Nukleoid štěstí

Roger Zelazny

(2012)

Hodnocení:

*

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Kdysi pašerák uměleckých děl, nyní vážený obchodník s uměním, Ovidius Wiley, se jednoho dne probudil a našel svého bývalého společníka ubodaného k smrti na podlaze své galerie. To je samo o sobě podivné, ale když se na scéně objeví agent CIA, aby ho dostal z vazby na newyorském policejním oddělení, začnou se dít ještě podivnější věci.Přestože byl román sepsán již v roce 1971, poprvé byl vydán až v roce 2009.

Roger Zelazny

The Dead Man’s Brother

Copyright © 2009 by The Amber Ltd.

All rights reserved, which includes

to reproduce this book or portions

any form whatsoever.

Translation © Ivana Drábková, 2011

Copyright © 2011 for the Czech edition by BANSHIES

Cover Art © by Jon Suli van

Jazyková úprava: Vladimíra Krejčíková

ISBN 978-80-86456-48-5

Distribuce – tel.: 283 882 490

e-mail: banshies@volny.cz

Roger Zelazny

NUKLEOID ŠTĚSTÍ

Banshies

NUKLEOID ŠTĚSTÍ

I.

Rozhodl jsem se ho tam nechat ležet, protože nehrozilo, že by tam někomu mohl vadit, a šel jsem si do kuchyně uvařit kafe. Než začala voda bublat, zapálil jsem si cigaretu. Samozřejmě že musím uvědomit policii. Ale protože jen pár lidí vědělo, v kolik hodin mi ráno zvonil budík, usoudil jsem, že tam ještě může nějakou dobu tuhnout. Seděl jsem v kuchyni ve starém modrém županu, hleděl do šedivého rána a přemáhal kocovinu.

Včerejší večírek se vydařil. Byl jsem si jistý, že ten mrtvý mezi hosty nebyl.

Dlouhý nepálsky nůž – kurki – jenž dosud zdobil stěnu, teď trčel z jeho hrudi.

Kouřil jsem a přemýšlel.

Carl Bernini. Tak se jmenoval. Ani nevím, odkud vlastně byl. Kdysi, před mnoha lety, jsme spolu dělali. Pak jsme se rozešli. Od tý doby jsem ho neviděl. Že se objevil po tolika letech, bylo dost podivný. Přesto jsem s jeho smrtí neměl nic společnýho. Uvažoval jsem, jak se z celé záležitosti co nejrychleji vymotat.

Nalil jsem si kávu, napil se a usilovně přemýšlel. Po chvíli jsem vstal a zaklepal na dveře do zadního pokoje.

Ozvalo se kašlání a pár sprostých slov, než se ve dveřích objevil Bill Mailer. Vzadu přebývalo vždycky několik kluků a holek, který se neustále obměňovali. Ujal jsem se jich, poskytl jim přístřeší a živil je. Oni se mi na oplátku starali o dům, a když jsem odjel z města, obsloužili zákazníky. Bill měřil skoro dva metry, takže jsem si vedle něj připadal jako trpaslík, zvlášť když měl postavu jako panáček Michelin. Svůj harém pravidelně každý týden obměňoval. Na pohled kypěl zdravím a díky hladce vyholené hlavě se podobal střele. Nikdy jsern ho neviděl bez bílé košile a pořád z něj byla cítit tráva. Občas zapraskal klouby, a byl mnohem inteligentnější, než naznačoval bezvýrazný pohled jeho modrých očí. A také měl sklon být ke mně naprosto upřímný.

„Co je?“ zeptal se a zapínal si manžetové knoflíčky.

„Pojď si se mnou dát kafe.“

Promnul si oči a šel za mnou. Nalil jsem mu kávu a postavil před něj cukřenku. Osladil si ji, zamíchal a napil se.

Po chvíli svou otázku zopakoval.

„No, když to chceš vědět,“ povzdechl jsem si. „Pojď se podívat.“

Vstal. Byl bosý, stejně jako já. Vešli jsme do vedlejší místnosti, ve které mám pověšené dva obrazy od Picassa.

„Kristepane!“ vydechl překvapením a rychle došel ke Carlovi.

„Je mrtvej,“ potvrdil jsem.

„Co se stalo?“ zeptal se a pustil jeho bezvládnou ruku.

„Nevím. Myslel jsem, že o tom třeba víš něco ty.“

„Ne, ne,“ řekl. „Kdybych to udělal, už dávno bych byl na míle daleko.“

„A co někdo z tvejch kámošů?“

Zavrtěl hlavou.

„Ne, to bych poznal. Taky by zdrhnul. Jsou tu všichni.“

„Znáš ho?“

„Ne.“

„Já jo.“

„Fakt?“

„Potkal jsem ho před lety, ještě jako student, v Evropě. Nějakou dobu jsme spolu dělali, pak jsme se pohádali a nepříliš přátelsky se rozešli. Kdyby někdo pátral v minulosti dost hluboko, našel by mezi náma spojení.“

„Zavoláš policajty – nebo…?“

Přikývl jsem, že je zavolám. Zapraskal klouby.

„Budete se odtud muset s kámošema vypakovat,“ oznámil jsem mu. „Zavolej mi tak za měsíc, a jestli tu pořád budu, dám ti vědět, jestli je bezpečný se vrátit.“

„Můžu ti ňák pomoct?“

„Ne. Díky. Radši se do toho nepleť.“

„Tak jo. Dáš nám půl hodinku?“

„Máš ji mít. Ten nikam neuteče.“

Bill se vrátil vedle a já se šel nahoru osprchovat, oholit a oblíknout. Z oken nebylo pro mlhu nic vidět. Drobně pršelo.

Počkal jsem ještě o chvíli dýl a pak jsem zavolal policajty.

Nejdřív mě přepojovali na různá oddělení, než jsem jim řekl, že mám v galerii mrtvolu. To chlápka na druhém konci konečně zaujalo. Řekl mi, abych nikam neodcházel, že tam hned posílá hlídku.

Šel jsem dát na dveře ceduli s nápisem: DNES ZAVŘENO. Pak jsem vyšel ven a uvažoval, co dál. Stál jsem pod markýzou a vyfukoval kouř do mlhy. Vrtalo mi hlavou, co sakra dělal Carl Bernini v New Yorku. Zatracenej trouba. Zasloužil si zemřít. I když pokud šlo o renesanci, byl fakt dobrej.

Tohle místo není nic moc, ale stálo mě pořádnej balík peněz. Nazval jsem to galerie Taurus, podle znamení, ve kterým jsem se narodil. Bejvalo to starý skladiště. Zrekonstruoval jsem ho a říkám tomu domov. Mám tu hodnotný věci. Samozřejmě, většina jich je na prodej. V trezoru mám i originál Dalího. Označoval svá díla tajnými kódy a některý mi prozradil. Posviťte si zešikma na Dalího plátno a hned poznáte, jestli to maloval on. Se znalostí příslušnejch kódů můžete ověřit pravost jeho obrazů. Každopádně jsem si během let vybudoval poměrně slušnou reputaci, a teď se objeví Carl a nechá se probodnout v mý galerii.

Když jsme spolu kdysi dělali, dokázali jsme zcizit pár Tintorettů, hodně vlámských prací, ikony i drahý šperky. Rodiče mě poslali do Evropy studovat historii umění, a taky proto, abych byl co nejdál od nich. V naší malé rodině jsem nebyl příliš oblíbený. Ve Florencii jsem potkal Carla Berniniho. Když si zjistil, co jsem zač, navrhl mi skvělý způsob, jak si přivydělat. Takže to chodilo tak, že když jsem zrovna nestudoval dějiny umění, aspoň jsem si uměním přivydělával.

S touhle činností jsem skončil ještě dřív, než jsem se vrátil do Států. Po návratu jsem rodičům sdělil, že hned druhej den jdu do města a nechám se naverbovat do armády. Řekli, že jsou moc rádi, že jsem se vrátil.

Do armády jsem vstoupil především proto, abych mohl úspěšně pokračovat v bezstarostném a nezodpovědném životě, a taky trochu ze zvědavosti, jestli mě i ve vojenském prostředí bude pronásledovat smůla na drobné nehody, jež mě provázela většinu mého dosavadního života.

Tak to je ve zkratce můj příběh.

Čekal jsem.

Venku pršelo.

* * *

Seržant McInery se trochu zamračil, když pomalu vyslovil moje jméno.

„Je to tak,“ přitakal jsem.

„Ovidius?“ zopakoval. „Ovidius Wiley?“

„Správně.“

Hláskoval jsem mu to, když si to zapisoval do bloku. „Takové jméno jsem ještě neslyšel,“ poznamenal.

„Tak se jmenoval antickej básník, kterýho má táta moc rád. Pojmenoval mě po něm.“

„A to byl tak dobrej básník?“ zeptal se.

„Myslím, že jo.“

„Takže… co se tu stalo?“

„Nevím.“

„Jak to myslíte? Znáte toho chlapa nebo ne? – Počkat! Neodpovídejte! Stejně vás musíme předvést k výslechu. Na stanici vás musí poučit o vašich právech a tak. Ale jestli chcete právníka, tak mu zavolejte rovnou odtud, ať se dostaví na policejní oddělení. Ušetří se tím čas.“

„Nechci právníka. Neudělal jsem to. Jenom jsem ho našel.“

Pokrčil rameny, přičemž byl obrácený částečně ke svému parťákovi, jenž stál u dveří a dělal, že mě nesleduje, a částečně ke mně.

„Klidně si zatím udělejte pohodlí,“ řekl. „Musíme tu počkat na kluky z oddělení vražd.“

Přikývl jsem a posadil se na pohovku.

„Čekáme, až se ozvou vysílačkou,“ prohodil ke kolegovi, mrňavýmu snědýmu chlápkovi, co mi ani nekývl na pozdrav. Pak se obrátil ke mně. „Vadilo by vám, kdybych si prohlídnul nějaký vaše obrazy?“ zeptal se.

„Vůbec ne, jen si poslužte.“

Když seržant odešel, jeho nemluvný parťák se usadil na židli vedle otevřených dveří a pozoroval mě.

Po několika minutách jsem se ho zeptal: „Nedáte si kávu?“

„Ne,“ zněla strohá odpověď.

Nalil jsem si tedy sám, a zatímco jsem ji upíjel, zvažoval jsem, co odpovím, až se mě nakonec zeptají, jestli toho mrtvýho znám. Rozhodl jsem se to popřít.

Pak se dostavil tým z oddělení vražd. Někteří rozmístili světla a začali fotit místo činu, další snímali otisky. Samozřejmě nejdřív z nože.

„V kolik hodin jste ho našel?“ zeptal se kapitán.

„Nedíval jsem se na hodiny,“ odpověděl jsem. „Ale bylo to chvíli před tím, než jsem zavolal na policii.

Mimochodem,“ dodal jsem, „dávejte, prosím vás, pozor na ty obrazy.“

Změřil si mě pohledem, čímž mi dal jasně najevo, ať jdu k čertu, ale jinak mlčel. Když se otočil k odchodu, vyndal jsem z kapsy klíče a sundal z kroužku náhradní od hlavních dveří.

„Tady je klíč,“ zavolal jsem na něj. „Rád bych, abyste si ho vzal k sobě, a až tady skončíte, kdybyste laskavě zamknul.“

Povytáhl obočí a pousmál se.

„A kde si myslíte, že budete vy?“ zeptal se.

„Na stanici,“ odpověděl jsem. „Seržant McInery mi sdělil, že mě odveze k výslechu, hned jak dorazíte vy. Před chvílí dostal vysílačkou pokyny.“

Kapitán se otočil na McIneryho.

„Takový jsem dostal rozkazy,“ potvrdil.

Kapitán pokrčil rameny, otočil se ke mně a natáhl ruku.

„Tak dobře, dejte mi ten klíč,“ řekl. „Až budeme hotoví, zamknu. Když vás nezastihnu ve městě, někdo vám ho sem doveze později.“

Podal jsem mu klíč. Otočil se a zahleděl se na mrtvého – na probodnutého Carla Berniniho.

„Jdeme,“ vyzval mě McInery. „Projedeme se.“

Doprovodil mě ven k autu.

Jak jsme se pomalu ploužili v hustém provozu, lámal jsem si hlavu s nejasnými známkami toho, že se tu odehrává něco, co neprobíhá přesně podle běžného postupu. Mohlo snad vyjít najevo něco, co se týkalo mé minulosti? Zdálo se mi to dost nepravděpodobné. Bylo to pohřbeno hodně hluboko a neexistoval důvod takové věci vyhrabávat na světlo boží. Ale i kdyby něco z toho vyplulo na povrch, co na tom? Ve Spojených státech jsem nikdy žádný zločin nespáchal.

Sledoval jsem provoz, špinavé budovy, déšť, válející se mlhu, chodce s deštníky, sem tam nějaké osvětlené okno. Naslouchal jsem zvukům probouzejícího se města.

Cestou mi dělalo největší starost, že nikdo nesetřel prášek na otisky prstů ze Chagalla, pod kterým leželo tělo.

Přijeli jsme na policejní služebnu, kde mě řádně poučili o mých právech. Řekl jsem jim, že jsem nevinný, že žádnýho obhájce nepotřebuju a že jim dobrovolně odpovím na všechny otázky.

Tak začali. „Proč jste to udělal?“ zeptal se muž v uniformě, kterému mě nepředstavili.

„Neudělal jsem to,“ řekl jsem a na dlouho se odmlčel.

Po mnoha podpásových otázkách jsem zase promluvil. „Podívejte, rád podstoupím test na detektoru lži, jestli chcete.“

To je poněkud obměkčilo.

„To není nutné ani potřebné,“ prohlásil jeden z nich. „Stačí, když nám řeknete, co se podle vás stalo.“

Udělal jsem to.

„Znáte toho muže?“ zeptal se.

„Ne,“ odpověděl jsem.

Pohlédli jsme si do očí. Pak se zeptal: „Víte to jistě?“

„Ano. Proč?“

„Měli jsme anonymní telefonát, podle kterého jste toho muže znal, když jste žil v Evropě.“

„Vzdávám se,“ řekl jsem. „Nechápu, o co tu kráčí.“

„To nevíme ani my,“ řekl. „Ale samozřejmě budeme muset váš vztah k mrtvému prošetřit.“

„Je mi to jedno,“ řekl jsem mu. „Nepřipadá vám zvláštní, že jsem to sám ohlásil na policii, jestliže jsem ho podle vás doopravdy zabil já?“

„Nevím,“ odpověděl.

McIneryho a jeho parťáka odvolali. Chlápek, co mě pak vyslýchal, hubený, vrásčitý s nenávistným výrazem, se představil jako Del Masters. Posadili mě proti němu na nepohodlnou židli, takže mi navíc přímo do očí dopadalo světlo z okna.

„Neudělal jsem to,“ trval jsem na svém. „To je všechno, co vám k tomu můžu říct. A je to pravda. Jsem z toho celej pryč.“

„To je pochopitelné,“ uznal, „vzhledem k okolnostem.“

„… a nemám jak prokázat svou nevinu,“ dodal jsem.

„Volal jste ještě někomu kromě policie? Mluvil jste pak ještě s někým?“

„Ne.“

„Rozumím. Obávám se, že si vás tu budeme muset nějakou dobu nechat.“

Vstal.

„Počkejte!“ zarazil jsem ho. „Jak dlouho mě tu chcete držet a z čeho jsem obviněn?“

„Jste podezřelý z vraždy,“ oznámil mi a odešel.

Tiše jsem zaklel. Po tolika nezákonných činech, který jsem provedl, to bude pořádná ironie, když mě zašijou za něco, co jsem neudělal.

Vešli dva policajti a odvedli mě do cely. Sebrali mi sirky, pásek a tkaničky z bot.

„Nemám sebevražedný úmysly,“ chabě jsem se bránit.

„Předpisy,“ odpověděli.

* * *

Čekal jsem. Tři dni. Bylo mi divný, že když jsem nakonec požádal, jestli bych mohl zavolat právníkovi, ignorovali mě. Během těch tří dní se mě už na nic neptali. Připadalo mi, že na mě úpln zapomněli. Kromě jídla.

Pak se objevil ten chlápek.

Černý oblek, černý kufřík.

Položil mi jedinou otázku.

„Jste Ovidius Wiley?“

„Ano,“ odpověděl jsem.

„Můžeme vás odtud dostat,“ prohlásil.

„Kdo je to ‚my‘ a kam?“ zeptal jsem se.

„Co byste řekl na McLean ve Virginii?“

„Bezva,“ řekl jsem. „Co tam je?“

„CIA,“ odpověděl.

„Ach! O co jde?“

„Nevím,“ přiznal. „To vám musí vysvětlit můj sekční šéf.“

„Jakej vliv to bude mít na obvinění z vraždy?“

„To nemohu říct.“

„A váš šéf?“

„Předpokládám, že ano.“

„Tak jdeme.“

… A tak se přede mnou začal pomalu odvíjet celý ten šílený sled událostí.

Propustili mě a můj dosud bezejmenný průvodce kývl na svého statnějšího kolegu, jenž stál vedle auta a kouřil. Muž otevřel dveře a pokynul mi, abych nastoupil. Představování jsme opět vynechali.

Po nějaké době jsem si odkašlal a ozval se: „Můžu se zeptat, kam jedeme?“

„Už jsem vám to říkal,“ sdělil mi menší z nich, jenž se posadil za volant, a teď pozorně sledoval provoz.

Ten větší seděl někde za mnou, takže jsem ho neviděl. Usoudil jsem, že se takhle posadili záměrně.

„Myslel jsem nejbližší zastávku,“ vysvětlil jsem mu.

„Já taky,“ odpověděl.

„Nemohl bych se aspoň zastavit doma, abych se osprchoval a převlékl?“

„Ne,“ zněla strohá odpověď.

Tak jsem muže na zadním sedadle požádal o cigaretu a v mizerné náladě sledoval taxikáře, jak svádějí každodenní boj se všemi ostatními řidiči. Potřeboval jsem se oholit, oblečení jsem měl zmačkaný, smrděl jsem a celý tělo mě bolelo. Byl jsem však mnohem víc vyvedený z míry než rozmrzelý. Co mohla chtít vládní organizace, zabývající se bezpečnostními otázkami státu, od váženého obchodníka s uměním? Co mohla chtít natolik, že ho vytáhla z policejní cely, kde čelil obvinění z vraždy, a vezla ho přímo do svého sídla? Jedinou zkušenost s jejich typem činnosti jsem získal během vojenského výcviku, na malém území sestávajícím z vlhké džungle, několika malých usedlostí, vystrašených vesničanů, páchnoucích bažin a kluzkých, kamenitých míst, kterým občas říkali kopce. Lidi ze zpravodajský služby mě však stáhli zpátky a nechali mě radši vyplňovat formuláře a zakládat šanony. To vše na základě mých výsledků v terénu. Získal bych informace, které chtěli, jenže jsem při průzkumných letech ztratil tolik letadel, že jsem začal mít dojem, že by byli mnohem radši, kdyby se jim vrátily ty vrtulníky a letadla než já se svými zprávami. Takže do terénu jsem se nehodil. A jinak jsem nedělal nic zajímavého. Neměl jsem pocit, že by CIA nějak zvlášť toužila využít moje zkušenosti z oblasti vyzvědačství.

Tak co za tím tedy je?

Zabýval jsem se tím v duchu celou cestu na Kennedyho letiště, kde auto vrátili do půjčovny a nikdo si nevšiml promáčklého nárazníku a rozbitého zadního světla z menší nehody na zpáteční cestě.

Ve frontě na letenky jsem pořád ještě přemýšlel. Pak jsem takové úvahy hodil za hlavu a oznámil těm dvěma, že chci jít na toaletu a trochu se opláchnout. Nic nenamítali, takže jsem si cestou koupil jednorázový holicí strojek a tubu holicího krému. Když jsem se oholil, všiml jsem si, že bedlivě sledujou, jestli holicí strojek opravdu vyhodím.

Pozval jsem je na kávu nebo pivo, protože díky husté mlze a smogu nabraly všechny lety zpoždění. Rozhodli se pro kávu, ale zaplatili si ji sami.

Nesnáším rušná a přeplněná místa. A když vidím davy lidí obtěžkaných zavazadly, kufříky, balíčky, foťáky, taškami, krabicemi na klobouky, deštníky a bůhví čím ještě, oblečených do každého počasí, jak neustále brebentí, spěchají, čekají, stojí, sedí, děti je zlobí, a vypadají ztracení v místě, kde se jim nad hlavou ozývá víceméně nesrozumitelné hlášení a kam zvenku doléhá řev motorů, to vše na pozadí blikajících čísel, symbolů a nápisů, které většina stejně nevnímá, pokaždé myslím na Brueghela. Taky mě to zneklidňuje. Toho potrhlýho Holanďana mám totiž docela rád.

Dopili jsme kávu, odebrali se k naší odletové přepážce a tam zase čekali. Spolu s námi tam byli čtyři ospalí námořníci, početná rodinka, skupinka asi deseti studentů a několik mužů s kufříky. Vrátil jsem se v duchu ke svým úvahám.

Soustředil jsem se na otázku, která se mi honila hlavou celou dobu, když jsem seděl ve vazbě na policejní stanici. Proč Carl Bernini zemřel v mé galerii? Mohl tam přijít něco ukrást. Už byl dost starý na to, aby změnil profesi. Na druhou stranu, mohl také zjistit, že tam žiju, a chtěl se u mě zastavit. To jsem však hned zavrhnul, protože je spousta jiných způsobů, jak se s někým spojit. Ať už ho k návštěvě vedlo cokoliv, zjevně bez problémů překonal zámek, vešel dovnitř, rozhlédl se, a pak probodnutej dýkou na místě zemřel.

Připomněl jsem si, co o něm vlastně vím. Carlovi bylo něco přes padesát, měřil kolem metru sedmdesáti, vážil asi pětasedmdesát kilo. Nosil brýle na čtení a otvírání zámků. Jen zřídka se věnoval jiné kriminální činnosti než krádežím uměleckých děl. Moc nepil, občas si dal sklenku vína. Zato bodně kouřil. Nikdy se nezmínil o žádných příbuzných, ani o rodině, ačkoliv v době, kdy jsem ho znal, měl dlouholetou přítelkyni jménem Maria Borsini.

Když jsem ho našel v galerii mrtvého, měl na sobě tmavý, trochu obnošený oblek. Taková byla prostá, základní fakta, představující téměř všechno, co jsem o něm věděl. A nic z toho mi teď k vyřešení záhady nepomohlo. Měl jsem pocit, že se snažím nabrat vodu do dlaní a ona mi protéká mezi prsty.

Když jsem se dostal v úvahách až sem, dovolili nám konečně nastoupit do letadla. Uvědomil jsem si, že mě ani nenapadlo požádat své bodyguardy, aby se legitimovali. Přinejmenším bych tak zjistil jejich jména. Nepochyboval jsem, že jsou to agenti, ale je dobrý vědět, kdo vás unáší.

Posadili mě k okýnku, větší se posadil vedle mě a menší zaujal místo u uličky. Tak jsem se připoutal, založil si ruce a vzdychl. Nad hlavou mi tiše syčel vzduch z klimatizace.

Kéž by ses smažil v pekle, Carle Bernini! pomyslel jsem si. Pak jsem se musel v duchu zasmát, když jsem si vzpomněl, jak miloval Danta.

Pak jsme se konečně odpojili od chobotu, otočili, pomalu dorolovali na dráhu, vyčkali povolení ke startu, prudce se rozjeli mlhou, odlepili se od země a vzlétli.

II.

Snažil jsem se trochu si zdřímnout, a už se mi to skoro podařilo, když jsme přistáli na letišti Dulles International. Potlačil jsem zívnutí a postavil se jako ostatní. Jako obvykle jsem se praštil do hlavy o skříňku na zavazadla. Šel jsem poslušně se svými průvodci, a přestože mi Dulles vadí ze všech letišť asi nejmíň, byl jsem rád, když jsme vyšli ven a zamířili k parkovišti.

Zachovali stejnej zasedací pořádek, a zase jsme jeli osobním autem s nálepkou na předním skle.

Nad námi modrá obloha a otevřeným oknem dovnitř proudil chladný a svěží vzduch. Okolní krajina měla svůj půvab a provoz na dálnici byl poměrně slabý. Vzduch příjemně voněl a cestou jsem napočítal několik veverek. Chvíli jsem si přál, abych si byl našel radši něco na venkově, místo abych se usadil v New Yorku. Ale odsouzenci, starý lidi a oběti neštěstí mívají vždycky směšná přání.

Upřímně jsem však doufal, že se zpráva o tom, co se stalo v New Yorku, nedostane k mojí sestře Susan, nyní šťastně vdané matce tří dětí, která mi nikdy nezapomene poslat přání k svátkům a občas napíše i dopis. Dělala by si starosti. A ani k otci. Ten by se rozčílil. Možná by byl dokonce trochu znepokojený. Koneckonců, nejradši tráví veškerý čas překládáním klasiků, s výjimkou případů, kdy učí jiné, jak to dělat, a situace, do níž jsem se dostal, by ho mohla z této činnosti vytrhnout. Máma se nikdy nezmínila o tom, že by mluvil ze spaní, ale vsadím se, že kdyby mluvil, bylo by to řecky nebo latinsky. A pokud jde o mého bratra Jima, toho samolibého akademika, je mi úplně jedno, jestli se něco dozví.

Zeleň přetrvala až do městské části Langley, jak jsme jeli podle ukazatelů do cíle naší cesty. Vzhledem k tomu, že jsem nikdy předtím tohle sídlo neviděl, musím připustit, že jsem čekal něco trochu jinýho. Budovu CIA obklopovaly stromy a celkově zaujímala ohromnou plochu. Zvenku nevyhlížela nijak zvlášť zlověstně. Architektonicky zapadala do stylu padesátých let 20. století, ve kterém se stavěly rozměrné vládní budovy. První dvě podlaží tvořila základnu, ze které vyrostlo pět navzájem propojených bloků. Ty sahaly do výšky dalších pěti pater a zakončovaly je oblouky z matného skla. Celá budova měla povrch z toho křemičitého materiálu, co vypadá tak stylově. Mohla to být krásná nemocnice.

Projeli jsme bránou a zajeli na parkoviště, kde mělo auto vyhrazené místo. Jak jsme se blížili k chladnému kolosu betonu a tajemství, jen tak mě napadlo, do jaké části mě asi zavedou. Ani to jsem se nikdy nedozvěděl. Možná, kdybych přišel s pěknou holkou a koulí z provázků… Kdoví.

Uvnitř budovy nás zastavili ozbrojení strážci a moji průvodci se legitimovali. Pak rychle a tiše něco vysvětlili pracovníkovi ostrahy a vyplnili nějakej formulář. Zřejmě se týkal mě, protože ho vyměnili za velkou plastovou propustku, kterou mi předali, a hned mě upozornili, že ji nesmím ztratit. Stejný propustky dostali i oni dva a šli jsme dál. Chvíli na mě ještě počkali, než jsem si u stánku koupil cigarety.

Jak jsme procházeli dlouhými pochmurnými chodbami, stoupali po schodech a pokračovali dalšími dlouhými a pochmurnými chodbami a občas nám zkontrolovali propustky, všiml jsem si na stěnách pokynů, jak připravit tajné dokumenty k likvidaci, a rozpisů, kdy se budou sbírat. Slyšel jsem klapání psacích strojů, vyzvánění telefonů. Cítil jsem se čím dál víc nesvůj, jak se úměrně k tomu uvolňovali moji průvodci. Usmívali se, kývali na pozdrav, dokonce prohodili pár slov s několika lidmi, které jsme potkali. Ti mě vždycky jenom přelítli pohledem a dál si mě nevšímali. Cítil jsem se tam jako vetřelec.

