě Fénixe Vítězného. Bez tohoto systému se Faetonovo podvědomí začalo chovat skoro stejně jako podvědomí předvěkých lidí nebo primitivistů, jejichž nezávislé mentální procesy se nedaly zpětně vyvolat, odblokovat ani podrobně prozkoumat.

Své myšlenky už neměl v moci a mohly mu ve spánku ukazovat ty nejpodivnější obrazy. Předtím bylo jeho vědomí ve spánku bdělé a některá z Radamantových monitorovacích jednotek ho mohla upozornit na nebezpečné podvědomé vlivy, nezvyklé emocionální souvislosti nebo vznikající mentální poruchy. Bylo možné, že Faeton už přišel o přirozený kontrolní a vyrovnávací systém, který uměle nerozšířené nervové systémy chránil před neurózami. Složitější a jemnější umělé systémy v jeho mozku už nikdo nehlídal, ani se nedaly opravit. Co když vloží ve spánku do myšlenkového prostoru nějaký příkaz? Co když bude mít některý z běžných signálů umělé sekce jeho nervového systému nějaký neočekávaný vedlejší účinek na podvědomí?

Dělalo mu to starosti, ale žádné jednoduché řešení nenacházel. Někdy v budoucnu se prostě musí dostat k sebereflexnímu programu. Kdyby ho hledal v Mentalitě, mohl by ho najít nepřítel. Možná si bude moci vytvořit vlastní, až se dostane…?

Dostane kam? Jeho jediný ‚cíl‘ měl nahodilý charakter; zvolil si ho, protože mít nesmyslný cíl je lepší než nemít žádný. Dole ho nic nečekalo.

Faeton přejel pohledem po malém, rudě osvětleném ostrůvku mechu, na kterém seděl. To byl teď jeho jediný domov. Dům Radamantů je pryč. Jeho laciná obytná krychle je taky pryč. Její majitel nepochybně používal ve svých nájemních smlouvách stejný jazyk, jaký používal hospic Dobročinné, a v tuto chvíli už je vystěhován. Až na krabici čistícího prachu tam stejně nic neměl. I ta lékařská aparatura byla pronajatá, vzpomněl si.

S tím přišla druhá vzpomínka. Jeho tělní orgány, pevná syntetická struktura kůže a další změny na těle, které považoval za laciné umělé náhražky, samozřejmě ničím takovým nebyly.

Orientální nadmysl, jedna z Enneád, vytvořila na speciální objednávku chirurgické procesy, aby jeho tělo mohlo být za nesmírných nákladů překonstruováno. Pokožka a orgány měly být schopné snášet akcelerační šok, degenerativní procesy při mikrogravitaci, různé druhy záření, závrať, nedostatek a jiné nouzové situace, které pobyt v kosmickém prostoru přinášel. Jeho tělo tvořilo konstrukční tandem s vložkou krunýře.

Faeton ochromeně zavrtěl hlavou. Je vůbec stavěný na normální zemskou přitažlivost? Vzpomněl si, že po operaci byl pod stálým lékařským dohledem. Měl necitlivou kůži a slabší zrak postrádající umělé doplňky, na které byl předtím zvyklý. Svému snu o dobytí vesmíru obětoval všechno, dokonce i normální, správně fungující procesy lidského těla. Ten sen byla jeho duše. Jak se říká tělu, ze kterého odletí duše? V dávných dobách mělo své jméno: zombie, relik, mrtvola.

A na to navázala třetí vzpomínka. Vzpomněl si, proč byl právě tam, v té špinavé malé krychli pronajatého pokoje. Nebyl jen laciný; byl blízko kosmoportu. Faeton si ho pronajal, protože mimo jakoukoli pochybnost předpokládal, že bude do konce prosince zpátky na cestě k Merkuru. Chtěl být jen pár minut jízdy od doku, aby mohl rovnou odletět na Merkur Ekvilaterál, kde na něj čekal Fénix Vítězný. Aby se zbytečně nezdržoval.

Do hrdla mu stoupla taková hořkost, že se musel rozesmát.

Nespal dobře, ale aspoň se mu uspořádaly některé starší vzpomínky a on si je teď mohl oživit.

Zavřel oči a pokusil se znovu usnout. Zdálo se mu, že pod ním hoří svět.

Neklidně se převaloval, až nakonec vstal, uchopil přilbu, napil se a snědl na zemi skromnou snídani. Potom zrušil potůček a sroloval svou miniaturní krajinku mechu, spór a mikroorganismů zpátky do pláště a zbavil se nadbytečné zátěže ve formě vody, kterou použil k absorbci odpadního tepla nanorecyklačního procesu, a vypustil ji jako páru do vzduchu. Krunýř se sám vyčistil, obtočil se mu kolem těla a vyskládal jednotlivé kovové pláty na patřičná místa. Trochou lékařského nanomateriálu si propláchl ústa, aby si vyčistil zuby a obnovil rovnováhu krevní skladby.

Nadechl se a zavřel oči. Neměl sice kouzelnou hůl ani funkční koordinační okruhy středního mozku, ale pokusil se obsáhnout tři fáze čarodějské meditace, jak ho to naučila Dafné během jednoho lenivého ročního volna, které si spolu udělali. Bylo to primitivní řešení, ale cítil, jak se mu v nervovém systému, parasympatickém systému a pseudo-organické soustavě obnovuje rovnováha. Když znovu otevřel oči, byly klidnější.

Otočil se a zkontroloval, jestli na jeho malém tábořišti nezůstal nějaký mech nebo nečistota.

Usmál. Byl život v osamění tak hrozný? Tohle malé ležení bylo prosté a primitivní, bez jakéhokoli přepychu, o tom nebylo sporu. Nemohlo se příliš lišit od života, jaký vedli jeho prehistoričtí předkové. Nebo ano?

3.

Sestup z výtahové věže trval kratší dobu, než předpokládal. Spal nepravidelným spánkem; budil se vyčerpaný. Ale vytrval. Když ho přepadl náhlý smutek nebo špatná nálada, sahal k čarodějským meditačním technikám a místo kouzelné hole používal krunýř, který měl na sobě. Krunýř sice neměl příslušné zpětné biovazby, ale pomohl mu aspoň vytrvat.

Byly úseky, kdy sestup ubíhal rychle, bez průtahů, a byly úseky, kdy tomu tak nebylo. Část věže mezi patnácti a osmnácti tisíci metry vlastnil Helionův starý přítel jménem Temer Šestý Lacedaimonius, Temně-šedý a bývalý strážník. Temer měl ambice stát se jednoho dne pérem a nechtěl vypadat jako Faetonův zastánce, a tak Faetona během celého tohoto úseku hlídali a otravovali ozbrojení teleidové. Nedovolili mu spát a skoro ho ani nenechali odpočinout. Temer musel dokonale odhadnout hranice Faetonovy trpělivosti, protože přesně ve chvíli, kdy už toho měl Faeton plné zuby a zdvihal ruku, aby sklopil hledí přilby (aby si mohl pořádně odpočinout a současně se kochat pohledem na teleidy marně se pokoušející ho paralyzátory přimět k pohybu) se Temerovi teleidé stáhli a nechali ho dohnat ztracený spánek. Epizoda v něm vyvolala pocit škodolibého uspokojení a snad i jiskřičku naděje. Trest, který na něj hortatorové uvalili, měl své hranice. Hranice, které mohl posunout.

Další úseky už cesta ubíhala mnohem rychleji. Faeton se hrozil chvíle, kdy dospěje k segmentům bez schodiště. Představa, jak nekonečné hodiny ručkuje po žebřících, ho děsila. Realita byla ale mnohem příjemnější.

Servisní žebříky padaly dolů kolmo podél stěn. Faeton mohl slaňovat po diamantovém vlákně upředeném z dostupného atmosférického uhlíku. Vyvinul systém kladek a karabin, které mu pomohly rychle překonat poměrně značné vzdálenosti. Sestavil motory, které celou soustavu řídily, takže mohl slaňovat i ve spánku, třebaže to stálo akumulátory více energie, než se Faetonovi zamlouvalo. Rukavice naprogramoval tak, aby odvinovaly a navinovaly vlákno v pravidelných intervalech, takže nepřišel téměř o žádný nanomateriál. Mozek krunýře byl natolik flexibilní, že sám nacházel další sloupky a převazoval úvazy. Faeton tak mohl spát s rukama složenýma na prsou pod náprsním plátem jako mimino v peřince, zatímco krunýř slaňoval jeden segment za druhým. Takto rychle zdolal dlouhé kilometry cesty k povrchu. Potřeboval si odpočinout. Narůstající duševní únava a chybějící sebereflexní software způsobily, že trávil stále více času spánkem.