Museli jsme projít několika zamčenými dveřmi, než jsme se dostali k jedněm otevřeným, což byl zřejmě cíl naší cesty. Pokynuli mi, abych vešel. Vstoupil jsem do prázdné kanceláře.

Místnost měla asi devět krát dvanáct metrů a celou podlahu pokrýval světlý koberec. Hnědé stěny byly obestavěné prosklenými knihovnami a na volných místech byly vkusně rozvěšené jednoduché lepty. Uprostřed místnosti stál konferenční stůl, několik židlí a široký, naleštěný psací stůl, na kterém trůnily dva telefony, diktafon, ovládací jednotka interkomu, psací podložka a pečlivě uspořádané psací potřeby, bloky, kalendář a bronzové dětské botičky. Jediných pět oken v místnosti vyplňovalo stěnu za stolem. V pravém rohu stály dvě kartotéky a kancelářský stolek.

Došel jsem ke konferenčnímu stolu a posadil se na židli hned u velkého pracovního stolu. Po chvilkovém zaváhání se usadili i moji průvodci – menší přímo proti mně a větší vlevo vedle mě.

Přisunul jsem si popelník, otevřel krabičku cigaret a nabídl jim. Odmítavě zavrtěli hlavou, tak jsem si zapálil sám.

Nakonec jsem se zeptal: „Jak dlouho tu ještě budeme čekat?“

Chlapík proti mně pokrčil ramenem a pak dodal na vysvětlenou: „Přišli jsme trochu dřív. Ale neměli bychom už čekat moc dlouho.“

Když se mnou mluvil, nedíval se mi do očí, což ostatně během naší krátké známosti neudělal ani jeden. Když jsem se díval přímo na ně, vždycky uhnuli pohledem, ale jinak jsem na sobě jejich pohledy cítil dost často – přistihl jsem je, jak si mě prohlížejí.

Když jsem zaslechl kroky a hlasy, vrhl jsem pohled ke dveřím a spatřil, jak vcházejí dva muži. Moji průvodci se postavili. Já zůstal sedět.

Oba příchozí vypadali tak na padesát. Ten, který zamířil k psacímu stolu, měl kruh šedivých vlasů kolem lesklé lysiny na temeni, na nose tlusté brýle, tvář zbrázděnou hlubokými vráskami a na ní úsměv. Druhý byl tlouštík, který měl naopak tváře kulaté a červené. Na sobě měl tmavý oblek, včetně vestičky, na řetízku klíček, značící členství v akademické společnosti Pí Beta Kapa. Věnoval mi podezíravý pohled.

Ten první muž – jako by ho to napadlo až teď – se ke mně náhle otočil, natáhl ruku a představil se: „Jsem Paul Collins. Tohle je doktor Berwick.“

Tak jsem se zvedl a potřásl si s nima rukou. Načež se Collins obrátil k mým průvodcům a řekl: „Děkuji. Můžete jít.“

Zavřeli za sebou dveře a Collins mě vyzval, abych se posadil. Usadili jsme se všichni a ještě chvíli se navzájem pozorovali. Přestože jsem ani jednoho z nich neznal, jméno ‚Berwick‘ sepnulo nějaké obvody kdesi hluboko v mé paměti. Nepropojily se ještě všechny, takže paměť odmítla vydat odpověď. Věděl jsem jenom, že už jsem o něm někdy v souvislosti s něčím slyšel.

„Zdá se, že jste měl v New Yorku nějaké problémy,“ začal Collins s úsměvem na rtech.

Pokrčil jsem rameny.

„Jsem nevinný,“ řekl jsem, „jestli to má nějaký význam. Stejně to už nijak neovlivním.“

„Já možná ano,“ prohlásil.

„Vysvětlíte mi to, prosím?“

Místo odpovědi se naklonil, odemkl zásuvku stolu a pak zřejmě ještě další tajnou schránku – použil k tomu několik klíčů. Když se opět narovnal, držel v ruce tlustý fascikl. Položil ho na stůl a začal v něm listovat.

„Zdá se, že mluvíte plynně německy, italsky a francouzsky a trochu ovládáte i další jazyky, včetně těch klasických. To se může vždycky hodit.“

„Chodil jsem do školy v Evropě,“ řekl jsem. „Vaše organizace určitě nepotřebuje další –“

„Ano,“ skočil mi do řeči. „Tugingen, že? Ale Carla Berniniho jste potkal v Římě.“

Když jsem na to nic neřekl, pokračoval: „Po návratu do Států jste se přihlásil do armády, absolvoval jste kurz v důstojnické škole a poté, co jste získal důstojnickou hodnost, jste prošel následným výcvikem ve zpravodajské práci.“

Odfrknul jsem si.

„Několikrát jste byl vyslán do oblasti bojů,“ pokračoval, „a následně převelen k delikátnější práci v zázemí. Čtyřikrát jste se objevil na seznamu pohřešovaných a dvakrát vás prohlásili za mrtvého.“

„Tohle všechno vím,“ upozornil jsem ho.

„Nechám stranou skutečnost, že jste býval zlodějem uměleckých děl,“ řekl a otočil pár dalších stránek, „ i to, že vy a nedávno zesnulý pan Bernini jste kdysi byli úzce spojováni s takovou činností.“

„Díky.“

„Ale rozumím tomu tak, že každoročně podnikáte značné množství cest do Evropy…“

„Jako obchodník s uměním navštevuju spousty galerií a muzeí, účastním se výstav a aukcí, setkávám se s umělci i soukromými sběrateli a nedělám nic nezákonného. Určitě mi můžete poskytnout podrobné záznamy o všech mých cestách, včetně termínů i navštívených míst.“

Pokrčil rameny.

„Ty nejsou důležité. Jen jsem vám chtěl předložit nějaká fakta.“

„Už jste mi jich předložil dost, takže byste mohl rovnou přejít k tomu, co po mně chcete.“

„Je to poněkud delikátní záležitost,“ prohlásil, „ale vy máte základy zpravodajské práce, a zároveň jste schopen se v cizině chovat nenápadně. Navíc –“

„Ne!“ řekl jsem a postavil se. „Žádnou špionáž pro vás dělat nebudu!“

„O špionáži tu nepadlo ani slovo,“ upozornil mě, „nicméně z vaší reakce soudím, že ji považujete za pochybnou činnost.“ Vzdychl a sáhl pod psací podložku a vytáhl odtud list papíru. „Ne, nechci, abyste byl špion,“ řekl a pohledem přelétl stránku, „ale z pochopitelných důvodů jsem na takové reakce citlivý. Náš obraz v očích veřejnosti je naprosto zkreslený, hlavně díky novinovým článkům a filmům, kde fanatičtí antikomunisté hledají nepřátele za každým rohem. Dovolím si vám přečíst slova Harolda Macmillana na adresu špionů a přeběhlíků. Je to docela výstižný postřeh. Často se k němu vracím, aby mi zvedl náladu, když se nám v práci nedaří nebo když někdo reaguje jako vy.“

Začal číst: „Přeběhnutí kohokoliv z politického oddělení není příliš důležité. Co může druhé straně předat? Pár memorand, která se, jak si z vládních memorand pamatuji, nikdy nepřiklánějí na jednu nebo druhou stranu… Doopravdy nebezpečná je špionáž technická. Nějaký přístroj, nové zařízení nebo zdokonalení, která zůstanou aktuální – jak dlouho? – nejvíc rok? Myslím, že je to celé trochu přehnané, hlavně důležitost toho všeho.“

Zasunul papír zpátky pod podložku, vzdychl a řekl: „Tolik o špionáži. Kdybych byl šéfem rozvědky, pane Wiley, rád bych vám sdělil, že nabídka převyšuje poptávku. Nepotřeboval bych vás: najal bych si na to profesionála. Macmillanova slova jsem vám nicméně přečetl pro vaše poučení. Špionáž je nudná, nezáživná a fádní práce – a jak jsem už naznačil, pro vás mám delikátní záležitost.“

Znovu jsem se posadil.

„Pokračujte, prosím,“ řekl jsem.

Přikývl.

„Kromě věcí, které jsem tu už o vás zmínil, se zdá sotva možné, že byste mohl mít další užitečnou přednost. Ale ať vám o tom víc řekne doktor Berwick,“ řekl a otočil se k němu.

„Zabývám se statistikou,“ řekl Berwick a pomalu ke mně obrátil pohled. „Před lety jsem pracoval na projektu financovaném armádou, dvěma vědeckými ústavy a velkou pojišťovnou. Armádu zajímala schopnost přežití. Jak to, že Audie Murphy vyjde z tolika bojových akcí téměř nezraněn, zatímco silnější a někdy i chytřejší muži kolem něj umírají? Jak to, že Eddie Rickenbacker přežil takové množství smrtelně nebezpečných situací? Naše skupina sledovala osoby s podobnou minulostí, testovala je po psychologické i fyzické stránce v naději, že dokážeme určit faktory, jež podmiňují tenhle druh štěstí nebo smůly, nebo jak tomu chcete říkat. Pojišťovnu naopak zajímaly podobné informace s ohledem na ty smolaře. Zdálo se, že oba dva typy lidí ovlivňuje stejná věc, ať už je to cokoliv, takže jsme na výzkumu měli stejný zájem. Po skončení projektu a předložení našich závěrečných zpráv si tahle organizace,“ vrhl krátký pohled na Collinse, „ponechala několik členů z původního týmu a pokračovala ve výzkumu ve vlastní režii.“

V tu chvíli se mi konečně rozbřesklo a já si vzpomněl, kdo je doktor Berwick.

„A zjistili jste, jak to tedy je?“ zeptal jsem se.

Znovu krátce pohlédl na Collinse a ten lehce zavrtěl hlavou.

„Nemám povolení vám to sdělit,“ oznámil mi.

Myšlenky mi divoce vířily v hlavě. Zeptal jsem se: „Ale máte důvod se domnívat, že to nějak souvisí s chromozomy?“

Po chvilce neproniknutelného mlčení se ozval Collins. „Docela bystrá úvaha. Ale myslel jsem, že s bratrem nemluvíte.“

„Nemluvíme,“ potvrdil jsem. „Ale v době, kdy byl na škole, jsme spolu ještě mluvili, a pamatuju si, jak mi vyprávěl o nějakejch praštěnejch experimentech, kterých se zúčastnil, protože za to dostal tři babky za hodinu. Vedl to nějakej profesor Berwick. V tý době jste už byl takhle tlustej, že jo, doktore?“

Sundal si brýle, očistil si je, podíval se na ně proti světlu, nasadil je zpátky a zastrčil kapesník do kapsy.

„Ano,“ řekl. „Máme to v rodině.“

„No, takže,“ řekl jsem, „když se vám podařilo přesvědčit tyhle milé byrokraty, aby vám uvěřili, že jste na stopě nějakého objevu, a dá se logicky předpokládat, že jste použil mého bratra jako příklad toho, co jste chtěl dokázat, proč nesvěříte tuhle vaši delikátní záležitost právě jemu?“

Berwick otevřel ústa, ale Collins ho hlasitým povzdechem přerušil dřív, než mohl něco říct. Úsměv z jeho tváře však zmizel.

„Pane Wiley,“ pronesl chladně, „můžete si gratulovat ke správnému odhadu, že jsme se o vás dozvěděli přes vašeho bratra. Každý účastník prvotního testování vyplnil naše dotazníky a jeden z bodů se týkal příbuzných. K prvnímu testování byli vybráni jen typičtí smolaři a ti, kteří uvedli, že několikrát vyvázli se zdravou kůží z nebezpečných situací. Uvažovalo se o tom, že by se kontaktovali i jejich příbuzní, aby se zjistilo, jestli i oni mají podobné štěstí či smůlu. Tyhle aspekty se však v té době nezkoumaly, protože projekt byl předčasně ukončen. V důsledku škrtů v rozpočtu ztratil vládní finanční podporu a pojišťovna o něj po předběžných zprávách ztratila zájem. Když jsme do projektu vstoupili my, rozhodli jsme se na doporučení biologické sekce výzkumného týmu prověřit příbuzné. Tak jsme se dostali k vašim záznamům a informacím o tom, jak jste přežil a unikl z nebezpečných situací. Nebudu je tu uvádět, protože se bojím, že byste mi zase řekl, že to všechno už znáte.“

„Díky.“

„Ale na základě všech těchto okolností,“ pokračoval, „když jsme se dozvěděli o vašich současných těžkostech, bylo rozhodnuto, že bychom si vy a naše organizace třeba mohli být navzájem prospěšní.“

Mimoděk jsem se ušklíbl. Bylo rozhodnuto. Po většinu dospělého života jsem si všímal, že kdykoliv nějaká větší organizace začala mluvit takhle neosobně a nejasně, chystala nějakou boudu. Upozorňovala, že z jejich strany za to není nikdo konkrétní zodpovědný. Viníkem a tím, kdo dělá za firmu nepopulární a nepříjemná rozhodnutí, je vždycky imaginární někdo, koho nelze obvinit ani potrestat.

„O mých ‚současných těžkostech‘ jste se dozvěděli zatraceně rychle,“ podotkl jsem. „Chci vám poděkovat, že jste se tak pohotově postarali o mé blaho.“

Collins trochu zrudnul a já pokračoval dál. „Nemám stejný názor na to, co jsem tu slyšel o tom nesmyslném výzkumu, proč mají lidi štěstí nebo smůlu: to jsou blbosti. Připadá mi to spíš jako dobrá finta na získání financí. Já zkrátka a dobře věřím v náhodu – ať už šťastnou nebo nešťastnou – a jak se zdá, právě teď mám trochu smůlu. Navíc je mi srdečně jedno, co o mně víte. Proč mi prostě neřeknete, co po mně chcete a co jste mi za to ochotni nabídnout?“

Doktor Berwick však nasupeně vstal, došel až ke mně, upřel na mě zlostný pohled a zašermoval mi prstem před nosem. A to všechno dřív, než se Collins zmohl na odpověď.

„Mladíku!“ řekl. „Chlubit se vlastní neznalostí je známka hlouposti! Neznáte vůbec žádná fakta, ale děláte závěry, jež zpochybňují roky pečlivých a podrobných výzkumů! Kdo jste, že zesměšňujete ověřování teorie, jejímž jste právě vy živým důkazem? Vy –“

„Doktore Berwicku,“ zarazil ho Collins mírně.

Stejný výraz a postoj – vypoulené oči, náhle ztuhlá ramena, hlava zakloněná dozadu – jsem už jednou viděl u člověka, kterého právě střelili ze zálohy.

Berwick sklopil zrak a pomalu se otočil ke Collinsovi.

„Omlouvám se, ale na okamžik jsem se přestal ovládat,“ řekl a vrátil se na své místo.

„To je pochopitelné,“ odpověděl Collins, „stejně jako reakce pana Wileyho na danou situaci.“

V tu chvíli mě napadlo, jestli mi z uší začíná stoupat ve spirálách kouř vzhůru ke krytým zářivkám. Věděl jsem, že se mi Collins v duchu vysmívá. Jen mě chtěl udržovat v nejistotě. Věděl, že jsou mi ukradené všechny Berwickovy domněnky. Bylo mu jasný, že jediný o co mi jde, jsou odpovědi na moje otázky. Došel jsem k názoru, že je to pěknej parchant.

„Nemělo by to být nijak zvlášť nebezpečné,“ řekl. „Jen si uděláte malý výlet, promluvíte si s pár lidmi, zpracujete pár informací a podáte zprávu o tom, co zjistíte, jednomu z našich lidí. S největší pravděpodobností tak strávíte příjemnou dovolenou.“

Ačkoliv jsem nebyl v pozici, abych mohl kritizovat něčí morálku, s určitým pobouřením jsem tušil, co přijde.

„A když to pro vás udělám?“ zeptal jsem se.

„Pak,“ řekl, „jsem přesvědčený, že vaše těžkosti v New Yorku budou zapomenuty.“

„Aha. A kde konkrétně bych měl strávit tu příjemnou dovolenou?“

„Převážně v Itálii, řekl bych. Ačkoliv se zdá, že celá věc má širší mezinárodní souvislosti.“

Náhle jsem měl zpocené dlaně a rozbušilo se mi srdce. Když jsem nakonec promluvil, slova zněla trochu ochraptěle.

„Jestli naznačujete to, co si myslím, že naznačujete, byl bych hlupák, kdybych to přijal. To radši budu čelit obvinění z vraždy tady ve Státech než šťourat do organizace, která sídlí v Palermu. Ne, díky. Pošlete mě zpátky, odkud jste mě vyhrabali.“

Usmál se a zavrtěl hlavou.

„Můj zájem o mezinárodní zločin je čistě teoretický,“ ubezpečil mě, „a nemám touhu sledovat činnost mafie. Za to je placená FBI.“

„Tak o co tedy jde?“ zeptal jsem se s pocitem, že moje domněnka spadla do moře falešných předpokladů s malým žbluňknutím a ani nerozčeřila hladinu.

„Vatikán,“ řekl. „Chci vás nasadit do Vatikánu.“

III.

Moje drahá Eileen. Ležel jsem vedle ní, příjemně unavený, a díval se do stropu. Hlavu měla položenou na natažené paži, tmavé vlasy rozhozené na polštáři. Potáhl jsem z cigarety a sledoval kouř, jak stoupá ke stropu.

V místnosti bylo chladno a ticho. Odpočívali jsme. Pak jsem poznamenal: „To bylo drsný.“

„Co?“ zeptala se.

„Všechno, co se mi nedávno stalo,“ řekl jsem jí. „Musel jsem přísahat, že o tom budu mlčet.“

„Takže?“

„Takže ti o tom chci říct.“

Prsty jsem na pokrývce naznačil chůzi a začal jsem.

„Jedu do Evropy.“

Přesunula se blíž ke mně.

„To je bezva,“ řekla. Cítil jsem, jak se ke mně tiskne.

„A kdy?“ zeptala se.

„V úterý.“

Cítil jsem, jak to s ní cuklo.

„Ale to je už pozítří,“ řekla, „a já nemám –“

„Je mi líto. Tak jsem to zrovna nemyslel. Jedu sám.“

„Hm. A jaká je?“

„Žádná jiná vtom není. Je to práce, kterou –“

„Brals mě s sebou, i když šlo o práci. Dělala jsem ti daňovou poradkyni.“

„Tohle je trochu jiná práce,“ vysvětlil jsem jí.

„Aha. Máš nějakou jinou.“

„Ne, drahá,“ bránil jsem se. „Tys moje milovaná a chci, aby to tak zůstalo. Chci ti vysvětlit, o co jde, ale ty vůbec neposloucháš.“

„Poslouchám. Povídej.“

„Mám nějakou práci,“ řekl jsem. „Týká se to chlapíka, kterej byl svýho času knězem.“

„Ty jsou chytrý,“ řekla. „A co proved?“

„Sebral tři miliony dolarů,“ prozradil jsem jí, „a pláchnul z Říma.“

„Proč po něm musíš pátrat zrovna ty?“

„To bych vynechal,“ řekl jsem jí. „Prostě musím.“

„Někdo na tebe něco má?“

„Možná.“

„Mám dojem, že lžeš,“ řekla.

„Proč?“

„Kněz by takovou věc neudělal.“

Její logika neměla chybu. Odpověděl jsem: „Dostalas mě. Mám rande se Sophií Loren.“

Dala mi pohlavek, a tak jsem změnil téma jediným způsobem, který jsem uměl.

Ale musel jsem to někomu říct, když jsem slíbil šéfovi, že budu mlčet.

Moje drahá baculatá, tmavovlasá a modrooká Eileen. Děkuju vyšší moci za dívky, jako jsi ty, a za to, že jsem se nikdy s žádnou neoženil.

Dobrou noc, Eileen.

* * *

Letiště. Už dost. Už žádná další nechci vidět. Jakmile jsme překonali hranici smogu, dostali jsme se nad zelenou plochu, která se zdála být nekonečná. Dokážu podlehnout kouzlu oceánu, stejně jako vysokých pohoří nebo rozlehlých pouští, protože jsou vůči mně tak ohromné, že pro mě představují nekonečnost vesmíru nebo jiný řád života, nebo obojí. Vyvolávají ve mně pocit vnitřní sounáležitosti a toužím sdílet jejich osud. Příliš mnoho přemýšlení tímto směrem – a stávám se morbidním. Což je jeden z důvodů, proč mám radši přírodu i umění menších rozměrů. Obrátil jsem pozornost k časopisu na klíně a nechal oceán, ať si dělá, co chce, ale beze mě jako spoluviníka.

Letěli jsme nad mraky a vodami a já si četl, dokud modrou oblohu nevystřídala černá noc. Přerušil jsem čtení, abych snědl překvapivě chutné jídlo a vypil dvě skleničky whisky Old Granddad a vodu. Upíjel jsem druhou sklenku a pozoroval hvězdy, tady tak blízké a jasné, zapálil jsem si cigaretu a uvažoval o své situaci.

Collins mě vzal do úřadu apoštolského nuncia ve Washingtonu. Tam mi růžolíci mladý tajemník vyprávěl o otci Bretagnovi s občasnými citacemi z tlustého spisu, který o něm měli. Dozvěděl jsem se, že otec Bretagne pracoval ve správě majetku ve Vatikánu. Byl to důkladně prověřený, velmi důvěryhodný a velice schopný muž. Tím splňoval běžné požadavky, jak mi tajemník vysvětlil, se zvláštním důrazem na prověření – uplatňovaného od doby působení monsignora Cippica, jediného kněze z tohoto úřadu, který byl zbaven kněžské hodnosti a zavřen za podvody. Otec Bretagne vyšel z prověrek s výsledkem, který by mu mohl závidět i anděl, a přibližně pět let se zdálo, že odvádí skvělou práci. Až během šestého roku začali tušit, co se vlastně děje.

V účetních knihách nebyly žádné nesrovnalosti. Na to byl příliš chytrý. Podle záznamů všechno skutečně vypadalo naprosto v pořádku a podle zákona. Použil finanční operaci, kterou rozvinul jeho bývalý předchůdce, Bernardino Nogara, jen ji trochu vylepšil. Zásadní rozdíl spočíval vtom, že Nogara to dělal ve prospěch církve.

V roce 1929 dostal Svatý stolec asi 90 milionů dolarů jako finanční odškodnění na základě Lateránských smluv. Papež Pius XI. svěřil tyto peníze do správy bankéře Bernardina Nogary, který je dále investoval s ohromným nadáním a stejným úspěchem. V té době byly vydány měnové předpisy, jež omezovaly vývoz italského kapitálu. Nogara však zřídil účty Vatikánu u banky Credit Suisse v Ženevě. Takže když začala platit příslušná měnová omezení, dal příkaz švýcarské bance, aby uložila peníze v newyorské bance na své jméno. Následně požádal o půjčku z newyorské banky jménem italské společnosti vlastněné Vatikánem. Švýcarská banka informovala banku v New Yorku, že podepsali a schválili půjčku, peníze byly vyplaceny a samozřejmě opět splaceny i s úroky. Tímto způsobem dokázal uvolnit ze země dostatečné finanční zdroje přes veškerá měnová omezení a mohl je kdekoli investovat.

Všechno bylo podle zákona, i když pěkně mazané, protože Nogara byl čestný muž.

V případě otce Bretagne však byly peníze převedeny ze Švýcarska do banky v Riu, kde byla schválena půjčka pro společnost, kterou otec Bretagne prověřil a osobně schválil. Teprve nedávno několik misionářů i zúčastněných laiků poslalo do Říma zprávu, týkající se stavu této společnosti. Vyjádřili znepokojení nad tím, že společnost tvoří staré skladiště, jehož plesnivé zdi sotva stojí a ve kterém se nachází jen pár starých nefunkčních strojů, a celé to řídí jen dva lidé – manažer a sekretářka, oba negramotní. Kupodivu – nebo taky ne, podle toho, jak se na to díváte – byla tato zpráva doručena otci Bretagnovi, který ji sprovodil ze světa. Jenže následovaly další zprávy, které se dostaly i k jiným lidem. Tak začalo vyšetřování. Během něj vyšlo najevo, že jediným vlastníkem společnosti je obchodní sdružení řízené Emilem Bretagnem, bratrem kněze. Poté, co pominulo prvotní překvapení, se začalo pátrat dál. Zřejmě se to nějak doneslo k otci Bretagnovi, který nelenil a krátce po zahájení vyšetřování zmizel. Napil jsem se, típl cigaretu a zapálil si další. Kdyby to tak bylo všechno, pomyslel jsem si. Kdyby to tak bylo, mohl bych se vrátit do svýho útulnýho bytu a nemusel letět do Říma. Mohl bych se zout, dát si nohy nahoru, pustit si pěknou hudbu, dát si na stolek vedle sebe třeba čerstvý jablko a koňak, vzít si knížku… Vzdychl jsem.

Ale tak jednoduché to být nemohlo, a to ze spousty důvodů. Mám pocit, že hlavní důvod je ten, že Vatikán nestojí o další aféru, jako byla ta s Cappicem. Už vidím titulky v různých protiklerikálních časopisech: kněz zpronevěřil 3 miliony doladů a uprchl z Říma. Chtěli to ututlat, aby se vyhnuli nepríjemné publicitě. Proto také neuvědomili žádné civilní úřady. Jenže chtěli zpátky ty tři miliony: proto vzbudili zájem CIA o celý případ.

Vyšetřování ve Vatikánu odhalilo, že Emil Bretagne se kdysi přátelil s několika významnými revolucionáři jak v Sao Paulu, tak v Riu. Když CIA tenhle tip dostala, neprojevila žádný zvláštní zájem, protože měla pocit, že má v tomhle směru docela dobrý přehled. Ale někteří lidé nahoře – zřejmě ti, co tam zůstali ještě z dob předchůdce CIA – i když se zřejmě domnívali, stejně jako já, že jim ve skutečnosti jde o ty peníze, měli na druhou stranu pocit, že Vatikánu dluží pár laskavostí ještě z období druhé světové války. Zjevně usoudili, že přestože se na základě předložených důkazů do záležitosti nemohou oficiálně vložit, měli by něco udělat.

Řekl bych, že našli nějaký důvod, aby poslali pár svých lidí do Brazílie, s úkolem zjistit podrobnosti. To je můj odhad, stejně jako většina toho ostatního, ale je to kvalifikovaný odhad. Z toho, co mi řekli, nebylo zas tak těžké domyslet si to, co vynechali.

Jejich neoficiální účast očividně spočívala v tom, že tak dlouho kutali ve svých záznamech, až našli osoby s částečnými zkušenostmi v této oblasti, a při užším výběru se soustředili na toho, koho mohli vydírat a nakonec i donutit, aby vzal tuhle nanicovatou práci. Pokud šlo o práci samotnou, vypadalo to, že bude poměrně nudná a jednotvárná. Nepředpokládalo se, že bych se zapletl s revolucionáři nebo nějakými bandity. Měl jsem se pohybovat po Římě a jeho okolí a promluvit si s každým, kdo by mohl něco vědět o otci Bretagnovi nebo k němu měl nějaký vztah. O všem budu muset podat podrobnou zprávu, uvést všechny možné závěry, ke kterým jsem dospěl ohledně toho, kudy utekl a kde se v současnosti ukrývá, a pak jsem se měl vrátit domů. Na velvyslanectví budu mít kontaktní osobu. Není to žádný tajný agent, je to bezpečnostní důstojník. Navštívím taky nějaké galerie a muzea, aby to dobře vypadalo. Až dokončím práci, můj dočasný zaměstnavatel se svými zvláštními cestičkami postará o to, aby obvinění, která by mohla být proti mně v New Yorku vznesena, byla stažena. Neuznávám takovou formu nátlaku, a už vůbec se mi nelíbí, že náklady na tenhle malý výlet půjdou z mé kapsy, místo z jejich tučných tajných fondů.