Nejhorší úsek byla servisní šachta bez příček, kde se pohybovali jen roboti s magnetickými kotvami. Faeton uvažoval, že má zřejmě právo žádat, aby byl přes úsek přepraven, protože zákon od narušitele nežádal, aby opustil cizí pozemek způsobem ohrožujícím jeho zdraví. Ale náhlý příval pýchy či snad nadšení ho přiměl pokračovat v cestě vlastními prostředky.

A možná měly jeho unáhlenost na svědomí stimulanty na změnu duševního rozpoložení, ke kterým sáhl minulý týden. Čarodějské meditace přestávaly zabírat a Faeton začal experimentovat s primitivním noetickým systémem, který se pokoušel zkonstruovat z přilbových okruhů, aby si ověřil, jestli může sám manuálně provádět jemné nervové úpravy a spánkové integrace, jako to dělal Radamantus, aby mu obnovil duševní rovnováhu.

Současnou euforii a přemíru sebedůvěry měl na svědomí dopolední pokus o spánkovou integraci. Byl si jist, že dokáže zkonstruovat padák s dostatečnou nosnou plochou, aby zpomalil pád; krunýř byl příliš těžký, tak ho jednoduše shodil do šachty. Krunýř při pádu samozřejmě narazil do stěny a ozvala se rána, jako když zazní gong o velikosti měsíce, ale po patnácti stech metrech volného pádu na něm nebylo ani škrábnutí. Zato Faeton se odřel o stěnu, podařilo se mu vylít z vrchlíku vzduch, začal rotovat, srovnal se, propadl se, znovu takřka srovnal a při přistání si zlomil obě nohy.

Za hrozných bolestí se plazil sem a tam, pokoušeje se najít krunýř. Polámané nohy vlekl za sebou. Když ho nakonec našel, stačil ještě zahekat příkaz k zahájení havarijního lékařského programu a omdlel. Krunýř se k němu přitiskl a zabalil ho do sebe.

Nanopřístroje ve vložce spolupracovaly s biomechanismy ve Faetonových nohou na regeneraci kostních tkání. Ležel tak, omámený analgetiky, několik hodin a jeho tělo se mezitím uzdravovalo. Speciální stavba kostí adaptovaných na kosmické podmínky zpomalovala léčebný proces a mozek krunýře byl nucen několikrát hádat, jak postupovat. (Neměl k dispozici lékařské rutiny a parciální mysli na palubě Fénixe Vítězného. Krunýř byl sice zázrakem techniky, ale nebyl konstruovaný pro práci v úplném odloučení od systému.)

Odněkud přiletěl policejní teleid, zůstal viset nad Faetonovým omráčeným tělem a napomenul ho, aby se vyvaroval shazování nebezpečných předmětů z výškových budov, jinak bude žalován pro nedbalost.

K pomoci se strážník samozřejmě neměl. Faeton nebyl pojištěný a žádný lékař by kvůli němu neriskoval exil.

Ležel na zádech, tupě zíral vzhůru a v duchu vrtěl hlavou nad svou hloupostí. Zapřísáhl se, že už nikdy nesáhne po žádném psychotiku. Pro člověka zvyklého projektovat své sebeprojekce ve zlomku vteřiny na kterékoli místo v Mentalitě nebo se teleprezentovat v realitě všude tam, kde byli k dispozici manekýni, byl stav, kdy musel nehybně, bezmocně ležet na jednom místě, utrpením. Vybavil se mu anděl s utrženými křídly.

Ta událost ho stála skoro polovinu zásob nanomateriálu (skončil ve Faetonově těle jako lékařské konstituenty), nezanedbatelnou část energie v bateriích a půl dne času.

Poslední úsek cesty tvořila servisní lávka v podobě dlouhé kluzné dráhy poskládaná z desek s proměnlivou trakcí a vinoucí se ve strmé spirále po obvodu věže až dolů. Kov v deskách byl atomárně uspořádán tak, aby v jednom směru usnadňoval pohyb. Díky odporovým proměnným se dala řídit klesací rychlost. Faeton okamžitě postřehl příležitost. Z pláště vytvořil břišní sáně s pohyblivými magnetickými elementy reagujícími na působení trakčních polí; jejich pohybová energie měla zahřát vodu uloženou v kapilárách a žilkách, které pro ten účel v plášti vybudoval; teplo pak bude pohánět hrb parní turbíny, který si nechal vyrůst mezi lopatkami; turbína bude dobíjet baterie a kolem ubíhající vítr bude ochlazovat cirkulující vodu. Většina nanokonstrukce půjde recyklovat.