Nemohl jsem se zbavit dojmu, že na té práci bude něco víc, než mi naznačili. Nemyslím si, že je moudré vyslat do boje napůl vyzbrojeného vojáka, když by ho mohli vyzbrojit úplně, ale zase chápu nutnost utajení – kterou všichni ctí, ale často ji používají jako výmluvu. Kdybych se později potřeboval dozvědět víc, předpokládám, že by mi to včas řekli, pokud se budou moct se mnou spojit a pokud budu v té době ještě naživu. Připadá mi, že v životě platí pravidlo, že kdykoliv se někde něco nedovoleně získá a má to velkou cenu, začnou se tam slétat supi. Nerad bych na nějakého narazil nečekaně, pokud bych před ním mohl být předem varován. To je všechno.

„Hvězdo jasná,“ oslovil jsem bezejmenný zářící bod ve tmě, „bylo by fajn, kdyby měl Berwick s tím štěstím pravdu. Pro každý případ.“

* * *

Řím. Vzpomínky a podobné věci. Už jsou dávno pryč. Ani jsem po nich netruchlil. Zbylo jen trochu nostalgie po mládí a minulosti, řekl bych. V každém případě jsem si rezervoval hotel Massimo D’Azeglio na Via Cavour. Můj oblíbený.

Když jsem si vybalil, osprchoval se a převlékl, vyrazil jsem do starobylých uliček, potěšit oko bezstarostnými obrázky a nasytit duši i tělo. Byl jasný, i když trochu chladný den, ale měl jsem teplé oblečení i sluneční brýle. Chvíli jsem se jen tak procházel po širokých chodnících stíněných stromy a úzkými uličkami kolem působivých i omšelých budov. Pozoroval jsem skútry, proplétající se mezi auty, a vychutnával si hru světla a stínu na zdech domů. Před kavárnou zobali holubi drobečky, o kus dál přes plot zahrady přerůstaly stále kvetoucí keře. A ty holky – kochal jsem se pohledem na hnědooké tmavovlásky klapající podpatky po dláždění i betonu, velká ňadra provokativně vypnutá, a když prošly dostatečně blízko, nasál jsem jejich parfém a občas si vysloužil i vlažný úsměv. Zašel jsem do malé restaurace na polévku, kuře Cacciatore a sklenku bílého chianti. Po dobrém obědě jsem pokračoval v procházce, až jsem nakonec zamířil do Národního muzea, přestože jsem to původně neměl v úmyslu. Po chvilce jsem úplně ztratil pojem o čase a podařilo se mi zapomenout na nepříjemné okolnosti, které mě do Říma přivedly. Velice mě překvapilo, když jsem se mimoděk podíval na hodinky a zjistil, že jsem tam už víc než tři hodiny. Opustil jsem muzeum a s ozvěnou historie v mysli jsem se pomalu vracel do hotelu. Slunce se rychle sklánělo k obzoru, až zapadlo úplně a ochladilo se. Ale ani jsem to nevnímal. Byl jsem šťastný, že jsem zase v Římě, a nezáleželo mi na tom, z jakého důvodu.

Večer byl jasný, chladný a nebe poseté hvězdami. Stoupal jsem vzhůru, až jsem nakonec došel k bazilice Santa Maria Maggiore. Dlouho jsem se na ni díval. Pak jsem se otočil a upřel pohled směrem, odkud jsem přišel. Tahle část města, oblast Monti, je nejstarší a nejrozsáhlejší čtvrtí Říma. Rozkládá se na třech ze sedmi pověstných pahorků – Kvidrinálu, Viminálu a Caeliu – a v dobách dávno minulých zde žili tři nejoblíbenější autoři mého otce: Ovídius, Vergilius a Horatius. Kdysi tu mezi místem, kde jsem stál, a Colle Oppio bývala jedna z nejdrsnějších a nejzkaženějších čtvrtí města. Napadlo mě, co by asi tak řekl můj jmenovec, kdyby ho pustili z Elysionu a stál by teď vedle mě a sdílel moje myšlenky. Ne pochybně by se chechtal a vůbec by ho neudivil můj nechtěný závazek. Ten starý brach byl natolik světaznalý, že moc dobře věděl, že i když se pár rekvizit přesunulo, lidská povaha se během té řady katastrof a zrad, jíž říkáme historie, vůbec nezměnila. Dokázal by s pousmáním ocenit vzájemné vyrovnávání geniality a zkaženosti, umění a zločinu. Pokrčil jsem rameny nad svými hlubokomyslnými úvahami, otočil se nazpátek a zamířil po Via Cavour k hotelu. Vyšel srpek měsíce a stoupal po jasné obloze vzhůru, jako by spočíval na ruce Času. Budu-li mít štěstí, dostanu se ještě do La Carbonara na večeři. Zastavím se tam a uvidím.

A zítra Vatikán.

* * *

Druhý den jsem v deset hodin dopoledne zavolal na číslo, které jsem dostal. Po chvilce čekání mě přepojili na Monsignora Zingalese, jenž měl na starosti vyšetřování. Měl příjemný hlas, i když se při řeči trochu zadýchával, a když jsem se představil, domluvil si se mnou schůzku na třetí odpoledne. Moc dobře věděl, kdo jsem a proč volám, hned jak jsem vyslovil své jméno, ale nechtěl se o případu bavit po telefonu. Že by ve Vatikánu měli štěnice? Nebo se bál, že už stihli napíchnout mě? uvažoval jsem. Vysoce nepravděpodobné, ale vzal jsem v potaz jeho pozici. Poděkoval jsem mu a zavěsil j sem.

Cestou do galerie Villa Borghese jsem se stavil na pořádnou pozdní snídani. Chtěl jsem po dlouhé době opět vidět Berniniho práce, dokud jsem měl ještě poměrně nezatíženou mysl. Považuju ho za nejlepšího sochaře všech dob, a když už jsem byl v Římě, chtěl jsem vidět jeho sousoší Apollón a Dafné a Hádés unáší Persefonu. A to nemluvím o dalších skvostech, které se nacházejí v tomhle úžasném stánku umění. Často, zvlášť v posledních dnech, mi šlo na nervy, že Carl Bernimi je jeho jmenovec. I když ani z poloviny ne tak jako v mém případě. V člověku vyvolává pocit méněcennosti, nosí-li jméno někoho lepšího a slavnějšího, zvlášť když mu to téměř celý život někdo denně připomíná. Existují tři kategorie lidí: ti, kdo tvoří, pak ti, kteří jejich díla obdivují, a nakonec ti, kterým je to jedno. Protože mé básně byly nezajímavé a moje obrazy, přestože byly v zásadě výstižné, průměrné – což mi trochu připomínalo úryvek z Browningovy básně Andrea del Sarto: Všudypřítomná šeď všechno postříbřuje – byl jsem neustálými netaktními, ale určitě dobře míněnými připomínkami těchto faktů málem dotlačen do třetí kategorie. Tak jsem se stal zlodějem uměleckých děl a nakonec i kuplířem. Teprve v poslední době jsem si uvědomil, že vlastně patřím spíš do druhé kategorie než do té třetí.

Tentokrát jsem si hlídal čas a zdržel jsem se tam necelé dvě hodiny. Zastavil jsem se ještě u Canovovy ležící nahé sochy Paoliny Borghese, nejmladší Napoleonovy sestry, která tak pohoršila Hitlera a dotkla se jeho vytříbených morálních zásad, že nařídil sochu zakrýt. Divím se, že nesáhl rovnou po zbrani. Znát jeho současnou adresu, rád bych mu poslal pohlednici. Ars est celare artem nebo něco podobného.

Přestože bylo tepleji než včera a slunce ještě svítilo a hřálo, na obzoru se už začínaly kupit hrozivé mraky. Vrátil jsem se do hotelu pro pršiplášť a deštník a chytil taxík ke Svatému Petrovi.

Přijel jsem moc brzy, a tak abych zabil čas, procházel jsem se po Svatopetrském náměstí. Na můj vkus se příliš podobalo oceánům, pohořím a pouštím, jak jsem o nich mluvil. Prchl jsem dřív, než jsem z toho mohl dostat depku a obrátit se třeba na víru. Zapálil jsem si cigaretu a sledoval, jak se shromažďují mraky k odpolednímu útoku. Pak jsem si pospíšil do Vatikánu, abych našel Prefekturu ekonomických záležitostí a Správu majetku Apoštolského stolce, dřív než se spustí liják.

Uvedli mě dovnitř. Nemusel jsem nikoho přemlouvat, ani hrozit, ale nakonec jsem musel ukázat doporučující dopis, aby mě k Monsignorovi pustili. Vstal, podal mi ruku a pokynul, abych se posadil. Měl hnědé vlasy a mladistvý vzhled, byl trochu venkovský typ s podmanivým úsměvem a silnýma rukama. Čekal jsem, že bude starší.

Usmál jsem se na něj a on začal tím, že se mě podrobně vyptal na všechno – od počasí, až po moji cestu. Nechal jsem ho, ať se pomalu propracuje k hlavní otázce.

„… o té záležitosti s otcem Bretagnem…“ vypadlo z něj nakonec.

„Ano?“

„… musíte pochopit naše důvody, proč chceme, a by to zůstalo – no – tak trochu tajné.“

„Jistě.“

„Mám tu několik jeho fotografií,“ řekl a podal mi obálku.

Muž na obrázku měl tmavé vlasy, na skráních světlejší, špičatou bradu a ústa, která se ráda usmívala. Na všech fotkách měl na sobě kněžský hábit. Vypadal jako sympatický chlap.

Prohlédl jsem si je a zase mu je chtěl vrátit.

„Ty j sou vaše,“ řekl. „Jsou to kopie.“

„Tak jo.“

„Narodil se vNewarku v New Jersey,“ rozpovídal se. „Rodiče byli francouzští přistěhovalci. Byl velice inteligentní, vynikající student. Než se rozhodl pro studium kněžstvi, absolvoval Harvardskou obchodní školu. Zjevně byl velice oddaný rodičům a staršímu bratrovi Emilovi, který se o něj po smrti rodičů staral. Žádné další sourozence neměli. Zdá se, že Emil je částečně zodpovědný za to, že si zvolil kněžskou dráhu. Emil o tom totiž nějakou dobu uvažoval sám a pravděpodobně bratra nakazil svým nadšením pro věc. Později si to však rozmyslel a vrhl se na podnikání.“

„Aha,“ vmísil jsem se. „A nyní je spojen s tím – ehm – pochybným podnikem v Brazílii.“

„Přesně tak.“

„Tak to je asi nejlepší místo, kde začít – abyste se dobrali konce.“

„V tomto směru jsme již podnikli jisté kroky,“ řekl. „Ale my si přejeme víc než jen získat zpět zpronevěřené peníze. Chceme vypátrat otce Bretagne. Pořád jsme ještě nepochopili všechny detaily celé operace. Samozřejmě, vprvní řadě chceme zabránit tomu, aby se to opakovalo.“

„Vsadím se, že už je v Brazílii nebo na cestě tam.“

„Máme pocit, že ještě nemusel opustit Evropu. Jet rovnou za bratrem by bylo příliš předvídatelné, než aby to udělal. Také se zdá pravděpodobné, že si počká na reakci církve na tu krádež, než odjede moc daleko. Kdybychom celý případ zveřejnili, stal by se jeho obličej okamžitě známý. Ale protože to zatím držíme pod pokličkou, uvědomuje si, že to můžeme zveřejnit kdykoliv, a to mohlo ovlivnit jeho cestovní plány. Pochybuji, že to dokážeme tajit navěky, jen abychom mu znepříjemnili život, ale myslím, že chápete naše důvody, a zrovna tak obavy z nemilosti, kterou by taková publicita vyvolala.“

„To chápu – a na mě padla volba, abych ho našel.“

„Ne, pane Wiley. Jste jedním z lidí, kteří nám o něm mají sehnat informace.“

„Kdo j sou ti ostatní?“

Usmál se, když to říkal, a já se neudržel, abych se taky nepousmál, protože mi to napovědělo něco o uzavřeném myšlenkovém světě, ve kterém panuje shoda názorů: „To nepotřebujete vědět.“

Přikývl jsem, zadržel úsměv a v duchu jsem se zamračil, když pokračoval.

„Rozhodli jsme se, že s tím, co máte za sebou, se nejlépe budete hodit k tomu, abyste vyzpovídal pár jeho kolegů a známých.“

Podal mi čtyři listy papíru, úhledně popsané a s nějakými náčrtky. Na prvním byl seznam pěti jmen a u každého bylo uvedeno povolání, bydliš tě a vztah k hledanému muži. Tři z nich ale neměli žádnou pořádnou adresu. Jako klerici bydleli ve Vatikánu. Na dalších třech listech byly plánky s vyznačenými byty a přibližný čas, kdy jsou k zastižení. Nikdy jsem nepochopil, proč se na poměrně velké rozloze Vatikánu nikdy neodhodlali pojmenovat nebo aspoň očíslovat ulice.

„Už s těmi lidmi někdo mluvil?“

„Ne.“

„Mohl by některý z nich vědět o krádeži?“

„Ne, pokud se to nedozvěděli od samotného pachatele.“

„Aha. A máte nějakou speciální krycí historku, kterou mám použít?“

„Krycí historku?“

„Budu jim muset říct nějaký důvod, proč se jich vyptávám.“

„Ach tak,“ pochopil. „To nechám na vás. S čistým svědomím nemohu nikoho navádět ke lži.“

Málem jsem vyprsknul smíchy. Zřejmě to vycítil, trochu se začervenal a sklopil oči.

„Tak dobře,“ řekl jsem, „já to zvládnu. Ještě něco?“

„Jenom se nezmiňujte o penězích, ani o svém spojení s tímto úřadem,“ požádal a vstal ze židle. „Cokoliv zjistíte, co nejdřív oznamte mně osobně.“

Potřásli jsme si rukama.

„Ozvu se vám.“

„Dobré odpoledne.“

* * *

Vyšel jsem ven do toho dobrého odpoledne a vydal se najít nějaké místo, kde bych si sedl, zakouřil si a popřemýšlel, protože na návštěvu tří kněží na seznamu bylo ještě moc brzy.

Jedno ze jmen na seznamu patřilo majiteli kavárny v Římě – Jacopovi Ramaccinimu. Tak jsem se rozhodl, že si zajdu do jeho Barca ďOro na jídlo, sklenku vína, a možná i nějaké informace.

Zlatá bárka byla lehce zašlá. Vlastně to byla malá suterénní díra bez oken, mizerně osvětlená, zřejmě proto, aby nebyla tohk vidět špína. Dva muže v rohu zřejmě unavily karty nebo pití, takže si udělali přestávku, položili si hlavy na stůl a chrápali. Tlouštík v zástěře neurčité barvy byl jediný další člověk v celém podniku. Seděl vpravo u dveří, držel otevřené noviny asi deset čísel od svých silných brýlí a potichu nadával.

Když jsem vešel, spustil noviny do klína a otočil ke mně hlavu. Tím odhalil dvě dlouhé jizvy – jednu na čele, která se táhla od obočí až k linii vlasů, a další na levé tváři. Ta vypadala, že když se někdy usměje, prodlouží mu úsměv.

„No?“ optal se. „Co byste rád?“

„Sklenku bílého vína,“ objednal jsem si. Jídlo jsem si rozmyslel. „Jste pan Ramaccini?“

„Jo, to jsem,“ potvrdil, zvedl se a odebral se k barovému pultu. „ Proč? A kdo jste vy?“

Nechtěl jsem radši vidět, odkud vyndal skleničku na víno.

„Jsem Ovidius Wiley,“ představil jsem se a došel k baru.

Postavil přede mě skleničku a nalil víno.

Upřeně mě pozoroval – zjevně ho nejvíc zaujalo moje oblečení.

„Odkud jste?“ zeptal se. „A jak mě znáte? Nikdy jsem vás neviděl.“

„Z New Yorku,“ odpověděl jsem a přejel pohledem z něho na svatý obrázek na stěně nad jeho levým ramenem a zpátky na něj. „Jsem v Římě obchodně. Přítel se mi o vás zmínil, tak jsem si řekl, že se stavím a pozdravím vás.“

„Ach, tak z New Yorku,“ řekl a poprvé se usmál. Ukázalo se, že s tou jizvou jsem měl pravdu. Koutek úst se dotkl konce jizvy a výsledný dojem byla hliněná hlava, kterou někdo současně pomalu mačká a kroutí.

„Newyorské oblečení! Myslel jsem si to,“ pokračoval. „Jaké obchody děláte? A jaký přítel mě zná?“

„Obchoduji s uměním,“ odpověděl jsem. „Několikrát za rok jezdím do Říma na aukce. A přítel, který se o vás zmínil, je Emil Bretagne.“

„Umění. Umění je fajn. Umění je krásné a povznášející,“ nechal se trochu unést. „Neznám nikoho jménem Emil Bretagne.“

Napil jsem se vína. Chutnalo trpce.

„Já vím,“ řekl jsem. „Žije v Brazílii. Nikdy se s vámi nesetkal. Ale jeho bratr, otec Claude Bretagne, vatikánský kněz, se o vás v dopisech často zmiňoval jako o dobrém příteli.“

„To je pravda?“ zeptal se.

„Pravda.“

Úsměv se mu rozšířil.

„Kněz. Ach, ten zatracenej kněz!“ řekl. „Ano. Kněz, který sem chodil na jídlo. Možná se jednou chtěl stát svatej – nebo dělal za něco pokání. Víte, strava je tu nechutná. Sám se chodím najíst naproti přes ulici.“

Pak se nahlas rozesmál. Jeden ze spáčů se probudil, zavrtěl se a začal chrápat znovu, ale v jiné tónině.

„Kněz!“ zachechtal se. „Pořád sem chodil na jídlo a pořád se hádal.“

„Kvůli čemu? Kvůli jídlu?“

„Ne, to ne. Kvůli jídlu ne. Jedl tu ty šlichty a nikdy si nestěžoval. Mluvili jsme spolu většinou o náboženství a politice.“

„Ano?“

„No, rád se hádal. Byl to jezuita, víte?“

„Ano,“ potvrdil jsem.

„Takže on o mně řekl svému bratrovi? To je dobrý. Někdo v Jižní Americe zná mé jméno – a v New Yorku taky. Jen si to představte! La Barca má teď mezinárodní reputaci. Možná ji jednou bude doporučovat i Playboy.“

Opět se rozesmál. Vyčkával jsem a popíjel víno.

Nakonec se přestal smát a řekl: „Už jste se setkal s jeho bratrem knězem?“

„Ne, právě jsem přijel. Mám vúmyslu ho dneska večer navštívit.“

Poplácal mě po paži a naklonil se ke mně.

„Poslyšte,“ řekl. „Hele. Až ho uvidíte, možná byste mu mohl říct, že vás oba dva zvu sem na večeři, co vy na to? Uvařím tentokrát něco dobrého. Jestli vám řekne, že je na mě naštvanej, vyřiďte mu, že to bude mít zadarmo. Platí?“

„Proč by na vás měl být naštvaný?“

Vzdychl, stáhl ruku a otočil se. Odněkud vykouzlil další sklenku a nalil si trochu vína. Vyprázdnil ji jedním douškem a pak nám oběma dolil.

„Kvůli našim neshodám,“ odpověděl s říhnutím. „Možná jsem se ho dotknul. Řekněte mu, že jsem to tak nemyslel. Už tu pár týdnů nebyl. Vyřiďte mu, že je můj nejlepší zákazník.“

„A v čem jste se neshodli?“

„No, v politice a náboženství, jako obvykle. Víte, jak to chodí. V Itálii všichni vášnivě diskutujou o papežově úřadu, dokonce i kněží. Otec měl spoustu skvělých nápadů, jak by se to mohlo změnit. Tak jsme se o nich dohadovali. Jako vždycky.“

Oba jsme se napili.

„Prozraďte mi některé z jeho nápadů,“ vyzval jsem ho a vzal si nabízenou cigaretu. „Nechci šlápnout vedle. Ještě nikdy jsem se s ním nesetkal.“

Zapálil jsem obě cigarety, on potáhl a vyfoukl kouř. Pak řekl: „No… víte, neměl nic proti rozvodům ani spoustě jiných věcí – kontrole početí, potratům. Mluvil o populační explozi a chudých lidech, a já mu na to řekl, že je to Boží vůle. Ale na spoustě věcí jsme se zase shodli. Takže by na mě nemusel být naštvaný kvůli věcem, na který jsme měli jiný názory, ne?“

„Myslím, že ne,“ řekl jsem. „Dovedu si představit, že měl stejně pokrokové názory, pokud šlo o papežovu neomylnost, kněžský celibát a podobně.“

„Ano,“ přikývl. „Vždycky tvrdil, že papež je jen římský biskup. Ale o celibátu moc nemluvil. Vzpomínám si, že jsem se o tom jednou zmínil, a on souhlasil.“ Dopil víno a nalil si další sklenku. „Ano,“ řekl nakonec. „ Souhlasil. Ale to nebyla věc, o kterou bychom se přeli. Nechtěl jsem mluvit s knězem o něčem tak osobním. Takže tohle nebyla jedna z těch sporných otázek.“

„Aha,“ řekl jsem a dopil. „Až ho uvidím, budu si dávat pozor na jazyk v těchhle věcech.“

Podíval jsem se na hodinky a zvedl jsem se.

„Musím už jít,“ řekl jsem. „Díky za pomoc.“

„Vyřiďte mu, co jsem vám říkal o té večeři.“

„Vyřídím.“

* * *

Když jsem našel slušné místo, kde jsem se mohl najíst, spořádal jsem všechny chody, co jsem si objednal, a začal přemýšlet.

Zdálo se, že jsem na první pokus zabodoval. Štěstí? V duchu jsem pokrčil rameny a věnoval se faktům. Ukazovalo se, že otec Bretagne byl tak trochu radikál a potřeboval někoho mimo Vatikán, s kým mohl probírat své názory. Bylo to až příliš jednoduché. Nadaný kněz ztratí iluze, je nespokojený, a rozhodne se připravit církev o co nejvíc peněz a pak zmizet. Nic nového pod sluncem. Takové věci se už staly v jiných velkých organizacích. Proč ne v církvi? Finanční náhrada za dlouhé, neveselé roky služby nesprávným cílům atd. Tahle možnost existovala. Pokud nebyl Jacopo skvělý herec, tak ani nevěděl, že se otec Bretagne vypařil. Přikláněl jsem se k tomu, že mluvil pravdu, protože neměl žádný zjevný důvod mi předkládat něco, co by se dalo považovat za závažnější motiv, než je obyčejná úplatnost. Rozhodl jsem se, že budu sledovat tenhle směr. Ale prozatím jsem to pustil z hlavy a obrátil pozornost k jiným věcem.

O co doopravdy CIA v téhle věci jde? Měl jsem jí pravidelně podávat hlášení prostřednictvím bezpečnostního důstojníka na našem velvyslanectví. Monsignor Zingales řekl, že když na něco přijdu, mám mu to ohlásit, a zdůraznil, že jemu osobně. V tu chvíli jsem předpokládal, že to myslí tak, že to nemám říkat nikomu jinému ve Vatikánu. Ale teď už jsem si tím nebyl tak jistý. Samozřejmě že věděl, odkud jsem, a muselo mu být jasné, že jim nakonec všechno řeknu. Co si vlastně Řím a CIA slíbily?

Vybavila se mi Collinsova slova: ‚Chci vás nasadit do Vatikánu.‘ Zvláštní. Později už o tom takhle nemluvil. Nicméně trval na podrobných a včasných hlášeních. Napadlo mě, co by se stalo, kdybych se o tom zmínil Monsignoru Zingalesovi. Pak jsem se v duchu přenesl zpět do New Yorku, a věděl jsem, že to nikdy nezjistím. No, dobře. Kčertu se všema. Sloužit jednomu pánovi je na mě moc, natož dvěma.

* * *

Další dva rozhovory vedly do slepé uličky, ale ten třetí byl docela zajímavý. Rozhodl jsem se ten večer navštívit všechny tři kněze na seznamu. Vzhledem k římskému zvyku večeřet poněkud později, než jsem zvyklý, jsem se ještě vrátil do hotelu, abych se osprchoval a na chvilku se natáhl.

Nezkoušel jsem jim volat předem, než jsem odešel z hotelu, protože jsem jim kromě jiného nechtěl dát možnost, aby se připravili na odpověď.

Měl jsem štěstí i smůlu, záleží na tom, jak se to vezme. Štěstí bylo, že první dva kněží byli doma, takže jsem se za nimi nemusel vypravit znova. Smůlu jsem měl, pokud šlo o výsledky. Prvního bych odhadl tak na sedmdesát let, měl ohnutá záda, tmavé oči, řídké vlasy, trudovitou pleť, a byl trochu nedoslýchavý. Ne, neviděl otce Bretagne už nějakou dobu, odpověděl, když jsem mu konečně svou otázku položil. Hrávali spolu pravidelně jednou za týden šachy („Moc dobrý hráč, to se musí nechat!“) – až donedávna, může to být pár měsíců zpátky, kdy otec Bretagne měl tolik práce, že mu na šachy nezbýval čas. Ani nevěděl, že je pryč. Je mu to líto. Bude se za něj modlit. Já bych měl udělat totéž.

Ten druhý byl mladší, statnější a na první pohled zdravější. Měl světle modré oči a protivný zvyk zaklánět hlavu, kdykoliv promluvil. Potřeboval patrně předepsat nové bifokální brýle, protože na mě hleděl jejich spodní polovinou. Ano, slyšel o tom, že otec Bretagne odjel. Svedl je dohromady zájem o klasickou hudbu a láska k opeře. Chodili společně do divadla, anebo poslouchali desky. Ne, nemá nejmenší tušení, kam mohl odjet, a ani proč. Vždycky se choval dobrosrdečně a oddaně. Dalo by se říct, že byl šťastný. V poslední době ho neviděl. Moc práce a tak. I on se za něj modlí. Lituje, že nemohl víc pomoct.

Spěchal jsem ulicemi a nad hlavou mi hřmělo a blýskalo se, hustý liják vytvářel na chodnících potoky vody. Když jsem se dostal k bytu třetího kněze, vytřepal jsem na chodbě pršiplášť a deštník.

„Otec Mancini?“ zeptal jsem se vysokého muže s ostře řezanými rysy, který mi přišel na zaklepání otevřít.

„Ano, jsem otec Mancini,“ potvrdil a zkoumavě si mě prohlížel.

„Já jsem Ovidius Wiley,“ představil jsem se. „Dostal jsem na vás kontakt, protože sháním nějaké informace týkající se otce Bretagne. Bylo mi řečeno, že jste přátelé.“

Naklonil hlavu na stranu, povytáhl obočí a nepatrně přimhouřil oči. Ani jsem se nepohnul, zatímco si mě prohlížel, i když jsem měl silné nutkání.

„Ano, myslím, že se to tak dá říct, pane Wiley,“ odpověděl. „Mohu se vás zeptat, proč o něm sháníte informace?“

„Jeho bratr Emil už od něj nemá nějakou dobu žádnou zprávu. A když zjistil, že jedu do Říma, požádal mě, abych se po něm poptal mezi lidmi, o kterých se zmiňoval ve svých dopisech. Vy jste jedním z nich. Takže bych vám byl velice vděčný, kdybyste mi mohl věnovat pár minut svého času.“

„No,“ řekl, „nemyslím si, že bych vám mohl být moc platný. Ale pojďte dovnitř a uvidíme, jestli vám mohu nějak pomoct.“

Otevřel dveře dokořán a ustoupil stranou, abych mohl projít.

„Vezmu vám věci.“

„Díky.“

Vešel jsem do vkusně a účelně uspořádaného pokoje. Ztratil se patrně do koupelny s mým pláštěm a deštníkem.

„Posaďte se,“ vybídl mě, když se vrátil. „Dáte si kávu?“

„Ne, díky.“

„Je hotová a já si dám.“

„V tom případě si dám také,“ řekl jsem a posadil se. „Černou, prosím.“

Poté, co jsme se oba usadili s šálky kávy, potřásl hlavou a řekl: „ Obávám se, že nevím, kde je, a ani proč nebo kam odjel. Velice mě překvapilo, když jsem se dozvěděl o jeho odjezdu.“

Napil jsem se.

„Dával najevo nějaké známky nespokojenosti nebo rozladění?“ zeptal jsem se.

Na chvíli se zarazil. „Ne,“ vyslovil váhavě. „To bych neřekl.“

„Nebo něco mnohem podstatnějšího?“ naznačil jsem. „Třeba například to, že nebyl spokojený s postojem církve k současným tématům? Spíš tohle, než že by ho trápilo něco, co by souviselo s jeho prací?“

Odvrátil pohled a nějakou dobu mlčel.

„Kéž byste se mě na to byl nezeptal,“ řekl s povzdechem. „Podle toho, jak jste otázku formuloval, soudím, že už máte jakousi představu o upřímné a pravdivé odpovědi. Je pravda, že se nijak nesnažil skrývat své pocity a názory na záležitosti, kde by mlčení bylo mnohem vhodnější. Nesouhlasil, s postoji církve k mnoha věcem –“

„Řekl byste k ‚většině‘ spíš než ‚mnoha‘?“

„Asi ano,“ vzdychl. „Udivuje mě však to, že pokud chtěl odejít z církve, mohl to řešit podle existujících postupů. Věřím, že se vždycky považoval za dobrého katolíka. Myslel bych si, že půjde oficiální cestou, a ne, že se sbalí a zmizí.“

Pokrčil rameny a upil kávy. Počkal jsem, až odloží šálek, a zaútočil jsem na něj otázkou, která mohla náš rozhovor ukončit, nebo mě dovést k cenné informaci.

„Jaký byste řekl, že měl postoj ke kněžskému celibátu?“

Zrudnul, odvrátil pohled a na dlouho se odmlčel. Moje předtucha byla správná, tím jsem si byl jistý.

„No…“ začal. „Je to kontrover –“

„Nevěřil na něj, že ne? Celou dobu byl proti němu. Ve skutečnosti měl známost, že?“

„Ne!“ řekl. „Chci říct… Ne.“

„Nestrkám do toho nos jen tak pro nic za nic,“ řekl jsem pomalu. „Ale je moc důležité, abychom ho rychle našli. Neměl jsem v úmyslu naznačovat nějaký nedovolený vztah. Použil jsem to jen jako páku, abyste se rozpovídal. Mám důvod se domnívat, že se občas scházel s nějakou ženou, řekněme… z neznámého důvodu. Potrebuju zjistit její jméno. Možná by mi ho mohla pomoct najít.“

„Je hodně důležité, abyste ho našel?“ zeptal se.

„Velice důležité. To je jediné, co vám můžu říct. Jestli vám prozradil, kdo to je, a vy mi tu informaci poskytnete, ujišťuji vás, že s ní budu nakládat jako s informací přísně důvěrnou. Jen si s tou ženou potřebuju promluvit.“

Zapálil si cigaretu.

„Nechci ho dostat do žádných potíží,“ řekl po chvíli. „Jak mám vědět, že nejste nějaký soukromý detektiv nebo právník?“

„To vědět nemůžete,“ řekl jsem. „Ale věřte mi, že nejsem.“

Chvíli mlčky kouřil, a pak vstal.

„Počkejte chvilku,“ řekl a vyšel z pokoje.

Krátce na to se vrátil a podal mi kousek papíru, přeloženého napůl.

„Tady,“ řekl. „Možná je to to, co hledáte, možná není. Vím jen tolik, že mi to jednou odpoledne dal s tím, že večer nebude doma, ale kdyby ho někdo u mě sháněl, měl jsem mu zavolat na tohle číslo a předat mu vzkaz.“

Vzal jsem si od něj papírek, mrknul na něj a strčil hodo kapsy.

„Děkuji, otče,“ řekl jsem a zvednul se k odchodu. „Myslím, že bych už měl jít.“

Přikývl a došel mi pro věci.

„Tak dobrou noc, otče,“ rozloučil jsem se a oblékl jsem si svůj plášť.

„Dobrou noc, pane Wiley.“

Zdálo se, že si nevšiml mé natažené ruky, tak jsem se otočil, vyšel ze dveří – dolů po schodech – přes chodbu – a do deštivé noci.

IV.

Nevěřím na náhody. Ačkoliv se v mém životě vyskytovaly poměrně často, díval jsem se na ně spíš s podezřením, pokud se týkaly důležitých věcí.

Proto jsem neměl dobrý pocit, když jsem zvedl telefon a vytočil číslo z papírku.

Jméno u telefonního čísla bylo Maria Borsini…

Byla to určitě ta samá žena. Cítil jsem v kostech, že něco takového přijde.

Děvče Carla Berniniho.

Pamatoval jsem si ji jako černookou tmavovlásku hezké postavy a s úzkým pasem, která nám přijela naproti do Neapole po našem úspěšném návratu z Anglie. Udělali jsme si soukromou oslavu, jen ve třech. Otevřel jsem víno a ona se pohodlně usadila Carlovi na klíně, zatímco jsem rozmisťoval plody naší poslední výpravy na strategická místa po pokoji. Celkem jich bylo čtrnáct, všechno holandští a vlámští malíři. Jen zřídka jsme šli po starých mistrech. Tenkrát to bylo na zvláštní objednávku. Takové obrazy byly příliš horkým zbožím, než abychom s nimi zacházeli jako obvykle. Sedmnácté století však bylo z našeho pohledu nejpříznivější. Zdálo se, že Holanďané i Vlámové milovali jídlo a pohled na květiny. A když se nevěnovali ani jedné z těch činností, rádi se dívali na obrazy, které je zachycovaly. Umělci v té době také malovali obrazy menších rozměrů. Navíc většina z nich namalovala čtyři až pět studií jediného předmětu. Potom je zbytečné rozesílat galeristům a muzeím seznam obrazů, nahlášených jako kradené, zobrazujících pohřešované předměty jako váza s květinami, mísa s ovocem nebo skupina obědvajících vesničanů kolem dlouhého stolu, a očekávat, že je někdo okamžitě pozná. Itálie je dokonalé místo, kde se takových věcí lze snadno zbavit. Stále tu platí římské zákony, podle nichž není možné získat zpět předmět, který byl zakoupen v dobré víře. Takže kupec má vtomhle něco jako záruku.

Když jsem rozmístil všechny obrazy, nalil jsem tři sklenky vína. Carl na chvíli přestal hladit Mariu po vlasech, zdvihl skleničku a pronesl přípitek.

„Tak na ty obrazy,“ řekl a usmál se.

„… a na slušnou odměnu za ně,“ dodal jsem.

„Na vaši skvělou budoucnost,“ přidala se Maria, jedním douškem vyprázdnila skleničku a zachichotala se.

Když jsem jí doléval, nemohl jsem přehlédnout její hladké, opálené nohy, a jak na mě upřeně hledí. Hloubavě? Koketně? Fakt nevím. I mezi zloději se najdou slušní a čestní lidé. I když průzkumy ukazují opak.

Měla v sobě něco z nezdolnosti vesnické holky, a taky lehce vyzývavý vzhled, za nímž se ukrývala pohotová mysl. Během neklidných let jejího nestálého vztahu s Carlem Berninim se naučila a uložila si do paměti ohromné množství poznatků o výtvarném umění. Dokonce se zdálo, že se jí něco z toho i líbí. Zajímalo by mě, co dělala jen na oko, co pro Carla, a co z toho bylo doopravdy.

Jednou ráno, když jsem pil první kávu, přidala se ke mně, zatímco Carl ještě spal, a jen tak mezi řečí se zeptala, jaký jsem měl pocit, když jsem jako jediný přežil letecké neštěstí v Aténách, když tam před několika měsíci spadla sedm set čtyřicet sedmička.

„Štěstí,“ řekl jsem a napil se.

„To jo,“ přitakala po chvíli. „Nikdo už s tebou nebude hrát karty, i když se nezdá, že bys švindloval. Carl zažil v životě už hodně nezdarů, ale od té doby, co dělá s tebou, je to všechno jiné. Nikdy ses nenechal chytit. Je mnohem míň komplikací. Vždycky dojednáš nejlepší cenu. Dokonce i Carl, který tvrdí, že na takové věci nevěří, přiznal, žes mu minulý rok nosil štěstí.“

Pohrávala si přitom s křížkem na krku. Když si uvědomila, co dělá, usmála se a pustila ho do úžlabiny mezi ňadry.

Jak se předklonila, aby si dolila kávu, úžlabina se prohloubila – a ona si ani neupravila župan, zelenou věc s oranžovými květy, kterou měla na sobě. Matisse by namaloval jednoduchou křivku. Já osobně bych dal přednost stínování.

Když pokračovala, mluvila pomaleji a ve tváři měla zaujatý výraz. Změnila hlas, stejně jako gramatiku a pečlivost ve výslovnosti. Její kultivovaný projev na mě měl stejně osvěžující účinek jako další šálek kávy.

„… a jednoho dne, možná už brzy, se vrátíš do své vlasti jako poměrně bohatý člověk,“ řekla. „Bezpochyby si získáš vážnost, a stejně tak si jistě uchováš i spojení s uměním, protože ho miluješ.“

V tu chvíli lehce položila svou ruku na moji a já se podivil, jak přesně odhadla mé záměry. Přestože jsem se s tím nikomu nesvěřil, začínal jsem mít pocit, že štěstí, o kterém mluvila, by se mohlo nakonec vytratit. Došel jsem k rozhodnutí, že tahle akce bude moje poslední. Vynese mi tolik, že se budu moct usadit a přestat pokoušet osud.

Pokrčil jsem rameny.

„Jednou bych mohl obchodovat s uměním,“ řekl jsem.

„Brzy,“ odpověděla. Vnímavá holka. „Cítím, že to bude brzy. A až odjedeš, mizerné časy se ke Carlovi vrátí. Carl dokáže vydělat peníze, ale neumí je udržet. A občas se dostane do potíží. Obraz někdo pozná, nebo ho podvede překupník a on s tím samozřejmě nemůže jít na policii. Většinou se musí schovávat. Vždycky jsem si myslela, že jednou udělá velký obchod a dokáže si peníze udržet. Že si třeba koupí dům a bude žít jako ostatní. Několik let jsem v to doufala. Když jste se vy dva spojili, myslela jsem, že by to mohlo přijít dřív. Ale už vím, že z toho nic nebude. Ty už o tu práci nemáš zájem. Sledovala jsem tě a slyšela jsem, jak o tom mluvíš. Až odjedeš, bude to zase jako dřív. Ty v sobě máš něco, co on postrádá. Snažila jsem se přijít nato, co to je, ale pořád nevím.“

Pokrčil jsem rameny

„Jaká je Amerika?“ zeptala se. Předklonila se ještě víc, zahleděla se mi do očí a na tváři se jí objevil mírný úsměv.

„Velká,“ řekl jsem. „Někde hezká, jinde ošklivá. Stejně jako všude jinde. Velká města jsou podobná všem světovým velkoměstům. Mám je rád.“

„Já mám města také ráda,“ řekla. „Kdysi jsem se připravovala na dráhu řádové sestry, ale nesložila jsem závěrečný slib – nemohla jsem, protože se ráda hezky oblékám, mám ráda dobré jídlo a pití, chtěla jsem cestovat, podívat se do světa. Takže jsem odjela do města a potkala Carla Berniniho. Ten mi občas něco z těch věcí, které jsem vyjmenovala, poskytl. Ale mnohem častěji jsem se cítila stejně, jako bych byla do toho kláštera šla. Žije od jednoho kšeftu k druhému a nikdy nemyslí na budoucnost.“

Zasmála se a vzala si z krabičky cigaretu. Připálil jsem jí. Víc jsem pro ni nemohl udělat.

„Budeš úspěšný obchodník s uměním,“ řekla mi a dopila kávu.

O pár dní později, když jsme předali zboží a dostali peníze, se s Carlem pohádali. O čem to přesně bylo, jsem neslyšel. Jenže ji začal fackovat, a přestože mi do jejich sporu nic nebylo, pár jsem mu jich taky vrazil. Zvrtlo se to v nechutnou bitku, při které jsem si významně rozšířil italskou slovní zásobu. Díky tomu skončilo naše partnerství poněkud dřív, než jsem plánoval. Od té doby jsem ho neviděl, dokud jsem ho nenašel ve své galerii. Ani ji jsem od té doby neviděl.

Telefon vyzváněl a navzdory dlouhé odmlce jsem okamžitě poznal její hlas.

„Ahoj, Mario,“ pozdravil jsem ji. „Tady Ovídius.“

* * *

„Už je to tak dávno…“ vzdychla po chvilce ticha.

„To je,“ přitakal jsem, „ale jsem v Římě a chtěl bych tě vidět. Můžu se zastavit na kus řeči?“

„Jistě,“ odpověděla. „Ale po takové době… a co Carl?“

„Vidělas ho někdy v poslední době?“ zeptal jsem se.

„Ne.“

Rozhodl jsem se, že nejlepší bude to říct stručně a věcně.

„Je mrtvý,“ řekl jsem. „Našel jsem jeho tělo.“

„Ach…“ Odmlčela se. „Jak se to stalo?“ zeptala se potom.

„Někdo ho zavraždil,“ řekl jsem jí. „Nožem. U mě v galerii.“

„Kdo to udělal?“

„Nevím. Policie ho ještě nenašla. Podezřívali mě, ale j á to neudělal. Museli mě pustit.“

„Byl u tebe na návštěvě, když se to stalo?“

„Ne. Ani jsem nevěděl, že je ve městě, dokud jsem nenašel jeho tělo.“

„A kdy se to stalo?“

„Asi před deseti dny. Je mi líto, že ti to musím oznámit právě já.“

„To nemusí,“ řekla. „Mezi námi to skončilo už dávno.“

„Tak proč ses na něj ptala?“

„Ze zvědavosti,“ odpověděla. „Kdysi pro mě hodně znamenal a přála jsem mu, aby ho nic špatného nepotkalo. Je mi líto, že už nežije. Slyšela jsem, že se chystá do Ameriky. Napadlo mě, že navštíví svého starého přítele – když kvůli ničemu jinému, tak proto, aby ho požádal o peníze a střechu nad hlavou. Je mi moc líto, že takhle skončil.“

Protože jsem jí neviděl do tváře ani na ruce, bylo těžké odhadnout její pocity. Zase mluvila tím pomalým a kultivovaným způsobem jako tehdy ráno.

„Takže si myslíš, že ho opustilo štěstí?“

„Když jsme se rozešli, byl na dně,“ řekla. „Nic se mu nedařilo. Nějakou dobu strávil ve vězení. Pak byl dlouho nemocný. Začal hodně pít. Stále víc jsme se hádali. Nakonec jsem ho vyhodila.“

„A kdy to bylo?“

„Už to nějaký měsíc bude. Někdy v dubnu…“

„Nemáš představu, kdo by ho mohl chtít zabít?“

„Ne,“ řekla. „Co dělal od našeho rozchodu, mě nezajímalo, takže o tom nevím nic.“

„Nevadilo by, kdybych k tobě zašel hned?“ zeptal jsem se. „Rád bych tě vzal někam na večeři, anebo jen tak na skleničku.“

„Bohužel to dnes večer nejde,“ řekla. „Musím pracovat dlouho do noci. Odskočila jsem si domů na jídlo a právě jsem byla na odchodu, když si zavolal.“

„Aha. Aco zítra?“ zeptal jsem se.

„Zítra máme vernisáž,“ řekla. „Vystavujeme přes čtyřicet obrazů Paula Gladdena, Američana žijícího posledních pět let v Itálii. Má docela talent. Dělám teď u Bruna Jurgena v galerii Znamení ryby. Určitě sito místo pamatuješ.“

„Ano. Bruno byl jeden z nejlepších překupníků kradených obrazů. Možná stále ještě je. Má pobočky po celé Evropě i v obou Amerikách. Rád slyším, že se mu daří.“

„Kdyby věděl, že budeš ve městě, určitě by ti poslal pozvánku. Sejdou se tam obchodníci a kritici z několika zemí. Tak se tam zastav kolem osmé večer. Bude se podávat šampaňské a Bruno bude určitě šťastný, že tě zase uvidí. Kdoví, možná tam dokonce najdeš něco, co bys rád koupil. Můžeme si promluvit tam, anebo potom, podle toho, jak tam bude rušno.“

„To je výbornej nápad,“ řekl jsem. „Tak dobře.“

„Jak dlouho budeš ve městě?“

„Těžko říct. Ještě to nevím určitě.“

„Pracovní cesta?“

„Je to spíš dovolená a nezávazné rozhlížení.“

„Výborně,“ řekla. „Musím už běžet. Uvidíme se zítra večer.“

„Fajn. Měj se.“

„Ahoj.“

Zavěsila.

Kouřil jsem, přecházel po místnosti a klel. Něco se prostě slušnými slovy vyjádřit nedá. Tohle muselo být víc než náhodná shoda okolností – to, že uprchlý kněz, po kterém pátrám, má nějakou spojitost s Mariou a Carlem, to, že Carla zabili právě v mojí galerii a že já se tím pádem ocitl v centru dění. Ten člověk ve Virginii musel vědět víc, než dal najevo, a já ho teď proklínal, že si ty informace nechal pro sebe, když by se mi teď mohly hodit.

Když jsem přestal klít, sešel jsem po schodech do přízemí a vydal se do města, abych se někde najedl.

„Není to žádný velký zázrak, když se v běhu času, zatímco se štěstěna ubírá klikatou cestou, přirozeně vyskytne mnoho náhod,“ napsal historik. „Pokud je počet a různorodost témat, kterých se má dotknout, nekonečný, tím snadnější je pro štěstěnu s takovým množstvím materiálu dosáhnout podobných výsledků.“

Kecy, Plútarchosi! Kecy! Ty a Berwick byste si výborně rozuměli.

Snědl jsem večeři, ale ani jsem si ji nevychutnal. Po jídle jsem si dal ještě poslední drink.

* * *

Annu Zanti, pátou osobu na Monsignorově seznamu, jsem našel, když seděla na schodech budovy, která je vjednom průvodci charakterizována jako ‚beninský pohřební sloh‘. U nohou měla košík květin a kolem sebe na schodech rozložené malé svázané kytičky. Byla to hubená tmavá žena s počínajícím šedým zákalem a sněhobílými vlasy. Na sobě měla dlouhou sukni a přes ramena přehozený pléd. Vrásky v obhčeji se jí prohloubily, kdykoliv se předklonila a soustředěně naslouchala zákazníkům. Protože to vypadalo, že rozhovor s ní se může protáhnout, a den teprve začínal, prošel jsem kolem ní a vstoupil do betonové nestvůrnosti.

Ta byla postavena, aby chránila oltář, který si objednal římský senát jako poctu Augustovi někdy před dvěma tisíci lety. Když byly v roce 1568 vykopány jeho části, mělo se za to, že jsou to zbytky starého vítězného oblouku. Až asi o tři sta let později se zjistilo, že je to vlastně oltář míru zasvěcený Augustovi – Ara Pacis Augustae. A teprve v roce 1937 byl oltář zrekonstruován do původní podoby. Mramorový stupňovitý piedestál, na vnější stěně reliéfní výjevy zobrazující Romula a Rema kojené vlčicí, obětujícího Eneáše, slavnostní procesí, a kolem dokola plastické motivy listů, hadů, ještěrek, ptáků, květin a motýlů. Vystoupal jsem k němu, a než jsem vešel dovnitř, zastavil jsem se, abych obdivoval girlandy z ovoce, listí a šišek, natažené mezi volskými lebkami, jež zdobily vnitřní stěny. Samotný oltář tvořila vysoká travertínová stěna, střežená mytickými zvířaty. Ara Pacis na mě vždycky hluboce zapůsobil. Během 2. světové války ho obložili pytli s pískem, které ho měly ochránit. Nyní ho chrání betonová budova. Ohromná okna jsou ze speciálního, půldruhého centimetru silného skla, které bylo na zakázku vyrobeno ve sklárně Caserte v Saint-Gobain, aby odolalo například útokům demonstrantů. Ztracený, pak po ceiá staletí nepoznaný, jakž takž chráněný, křehký symbol naděje. Ty starý dobrý Ara Pacis Augustae, v dobách tvého mládí ještě nebyly bomby. Jsem zvědav, jak dlouho tu ještě budeš stát, ty starý oltáři míru.

Asi po deseti minutách, když jsem vzdal hold tomu úctyhodnému dílu, jsem vyšel ven a čekal, až Anna Zanti obslouží zákazníka. Pak jsem sešel dolů, pozdravil ji a koupil si malou květinu jako ozdobu na šaty.

„Děkuji,“ řekla. „Je čerstvá. Vaší slečně udělá radost.“

Usmál jsem se.

„Určitě,“ řekl jsem. „Vypadá to, že dneska bude hezký den, co myslíte?“

„Ano,“ přikývla. „V takových dnech toho prodám hodně.“

„To je dobře,“ řekl jsem. „Znáte otce Bretagne?“

Přejela mě pohledem od hlavy až k patě, pak se ke mně naklonila a dala si ruku k uchu.

„Pardon,“ řekla. „Už moc dobře neslyším.“

„Kněz, otec Bretagne,“ řekl jsem hlasitěji. „Znáte ho?“

Pokrčila rameny.

„Znám hodně knězů.“

„Ale tenhle konkrétní kněz, otec Bretagne… víte, snažím se ho najít. Byli jste přece přátelé, ne?“

„Pardon,“ řekla a znovu se naklonila dopředu. „Musíte mluvit víc nahlas.“

Tak jsem to zopakoval ještě hlasitěji. Pozorně mě sledovala s přimhouřenýma očima. Pak mrkla a usmála se.

„Kupujete kytičku pro svou milenku, viďte?“

Přikývl jsem.

Pak několikrát kývla hlavou, jako by se k něčemu odhodlávala. „… a chcete se kvůli ní rozvést se svou manželkou.“

Opět jsem se usmál. Zdálo se, že to byla správná reakce.

„Čtyřicet let jsem byla provdaná za toho mizeru Antonia,“ rozpovídala se. „Čtyřicet let! A přitom mě opustil už po roce! Nemohla jsem se dát rozvést, protože to tehdejší zákony nedovolovaly. Potom, když se zákony změnily, požádala jsem o rozvod znovu. Jenže církev rozvody pořád ještě neuznává. Tak jsem se s tím svěřila nejlepšímu knězi, kterého znám. Právě otci Bretagnovi! Je to svatý muž! Je tak moudrý, přátelský… Úplně jiný než ostatní. Takže když se u mě jednou zastavil, aby koupil květiny, zeptala jsem se ho na to. Dlouho jsme si povídali. Řekl mi, že jsou to zákony církve a ne zákony Boží. Všechno mi to jasně vysvětlil, takže jsem se necítila provinile, když jsem zašla za právníkem. Když si s ním promluvíte, všechno vám to vysvětlí jako mně. Tím jsem si jistá.“

„Kupoval u vás květiny často?“ zeptal jsem se.

„Jednou za pár týdnů.“

„A komu je kupoval?“

Pokrčila rameny.

„Nikdy jsem se ho neptala. A sám mi to taky neřekl.“

„Rád bych si s ním promluvil o svém – problému,“ řekl jsem. „Kde bych ho našel?“

„Ve Vatikánu,“ poradila mi. „Pracuje tam. Někdo tam už bude vědět, kde ho najdete.“

„Tak vám mockrát děkuju.“

Usmála se a obrátila se ke květinám, rozloženým na schodech, aby je posunula do stínu.

Tak tady jsem nezjistil skoro nic. Aspoň mi to tak připadalo. Zavolal jsem Monsignorovi na vatikánskou prefektúru ekonomických záležitostí a oznámil mu, že zatím nic nemám, a požádal ho o pomoc, abych se mohl podívat do bytu otce Bretagne. Vysvětlil mi, jak se tam dostanu, a že řekne domovníkovi, aby mě pustil do bytu a nechal mě tam samotného. Dodal, že pochybuje, že bych tam mohl zjistit něco důležitého. Souhlasil jsem, poděkoval mu a zavěsil. Měl jsem čas, ale nejlepší bude, když to vyřídím hned. Měl ovšem pravdu. Malý útulný byt mi neposkytl nic užitečného. Vůbec nic. Nezdálo se, že by odjížděl ve spěchu.

* * *

Přivítal mě stůl plný jednohubek a vyrovnaných řad lesklých kbelíků s ledem a šampaňským. Galerie Znamení ryby je taková úzká, dlouhá nudle, zato je čtyřpatrová a se zařízeným suterénem. V posledních dvou patrech jsou kanceláře a sejfy. Podlahy pokrývají vysoké koberce tmavě žluté barvy. Na první pohled mě zaujal křišťálový lustr ve vstupní hale a zatoužil jsem ho mít. Možná jednou…

Přišel jsem asi ve tři čtvrtě na devět a nikdo po mně nevyžadoval pozvánku. Všude postávaly skupinky tří až čtyř společensky oblečených lidí různých národností a pohlaví a hrstka bohémských týpků, pendlujících mezi občerstvením a obrazy. Mariu ani Bruna jsem nikde neviděl, ale mezi hosty vernisáže se pohybovaly dvě hostesky ve střízlivých černých šatech a nahoru vyčesanými vlasy.

Ani mě moc nepřekvapilo, když jsem zahlédl Waltera Carlona, kritika umění, trochu stranou v rohu, jak mává ve vzduchu svým doutníkem a něco vykládá skupince studentů a starších dam. Malý, podsaditý, téměř plešatý čtyřicátník, který během své kariéry přišel ke spoustě peněz a špatnému vkusu a teď jezdí po světě a obojí dává na odiv. V průběhu let projevil úžasnou schopnost zastávat se nenadaných a zesměšňovat skutečně talentované umělce. Jeho články a knihy vyvolávají při hodinách historie a oceňování umění úžas a používají se jako odstrašující příklady, jak se to nemá dělat. Ale jako vyučující je žádaný, protože přes všechny své nedostatky je přesvědčivým řečníkem. V lidech budí naprosto protikladné pocity: jedny okouzluje a druzí ho nemůžou ani vystát. Hodil by se na politika nebo nějakého jiného podvodníka. Jenže síla se z jeho slov vytrácí v okamžiku, kdy je napíše na papír. Ale nemyslím si, že by se přetvařoval. Podle mě je přesvědčený o každé blbosti, kterou vypustí z úst. Nemůžu říct, jestli právě proto nebo navzdory tomu všemu, ale mám toho chlapa docela rád.

Protože jsem se v tu chvíli nechtěl zapovídat, předstíral jsem, že jsem si ho nevšiml, a zamířil ke stolku s občerstvením. Po chvíli jsem už se skleničkou šampaňského v ruce procházel galerii, hledal Mariu a prohlížel si obrazy Paula Gladdena.

Když uplynula skoro celá hodina, začal jsem být trochu netrpělivý. Nicméně Maria neřekla, že bude přímo tady v galerii na vernisáži – jen to, že se tu sejdeme. Zeptal jsem se na ni jedné hostesky, a ta mi řekla, že ji neviděla, ale možná pracuje nahoře. Na moji žádost mi ukázala, kde mají telefon, a odešla. Zkoušel jsem Marie volat třikrát, ale nebrala to.