Když sjel po dlouhé skluzavce až dolů, zjistil, že přišel jen o čtyři sta gramů nerecyklovatelného nanomateriálu a baterie doplnil na plný výkon.

S nostalgickým pocitem sáně rozpustil. Nebylo to úplně nejelegantnější konstruktérské řešení, zato mohl s nemalým potěšením zapsat do svého inventáře zdrojů a majetku, kterému se v předchozích dnech tak usilovně věnoval, další položku: polohová energie (nad zemí).

V určité výšce uslyšel za stěnou kvílení a hvízdání větru otírajícího se o boky nekonečné věže. Stále čekal, že narazí na nějaký poklop nebo okno vedoucí ven. Možná ho napadlo, že jeho parašutistický experiment by dopadl lépe, kdyby neskákal do úzké šachty; rozhodně ale bylo snazší deset nebo dvanáct kilometrů seskočit padákem než jít je po schodech.

Samotu temného schodiště nenarušovalo žádné okno.

Uběhly dny, pak týdny. Ale i zdánlivě nekonečně dlouhá doba jednou skončí.

Na konci schodiště byl průlez; ústil do kosmohaly.

U dveří se zastavil, aby změnil zápis v registru krunýře. Smazal položku ‚pohybová energie‘ představující případný zdroj energie, protože v úrovni země byla nulová.

Zamyšleně stál a prohlížel si svůj inventář zdrojů.

Ve sloupci s pasivy udělal několik zápisů:

„Žádný otec. Můj skutečný otec nahrazen relikem, který byl jedním z konspirátorů podílejících se na mém zničení. Musím ho považovat za nepřítele.“

Skoro čekal, že uslyší Radamantovu sžíravou poznámku v tom smyslu, že je to od něj poněkud nefér vyjadřovat se tak zjednodušeně o komplikované lidské bytosti, která byla jeho otcem. Žádná poznámka se ale nekonala.

„Žádná manorie, žádná sofotechnologie. Musím si vystačit výhradně s lidskou inteligencí. A mí nepřátelé mají k dispozici intelekty bohů.“

Vzápětí pochmurně dodal: „A žádné další životy. Příští smrt bude poslední.“

A dál: „Žádná manželka. Moje láska se zabila a nechala po sobě loutku, naprogramovanou k lásce ke mně, a k mému posměchu.“

Poslední zápis: „Mimozemské bytosti mě honí jako psa, usilujíce o mou smrt, zatímco nevědoucí a mrzký svět vesele plesá a skotačí, slepý, bezstarostný a dle zákona neschopný mé smrti byť jen přihlížet. Moje poloha je záležitostí veřejné archivace…“

Ne. Počkat. Faeton smazal poslední řádkový gestalt-ideogram. Je jeho poloha skutečně tajná? Ve sloupci pasiv si poznamenal, že je stále karneval. Může se pohybovat nepozorován a nepoznán.

Anebo ne? Kdokoli, kdo má přístup do Mentality, si může najít poslední známou Faetonovu polohu na vrcholu nekonečné věže. Spočítat si rychlost sestupu je to nejmenší. A pokaždé, když vkročí na soukromé území s příznakem zákazu vstupu, stane se jeho poloha veřejně známou. Temer Lacedaimonius, například, jeho polohu vyčmuchal.

Nepřítel musel být zde. Někde za těmito dveřmi. Možná velmi blízko.

Pomalu, rozvážně strčil rukou do dveří.

Za dveřmi čekalo světlo, hluk a šum davu. Faeton zamžoural, chvilkově oslepen, neschopen přinutit se vkročit do osvětleného rámu.

Z nevelké dálky se ozval ostrý zvuk, jako když někdo vystřelí dávku z pulzního děla nebo z energozbraně krátkého dosahu. Faeton zděšeně ucouvl, ruku před obličejem, přesvědčen, že ho našel nepřítel.

Shrbil se ve tmě a čekal na příchod bolesti.