Takže buď byla nahoře, nebo na cestě sem. Rozhodl jsem se ještě chvíli počkat, a teprve pak si začít dělat starosti nebo zkusit něco jiného. Jestli se ukáže, že není takovým zdrojem informací, jak jsem doufal, rozhodl jsem se sepsat hlášení, přiznat nezdar a zkusit o tom přesvědčit našeho muže na velvyslanectví. Stejně jsem byl přesvědčený, že takhle snadno mi to neprojde. Rozhodně ne po všech potížích, které měli s tím, aby mě na tuhle práci naverbovali.

Ale Řím se mi skutečně jevil jako slepá ulička. Měl jsem obavy, že stejně jako já tuší, že bratr otce Bretagne je logicky další osobou, na kterou by se měli zaměřit. Tedy, jestli to už neudělali. Určitě mají nějaké agenty v Brazílii…

Poněkolikáté mě napadlo, že je mají i v Římě. A poslali sem mě.

Vzhledem k tomu, že jsem neznal proč ohledně Říma, bylo bezpředmětné zabývat se nějakým jestli, pokud jde o Brazílii.

Tak k čertu s oběma. Prověřím všechny místní tipy, které mi Maria třeba dá, sepíšu podrobnou zprávu, která nic objevného neposkytne, a přichystám se na cestu domů. Co jiného bych tu měl dělat?

Moje podvědomí se tomu jen uchechtlo a nacpalo mi do hlavy přehled portugalských sloves. Vytlačil jsem je z mysli a šel si pro další skleničku šampaňského.

* * *

Po další hodině jsem už byl tak unavený z Gladdenových krajinek a venkovských motivů, že jsem dokonce uvítal přátelské poplácání po rameni a oblak kouře z doutníku.

„Ovidie! Zdálo se mi, že jsem tě tu zahlédl už předtím,“ řekl Walter. „Jak se ti vede?“

„Docela dobře,“ řekl jsem mu. „A co ty?“

„Dobrý, dobrý. Kdy jsi přijel?“

„Před pár dny.“

„Předpokládám, žes tu obchodně?“

Pokrčil jsem rameny.

„Trochu práce a trochu zábava. Od každého něco. Rád to střídám.“

„Co si myslíš o Paulových věcech?“ zeptal se.

„Některé jsou docela dobré.“

„Dobré? Jsou skvělé!“

Ukázal na krajinu po ránu: usedlost s hospodářskými budovami, stará věž a žluté kopce v pozadí.

„Úplně z toho cítíš větřík i vůni z pole, stejně jako on to ráno, kdy to maloval.“

„Maloval to podle fotky,“ namítl jsem. „Ne, že by to něco ubíralo na kráse jeho polím a vánku –“

„Jak to myslíš? Jak to vůbec můžeš říct?“

„Poznám to podle úplně špatné perspektivy. Sežeň mi kus provázku a já ti to ukážu.“

Zadíval se pozorně na obraz a začínal rudnout, když ho od té záležitosti s provázkem zachránil příchod Bruna Jurgena.

Viděl jsem ho přicházet, hrnul se davem jako tmavá, zpěněná příbojová vlna, ladně gestikuloval, zdravil, potřásal si rukama, usmíval se a přikyvoval. V tmavém smokingu vypadal velice elegantně. V opáleném obličeji se mu už začínaly objevovat vrásky. Jak proplouval místností, zanechával za sebou vír a ozvěnu.

„Ovidie,“ řeklapotřásl mi rukou, „přišel jsi koupit všechno, co tu uvidíš?“

Namítl jsem, že bych musel všechny ty lidi krmit, a to by se mi prodražilo. Zasmál se a se stejnou profesionální srdečností stiskl ruku Waltovi.

„Zdržel jsem se v kanceláři,“ vysvětlil. „Musel jsem vyřídit pár důležitých telefonátů. Jinak bych tu byl samozřejmě dřív, abych vás mohl osobně přivítat. Ovidie, nevěděl jsem, že jsi ve městě, jinak bys dostal pozvánku. Neměl jsi potíže…?“

„Ne,“ ujistil jsem ho.

„Máme několik adresářů,“ pokračoval. „Můžeš dostat pozvánky na všechny výstavy v naší newyorské galerii i na důležité mezinárodní akce našich dalších poboček. Promiň, ale nevěděl jsem, že se nějak zvlášť zajímáš o dílo pana Gladdena. Jsi tu soukromě nebo pracovně?“

„Po pravdě řečeno,“ odpověděl jsem, „nepřijel jsem kvůli téhle výstavě.“ A doufal jsem, že se nebude vyptávat dál.

„Takže běžná obchodní cesta,“ řekl. „Kde jsi všude byl?“

„Jenom tady.“

„A kam se chystáš dál?“

„Možná do Brazílie,“ řekl jsem s trochou trpkosti v hlase.

„To se ti tak líbí místní podnebí?“

„Nesnáším ho, ale to není důležité.“

Pozorně se na mě zadíval a pak se přeci jen odhodlal k nabídce. „Jestli se zajímáš o dílo nějakého konkrétního umělce, nebo se poohlížíš po nějakém specifickém stylu nebo technice, můžu zaslat kabelogram do našich poboček v Riu a Sao Paulu a zařídit to.“

„To je od tebe laskavé, ale není to nutné. Možná tam nakonec ani nebudu muset jet. Hodně záleží na tom, jak to půjde tady.“

„Hm. No, jak chceš. Musíš mi dát adresu, kde ses v Římě ubytoval, abych tě mohl pozvat na oběd nebo na večeři, dokud tu jsi. Kdoví, třeba ti budu schopen pomoct i vtom, co podnikáš tady. Nevrátil ses ke svým starým způsobům, že ne?“

Zavrtěl jsem hlavou a řekl mu, kde bydlím.

„Zavolám ti zítra, až se podívám do diáře, kdy mám čas.“

„Fajn.“

„A zatím bych ti mohl prodat nějaký Gladdenův obraz, máš zájem?“ zeptal se a kývl hlavou k vystavenému dílu.

„Teď ne, díky.“

Zavrtěl hlavou s nedůvěřivým úsměvem.

„Ten kluk bude jednou slavný,“ řekl. „Teď je ten správný čas to podchytit. Pak už bude pozdě. Mám pravdu, Walte?“

„Moje duše romantika právě utržila ošklivý šrám,“ postěžoval si. „Právě jsem zjistil, že ten člověk maluje podle fotografií. Všimněte si té perspektivy. Začínám si klást otázku, jestli si to aspoň sám vyfotil. Možná je požehnáním pro výrobce pohlednic.“

Bruno zrudnul, což se projevilo tak, že mu ztmavlo opálení.

„No a co?“ řekl. „Je to pravda, ale co na tom sejde? Hodně… ne, většina moderních umělců dělá totéž. Nutil bys je denně chodit na jedno místo a čekat na stejné podmínky? Umělcova představa a nápaditost tam zůstává zachovaná. Fotografie mu slouží už jen pro doplnění detailů. Je to cenná pomůcka a její průvodní jevy jsou pro dílo nepodstatné.“

V tu chvíli se tak rozohnil, že hosté vernisáže v jeho okolí před jeho prudkými gesty rychle couvali. Pak se otočil ke mně a zaútočil otázkou: „Proto se nezajímáš o jeho dílo?“

„Ne,“ řekl jsem. „Popravdě řečeno, některé obrazy má velice dobré. Momentálně však nemám zájemce o tento druh obrazů. Víš, mám dost omezený rozpočet a musím si vybírat. Jsem si jistý, že bych tyhle věci prodal. Otázka je za kolik. Nemůžu si dovolit takhle vázat příliš mnoho kapitálu, a pak čekat, až se jeho talent dočká uznání. Kdybych měl možnost vzít si některé jeho obrazy do komisního prodeje, neváhal bych ani minutu a souhlasil. A protože jsi tuhle možnost využil sám, můžu ti jen tiše závidět.“

„Vidíš, Walte?“ otočil se k němu. „Ovidius ví, že po něm bude brzy poptávka. Vždycky měl dobrý odhad.“

Na to Walter udělal jen: „Pff!“

„Ovídiovo estetické cítění se jen podřizuje trhu,“ řekl napůl žertovným tónem. „Ano, uznávám, že Paul Gladden má talent, jenž má ovšem jisté nedostatky.“

Našel zápalky a znovu rozdýmal doutník.

„Jak dlouho už jsi v Římě?“ zeptal jsem se ho.

„Asi týden,“ odpověděl. „V Madridu jsem zhlédl všechny současné trendy a tohle je spíš taková dovolená.

V příštím sloupku se určitě zmíním o téhle výstavě,“ řekl směrem k Brunovi, „a pošlu ti výtisky.“

Otočil se ke mně a dodal: „… a ještě ti udělám reklamu. Už musím běžet. Tamhle ten menší chlápek v rohu – ten s těmi silnými brýlemi – je reportér, se kterým mám nějaké jednání. Uděláš dobře, když ho chytíš, ještě než odjedeš, Ove. A pokud jde o tu večeři – mohli bychom ji udělat ve třech. Popřemýšlejte o tom. Zavolám ti. A kdybych to nestihl, pozdravuj v Riu. Ahoj.“

A zmizel v oblaku kouře.

„Ten chlap,“ prohlásil Bruno, „je blbec. Samozřejmě že půjdeme bez něj.“

Přikývl jsem a sjel pohledem na hodinky. Už bylo skoro jedenáct. Přemýšlel jsem, jestli jí mám znovu zavolat. Ale zkusil jsem něco jiného.

„Hledám Mariu. Říkala, že tu dneska bude.“

„Maria,“ řekl laskavým tónem, „je moje pravá ruka. Udělá víc práce než všichni ostatní zaměstnanci dohromady, a to pracuje jen na půl úvazku. Takže jsem byl rád – je to ode mě sobecké, ale musím se přiznat, že jsem byl fakt rád – když se rozešla s tvým bývalým partnerem, Carlem. Myslím, že to prospělo i jí samotné. Carl všechno propil a prohýřil a jen ji zneužíval. Když ho vyhodila, začala tady pracovat na plný úvazek. Tady má možnost seznámit se s nějakým slušným mladíkem, vzít si například učitele umění.“

V tu chvíli jsem si všiml menšího tmavého muže s knírkem a vlasy učesanými na pěšinku uprostřed, jenž stál ve dveřích a divoce na nás mával.

„Někdo, koho znáš?“ přerušil jsem ho a kývl hlavou směrem ke vchodu.

Bruno se otočil a muž mu naznačil rukou u ucha, že má hovor.

„Už mě zase někdo shání,“ vzdychl. „Jestli je to znova ten neomalenej celník, požádám mafii, aby mě ho zbavila!“ Pak na mě vrhl krátký pohled. „Ano, Maria tu dneska večer měla být,“ řekl, „ale volala, že jí není dobře. Řekl jsem jí, ať zůstane v posteli. Je to škoda. Tak se na vernisáž těšila. Pilně na ní pracovala, všechno zařizovala… No, nedá se nic dělat. Zítra ti zavolám a sejdeme se. Zatím se měj,“ zvedl ruku na pozdrav.

„Tak zatím,“ rozloučil jsem se a sledoval ho, jak opět proplouvá mezi lidmi.

Zamířil jsem k předním dveřím a uvažoval, proč nebrala telefon.

* * *

Taxík mě vysadil před jejím domem. Ve vestibulu jsem na schránce našel její jméno a číslo bytu. Vyšel jsem do třetího patra, našel ty správné dveře a zaklepal. Pode dveřmi bylo vidět světlo, ale zevnitř se nic neozývalo.

Zaklepal jsem znovu a zkusil dveře. Bylo zamčeno.

Zámek byl obyčejný, tak jsem si z náprsní tašky vyndal svoje fidlátka a odemkl.

Ležela natažená na pohovce, jednu nohu nahoře a druhou přehozenou přes okraj. Modrou sukni měla vyhrnutou nad kolena a hlavu ohnutou v nepřirozeném úhlu. Na tváři, krku i blůze měla červené skvrny.

Tiše jsem vešel a zamkl za sebou.

V.

Jsem typ člověka, co má přehnané reakce. Mám ve zvyku hledat skryté významy v tom, co lidi říkají nebo dělají, a na základě toho konstruovat paranoidní výklady. Občas mívám zlé sny, ve kterých je celý svět jedno velké spiknutí, kde všechno číhá na vhodný okamžik, aby to zničilo okolní realitu za výsměšného pochechtávání vesmíru. Jsem typ člověka, který každý den polyká vitamínové tablety a jednou ročně se pro jistotu nechá přeočkovat proti tetanu. Ale už mě v životě potkalo tolik nehod, neštěstí a nepředvídatelných událostí, a dostal jsem se do tolika náhodných, nepříjemných a nebezpečných situací, že si myslím, že taková opatrnost a obavy mají své opodstatnění.

Vzpomínám si na jedno mrazivé ráno, kdy jsem se neoholený, se zarudlýma očima, páchnoucí pivem a tabákem, po noci strávené u pokerového stolu vypotácel na ulici, s rozvázanou kravatou a pár stovkama v kapse. Ulice vypadala opuštěná a stanice podzemky byla jen asi čtyři bloky daleko. Po pár minutách chůze jsem si všiml, že nejsem sám. Asi sedm metrů přede mnou stál ve vchodu nejaký muž, opíral se zády o dveře a vypadal stejně zpustle jako já. Upřeně mě pozoroval. Zpomalil jsem a taky z něj nespustil oči. Na útěk bylo pozdě. Jak zanořil ruku do zadní kapsy, sáhl jsem rychle pro peníze v naději, že ho uklidní spolupracující oběť. On však z té kapsy vytáhl peněženku, a jak jsem se přiblížil ke vchodu, natáhl ji v třesoucí se ruce ke mně.

„Vezměte si to!“ řekl. „Víc nemám! Nestřílejte!“

Takže mám sklon očekávat to nejhorší a občas se cítím trapně, když to dopadne jinak. Nejhorší věci obvykle přicházejí bez varování, což mě neuvěřitelně štve, když si vezmu, kolikrát jsem se na ně připravoval, a nic se nestalo. Kéž by sudičky nebyly takové masochistky, aby milovaly toho, kdo je tolik proklíná.

S tímto na mysli a se zvráceným smyslem pro humor, abych zaplašil stíny, jsem zadržel dech před výmluvným odérem a došel k pohovce. Naštěstí dýchala.

Prošel jsem kolem ní a obešel pohovku. V lovuži na podlaze ležela prázdná dvoulitrová láhev od Chianti. Společnost jí dělala rozbitá sklenička. Polila se vínem celá, a já náhle zalitoval, že nemám rýmu, když jsem zjistil, že jsem se zároveň dostal blíž k důsledku jejího neúspěšného pokusu doběhnout k umyvadlu.

Jen abych se ujistil, že je v pořádku, zkontroloval jsem jí puls. Zdál se normální. Nenašel jsem žádné známky toho, že by spadla a zranila se. Během krátké prohlídky se nevzbudila, což bylo jen dobře. Lehce zavzdychala, když jsem jí stáhl sukni a uložil ji do pohodlnější polohy. Tvář měla politou vínem, make-up zničený a od pláče rozmazané šmouhy z řasenky. Rasy měla na několika místech slepené.

Dal jsem vařit vodu na kafe. I kdyby jí nepomohlo, já jsem ho nutně potřeboval. Otevřel jsem okno, abych trochu vyvětral, pak jsem odložil plášť na věšák, vyhrnul si rukávy a pustil se do úklidu. Nakonec jsem jí vlhkou žínkou omyl obličej.

Zachvěla se jí víčka.

„… žízeň,“ zasípala.

Přinesl jsem jí sklenici vody a podepřel ji, aby se mohla napít.

„… ještě.“

Vypila dvě a půl sklenice, přitiskla si žínku na oči a držela ji tam. Seděla ohnutá dopředu a zhluboka dýchala.

„Aspiriny…“ požádala. „Lékárnička…“

Přinesl jsem jí je, a zatímco je polykala, nalil jsem dva hrnky kafe. Odložila žínku a prsty si projela své dlouhé černé vlasy.

„Au,“ zaúpěla, když jsem postavil hrnky na stůl. „Svět už není tak mladý, jak býval.“

Věnovala mi křečovitý úsměv, když se předklonila, aby si vzala nabídnutou cigaretu. Posadil jsem se a zapálil si taky.

Ticho se protahovalo.

Seděli jsme takhle mlčky asi deset minut. Pak vstala, letmo se usmála a řekla: „Omluv mě,“ a vyšla z pokoje. Za chvíli jsem slyšel téct vodu.

Další šálek kávy. Další cigareta. Noční myšlenky.

Maria nebyla žádný silný piják, když jsem ji znal dřív. Jenže to v té době nebyl ani Carl. Lidé se mění, ale tohle se přesto zdálo dost neobvyklé. A navíc mám pocit, že kdyby byla notorik, asi by nedostala tak skvělé hodnocení od Bruna, jenž byl znám jako ras. Ne, usoudil jsem, že tohle bylo výjimečné, zřejmě bezprostřední reakce na něco, co se stalo. Doufal jsem, že by to mohlo mít nějakou spojitost s mým pátráním. Každopádně teď byla ideální – ne-li jediná – vhodná příležitost to zní dostat, dokud ještě úplně nevystřízlivěla.

Po nějaké době se vrátila, vlasy v osušce stočené do turbanu a na sobě bílý froté župan. V obličeji už vypadala mnohem líp, i když jsem si všiml, že se jí při dolévání kávy ještě třesou ruce. Posadila se, našla cigaretu a vykouzlila mnohem hezčí úsměv než předtím.

„Díky, Ovidie,“ řekla a sklopila oči.

Pak se rozhlédla po pokoji a otáčela přitom celou hlavu, nejen oči.

„A dokonce jsi tu i uklidil. Cítím se trapně.“

Její průzkum skončil u dveří.

„Promiň, neslyšela jsem tě klepat,“ řekla.

Pokrčil jsem rameny.

„Nechtěla jsem tě nechat čekat,“ řekla mi.

„Nic se nestalo,“ ujistil jsem ji. „Jak ti je?“

„Příšerně,“ řekla. „Dělal sis o mě starosti?“

„Ano.“

„Dneska byl jeden z těch mizerných dní. Nic se nedařilo. Dala jsem si pár skleniček, abych se uvolnila, pak se věci zase zhoršily, a tak jsem si dala další. Pak jsem si řekla: ‚K čertu s tím!“ a pokračovala v utápění žalu.

A jaká byla vlastně vernisáž?“

„Zajímavá,“ odpověděl jsem. „Setkal jsem se tam s Waltrem Carlonem. A Bruno tě taky postrádal.“

„To se nedivím,“ řekla. „Celé jsem to zařizovala v podstatě sama!“

„A pak ses rozhodla se tam ani neukázat.“

Tvářila se smutně, jako by toho litovala.

„Teď mě to mrzí. Bruno je strašně hodný, když ho doopravdy poznáš. Budu mu muset ráno zavolat…“

„Stává se to často?“

„Co?“

„Že se nic nedaří?“

Kousla se do rtu.

„Ne, dnešek byl zvláštní,“ řekla.

„V čem?“

„Chci na to co nejdřív zapomenout.“

„Jistě,“ přitakal jsem.

Opět se rozhostilo ticho a já se rozhodl si počkat.

Několik minut jsem si prohlížel špičky bot, až jsem zaslechl tichý vzlyk. Vzhlédl jsem a spatřil v jejích očích slzy.

„Je to těžký, viď?“

„A – ano.“

Nabídl jsem jí kapesník, ale zavrtěla hlavou a otřela si oči do rukávu.

Chtěl jsem zjistit, co způsobilo tohle její rozpoložení, ale nevěděl jsem, jak se na to nenápadně zeptat. Připadalo mi, že se nemám čeho chytit. Mohla to být opožděná reakce na zprávu o Carlovi. Ale stejně tak to mohlo být něco docela jiného. Nedokázal jsem to odhadnout.

„Ty jsi teď úspěšný, viď?“ řekla nakonec.

„To je relativní pojem.“

„Ale jsi – a já z toho mám radost.“

„Díky. Myslím, že jsem si vybral špatnou dobu na návštěvu Říma. Chtěl jsem tě najít šťastnou, vzít tě někam za zábavou. Chtěl –“

„Ty sis na mě někdy vzpomněl, potom co jsi odjel?“ přerušila mě.

„Ale jistě. Často.“

Jen se tomu pousmála, tak jsem vstal a šel se posadit vedle ní. Položil jsem jí ruku kolem ramen. Nebránila se. Ale začala znovu plakat a opřela se o mě. Chvíli jsem ji nechal, aby se vyplakala.

„Mohlo to být tak krásný,“ řekla nakonec s hlavou opřenou o moji hruď. „A pak se to všechno zhatilo. Mě vždycky pronásledovala smůla.“

Připomnělo mi to něco z dávné minulosti, ale nic jsem na to neřekl. Následoval záchvat škytavky a další slzy.

„Bylo to skoro dokonalé,“ vypravila ze sebe. „Perfektní…“

„Až do dneška,“ vystřelil jsem od boku.

„Až do dneška,“ souhlasila. „Teď oba… oba dva!“

„Smutné.“

„Nevím, co mám dělat. Fakt nevím.“

„Pořád jsi mladá, krásná, zaměstnaná…“

„Zničená a bezradná,“ řekla zdrceně. „Všechno je zničené. Ztratit dalšího. Byli jsme tak blízko, už tak blízko.“

„A teď…“ napovídal jsem jí.

„Teď,“ řekla, „se cítím jako vdova, celá v černém. Teď je po všem.“

„Dvojnásobná vdova,“ řekl jsem a chytil se náhle objeveného stébla. „Tentokrát to byl Claude Bretagne.“

Alkohol zpomalil její reflexy i myšlení. Trvalo několik vteřin, než jsem ucítil, jak ztuhla.

„Jak…? Jak to víš?“ zeptala se tiše.

„Vím hodně věcí,“ odpověděl jsem. „Dokonce vím i o penězích. Nejdřív jsi ztratila Carla, a teď i Clauda. Jak se to stalo?“

„Nevím,“ řekla. „Nechápu, co se stalo.“

„Jak jsi na to přišla?“

„Jak to souvisí s tebou?“

„Dost,“ řekl jsem. „Dostal jsem se do maléru a ty mi můžeš pomoct se z něj dostat, když mi o tom řekneš.“

„A dostanu se do maléru taky, viď?“

„Ne.“

„Dobře,“ řekla a narovnala se. „Tak dobře.“

Chvíli hleděla před sebe, a pak spustila: „Ano, byli jsme milenci, já a Claude. Jsem špatná? Že jsem svedla kněze? Nebo že jsem mu dovolila, aby mě miloval? Jenže takto vůbec nebylo. Potkali jsme se náhodou v galerii. Vystavovali jsme díla několika jihoamerických malířů. Přišel se podívat a dali jsme se do řeči. Věděl toho spoustu o Jižní Americe a mě to zajímalo. Zdál se velice osamělý a já se taky cítila osamělá. Pak jsme se začali bavit i o jiných věcech a později jsme spolu šli na oběd. Pak začal chodit do galerie častěji a pokaždé jsme se šli projít nebo na skleničku. Prostě jsme vždycky něco společně podnikli. A tak to pokračovalo. Až se z nás nakonec stali milenci.“

Odmlčela se a odklepla popel z cigarety z okna.

„Podrobnosti tě nemusí zajímat,“ řekla. „Byli jsme zamilovaní a šťastní.

Na Carla jsem zapomněla. Zapomněla jsem na staré časy i na věci, které jsme dělali. Claude mluvil o tom, že se vzdá kněžství a vezme si mě. Ale v cestě stála jedna věc. Dlouho mi nechtěl říct, co to je. Věděla jsem, že to nemá nic společného s jeho city, ani s vírou, protože měl docela radikální názory na církevní záležitosti. Pak mi prozradil pravou povahu své práce a vysvětlil mi, že kdyby odešel, museli by udělat revizi účtů, které spravoval. Řekl, že kdyby ta kontrola šla dost do hloubky, měl by problém. Šokovalo mě to. Myslela jsem si, že takové věci mě už v životě nepotkají. Víc mi to nevysvětloval a požádal mě, abych mu věřila. To jsem udělala.“

Pak se ke mně otočila.

„Víš to, nebo jsi to uhádl?“ zeptala se.

„Ano.“

„Co o tom ještě víš?“

„Jen málo.“

„A opravdu potřebuješ vědět víc, aby ses dostal z toho maléru?“

„Ano.“

„Věřím ti. Vždycky jsem ti věřila,“ řekla. „Ale jestli ti to mám říct, musíš mi dát své slovo.“

„Slovo na co?“

„Že mi pomůžeš najít jeho vraha,“ řekla.

Horečně jsem přemýšlel a snažil se, abych se navenek vyvaroval jakékoliv reakce. „Tak dobře. Máš mé slovo.“

Několik dlouhých okamžiků mě pozorovala.

„Jak dlouho už víš, že je mrtvý?“ zeptala se.

„Od chvíle, kdys mi to řekla.“

„Fajn,“ řekla. „Teď vím, proč tak dobře hraješ poker. Věřím ti.

Asi před měsícem,“ pokračovala se zavřenýma očima, „se změnil. V jediném dni. Zdál se sklíčený, ale zpočátku mi nechtěl prozradit, co ho trápí. Tak to šlo několik dní. Začal používat můj telefon, když volal do ciziny.“

„Kam?“

„Do Jižní Ameriky. Brazílie. Má tam bratra.“

„O čem spolu mluvili?“

„Vlastně ani nevím. Ani si nejsem jistá, jestli pokaždé mluvil s bratrem. Tak nějak jsem to předpokládala – stejně jako to, že se ty hovory týkaly peněz.“

„Proč?“

„Protože se mi později přiznal, že je tak deprimovaný, protože se zdá, že jeho nadřízení pojali podezření. Začal si dělat starosti, že ho odhalí. Tehdy se začal připravovat na odjezd ze země.“

„Víš, o kolik peněz šlo?“

„O velkou částku. To jediné mi řekl.“

„Co se stalo pak?“

„Na nějakou dobu se nastěhoval ke mně a plánovali jsme, jak to provedeme. Mezitím si sehnal doklady na cizí jméno. Pak jsme si rezervovali pokoj v malém hotelu v Lisabonu. Jel napřed a zavolal mi, že dorazil a v pořádku se ubytoval. Pak jsem čekala, až mi dá vědět, že nehrozí žádné nebezpečí a můžu přijet za ním.“

„Proč ten odklad?“

„Musel sehnat nové doklady pro nás oba jako manžele na jiné jméno. Měli jsme se vydávat za Portugalce. Protože jsme nevěděli, jak dlouho mu bude trvat, než je získá, měla jsem zatím čekat tady, až mi zavolá. Mezitím jsem měla každému, kdo by se na něj ptal, říct, že nevím, kde je.“

„A sháněl ho někdo?“

„Ano. Dva muži. Říkali, že jsou z Vatikánu, že se ho snaží najít. Sdělila jsem jim, že nic nevím. To je všechno. Už se nevrátili.“

„Hm. A co dál?“

„Na nové doklady nám měl rezervovat letenky buď do Sao Paula nebo Brasilie – podle toho, co mezitím zjistí. Pak mi měl dát vědět, abych za ním přijela do Lisabonu, a mohli jsme spolu odletět.“

Opět sklopila oči, odvrátila se ode mě a zadívala se z okna.

„A pak se to všechno zvrtlo,“ řekla.

Rozhodl jsem se mlčet a vyčkat.