Nepřišla.

Pochopil, že zvuk, který zaslechl, patřil do hluku lidského davu v hale; možná šplíchnutí vody ve fontáně, možná zaštěknutí dětské náušní hračky. A možná jen cvaknutí v obvodech poničeného přístroje. Ve světě skrytém pod smyslovými filtry nebyl důvod tlumit zvuky a udržovat všechny veřejné přístroje v bezvadném stavu.

Chtěl dát ruku dolů a narovnat se, ale ten pocit ho držel v ochromení ještě hodnou a ostudnou chvíli: samota, sebelítost, strach, ponižující fyzická hrůza z násilné a definitivní smrti.

Do toho se mísilo i skličující vědomí, že nemá kam jít, nemá domov, nemá střechu nad hlavou, nemá přátele – a nemá žádný opravdový cíl…

Zlá chvíle pominula. Faeton zafuněl a narovnal se. Do sloupku pasiv přidal cynickou poznámku: „Lekavý víc, než se sluší.“

Ve sloupečku s aktivy se podíval na výpis, kolik usměrněné energie na centimetr čtvereční krunýř snese. Chmurně se zasmál. „Hodně štěstí, vrahové moji,“ zamručel polohlasem. Aby mu způsobili nějaké škrábnutí, potřebovali by tolik energie, kolik činí energetický výkon hvězdy typu B; mohli mu tuhle planetu rozprášit pod nohama na asteroidy a on by si toho ani nevšiml. I kdyby ho strčili do jámy s třeníprostým, supravodivým slizem, jeho interní ekologické struktury by zůstaly dlouhé a dlouhé roky nedotčené.

Toho si však museli být jeho nepřátelé vědomi. Budou na něj připraveni. Nálož antihmoty propálí krunýř stejně snadno jako každou jinou atomovou strukturu, těžkou nebo lehkou.

Se sofoteckou pomocí budou jeho nepřátelé, ať už jsou kýmkoli, myšlenkově vždycky o krok před ním, budou předvídat jeho činy, mít lepší zbraně, více dostupných zdrojů…

Nikdo mu nepodá pomocnou ruku. Nikdo ani nevěří, že nějací nepřátelé vůbec existují.

Do sloupku s aktivy chmurně, bez jakéhokoli náznaku úsměvu, dodal: „A z celého světa pošetilých a zapomnětlivých lidí já jediný budu znát a pamatovat si o této věci pravdu. Pravda je mi dražší nežli štěstí. Nikdy neustanu.“

S přivřenýma očima vstoupil do světla.

John C(harles) Wright
(1961 –

Americký autor fantastiky, narozen 22. 10. 1961, původem z vojenské rodiny, v mládí se tedy často stěhoval. V roce 1984 dokončil studium filozofie s vedlejším oborem matematika, v roce 1987 dokončil studium práva, ale oboru se nikdy déle nevěnoval, místo toho začal po změně několika zaměstnání pracovat jako žurnalista. Dnes žije spolu s rodinou ve Virginii, za manželku má spisovatelku L. Jagi Lamplighterovou. Do žánru vstoupil povídkou Not Born a Man (Aberrations 1994), z těch následujících jmenujme ještě Guest Law (Asimov’s Science Fiction 1997) či Awake in the Night (William Hope Hodgson’s Night Lands: Eternal Love, ed. Andy Robertson 2003). Kratších prací ostatně doposud publikoval jen několik, soustředí se především na románovou tvorbu.

Prosadil se hned svým debutem, úvodním svazkem trilogie Golden Age (Zlatý věk): The Golden Age (2002, č. Zlatý věk/Laser-books 2007), The Phoenix Exultant (2003, přip. Laser-books) a The Golden Transcendence (2003). Série ho rázem pasovala na jednu z nejslibnějších postav žánru s potenciálem rovným dle slov kritiky autorům takového kalibru, jako jsou William Gibson či Gene Wolfe. Dílo samotné bylo označeno za postmoderní apoteózu Jacka Vance. Přes všechna tak honosná přirovnání je nutno uznat, že se cyklus stylem dosti vymyká klasické space opeře či snad planetární romanci, na rozdíl od řadového dobrodružného čtiva nepostrádá jistý filozofický podtext. Jde o příběh Faetona z rodu Radamantů, člena utopické společnosti téměř božských potomků lidstva z tisíce let vzdálené budoucnosti. Prázdné místo v paměti ho zavede na cestu vzpoury proti Zlaté Ekumeně. A rebelie ho ve snaze vyvést lidstvo z dlouhodobé stagnace provede na palubě velkolepé hvězdné lodi přetvořenou Sluneční soustavou do okolního vesmíru, kde na lidské bohy čekají nové výzvy a riskantní střet s neznámem.