„Volal a řekl, že se situace vyvinula jinak a musí změnit plány. Musel odletět sám. Po příletu prý ještě zařídí pár věcí, a pak se se mnou spojí a domluvíme se, kde se setkáme a co mám dělat. Ujistil mě, že si nemusím dělat starosti. Že se o všechno postará.“

„Kdy to bylo?“

„Včera.“

„Včera?!“

„Ano. Chvilku předtím, než jsi volal. Ještě jsem uvažovala, co mám dělat, když zazvonil telefon.“

„Řekl ti, proč to všechno dělá? Nebo něco o novém vývoji situace?“

„Ne. Neřekl.“

„Zněl ustaraně? Rozrušeně?“

„Ano. Obojí. Zase mi však neřekl proč. Tak jsem se rozhodla zjistit ten důvod sama. Dostala jsem se na poslední let do Lisabonu. Vzala jsem si taxi do hotelu. A tam jsem ho našla… mrtvého.“

„Jak zemřel?“

„Někdo ho zastřelil,“ řekla tiše. „Do hlavy.“

„Jak ses dostala do pokoje?“

„Recepční mi dal klíč. Když se Claude ubytovával, oznámil na recepci, že manželka za ním přijede později. Měla jsem jenom malou tašku. Mám snubní prstýnek. Šla jsem nahoru a našla jsem ho tam ležet.“

„Viděla jsi nějaké stopy po zápase?“

„Ano. Pokoj byl vzhůru nohama. Všechno bylo rozházené, plno věcí rozbitých… a on tam ležel na podlaze s krvavým obličejem. Střela ho zasáhla pod levé oko.“

Zvedla ruce a potlačila vzlyknutí.

„Našla jsi zbraň?“

„Žádnou jsem neviděla. Ale pokoj jsem neprohledávala.“

„Cos potom udělala?“

„Dostala jsem strach a udělalo se mi zle. Vycouvala jsem ze dveří a zavřela je. Pak jsem odešla. Vzala jsem to zadním schodištěm, abych nešla kolem recepce.“

„Viděl tě někdo odcházet?“

„Myslím, že ne.“

„Nenechala jsi v pokoji nic?“

„Ne.“

„A vzala jsi odtamtud něco?“

„Ne. Chtěla jsem zmizet co nejdřív.“

„Co bylo dál?“

„Hodila jsem klíč do poštovní schránky a zavolala policii z telefonní budky. Řekla jsem jim, ve kterém hotelu a ktérem pokoji došlo k vraždě. Hned jsem zavěsila a odjela na letiště. Sedla jsem do prvního letadla do Ríma a sem jsem dorazila ráno. Zavolala jsem do galerie a omluvila se, že se necítím dobře. Zbytek už víš.“

„Hmm.“ Zvedl jsem se, došel k ní a objal ji kolem ramen. Chvíli trvalo, než se přestala třást.

Pak jsme se vrátili na pohovku a dlouho jen tak mlčky seděli.

„Co mám dělat?“ zeptala se unaveným hlasem.

„Teď nic. Musím si to promyslet – a mně to trvá dlouho. Zítra ti dám vědět. Kde…?“

„Budu tady,“ řekla. „Nezapomněl jsi na svůj slib?“

„Ne.“

A dál jsme seděli, až začala zívat, čímž mě samozřejmě nakazila.

„Myslíš, že usneš?“ zeptal jsem se.

„Myslím, že jo,“ řekla. „A když ne, vezmu si prášek. Ale asi to nebude třeba.“

Vstal jsem a vzal si z věšáku plášť.

„Do bločku vedle telefonu jsem ti napsal svoje telefonní číslo.“

Přikývla. Vstala a šla mě doprovodit ke dveřím.

„Zamkni za mnou a zajisti dveře na řetízek.“

„Ano,“ poznamenala a s hlavou na stranu mě pozorovala, „jako za starých časů.“

„Dobrou noc.“

Stiskla mi ruku.

„Dobrou.“

Na odchodu jsem krok za krokem počítal nové otázky, špatné odpovědi a smíšené pocity.

* * *

Probudilo mě řinčení telefonu, dřív než jsem byl připravený vstát. Musím říct, že i kdyby nezazvonil, stejně bych nebyl připravený vstát. Nikdy nejsem. Vědomí je lhostejná socha v holuby zamořeném parku, každé ráno vymílaná tajemnými a nepříliš příznivými procesy jistých tělesných tekutin, na jejichž existenci si denně naříkám. Jednou se mě psycholog zeptal, jestli vím, jaké zvíře bych chtěl být, kdybych nebyl člověkem. Okamžitě jsem odpověděl, že tasemnice. Zeptal se mě totiž ještě předtím, než jsem si dal ranní kávu.

Za hlasitého klení jsem zvedl sluchátko a poslal volajícího do háje.

„Vzbudil jsem tě, Ovidie?“ zazněl mi do ucha Brunův zdvořilý hlas s trochu povýšeným tónem člověka, který je už dávno vzhůru a je na to patřičně hrdý.

„Ne, ale vyrušils mě při squashi.“

Zachechtal se a pak se zeptal, jestli s ním půjdu na oběd.

„Tak jo,“ řekl jsem. „To je to nejmenší, co pro mě můžeš udělat.“

„Fajn. Vyzvednu tě v hotelu v jednu hodinu.“

„Dobře. Uvidíme se.“

„Sbohem.“

„Sbohem.“

Moje tělesné tekutiny odmítly zvrátit směr svých tajemných a neušlechtilých procesů, takže jsem se odpotácel do koupelny, abych začal den očistou. Než jsem skončil, zbavil jsem se i příslušných tekutin. Pak jsem se oblékl a šel na snídani, hlavně na ranní kávu.

Při jídle jsem přemýšlel a srovnával si v hlavě myšlenky ohledně svého poslání a informací, které jsem zatím shromáždil. Budu tomu muset dát nějakou přijatelnou formu a předat to muži z ambasády, dřív než uplyne moc času. Nepochybně to bude mít vliv i na moji účast v celé této záležitosti. Doufal jsem, že až prověří mou zprávu u portugalských úřadů, někoho uspokojí, že jsem splnil všechno, co jsem měl za úkol, tedy najít kněze, formálně mipoděkujou, aby mě naštvali ještě víc, a řeknou mi, že jsem se zbavil nepříjemností a můžu se zase vrátit domů. Pokud se to stane, jisté věci v tomhle případu mi budou pořád dělat starosti. Ale už jsem se naučil žít s tím, že mi dělá starosti spousta věcí, a další jistě přibudou. Co se týče mého slibu Marie, ten se do písmene naplní, až se na základě mé zprávy rozjede nové vyšetřování za účelem dopadení Claudova vraha.

Tahle úvaha poněkud rozjasnila chmurné ráno. Rozhodl jsem se nechat to být a šel jsem se projít, abych si rozmyslel, co všechno tomu muži řeknu a jakým způsobem mu to podám.

Později jsem zavolal na velvyslanectví a po mnoha průtazích a čekání mě nakonec přepojili na bezpečnostního důstojníka jménem Martinson. Začal jsem mu vykládat celý příběh, jak jsem ho slyšel, ale přerušil mě s tím, že to nechce slyšet po telefonu, že se musím okamžitě dostavit na ambasádu a podat mu hlášení osobně. Oznámil jsem mu, že to není možné, ale že se můžu zastavit později odpoledne nebo večer. Zeptal se proč.

„To vám nemůžu vykládat po telefonu,“ vpálil jsem mu se zadostiučiněním.

Tak jsme se domluvili, že se setkáme odpoledne u něj doma, na velice slušné adrese na Via Veneta. Z jeho tónu bylo zřejmé, že správně pochopil, že schůzku s ním schválně odkládám.

Proč ne? Pro mě byl jen další prodlouženou rukou mého trýznitele, kterou jsem se snažil odstrčit, kdykoliv se mi k tomu naskytla příležitost. Kromě toho mě ani nenapadne nechat si ujít oběd, na který mě pozval Bruno. Liboval si v drahých restauracích, kde dobře vařili, a třeba bude mít nějaké zajímavé obchodní návrhy, případně drby z uměleckých kruhů.

Pak jsem zavolal Marie, projevil účast s její kocovinou a slíbil, že se jí pozdě večer ještě ozvu. Něco nesrozumitelně zamumlala na souhlas, což jsem vzal jako dobré znamení.

Potom jsem se pomalu loudal zpátky k hotelu. Na bezmračné, blankytně modré obloze svítilo slunce, a to se odrazilo i v mé náladě. Cítil jsem se téměř šťastný.

* * *

„Takže, co tedy doufáš, že v Brazílii najdeš?“ zeptal se mě Bruno hned potom, co dokončil desetiminutový vyčerpávající přehled o současném stavu umění v zemi.

Při jeho posledním slovu jsem odtrhl pohled od pozadí odcházející servírky a předvedl nedbalé pokrčení rameny, které jsem se naučil v Neapoli.

„Změnu prostředí, romantiku, dobrodružství… Kdoví?“ řekl jsem a pohrával si se skleničkou vína.

„Možná se tu ještě nějaký čas zdržím. A třeba ani nebudu muset do Brazílie odjet.“

„Hm?“

Zvedl svoji sklenku, napil se a zase ji postavil.

„Takže se budeš vracet do New Yorku brzy?“

„Možná,“ řekl jsem. „To záleží na mnoha věcech. Ještě to nevím jistě.“

„Ale je pravděpodobné, že to bude během pár týdnů?“ naléhal.

„Fakt to nevím.“

„Zatraceně!“ zaklel. „Jako poctivej obchodník jsi pořád stejně tajnůstkářskej, jako jsi byl za starejch časů!“

Tentokrát jsem se nejdřív usmál, a pak teprve pokrčil rameny.

„Tos mě špatně pochopil.“ řekl jsem. „Nemůžu ti říct něco, co sám nevím.“

„Vyzvídám proto, že bych tě rád o něco požádal. Kdyby ses vracel brzy, napadlo mě, jestli bys neměl zájem vzít s sebou Gladdenovy neprodané práce, vystavit je a nabídnout k prodeji.“

Upil jsem víno a přemýšlel o nabídce.

„A co tvé vlastní aktivity ve Státech?“

Zavrtěl hlavou.

„Je to otázka prostoru a času,“ vysvětlil. „Jsme plni až po okraj a máme napevno naplánované výstavy. Trvalo by celý rok, než bych mu mohl zajistit odpovídající prostor.“

„No a co? Třeba za rok jeho hodnota stoupne.“

Bruno se zamračil.

„Víš, že v téhle branži jde vždycky o víc než obchodní stránku věci,“ řekl. „Paul Gladden je připravený na úspěšnou výstavu v New Yorku. Je to malíř, ne zboží. Chci, aby se mu dostalo uznání, které si zaslouží. V posledních letech sis vybudoval slušnou pověst. Vzhledem k tomu, že mu nemůžu vnejbližší době zajistit potřebnou publicitu, vybral jsem si tebe. Máš zájem?“

„A za jakých podmínek bys to chtěl uskutečnit?“

„Pro sebe nechci nic,“ řekl. „V tuhle chvíli mně jde čistě o podporu Gladdenovy kariéry. Líbí se mi jeho obrazy, a i on sám jako člověk. Cítím, že už brzy by mohl být považován za velkého umělce.“ Usmál se tomu. „Pak si možná vzpomene, že jsem mu k tomu trochu pomohl,“ dodal.

„Jinými slovy, budu jeho obrazy nabízet a dostanu procenta z prodeje – žádné další podmínky nebo omezení?“

„Přesně tak – a je to férová nabídka. Veškerá práce bude na tobě.“

„To je od tebe velkorysé,“ poznamenal jsem. „Zajímalo by mě, co na to řekl Gladden?“

„Byl nadšený, když jsem se mu o téhle možnosti včera večer zmínil,“ řekl. „Představil bych vás, ale už jsi odešel. Můžu sjednat schůzku, ještě než odjedeš z města. Co ty na to?“

„Ano,“ souhlasil jsem, „rád se s ním setkám.“

„… a uspořádáš mu výstavu v Tauru? Brzy?“

„Ano. To můžu udělat hned, jak se vrátím. Nemám ani zdaleka tak plný kalendář jako ty.“

„To je skvělé!“ řekl a zvedl skleničku, abychom si přiťukli.

Když dolil víno, pokračoval: „Měl bych těžkou hlavu, kdybys mi řekl ne. Nebylo by to poprvé, co jsem musel odmítnout talentovaného umělce po krátké výstavě, abych dal prostor známějším malířům. Je to smutné, ale tak tvrdá je realita v téhle branži. Možnosti a kapacita jsou omezené.“

„Prostor a čas,“ souhlasil jsem. „Platí to teď ale spíš pro tebe než pro mě. Musím přiznat, že ti tyhle těžkosti docela závidím.“

„Jen si pomysli,“ pokračoval, jako by mě vůbec neslyšel, „v Řecku je nějaký kluk – je mu teprve sedmnáct – který maluje neuvěřitelné obrazy hodné srovnání s Goyou. Prodal jsem pár jeho věcí, ale politika…“ Ušklíbl se. „A pak jedna žena – podepisuje se jako Aleda – učitelka z Bělehradu. Primitivní umění. Ale působivé. A dvě Francouzsky – sestry – které začaly s malováním až v pozdním věku. Jaké ty dělají ženské postavy!“ Políbil si konečky prstů a usmál se. „Jsou lesby, samozřejmě. Ale to je dobře. Vždycky malují s láskou. A pak další stařík v Dánsku s domem plným strašidelných soch, které vytvořil… Nádhera! Až umře, kdoví, jak s tím příbuzní naloží. Je to podivín, možná šílenec. Kdo o těchto lidech bude jednou vědět, nebo se o ně starat, kromě pár nadšenců, jako jsme my?“

„Je to škoda.“

„Někdo by mohl říct: Když ty věci nemůžu mít, nechám to být. Jednou by mi mohly třeba způsobit těžkosti. Ale já takový nejsem. Uvažoval jsem…“

Odmlčel se a napil se vína.

„Měl bys zájem?“ zeptal se. „Zní to sice trochu, jako kdybych slízl smetanu a tobě nabízel zbytky – a je to vlastně pravda. Přesto i ty zbytky mají slušnou cenu, a některé dokonce větší hodnotu než hodně z věcí, které jsem nucen vystavovat a prodávat. Jenže mám tak rád umění, že mi to nedá, abych nepodpořil jeho uznání a ocenění.“

„Co budeš chtít za všechny ty tipy, Bruno? Pořád jsme přece konkurenti.“

„Ve skutečnosti nejsme, alespoň ne na stejné úrovni,“ řekl. „Nikdy bych se nedotkl některých věcí, se kterými obchoduješ, a totéž platí i u tebe. Nicméně nám to nebrání vtom, abychom ocenili jejich hodnotu. Kdybych měl – a já musím – předat informace o takových dílech, poskytl bych je přátelskému, konkurentovi, někomu, koho znám a dlouhodobě mu důvěřuju –“

„Co žádáš na oplátku?“ přerušil jsem ho. „Už nedělám – opakuju, nedělám – to, co dřív. Doma ve Státech mám čistý štít a dobrou pověst. Takže jestli máš na mysli něco podobného, tak na to zapomeň.“

Vzdychl – a pak se usmál.

„Bylo by ode mě pokrytecké se nějak pohoršovat,“ řekl. „Taky nezapřu své vlastní kořeny. Ale upřímně tě můžu ujistit, že jsem na nic podobného nemyslel. Byl bych jenom rád, kdyby se ti umělci dostali skutečně do povědomí veřejnosti, protože si to zaslouží. A jestli mám někomu prokázat laskavost, že mu přihraju takový kšeft, jsem radši, když je to přítel a ne někdo cizí. To je všechno. Vidím, že to pořád nějak nemůžeš pochopit. Jestli budeš mít lepší pocit, můžeš mi na oplátku, kdykoliv budeš chtít, prokázat taky nějakou laskavost.“

Usmál se a dopil víno.

„Omlouvám se,“ řekl jsem. „jasně že mám zájem.“

„Mám tady fotografie některých jejich prací.“ řekl stále s úsměvem, „i jména a adresy umělců.“

Z náprsní kapsy vyndal velkou a těžkou obálku, otevřel ji a začal přede mnou rozkládat fotografie.

Okamžitě mi bylo jasné, proč se doširoka usmívá. Poznalo se to dokonce i z fotek.

Všechna díla byla dobrá. Velice dobrá.

Po dlouhých minutách jsem vzhlédl a řekl: „Samozřejmě že máš pravdu. Tohle si zaslouží, aby bylo představeno široké veřejnosti.“

„Tak myslíš, že se o ně postaráš?“

„Ano,“ řekl jsem. „Určitě.“

Dolil zbytek vína do skleniček. Když jsme dopili, požádal o účet.

* * *

Na město se pomalu snesl soumrak. Budovy i památky potemněly, a pak se znovu vynořily, zalité umělým osvětlením. Na oblohu se vyhoupl měsíc. Pouliční kavárničky byly osvětlené svíčkami. Odněkud zazněl zvuk houslí. Ve vzduchu se vznášela vůně květin.

Nálada se mi natolik zlepšila, že když mě taxík vysadil před malým domkem Petera Martinsona, necítil jsem už žádnou nevraživost. Zazvonil jsem. Přišel mi otevřít sám, a přestože tomu zvenku nic nenasvědčovalo, uvnitř to bylo útulné a pohodlné staromládenecké doupě.

Původní záměr chovat se k němu odměřeně zdvořile vzal během chvilky za své. Byl přátelský, postavou připomínal medvěda, mohlo mu být něco málo přes padesát a bílé obočí ladilo se zbytkem vlasů. Vojensky rázné způsoby mu ještě zůstaly. Přes kalhoty a košili měl tmavě zelený domácí plášť a na nohou sandály. Potřásli jsme si rukou a odebrali se do obývacího pokoje. Nabídl mi pití a já se nakonec rozhodl je přijmout.

Přehodil si nohu přes opěradlo křesla, pořádně se napil, usmál se a řekl: „Tak, a teď mi to celé povězte.“

„Nahráváte to?“ zeptal jsem se ho jen tak ze zvědavosti.

„Ano,“ přiznal. „Připadá mi to jednodušší než si dělat poznámky. Záznamové zařízení je součástí přehrávače a mikrofon je támhle pod stolem.“

Ukázal na hifi věž a stůl. „Jestli vám to vadí, obejdu se beztoho. Ale nahrávka je jenom pro moji potřebu a až skončím, smažu to.“

Pokrčil jsem rameny. „Jen jsem byl zvědavý,“ řekl jsem a začal mu líčit setkání s jednotlivými lidmi ze seznamu a jejich výpovědi.

Zpočátku mě přerušoval jen občas, aby si ujasnil pár detailů. Pak nás přerušilo zazvonění telefonu. Zvedl sluchátko, chvíli poslouchal, a pak řekl: „Promiňte, máte asi špatné číslo,“ a zavěsil. Když jsem se dostal k tomu, co mi řekla Maria, změnil výraz. Naklonil se dopředu a neřekl ani slovo, dokud jsem neskončil. Potom vybuchl. „Zatraceně!“ Bouchl si pěstí do dlaně. „Proč jste mi to neohlásil dřív?“

Protože jsem nedokázal tak rychle vymyslet žádnou přijatelnou lež, tak jsem mu řekl pravdu.

Na to mu začaly lítat blesky z očí, jako bych mu před očima zamával červeným hadrem. Sevřel rty a tváře mu zrudly. Předvedl mi báječnou ukázku toho, že ani roky úředničiny ho nepřipravily o jadrný vojenský slovník.

I když jsem navenek zůstal klidný, začalo to ve mně vařit. Nesnáším, když mě někdo buzeruje. Zvlášť když mi není jasné, z jakého důvodu.

Tak jsem čekal. Zapálil jsem si cigaretu a čekal. Zatímco mě cupoval na kousky, uklidnil jsem se, ignoroval jeho slova a čekal, až skončí.

Když mu došla slova, promluvil jsem tiše sám.

„Tak mi dejte padáka,“ řekl jsem. „Nebo mi strhněte prémie.“

Nadechl se k odpovědi a pak se zarazil. Podíval se na mě, jako bych náhle byl někdo jiný, trochu se vzpamatoval, a pak oslovil toho druhého člověka.

„Vy to nechápete…“ Znělo to jako něco mezi otázkou a konstatováním.

„Proč mi to nevysvětlíte? Proč mi o tom neřeknete všechno?“ zeptal jsem se. „Rozhodně bych vám byl mnohem užitečnější, kdybych věděl víc.“

Zavrtěl hlavou. „Vy víte proč,“ řekl.

„Zase to starý známý, že to nepotrebujú vědět?“

„Ano. Věřte mi, že bych vám rád řekl víc. K čertu! Ani já neznám celou tu záležitost!“

Pokrčil jsem rameny, potáhl z cigarety a polkl další doušek vynikajícího bourbonu.

„Takže,“ řekl jsem, „jestli se potvrdí Mariina historka – a jsem si jistý, že ano – jsem z toho venku, že? Chci říct, že mým úkolem bylo najít toho kněze. Což jsem udělal. Poslání splněno. Je to tak?“

Vypadal, že o tom uvažuje, když si zapaloval krátký tlustý doutník a upíjel ze své skleničky.

„Možná máte pravdu,“ prohlásil nakonec. „To opravdu nevím. Definitivní odpověď pro vás budu pravděpodobně mít, až předám vaše informace dál. Připojím k nim i váš dotaz.“

„Jak dlouho myslíte, že potrvá, než přijde odpověď?“

„Den, možná dva,“ řekl. Modrobílý kouř se pomalu přibližoval ke mně. „Nevím, jestli vezmou v úvahu můj názor, ale doporučím jim, aby vám poděkovali a poslali vás domů. Nevím, co by od vás mohli chtít víc – pokud mi ovšem neušlo něco dalšího, co zamýšleli. Vy jste byl jediná osoba, se kterou bylo pravděpodobné, že ta dívka promluví – starý přítel, který nemá příliš v lásce zákony – a nakonec to vyšlo. Podle mého soudu to je všechno, co od vás chtěli.

Ale do té doby,“ pokračoval, „bych byl rád, kdybyste ji dál sledoval. Buďte s ní, co nejvíc to půjde, a zjistěte všechno, co budete moct, o otci Bretagnovi. Jaké měl přátele, nepřátele, záliby, i co neměl rád. Cokoliv, co by nám pomohlo –“

„… dostat zpátky ty prachy,“ dokončil j sem za něj právě ve chvíli, když zařinčel domovní zvonek.

„Přesně tak,“ řekl a vstal. „Omluvíte mě na okamžik?“ Zašel do chodby a zmizel mi z dohledu, když přistoupil ke dveřím.

Slyšel jsem ho vzít za kliku. Pak se z nějakého důvodu zarazil a zeptal se: „Kdo je?“

„Kurýr z velvyslanectví,“ přišla tlumená odpověď.

„V pořádku.“

Slyšel jsem ho otevřít dveře. Následoval zvuk, který jsem neslyšel už celé dlouhé roky. Možná bych ho ani nepoznal, kdyby nenásledovalo ostré zakašlání a zasípání, ale jiné, než když si někdo jenom odkašle. Pak se ozvalo krátké zasténání a rána, jako by něco spadlo na podlahu.

Vyskočil jsem, protože jsem okamžitě poznal, že to byla pistole s tlumičem. Ale to už byl útočník v pokoji a mířil na mě.

Pokusil se něco říct, mezitímco jsem se vrhl dopředu, a ani jeden z nás moc neuspěl. Výstřel tentokrát nebyl tlumený, ale ozvala se ohlušující rána, kterou pistole obvykle vydávají, těsně předtím, než jsem přistál na podlaze u jeho nohou.

V tu chvíli jsem si uvědomil, že mě minul.

Buď jsem měl štěstí, nebo jsem stihnul v poslední vteřině uhnout, nebo špatně zamířil, anebo všechno dohromady. Každopádně minul.

Jak jsem se zvedal, srazil mě na kolena silným úderem do pravého ramene. Použil k tomu pistoli.

Chytil jsem se za rameno, a on se znovu rozmáchl zbraní a praštil mě do hlavy.

Při pádu jsem si odřel levý loket. Chtěl jsem se odkulit z jeho dosahu.

A jak jsem k němu vzhlédl – přes hvězdičky, které mi tančily před očima – ve snaze se na něj znovu vrhnout, viděl jsem, jak otočil hlaveň a namířil mi ji rovnou do obličeje. Když stiskl spoušť, usmíval se.

Cvaknutí bylo ohlušující.

Pak udělal chybu při výběru ze dvou možností.

Místo aby mě znovu praštil, udělal rychlý pokus uvolnit zaseknutý náboj v pistoli.

Stihnul ještě zaklít, než ho zasáhla moje bolavá hlava pod pás a odrazila ho dozadu. Zbraň mu vypadla z ruky a dopadla vedle mě.

Popadl jsem ji, abych jipoužil jako palici. Muž se zvedl, překulil se na všechny čtyři a díval se na mě.

Když natáhl pravou ruku, namířil jsem na něj a reflexivně stiskl spoušť.

Pistole tentokrát vystřelila. Možná jí pomohl náraz, jak předtím spadla na podlahu…

Zhroutil se dopředu, tváří dolů, a na koberci mu vyrašily mokré, rudé parohy.

Kulka ho zasáhla do čela a vyšla otvorem za pravým uchem…

Rychlé kroky u dveří mě přiměly zvednout zbraň včas. Zahlédl jsem zmatený výraz ve tváři dalšího muže a pistoli v jeho ruce – kterou naštěstí držel vysoko, protože zřejmě očekával stojící cíl – než jsem znovu stiskl spoušť a zasáhl ho do ramene.

Zbraň mu vypadla na podlahu, otočil se a vyběhl z pokoje dřív, než jsem znovu vypálil. Tentokrát kulka skončila ve zdi.

Než jsem se vyhrabal na nohy a dostal se k hlavnímu vchodu, uslyšel jsem bouchnutí dveří u auta. Měl je zaparkované těsně u chodníku a motor nechal běžet. Opřel jsem se o rám dveří, když zaskřípěly pneumatiky. Pravou ruku jsem si položil na levé předloktí, zamířil a vyprázdnil zásobník do odjíždějícího vozidla.

Druhý výstřel rozbil zadní okno. Nevěděl jsem, co udělal poslední.

Auto jelo dál, nabíralo rychlost, a já spustil ruku. Asi o čtyři dlouhé vteřiny později náhle změnilo směr, přejelo dláždění, obrubník i chodník a narazilo do boční zdi domu těsně za rohem. Za pár okamžiků začalo hořet.

Věděl jsem, že ulice nezůstane opuštěná dlouho. To už ale budu pryč.

VI.

Zalezl jsem dovnitř a zamkl dveře. Automaticky jsem otřel pistoli o sako, než jsem ji pustil na zem. Hleděl jsem na ubohého Martinsona, pak jsem se k němu sehnul a pokusil se mu nahmatat puls. Žádný neměl.

Jak jsem se narovnal, zatočila se mi hlava a já klesl na všechny čtyři. Pravá paže se mi málem podlomila a myslel jsem, že mi rameno vybuchne. Na čele mi náhle vyrazil pot, a když jsem si ho setřel, zjistil jsem, že mi teče krev. Zhluboka jsem dýchal a plazil se zpátky do pokoje.

Tam jsem si poprvé pořádně prohlédl útočníka. Navzdory hlubokým rýhám mezi obočím a kolem úst mu nemohlo být víc než pětadvacet. Měl tmavou pleť, černé vlasy a rozšířené nosní dírky. Všechny kapsy jeho levného tmavého obleku byly prázdné.

Když jsem se pomalu zvedl a postavil se na nohy, přešel jsem pokoj a zvedl telefon. Slyšel jsem zvuk vzdálené rockové kapely a tlumené hlasy. Ať už předtím volal kdokoliv, nezavěsil, a tím obsadil Martinsonovu linku. Odložil jsem sluchátko a zamířil do zadní části bytu.

Našel jsem kuchyni a objevil tam dveře, které vedly do malé zahrady obehnané zdí. Po krátkém průzkumu jsem došel k brance, která se otvírala do úzké uličky.