Po vlnou uznání doprovázené trilogii se Wright vcelku překvapivě rozhodl změnit žánr a v následující práci se zaměřil na epickou fantasy ze současného prostředí. Tak jako předchozí dílo je i dvoudílný cyklus War of the Dreaming: The Last Guardian of Everness (2004, přip. Laserbooks) a Mists of Everness (2005) spíše jedním románem rozděleným do několika svazků. Hrdinou je zde mladý Galen Waylock, poslední z linie strážců brány, za níž číhají síly temnot. Vystaven výsměchu okolí je jako pozorovatel mýtického nebezpečí plně ospravedlněn nečekaným vzestupem zla. Jeho úkolem je v tento čas probudit Bojovníky světla. Jenže, co když se síly světla a temnot ve vztahu k lidstvu od sebe zase tolik neliší? Snad stojí za to riskovat a pokusit se zahnat temnotu vlastními silami a přitom uhájit svobodu a samostatnost lidstva.

Rovněž poslední Wrightovo dílo patří do žánru fantasy, je jím trilogie Chaos Chronicles: Orphans of Chaos (2005 nom. Nebula), Fugitives of Chaos (2006) a Titans of Chaos (2007), jež v sobě snoubí témata běžné fantasy se super-hrdinským mýtem v příběhu pětice sirotků vychovávaných v přísném školském prostředí. Zatímco si pětice dospívajících uvědomuje, že se díky projevům nevysvětlitelných vlastností nemůže řadit mezi obyčejné lidi, pátrá po svém pravém původu a přitom experimentováním zdokonaluje a rovněž si osvojuje vlastní neobyčejné schopnosti.

John C. Wright je typem autora, jenž přistupuje k psaní fantastického žánru s ambicemi přesahujícími běžnou produkci. V případě Zlatého věku se dle svých slov pokusil napsat dílo zasazené do budoucnosti tak daleko, jak si jen lze představit a přitom ještě této vizi moci porozumět. V následujícím díle pak chtěl zpracovat čistě pulpové téma boje proti démonickým bytostem v rámci vznosné epické fantasy. Rovněž příběh pětice sirotků, zdánlivě ne tak široce rozvržený jako ty předchozí, v sobě skrývá bitvu o samotný osud vesmíru. Není se tedy čemu divit, když je Wright přirovnáván k Jacku Vancemu a Rogeru Zelaznymu nebo když mu byla poskytnuta čest pokračovat v jednom ze stěžejních děl A. E. van Vogta, a to v sérii ze světa Non-A nyní již připravovaným románem The Null-A Continuum (dosud nepublikováno). Není se však třeba obávat ani toho, že by se vzdal vlastních projektů, již teď se pod pracovním názvem Iron Chamber of Memory (dosud nepublikováno) zabývá příběhem hrdiny, jenž prochází magickým domem, přičemž v jednotlivých místnostech je jeho paměť neustále měněna. Musí si tak vést poznámky, aby ho změny v krátkodobé paměti neuvrhly v chaos a následující šílenství. Zdá se, že se Wright nebojí riskovat, objevovat nové cesty a přitom jít stále tou vlastní. Doufejme, že mu tato k psaní svěží fantastiky tolik potřebná vlastnost vydrží co nejdéle.

Martin Šust

John C. Wright

ZLATÝ VĚK

Obálka Stephen Martiniere

Překlad Vladimír Lackovič

Odpovědný redaktor Tomáš Jirkovský

Jazykový redaktor Helena Šebestová

Sazba provedena v LaTeXu

Vytiskla Tiskárna Havlíčkův Brod a.s.

Vydalo Nakladatelství Laser-books s.r.o.

Úslavská 2, Plzeň 326 00

tel+fax: 377 246 407

www.laser-books.cz

v edici Laser jako 328. publikaci

Edice SF svazek 182.

Plzeň 2007, vydání 1.

Prodejní cena včetně DPH 249 Kč

– 374 –