Než jsem branku otevřel, na chvíli jsem se zastavil.

Nezdálo se pravděpodobné, že by další útočník čekal v uličce. Ne. Na dvě nic netušící oběti stačil jeden v autě, který hlídal, a druhý, který střílel.

Přesto jsem se zachvěl. Chtěl jsem být pryč co nejdřív a co nejdál odtud. Toužil jsem zmizet z tohoto světa a vrátit se do sluncem zalitého dne. Branka vypadala, že tím směrem míří.

Několikrát jsem se zhluboka nadechl a rychle ji otevřel. Shrbil jsem se – a musel přitom zatnout zuby bolestí – proběhl jsem brankou a vrhl se hned k zemi.

Nic. Byl jsem sám.

Ležel jsem tam roztřesený a bolavý pár okamžiků, než jsem se vyhrabal na nohy. Oprášil jsem si šaty, otřel si tvář i ruce kapesníkem a zajel jsem si hřebenem do vlasů. Přitom jsem málem vykřikl prudkou bolestí. Jakmile jsem měl hřeben v ruce, bezděčně jsem se česal. Ale ruka nefungovala, jak měla. Tak jsem si jen lehce pročísl vlasy konečky prstů.

Pak jsem pomalým krokem zamířil doprava, na opačnou stranu, než stál dům, do něhož narazilo auto.

Mezi tichými kletbami během chůze se mi postupně vrátila schopnost zase přemýšlet.

Za sebou jsem dosud nechal tři mrtvé muže, dva z nich skončili mou rukou. Čtvrtý, kněz, to dostal v Lisabonu. Pátý, Carl Bernini, který si vybral k odchodu z tohoto světa mou galerii, a tím mě do celé věci dostal…

To byla jedna myšlenka.

A teď se někdo pokusil zabít mě. To nedávalo žádný smysl. Nevěděl jsem nic, co by mohlo kohokoliv ohrozit natolik, aby považoval za nezbytné mě odstranit. Ze svých úvah jsem vyloučil náhodu. Prostě jsem nemohl uvěřit, že jsem byl na návštěvě u Martinsona čirou náhodou ve chvíli, kdy si někdo naplánoval, že ho sprovodí ze světa. Ne. Seděl jsem tiše v obývacím pokoji a muž s pistolí se tam objevil, jako by věděl, že mě tam najde.

Ale jestli šel po mně, proč si k tomu nevybral jinou příležitost, když jsem byl sám? Totéž platilo i pro Martinsona, pokud byl cílem on. Dvojnásobná vražda je vždy riskantnější než jedna.

To znamenalo, že šli po nás obou, a jediný důvod, který pro to mohli mít a který mne napadl, byl předpoklad, že jsem mu přišel něco důležitého říct. Proto bylo nutné takovou informaci zničit hned.

Informace. Potřeboval jsem je, abych zůstal naživu. Někdo už mě škrtl ze seznamu živých, zabodl jehlu do mé voo-doo loutky a zatloukl hřebík do mé rakve.

To byla myšlenka číslo dvě.

Šel jsem asi dvacet minut, než jsem zamířil zpátky na hlavní třídu. Tam už zvuk sirén nedoléhal.

Hned jak jsem došel k hlavní třídě, přešel jsem ji a zamířil jižním směrem. Po čase jsem našel taxík a rozhodl jsem se, že se do hotelu nevrátím. Dal jsem taxikáři vymyšlenou adresu pár bloků od bytu Marii a zavřel oči.

Kdysi jsem strávil den hlídáním dětí mé sestry. Přinesl jsem jim dárky, aby se jimi zabavily, usadil jsem se do křesla s knížkou a četl jsem si. Jenže jsem udělal tu chybu, že synovci Timmymu jsem dal dětský bubínek. Po pár hodinách jsem mu dal svůj kapesní nožík a řekl mu, že bubínky bývají obvykle plné bonbonů. To během chvilky problém vyřešilo, ale dodnes si pamatuji, jak jsem nevěřícně vrtěl hlavou, když jsem mu říkal: „Do tvého je zrovna zapomněli dát.“

Moje hlava byla právě takový bubínek bez bonbonů.

* * *

Několikrát jsem prošel kolem Mariina domu, pravidelně jsem se zastavoval a schovával se ve vchodu. Tímhle jsem strávil dobrou půl hodinu. Když jsem prošel pod oknem, před kterým včera večer strávila tolik času, viděl jsem, že se v jejím bytě svítí. Zdálo se, že nikdo jiný ten dům nepozoruje.

Nakonec jsem zašel do domu a doufal, že už jí v krvi nekoluje žádný alkohol ze včerejška a že nezačala pít znovu. Chtěl jsem, aby byla střízlivá, plně při vědomí a s rychlými reakcemi, a mohla tak spolupracovat vtom, co jsem považoval za nezbytné udělat, abychom si oba zachránili krk.

Nikdo nebyl dole ani na schodišti, chodba byla prázdná…

Před jejími dveřmi jsem se zastavil a poslouchal. Uvnitř hrálo rádio nějakou operu, kterou jsem nepoznal. Jiné zvuky jsem neslyšel. Za pět až šest minut jsem ji slyšel přejít kolem dveří. Pak se ozval zvuk tekoucí vody a cinkání nádobí. Jemně jsem zaklepal.

Když otevřela dveře a spatřila mě, tvář se jí rozzářila úsměvem, který vzápětí zmizel.

„Ty jsi zraněný!“ konstatovala a připomněla mi tím slova Eugena O’Neila, která kdysi pronesl ohledně toho, jak se všem, v případě bolesti a emocí, z mysli vynoří stejně otřepaná fráze…

„Pořezal jsem se při holení,“ řekl jsem. Odstrčil jsem jí ruku a vešel dovnitř.

Šla za mnou až k pohovce a dívala se, jak jsem na ni klesl.

„Kávu?“ zeptala se. „ Je ještě horká.“

„Jo, dám si.“

Než ji přinesla, usadil jsem se s paží za hlavou, abych jí neušpinil čalounění.

Sledoval jsem ji, jak přechází kolem. Měla na sobě volné hnědé kalhoty a sandály, bílou blůzu a tmavou zástěru s květinovým vzorem. Dlouhé vlasy se jí leskly, obličej měla čistý a klidný. Také jsem si všiml, že byt je vzorně uklizený.

Přestože na ni byl mnohem lepší pohled než včera, měla ve tváři takovou rozhodnost a čelisti tak pevně sevřené, že mě to přimělo pasovat ji na fúrii. Rád jsem viděl, že je fyzicky v pořádku, ale uvítal jsem i to, že má stále raněné city. To se mohlo hodit.

Ale znovu se rozesmála, když přinesla kávu.

„Zdá se, že se naše role obrátily,“ poznamenala. „Co se stalo?“

Ignoroval jsem její otázku a místo toho se zeptal: „Volal ti od včerejška někdo? Přišel za tebou někdo?“

„Ne,“ řekla. „Nikdo.“

„A co ty? Byla jsi někde, nebo jsi někomu volala?“

„Jenom do galerie,“ řekla, „abych jim řekla, že dneska nemůžu přijít.“

Zapálil jsem si cigaretu a sklonil se nad šálek kávy.

„Tvoje hlava!“ vykřikla. „Potřebuješ doktora!“

„Nějaký by bodnul,“ souhlasil jsem. „Ale teď ne.“

Palcem a ukazováčkem naznačila asi osm centimetrů.

„Rána je takhle dlouhá,“ řekla, „a vypadá docela hluboká. Asi budeš potřebovat pár stehů.“

„Musíš se na mě dívat zepředu,“ řekl jsem a napil se kávy. „Poslouchej. Teď na to není čas. Jsem v nebezpečí. Právě se mě někdo pokusil zabít. Jediný důvod, který k tomu mohl mít, je ten, že jsem se zajímal o Clauda. Vzhledem k tomu, že zdrojem mých informací jsi byla ty, myslím, že jsi také v nebezpečí. Nemám tušení, jak se o mně mohli tak rychle dozvědět, ani co jsou zač. Chystám se zmizet ze scény a myslím, že bys měla zmizet se mnou.“

„Nechápu to,“ řekla. Pak ukázala na mou hlavu. „Ale tohle je vážné. Myslíš, že nám hrozí bezprostřední nebezpečí?“

Přikývl j sem.

„Každou minutu, kterou tady zůstaneme – v tomhle bytě, v tomhle městě, a vlastně i v téhle zemi. Proto chci, aby sis hned sbalila dvě zavazadla a během patnácti minut byla připravená se mnou odejít.“

„To není možné,“ řekla a chvíli mi hleděla do očí. Pak přikývla. „Ale udělám to.“

„Jsi poněkud nápadný,“ dodala.

„Dám se trochu do pořádku, než si sbalíš věci.“

„Na saku a košili máš krev. Kalhoty jsou roztržené a taky umazané.“

„Nemůžu se vrátit do hotelu, abych se převlékl. Už tam na mě může někdo čekat.“

Odvrátila pohled a pak řekla: „Claude tady nechal šedé sako. Měl přibližně stejnou postavu jako ty.“

„Hm? Chodíval v civilních šatech?“

„Když jsme byli spolu, tak jo.“

„Nenechal tu ještě něco jiného?“

„Pár kapesníků, ponožky a spodní prádlo, co bylo zrovna v pračce. A ještě boty, které se mu nevešly do tašky.“

„Aha. Tak jo, jestli mi dáš to sako a seženeš pár spínacích špendlíků, myslím, že to zvládnu.“

Opřel jsem se. Dopřál jsem si ještě trochu kouře a kávy a snažil se je přeměnit v myšlenky.

Měl jsem svazek cestovních šeků, malý obnos italských lir, různé kreditní karty a tisíc dolarů v opasku na peníze, který nosím na cestách. Nějaký čas se obejdu bez hotovosti. Pas jsem naštěstí měl pořád v kapse. To nebyl problém. Byl jsem připraven se rychle přemístit.

Sledoval jsem Mariu, jak se přehrabuje ve skříni, až nakonec vytáhla šedé sako, které vypadalo, že by mně mohlo padnout. Přinesla mi ho, a když jsem si ho zkoušel, zeptala se: „A kam jedeme?“

„Do Brazílie,“ odpověděl jsem. „Docela mi sedí, ne?“

„Do Brazílie? Za Claudovým bratrem?“

„S největší pravděpodobností. Odpovědi jsou zřejmě tam, kde jsou prachy, a on je náhodou na stejném místě. Mimochodem, máš jeho adresu?“

„Ne, ale mám jeho telefonní číslo. Claude si ho zapsal do mého seznamu.“

„Sao Paulo?“

„Ano.“

„Dobrá. Přines mi ho, prosím tě, pak najdi ty špendlíky a pak jdi balit.“

Zaváhala.

„Ovidie,“ řekla, „věřím ti, jinak bych s tebou neodjela. Ale chci o tom vědět víc. Co se děje a proč jsi do toho zapletený ty? Proč byl Claude zabit? Kvůli těm penězům, které vzal?“

„Nevím, proč Clauda zabili,“ řekl jsem, „ačkoli jsem si jistý, že to souvislost s těmi penězi má. To je jedna z věcí, které musíme zjistit.“

„Kolik to bylo, Ovidie? Kolik vzal?“

„Tři miliony dolarů, přibližně.“

Odtáhla se ode mě, posadila se a hleděla na podlahu.

„Nevěřím ti,“ pronesla nakonec. „Záznamy přece kontrolovali. Mají hodně způsobů, jak něco takového zjistit. Člověk by byl velice rychle odhalen.“

„Claude byl odhalen, proto utekl. Jenže byl taky velice chytrej a zastával místo, které vyžadovalo nejvyšší důvěru. Proto jim trvalo tak dlouho, než na to přišli.“

„Tolik peněz…“ řekla. „To je neuvěřitelné.“

„Ano.“

„Proč o tom nenapsali nic v novinách? Nebo neříkali v televizi?“

„Církev to tají. Kvůli škodlivé publicitě.“

„A jaká je tvoje role v celé věci?“

„To je moc dlouhá historie,“ řekl jsem a pokýval hlavou. „To bude muset počkat.“

Usmála se a otočila se.

„Je dobré vědět, že byl nejlepší,“ řekla.

Trvalo nám mnohem déle než patnáct minut, než jsme se přichystali. Skoro půl hodiny. Převážnou část té doby jsem strávil namáčením, omýváním a oplachováním rány na hlavě. Podařilo se mi odstranit většinu zaschlé krve, ale rána začala několikrát krvácet. Nakonec jsem zastavil krvácení rolí toaletního papíru, který jsem odstranil až těsně před odchodem. Litoval jsem, že nemám klobouk. Vyřešil jsem to tak, že jsem si učesal vlasy dozadu, abych zakryl poraněné místo.

Sešpendlil jsem roztržené kalhoty a žínkou jsem z nich odstranil špínu. Pokusil jsem se dostat krvavé skvrny z košile mýdlem a vodou, ale zůstaly tam. Budu muset mít zapnuté sako.

Telefonicky jsem pro nás zajistil dvě místa na ranní let. Zavolali jsme si taxi a zamkli byt.

S číslem na Emila Bretagne v kapse jsem s námahou zvedl obě zavazadla – lehčí v pravé ruce – a vydali jsme se po schodech dolů. Já první. Došli jsme na první podestu, když jsme zaslechli vzdálené zvonění telefonu.

„To je u mě,“ řekla a otočila se. „To poznám. Mám to vzít?“

„Jdi,“ řekl jsem, „a jsi pořád nemocná, neviděla jsi mě a nemáš v úmyslu nikam odejít.“

Přikývla a rychle vyběhla po schodech nahoru.

Já pokračoval dál. O patro níž jsem odložil kufry a čekal. Dole pod schody nikdo nebyl.

Jak jsem uvažoval, jestli si zapálím další cigaretu, slyšel jsem nahoře bouchnout dveře a pak kroky na schodech.

„Nikdo,“ řekla, když se objevila. „Když jsem to zvedla, nikdo tam nebyl.“

„Slyšela jsi nějaký tón nebo klapnutí?“

„Ne, bylo tam ticho.“

„Slyšela jsi nějaké dýchání, šoupání nohou nebo nějaké zvuky v pozadí?“

„Nevím, já jsem byla sama zadýchaná, ale možná že tam něco bylo.“

„Jdeme,“ řekl jsem. Zvedl jsem kufry a šel.

„Má tenhle ten dům jiný východ?“

„Vzadu v suterénu,“ odpověděla. „Co se děje?“

„Později,“ řekl jsem a spěchal, jak nejrychleji to šlo.

V chodidlech, dlaních a v týlu mě začalo brnět. Když jsem došel do přízemí a zamířil ke dveřím, Maria ukázala dozadu do chodby. Uvědomil jsem si, že mám vyschlo v ústech. Někde jsem se dočetl, že je to velice starý reflex, prostředek, jak potlačit vlastní tělesný pach při unikání před predátorem. Je zajímavé a poučné zjistit, že se tělo chová stejně i po několika tisíciletích vývoje civilizace.

Když jsme došli ke dveřím, zpomalil jsem a nechal Mariu, aby je otevřela, našla vypínač a šla přede mnou ke slabému světlu, které sklepní prostor osvětlovalo. Schody byty rozvrzané a příkré. Jediná holá žárovka visela jako špinavá hruška nad pracovním stolem. Proplétali jsme se mezi rozbitým nábytkem, odloženými domácími spotřebiči, zaprášenými krabicemi, kolem busty Mussoliniho a hromady svázaných časopisů, občas jsme se zamotali do pavučiny.

Nakonec jsme došli ke dveřím, které Maria po značném úsilí otevřela. Šel jsem první po drolících se cihlových schodech a vyšel do širší uličky, osvětlené tu a tam světlem pronikajícím ze zadních oken.

„Kudy?“ zeptal jsem se. „Nechci jim to usnadnit.“

„Vezmi to vpravo,“ řekla. „Co měl znamenat ten telefonát?“

„Tak totiž začalo mé večerní dobrodružství – a teď jsou tři muži mrtví.“

„Tys je…?“

„Ano, dva.“

Mlčky mě vedla opuštěnou uličkou do vedlejší ulice. Po několika dalších odbočeních jsem si už vůbec nebyl jistý, jakým směrem jdeme. Byla mi zima a v rameni mě při každém kroku bodalo. Ale po většinu času všechno přehlušovala bolest hlavy.

Přes cestu nám přeběhlo pár potkanů. Z dálky k nám doléhal pouliční ruch. Napočítal jsem dalších dvě stě kroků a řekl: „Počkej.“

Položil jsem kufry na zem. Zhluboka jsem dýchal a mnul si namožené rameno. Potil jsem se v podpaží a nohy jsem měl rozbolavělé.

Náhle jsem ucítil její ruku na své. Měla chladivý dotek.

„Celý se třeseš,“ konstatovala. „Jsi zraněný a unavený. Ponesu kufry sama.“

„Jen chvíli naberu dech,“ řekl jsem.

Popadla zavazadla a já ani neprotestoval. Nebyl jsem si jistý, jak daleko bych je byl ještě schopen nést.

„Jak daleko je to k hlavní?“ zeptal jsem se.

„Už tam skoro budeme,“ řekla.

Ale lhala. Alespoň mně se to zdálo strašně daleko, než jsme došli k osvětlené ulici a spatřili jsme lidi a auta.

„Uprostřed dalšího bloku je kavárna,“ řekla a zahnula doleva.

„Fajn.“

Byl to klidný, poloprázdný bar. Sedli jsme si k rohovému stolku poblíž dveří a odložili zavazadla za sebe.

„Rychle,“ řekl jsem, „jdi k telefonu a zavolej policii. Řekni jim své jméno a adresu, a že si myslíš, že se někdo chce vlámat do tvého bytu. Pak zavěs. Možná se nám podaří dostat nepřítele do nesnází. Pak nám sežeň taxíka.“

„Dobře,“ řekla a odešla.

Já zatím objednal dvakrát brandy a vypil i tu její, než se vrátila. Objednal jsem dvě další a zapálil si cigaretu.

„A je to,“ řekla a vklouzla na sedačku naproti mně. „Udělala jsem, cos mi řekl.“

„Fajn.“

„Co se to děje?“ zašeptala. „Nikdy ses do ničeho nezákonného nezapletl, Ovidie. Krádež milionů dolarů… vraždy…“

„Já vím – a taky se mi to vůbec nelíbí. Ale už je pozdě. Něco, co jsem udělal, zjevně někoho vystrašilo. Zdá se, že jsi v tom namočená taky – díky Claudovi, a možná i kvůli mně. Byla jsi v bezpečí, než jsem se objevil, takže já musím být tím katalyzátorem. Proč, to nevím – a potřebuju to vědět. Pátral jsem v paměti, všechno jsem si znovu v duchu procházel, co jsem dělal od chvíle, kdy jsem přistál v Římě, a odpověď jsem nenašel. Možná jsem natvrdlý, anebo je to něco příliš zjevného. Ale musím na to přijít, abychom je dokázali zastavit dřív, než nás dostanou. Ať už je to kdokoliv. Což znamená, že teď musíme utéct co nejdál, dokud jim nebudeme moct vrátit úder.“

„Myslíš je zabít?“

„Když to bude nutné,“ řekl jsem. „Já přesto doufám, že přijdeme na něco méně drastického.“

„Myslíš, že nás budou pronásledovat až do Jižní Ameriky?“

Napil jsem se brandy.

„Tipnul bych si, že ano,“ řekl jsem. „Jakmile zjistí, kde jsme, určitě se znovu pokusí nás zabít. Jestli je to tak důležité, že to z jejich strany vyžaduje radikální akci, budou nás hledat. Tahle záležitost má mezinárodní rozsah a stopa vede do Brazílie.“

„Víš to jistě?“

„Vím.“

„Takže se možná ženeme do něčeho mnohem horšího, než před čím utíkáme.“

„Možná. Ale tentokrát jsem předem varován.“

„To oni budou taky – a ty říkáš, že tě dneska málem dostali.“

„Správně, přesně tak.“

„Co tě zachránilo?“

„Štěstí. Zasekla se mu pistole.“

Sklopila pohled na mé ruce. Měla trochu rozcuchané vlasy a její tvář měla ve slabém světle stolní lampy jemné rysy. V tu chvíli jsem si uvědomil, jak je půvabná.

Vzhlédla a sebevědomě se usmála, když si všimla, že se na ni koukám.

„Štěstí,“ řekla, a pak zvedla skleničku v náznaku přiťuknutí. O chvíli později se zase zachmuřila.

„Znal jsi někoho z nich?“ zeptala se.

„Ne.“

„Kdo byl ten třetí?“

„Nějaký Martinson,“ začal jsem, a pak mě napadlo, kolik jí toho asi můžu říct. Věřil jsem jí, ale… Byla součástí celého případu a nebyl jsem si jistý, kolik s ním má dalších styčných bodů. Neměl jsem vlastně žádný důvod jí to neříct, ale na druhé straně ani důvod jí všechno vyklopit. A pokud jde o fakt, že dělá pro CIA nechtěnou volavku, nemusí to vědět.

„Přítel,“ dokončil jsem. „Právě jsem u něj byl na návštěvě.“

„Aha,“ řekla. „Takže šlo o nějakou pomstu?“

„To těžko,“ řekl jsem. „Byli jen dva a zaplatili za to.“

V očích se jí zablesklo a dvakrát si olízla rty, když jsem jí ve zkratce vylíčil, co se stalo. Strávila dětství čtením o vendetě? Nebo to byla touha po elementární spravedlnosti? Nebo to v ní probudilo pobouření? Nedovedl jsem to posoudit. Ale ve tváři měla vzrušení a úplně se změnila. Tiše zaklela, když si uvědomila význam toho hluchého telefonu.

„Doufám, že ten chlap v autě byl ten z Lisabonu,“ řekla.

Upil jsem další doušek brandy a jen tak tam seděl, jak mě zaplavovala vlna za vlnou konejšivé otupělosti – v saku mrtvého muže, kterého jsem přišel do Říma najít – až do chvíle, kdy pro nás přijel taxík a já přinutil své tělo, aby se neochotně zvedlo, a opět jsem se vrátil do tvrdé reality.

* * *

V taxíku na letiště jsem spal, a usnul jsem i v letadle, které s námi jako stříbrný šíp protnulo oblohu nad Atlantikem. Maria mě probudila na snídani. Rozespale jsem něco zamumlal, najedl se, vzal si dva aspiriny a zase jsem zavřel oči. Zdál se mi nějaký ošklivý sen, který jsem si nepamatoval.

S letenkami nebyl žádný problém, zavazadla jsme si dali do úschovny a před odletem jsme se snažili budit co nejméně pozornosti. Zůstali jsme radši v terminálu, nemělo cenu jezdit kolem dokola taxíkem nebo se na zbývající hodiny do odletu ubytovat v hotelu. Připadalo nám, že i kdyby nás tam někdo viděl, bude bezpečnější, když kolem nás bude hodně lidí. Ale zřejmě nás nikdo neviděl, a jestli přece, tak mi to bylo fuk, protože všechno, co na letištích nenávidím, to převážilo. Maria se odlíčila a schovala si vlasy pod šálu, nasadila si brýle a ukryla se za knihou. Při svém čekání jsme neseděli úplně vedle sebe, a mně se podařilo si za novinami ještě zdřímnout. Před nástupem do letadla, když otevřeli obchody, jsme si pořídili malou cestovní tašku, věci na holení, pár kapesníků, baret a levnou blond paruku. Nebylo to sice nic moc, ale nic lepšího na zamaskování při výstupu z letadla jsem nedokázal vymyslet.

Jemně do mne strčila loktem.

„Dáš si ještě kafe?“ zeptala se.

„Dám,“ řekl jsem, otevřel oči a pozvedl šálek.

Po několika doušcích se mě zeptala: „Víš, že chrápeš?“

„Jenom když nespím naboku,“ řekl jsem. Tak totiž vždycky spím, pokud nemusím jinak.

Vzdychl jsem, zapálil si cigaretu a zadíval se ven okýnkem. Doufal jsem, že ten náznak pochopí. Neměl jsem náladu se s ní bavit.

Zjevně pochopila, protože za chvilku si už listovala v časopise.

Nemám rád, když musím někomu důvěřovat, a zatím jsem byl nucen udělat v jejím případě výjimku. Neměl jsem možnost si ani ověřit její lisabonský příběh. Zatím budu muset vycházet z toho, že mluvila pravdu. Chtěl bych znát podrobnosti, ale nebyl jsem zatím v situaci, abych je mohl získat. Budu muset věřit svému pocitu, že dívce, která kdysi naznačila, že ke mně chová sympatie, a teď čelí stejnému nebezpečí jako já, mohu důvěřovat. Bylo to vachrlaté a děravé, ale bylo to jediné, co mi zbývalo.

Uvažoval jsem o své vlastní situaci. Pokud jsem věděl, mrtvá těla Martinsona a jeho vraha ještě nemusel nikdo objevit. Nechal jsem zavřené dveře, a jestli mě nikdo neviděl střílet na to auto, klidně mohli být oba tam, kde jsem je nechal. Samozřejmě že i s mými otisky prstů a páskou s nahraným rozhovorem.

… což znamená, že po mně bude římská policie žádat přinejmenším vysvětlení. Na druhou stranu, zřejmě uvědomí velvyslanectví, což může mít za následek, že to budou držet pod pokličkou a zavolají na ministerstvo zahraničí o pomoc.

… což se samozřejmě po různých peripetiích dostane až ke Collinsovi na stůl.

Tak či onak – římská policie nebo CIA budou kontrolovat seznamy cestujících. A protože mám pas na své jméno, budu na seznamu. Ale doufal jsem, že než najdou mrtvé muže a začnou po mně pátrat, uplyne tolik času, že stačím pohodlně přistát v Jižní Americe a ztratit se.

Chtěl jsem se dostat z Itálie dřív, než navážu opět kontakt se CIA. Odvedli tak mizernou práci, aby mě a mého styčného důstojníka ochránili, že mi odmlka v komunikaci připadala jako moc dobrý nápad. Pokud jsem to mohl posoudit, únik informací, jenž vedl k vraždění, mohl být klidně na jejich straně. Každopádně jsem jim moc nevěřil.

Napil jsem se a zase si zdříml.

Jednou jsem byl v Riu, ale v Sao Paulu ještě ne. Nevěděl jsem o něm nic, a ani jsem tam nikoho neznal. Budu si muset sehnat nějaké mapy a turistického průvodce, hned jak přistaneme.

„Byla jsi už někdy v Sao Paulu?“ zeptal jsem se Marii.

„Ano,“ řekla. „Před lety s Carlem.“

„Jo?“

„Obchodně,“ řekla s úsměvem. „Bylo to hned po tvém návratu do Států.“

„Určitě poznají cizí přízvuk,“ řekl jsem. „Vzpomínáš si, jestli po vás chtěli pas, když jste se zapisovali v hotelu?“

Rozesmála se.

„Nevím, jak to chodí v jejich velkých hotelech,“ řekla. „V žádném jsme nebydleli. Sehnali jsme si pokoj v malém penzionu v Santosu, asi hodinu cesty od Sao Paula. Nebylo to nie moc, ale je tam spousta dalších penzionů a hotelů. Do Santosu jezdí všichni na víkend, protože je to přímořské letovisko. Mně se tam moc líbilo. Nikdo po nás žádné doklady nechtěl.“ Pokrčila rameny. „Stejně jsme měli falešné.“

Připadalo mi to jako dobrý nápad. Ty Carl obvykle měl. Až na ten poslední, samozřejmě.

„S naším přízvukem si starosti nedělej,“ dodala. „Sao Paulo je plný lidí s cizím přízvukem.“

„Tak jedeme do Santosu,“ rozhodl jsem. Maria přikývla.

Obrátil jsem opět pozornost ke křídlu, vodě a mrakům.

* * *

Když jsme si vyzvedli zavazadla a prošli bez potíží celnicí, ožil jsem a zvedlo mi to náladu. Koupili jsme mapy a turistické průvodce, rychle jsme se do nich podívali a šli na stanoviště taxíků. Na Rua 7 Abril jsem našel pobočku American Express a požádal taxikáře, aby nás tam zavezl. Když jsme dojeli na místo, nabídl se, že na nás počká, ale odmítli jsme. V bance jsem vyměnil cestovní šeky za peníze. Třetinu jsem dal Marie, popadl zavazadla a vyšel ven.

Zabočili jsme, přešli jeden blok, dostali se na Rua Sao Luiz a pokračovali po ní dál, až k městské knihovně. Našli jsme autobusovou zastávku plnou lidí a čekali na nějaký poloprázdný autobus. Nastoupili jsme do prvního, který nebyl moc plný, a pak jsme hodinu a půl přestupovali z jednoho na druhý.

Pamatoval jsem si Rio jako ohromnou směsici všech ras, kde se prolíná bohatství s chudobou. Pyšnilo se ultra moderními hotely a kancelářskými budovami, pestrými venkovskými sídly, ale také se tam našly svahy plné favelas – nejhorších slumů, jaké jsem kdy viděl. Celé město bylo obklopené horami a ohraničené pobřežím, poseté květinami, proklínané šílenými řidiči, protnuté obratníkem Kozoroha, pulzovalo mezi strnulostí a horečným spěchem, naplněné kouzly voodoo a pokropené exotickými chutěmi, a nad tím vším bděl betonový Kristus na vrchu Corcovado.

Sao Paulo mi naopak připomnělo Chicago. Ze vzduchu vypadalo jako velká ostnatá plocha. Teď, když jsem procházel bludištěm vysokých mrakodrapů, můj první dojem byl, že jsem obklopen armádou obrovských lesklých robotů, v jejichž útrobách koluje obrovské množství energie.

Nebyl jsem z toho ale rozčarovaný, ani jsem neměl pochyby o tom, že to je něco víc než království zdiva, skla a kovu. Probudilo to ve mně zvědavost, pokud jde o skutečné město ležící za těmi fasádami. V případě Chicaga, když odstraníte jeho masku, dočkáte se zklamání. Pokud jde o New York, tam je mnohem víc věcí, které budí údiv a obdiv a dokážou člověka udivovat celý život. V duchu jsem si posteskl nad krátkostí života i nad možností, že můj vlastní život se stane zvláštním příkladem tohoto pravidla.

Původně jsme nechtěli jezdit autobusy tak dlouho, jenže se ukázalo, že dostat se zpátky do centra není tak jednoduché, jak jsme si představovali. Na nádraží šla Maria koupit dvě jízdenky do Santosu a já jsem na ni čekal. Blonďatá paruka ji změnila. Nevypadala v ní špatně, ale mně se víc líbila jako tmavovláska.

Naštěstí jsme nemuseli na vlak do Santosu dlouho čekat. Nastoupili jsme, našli volná místa a obrnili se trpělivostí. I když nádraží bylo příliš rušné na to, abych poznal, jestli nás někdo sleduje, uklidňoval jsem se tím, že nám totéž zase na druhou stranu pomáhá. Většinou jsme se přidali k nějaké větší skupině lidí a připadali si k nerozeznání od ostatních obyčejných obyvatel města, kteří jedou na dovolenou k moři.

Zanedlouho se vlak rozjel a kolíbavě si to rachotil směrem k jihovýchodu. Chvíli jsem studoval mapy a brožurky a předstíral, že je prohlížím, o chvilku déle, abych si přitom mohl prohlédnout všechny cestující ve voze.

Šestičlenná rodina, velice starý manželský pár, hezká dívka s časopisem, tři švitořící ženy a muž středního věku, luštící křížovku. To byli všichni, které jsem viděl, aniž bych otočil hlavu. Několik dalších lidí sedělo vzadu.

Uvolnil jsem se, vzdychl a zapálil si cigaretu.

„Jak dlouho pojedeme?“ zeptal jsem se.

„Říkali, že tam budeme asi za hodinu. Možná dřív.“

Přikývl j sem.

„To je dobře. Už dostávám hlad.“

Dívali jsme se z okna na město, pak na okolní krajinu. Po chvíli vyšel měsíc. Začínal jsem se cítit bezpečněji.

* * *

Druhý den jsem si hned ráno koupil nové oblečení a vyhodil do popelnice to, které jsem měl na sobě. Pak se mi podařilo půjčit si auto a vrátit se do hotelu The Plaza, kde jsme se včera večer – po několikerém přesedání z taxíku do taxíku a posledních pár bloků pěšky – ubytovali jako Paul a Madeleine Timurovi z Piracicaby. Vzali jsme si dvoulůžkový pokoj, jediný volný, a šli se najíst do malé restaurace, které jsme si všimli cestou do hotelu.

Odtud jsem se pokusil zavolat Emilu Bretagnovi, ale nikdo to nebral. Od spojovatelky jsem získal jeho adresu a zjistil, že tam bydlí pán a paní Bretagnovi. Pak se mi podařilo získat číslo na Bassenrut Development – pochybnou firmu, která ho uváděla jako vedoucího pracovníka. Ani tam telefon nikdo nebral, ale zase jsem získal jejich adresu. Po vydatném jídle a dlouhé teplé koupeli jsem padl do postele a spal jako zabitý až do rána.

Zkusil jsem ráno znovu zavolat Bassenrut. Tentokrát jsem se dovolal, ale dozvěděl jsem se, že Emil odjel z města a že nevědí, kdy se vrátí – možná příští týden – protože neznají jeho přesné plány.

Domů jsem už znovu volat nezkoušel, rozhodl jsem se ho rovnou navštívit. Našli jsme jeho ulici na mapě a vyznačili si cestu. Pak jsme sedli do auta a vyjeli. Zdálo se, že bude nádherný den. A protože naposledy, kdy se mi něco takového zdálo, to dopadlo špatně, zůstal jsem skeptický.

Cesta byla poněkud kopcovitá, lemovaná zelení a zvláštní červenou půdou. Vzduch, který vál dovnitř do auta otevřeným oknem, byl svěží, a dlouhou dobu jsem cítil vůni moře, které jsme nechávali za sebou. Jako vlna jsme stoupali vzhůru na náhorní plošinu a mířili k městu. Když jsem se ohlédl zpátky, bylo vidět do daleka – na velkou vzdálenost.

Pak jsme se přiblížili k periferii, dali jsme se podle mapy doleva a nakonec dojeli do vilové čtvrti na předměstí. Asi za deset minut jsme přijeli k menšímu nákupnímu komplexu a zastavili na oběd. Zašel jsem do železářství a koupil si nějaké nářadí, které by se mi mohlo hodit. Nehodlal jsem se nechat odradit od návštěvy domu Emila Bretagne ani jeho nepřítomností.

Jak jsme jeli dál, přibližně jižním směrem, rezidence byly čím dál větší a dál od sebe i od silnice. Přestože se stále oteplovalo, mohutné stromy podél cesty vrhaly dostatečný stín. Provoz na silnici slábnul a po chvíli jsme jen občas potkali nějaké jiné vozidlo.

Brzy se už nedalo poznat, jestli projíždíme kolem rezidencí nebo důmyslně upravenou krajinou, která je měla ukrýt. Pokračovali jsme podle mapy a projížděli zvlněnou, pestrobarevnou krajinou, až jsme narazili na ceduli s názvem Emilovy ulice. Odbočili jsme do ní, ale obraz se nezměnil, takže jsme po pár kilometrech usoudili, že jsme dům přejeli.

Začínal jsem uvažovat o tom, že se otočím a zkusím to znovu, když Maria zahlédla daleko od cesty po levé straně horní patro domu.

Zpomalil jsem a hledal příjezdovou cestu. Náhle objevenou mezerou mezi stromy jsem zahlédl, že dům je rozlehlá dvoupatrová rezidence, postavená na kopci. Cesta se stále stáčela, téměř jako by vyvíjela fyzickou snahu nás pobídnout kolem úzké příjezdové cesty, která se náhle vlevo objevila. Šlápl jsem na brzdu a prohlédl si sloupek u cesty, na kterém byla malá cedulka se jménem Bretagne.

Odbočil jsem a jel dál po bílém štěrku, pod kterým prosvítala červená půda, a silnice se nám brzy ztratila z dohledu. Zaslechl jsem zurčení vody a zjistil, že vedle cesty teče potok. Přijeli jsme k masivnímu dřevěnému mostu se zvednutou závorou. Přejeli jsme po mostě, a pak už nás čekalo jen pár serpentin. Cesta končila na oválném prostranství před domem, uprostřed něhož byl ostrůvek se stožárem na vlajku a květinový záhon. Parkovala tam dvě auta.

Zastavili jsme za nimi, a protože jsme si zopakovali připravenou historku už v autě, vydali jsme se po cestičce rovnou k domu, připraveni ji hned vyzkoušet.

Dveře otevřela menší tmavá tlustá dívka, trochu zadýchaná a nahrbená. Když jsem udělal krok dopředu, ustoupila, rozšířila oči a přivřela dveře.

„Jmenuji se Paul Timura,“ řekl jsem, „a tohle je moje žena Madeleine. Je pan Bretagne doma?“

„Ne,“ odpověděla. „Je pryč.“

„Ale ne,“ řekl jsem. „To je škoda. Doufám, že je doma alespoň jeho žena?“

Na chvíli zaváhala, pak otevřela dveře a vpustila nás do tmavé, chladné vstupní haly se špinavými střešními okny.

„Počkejte tu, prosím,“ řekla a zmizela v nejbližším z několika nízkých klenutých průchodů. Pak jsme zaslechli nějaké hlasy, ale nedalo se rozeznat, co říkají.

„Já se bojím,“ zašeptala Maria.

„Proč?“

„Jsou tu peníze a zřejmě i moc. Nevěděla jsem, že Claudův bratr je takhle bohatý. Kdyby chtěl, mohl by nám způsobit problémy.“

Stiskl jsem jí ruku a držel ji až do chvíle, kdy jsem uslyšel blížící se kroky.

V průchodu se objevila dívka a řekla: „Pojďte, prosím, tudy.“

Šli jsme za ní do obývacího pokoje, zařízeného ve francouzském provinčním stylu, ve kterém jsem se nikdy necítil dobře. Když jsme vešli, otočili se k nám tři muži a žena. Ženě bylo asi padesát, byla menší postavy a měla bledou tvář. Platinové vlasy měla pečlivě učesané a byla nalíčená. Přistihl jsem se, že přemýšlím o tom, jak asi vypadala před dvaceti lety. Pořád byla velice přitažlivá.

„Pan Timura?“ oslovila mě s nejistým úsměvem na rtech a s vějířky vrásek kolem očí.

„Ano,“ řekl jsem. „Paul Timura. Tohle je moje žena Madeleine. Před nedávnem jsem se obchodně setkal s Emilem a padli jsme si do oka. Vyměnili jsme si adresy, ale od té doby jsme se už nesešli. Náhodou jsem se ocitl nedaleko odtud, tak jsem si řekl, že se zastavím a pozdravím ho.“

„Bohužel odjel pryč,“ řekla.

„Napadlo mě, že ho možná nezastihnu, ale bylo tak krásné ráno, že přímo lákalo k výletu.“

Stále s úsměvem ukázala na malého zavalitého muže, jemuž ani zabarvená skla brýlí nezakryla pytle pod očima, a široká obruba rovněž nezamaskovala fakt, že nemá obočí. Měl řídké vlasy, na sobě pohodlný lehký oblek, a když mi podal ruku, měl pevný stisk.

„To je inspektor Morales,“ představila nás, „a jeho pomocníci.“

„Viktor a Dominik,“ doplnil. „Těší mě, že vás poznávám, pane Timuro.“ S úklonou hlavy se podíval na Mariu. „… i vaši krásnou ženu,“ dokončil.

Potřásl jsem si rukou s oběma pomocníky – tmavšími vysokými a svalnatými chlapci – a vyměnili jsme si obvyklé zdvořilosti.

Otočil jsem se zpátky k paní Bretagnové. „Nezlobte se, že jsme vás vyrušili,“ řekl jsem. „Měl jsem přeci jen zavolat předem – ale byl to takový okamžitý nápad. Pozdravujte od nás manžela, až se vrátí, a my už vás a vaše hosty nebudeme zdržovat…“

Začal jsem pomalu couvat. Chtěl jsem odtud co nejrychleji zmizet.

„Vůbec nezdržujete,“ řekla. „Pánové jsou tu služebně, není to žádná společenská návštěva, a už jsme stejně skoro skončili. Prosím, posaďte se. Rose vám přinese něco k pití. Co si dáte?“

„No,“ rozhlédl jsem se po pokoji. Neviděl jsem nikde žádné lahve. „Cokoliv,“ řekl jsem. „Třeba pivo.“

Maria přikývla. „Pro mě taky,“ řekla.

„Dobrá a mně přines skotskou a zázvorovou limonádu,“ řekla služebné. „A vy pánové, opravdu si nic nedáte?“ zeptala se.

„Opravdu ne,“ řekl Morales a vrátil se ke křeslu, které opustil. „Pořád jsme ve službě. Takové jsou předpisy.“

Posadili jsme se taky. Morales si mě pozorně prohlížel.

„Odkud jste, pane Timuro?“ zeptal se.

„Z Piracicaby,“ odpověděl jsem a pokračoval konverzačním tónem, aby to neznělo jako otázka. „Doufám, že se tu nic vážného nestalo.“

„Bohužel, stalo,“ řekl. „Došlo tu k loupeži.“

„Ale. To je nepříjemné.“

Otočil jsem se k paní Bretagnové.

„To je mi moc líto,“ řekl jsem. „Co se vám ztratilo?“

„Nevím,“ odpověděla. „Kéž bych to věděla.“

Morales vyklepl cigaretu z krabičky. Jak ji zvedal ke rtům, Dominik pohotově škrtl zapalovačem.

„Došlo k tomu,“ vysvětlil, „že se sem včera v noci někdo vloupal a otevřel sejf pana Bretagne. Paní Bretagnová nemá tušení, co v něm měl, a on momentálně není k zastižení.“

„To je hrozné!“ řekl jsem a v duchu proklel toho darebáka, který mě předběhl. „Ten člověk se musel chovat hrozně tiše.“

„Ach!“ řekl, vyfoukl kouř a přimhouřil svá prasečí očka. „To je na tom právě zajímavé. Předminulou noc volal paní Bretagnové někdo, kdo se vydával za jejího manžela. Spojení bylo mizerné, protože to byl zřejmě meziměstský hovor. Také byl stručný. Navíc volající vysvětlil, že je trochu nastydlý. To stačilo, aby uvěřila, že mluví se svým mužem, a proto udělala, co jí řekl.“

„Ano,“ přerušila ho. „Už jsem ho nějakou dobu neviděla, a tak se mi ten výlet zdál jako výborný nápad. Už jsme spolu strašně dlouho nebyli nikde na dovolené nebo na výletě.“

Zapálil jsem si a Morales pokračoval.

„Žádal ji, aby druhý den, tedy včera, za ním přijela do Brasilie, že se sejdou v hotelu. Řekl, že dostali pozvání na báječný večírek, kde budou vládní představitelé a spousta známých osobností, a že ji tam chce vzít. Ještě dodal, že si možná pobyt o pár dní prodlouží.“

„Tak jsem dala Rose volno a odletěla do Brasilie,“ řekla. „Jenže v hotelu jsme neměli žádnou rezervaci, a ani tam pro mě neměli žádný vzkaz. Ubytovala jsem se a čekala. Obvolala jsem snad všechny ostatní hotely ve městě, abych zjistila, že jsem to nepopletla. Ale nikde neměli rezervaci ani žádný vzkaz.“

Na okamžik se odmlčela a vypadala, že se každou chvíli rozpláče.

„Pak jsem zavolala několika přátelům, které v Brasilii máme,“ pokračovala, „a ti mi pomohli s pátráním po městě. Nikdo o žádném báječném večírku plném známých osobností nevěděl! Celé si to ten člověk vymyslel! Cítila jsem se hrozně. Ani jsem tam nezůstala přes noc. Chytila jsem ještě večerní letadlo zpátky a dostala se domů až hodně pozdě v noci. A pak jsem zjistila, že to nebyl jenom ošklivý žert. Zatímco jsem byla pryč, dům byl vyloupen.“

Vytáhla z rukávu kapesník a odvrátila se, aby si otřela oči a vysmrkala se.

„Je mi to opravdu strašně líto,“ řekl jsem. „Vybrali jsme si nevhodnou dobu na návštěvu a doufám, že nám to odpustíte. Nemohli jsme tušit…“

V tu chvíli vešla Rose a já jsem se s povděkem chopil piva a napil se.

Zajímavé bylo, že ani jeho vlastní žena nevěděla, kde se Emil nachází. A ještě mnohem zajímavější, že někdo té situace využil ve svůj prospěch. Co to bylo za předmět nebo předměty, jež někdo odcizil nebo hledal, však bylo jednoznačně nejzajímavější.

„Nějaké otisky prstů?“ zeptal jsem se Moralese.

„Žádné jsme neobjevili,“ řekl.

„Vypadá to na práci profesionála,“ poznamenal jsem.

„To si nemyslím,“ potřásl hlavou. „Chytře to vymyslel a připravil, to ano. Ale samotný sejf otevřel hrubým násilím. Byl to starší model a zkušený zloděj by si s ním snadno poradil. Ať už to udělal kdokoliv, doslova ten trezor roztrhl. Použil různá páčidla a vrtačky a zkoušel to na několika místech.

Mimochodem,“ řekl a přehodil si nohu přes nohu, „kde jste říkal, že jste potkal Emila?“

„V Riu,“ odpověděl jsem.

„Aha. A co vás svedlo dohromady?“ zeptal se tónem, který přestával být konverzační.

„Snažil jsem se mu nabídnout výhodné pojištění,“ řekl jsem. „Měl zájem, ale nechtěl se hned upsat. Tak jsme to nechali být a jen si spolu povídali. Povečeřeli jsme a strávili opravdu velice příjemný večer.“

„U jaké společnosti pracujete?“

„Pracoval,“ opravil jsem ho. „Bundsky a spol. Ale už bohužel zkrachovali.“

„Aha. A kde pracujete teď?“

Horečně jsem pátral v paměti po něčem, co by si nemohli ověřit. Poslední, co jsem potřeboval, byl chytrej policajt, i když ho to zajímalo z úplně jiných důvodů.

„Píšu knihu,“ řekl jsem.

„Pro jakého nakladatele?“

„Pro jakéhokoliv, který bude ochoten mi za ni zaplatit.“

„Aha.“

„Už jste našli nějaké stopy?“ zeptal jsem se, abych co nejrychleji odvrátil hovor od sebe.

„Bohužel ne,“ řekl. „Zametl za sebou všechny stopy a zdá se, že nemáme jediného očitého svědka, který by si všiml něčeho neobvyklého.“

„To je mizérie,“ poznamenal jsem a pousmál se. „Doufám, že uzavřel dobrou pojistku.“

Zdálo se, že se snaží potlačit úsměv, ale pak to vzdal.

„To nevím,“ řekl a pokrčil rameny. „Dopadení, uvěznění a obvinění – to jsou moje cíle. Pořád jsem teprve v počáteční fázi, kdy sbírám informace. Například se každého ptám – dokonce i lidí, kteří mají jen vzdálené spojení s rodinou – na takové věci jako: „Kde jste byl včera v noci? Co jste dělal? S kým jste tam byl?“

„To je velice pečlivá práce,“ přikyvoval jsem. „Velice pečlivá.“

Na chvíli se na mě upřely oči všech v pokoji. Mariiny neprozrazovaly nic, ale hledaly spíš nějaké znamení. Oči paní Bretagnové náhle zamyšlené a s rodícím se strachem. Dominikovy a Viktorovy jako oči loveckých psů, kteří vědí, že kořist už brzy opustí úkryt. A oči Moralese – tmavé a mírné – s trpělivým vyčkáváním, jako oči na obrazech.

„Odpověděl byste mi na tyto otázky, pane Timuro?“ požádal mě apřipravil si tužku a zápisník. „Jen tak pro zajímavost.“

„Jistě,“ řekl jsem. „Byli jsme v hotelu The Plaza v Santosu.“

„My?“

„Moje žena a já. Vlastně jsme tam ubytovaní pořád. Sem jsme si zajeli jen na odpolední výlet.“

„Aha,“ řekl a zapsal si to. „Tak na to máte určitě svědky?“

„Recepční, který nás ubytoval, tam byl, ještě když jsme šli později na večeři. Ptali jsme se ho na restauraci, kam jsme chtěli později zajít, a on nám ji doporučil, že tam dobře vaří. Po návratu z večeře jsme s ním zase prohodili pár slov. Restaurace se jmenuje Dvě plachty a naši číšnici oslovovali Rito.“

„V kolik hodin jste se ubytovali?“

„Chvíli po setmění. Nedíval jsem se na hodinky.“

„Kdy jste se vrátili z večeře?“

„Někdy mezi devátou a jedenáctou, řekl bych.“

„Co jste dělali potom?“

„Šli jsme spát.“

„A v posteli jste zůstali až do rána?“

„Ano.“

„Kde jste byli, než jste se ubytovali v The Plaza?“

„V Piracicabě. Nastupovali jsme tam na vlak.“

„A tam jste jak dlouho?“

„Rok. Měli jsme tam zařízený byt. Naše nájemní smlouva vypršela, a tak jsme se rozhodů cestovat a neprodloužit ji. Teď nejsme nikde vázaní.“

„Aha. A jaká byla adresa?“

Dal jsem mu falešnou adresu a on si ji zapsal. Pak zavřel notýsek a odložil ho.

„Tak to je asi všechno,“ řekl s úsměvem. „Děkuji za spolupráci. Ach, ještě jednu věc. Jen abych to uzavřel, mohu vidět vaše doklady?“

Rozesmál jsem se.

„Doufal jsem, že je po mně nebudete chtít,“ řekl jsem. „Cestou jsem zjistil, že jsem si zapomněl náprsní tašku v hotelu.“

Jak jsem to vyslovil, uvědomil jsem si, že Mariina kabelka zůstala na zadním sedadle, hned vedle koupeného nářadí.

„To nevadí,“ řekl Morales, vstal a podíval se na Mariu. „Vaše historka zní věrohodně. Nejsem silniční kontrola, abych vás pokutoval za to, že u sebe nemáte řidičský průkaz.“

Přikývl jsem a snažil se tvářit rozpačitě.

„Paní Bretagnová, děkuji za váš čas,“ řekl. „Zavolám vám, hned jak něco zjistím. Když to půjde pomalu, ozvu se vám za pár dní stejně, abych vás informoval, jak pokračujeme.“

Vstala a tvářila se statečně.

„Děkuji vám, inspektore – pánové.“

Přikývl, otočil se ke mně a napřáhl ruku.

„Pane Timuro.“

Vstal jsem a potřásl mu jí.

„Inspektore.“

V tu chvíli Viktor klopýtl a vrazil do mě.

„Promiňte,“ omluvil se. „Ale musel jste se dívat do špatné kapsy. Náprsní tašku máte tady.“

Ovládl jsem se a poklepal si na zadní kapsu.

„Máte pravdu. Je to tak,“ řekl jsem. „Díky.“

Odklepl jsem popel z cigarety a čekal. Nikdo se ani nepohnul.

„Byl byste tak laskav a ukázal mi ty doklady, pane Timuro?“ požádal Morales.

Spadla klec a jakékoliv další výmluvy byly zbytečné.

Takže jsem si pomalu rozevřel sako, aby viděl, že nemám zbraň, vytáhl svůj americký pas a podal mu ho.

Prohlédl si fotku a popis a přitom se na mě několikrát podíval. Pak ho prolistoval, zavřel a vrátil mi ho.

„Obávám se, že vás musím požádat, abyste šel s námi,“ řekl. „Napadaly mě další otázky, které budete muset zodpovědět.“

Přikývl jsem.

„Dobře.“

Pak pohlédl na Mariu. Neviděl jsem pohled, který na ni vrhl, ale vstala.

„Děkuji za pivo,“ řekl jsem paní Bretagnové, která se tvářila zděšeně. „Vyřiďte Emilovi, že mě mrzí, že jsem ho nezastihl. Doufám, že se všechno brzy vyjasní. Těšilo mě.“

Krátce přikývla a odvrátila se.

Morales vydal pokyn a oba muži nás vyprovodili ven. Prohledali nás za auty, kam z domu nebylo vidět.

„Pojedete vzadu v mém autě,“ řekl. „Dominik pojede s vaším. Dejte mu klíčky.“

Podal jsem mu je a nasedli jsme do inspektorova auta. Zvenku vypadalo jako obyčejný čtyřdveřový Chevrolet, ale zadní dveře nešly zevnitř otevřít, protože nebylo čím, a kovová mříž přiléhající ke střeše vypadala, že se dá sklopit a že tak lze oddělit zadní sedadla od předních. Zatím ji nesklopili.

Morales si sedl na sedadlo spolujezdce a Viktor mu teatrálně předal osmatřicítku. Položil si ji do klína a celou dobu ze mě nespustil oči.

Než se mohl Viktor posadit za volant, objevil se Dominik s Mariinou kabelkou a mou taškou s kou– peným nářadím. Podal je Moralesovi a Viktor si nastoupil. Inspektor prohlédl obsah kabelky i tašky a potřásl hlavou.

„Měl jste v plánu nějakou opravu?“ zeptal se s úsměvem.

Pokrčil jsem rameny.

„Nikdy nevíte, kdy se něco pokazí.“

Zasmál se.

„Skoro se mi chce vám pogratulovat, pane Wiley,“ řekl. „Jsem si jistý, že jsem o vás už slyšel. Už je to pár let, ale jméno, jako je vaše, člověku uvízne v paměti. Nejsem si jistý podrobnostmi, ale myslím, že se to týkalo Španělska a několika pohřešovaných obrazů. Asi žádost o pátrání po nich.“

„Máte dobrou paměť.“

Rozzářil se.

„Díky. V posledních letech už jsem o vás neslyšel. Byl jste ve vězení?“

„Ne,“ odpověděl jsem, „a v tom případě, o kterém mluvíte, jsem byl zproštěn podezření.“

„Věřím vám,“ řekl. „Bylo by od vás hloupé mi lhát, když víte, že si můžu všechno ověřit, a podle mě vůbec nejste hloupý.“

Viktor nastartoval a vyjel po oválu.

„Ještě jste mi neřekl, že je to všechno jen nedorozumění,“ poznamenal Morales, „a že všechno můžete vysvětlit.“

Vzdychl j sem.

„Je to tak, ale vysvětlit to nemůžu.“

„To je smůla. I když ta historka s Timurou vůbec nebyla špatná, jako okamžitý nápad.“

„Díky.“

„Vloupal jste se tam minulou noc?“

„Ne. Opravdu jsme byli v Santosu, v hotelu The Plaza, ubytovaní jako Timurovi. Ověříte si, že mluvím pravdu.“

„Skoro si myslím, že to tak bude. Jak daleko zpět budu muset jít?“

„Tam někde to končí.“

„A pak co?“

„Ještě jsem se nerozhodl.“

Mířili jsme k mostu.

„Na tom nezáleží,“ řekl. „Dáme vám čas si to rozmyslet a pak tu otázku zopakujeme.“

Pohledem sklouzl k Marie.

„… pokud by vaše – společnice nechtěla odpovědět sama,“ dodal.

Maria zavrtěla hlavou.

„Mluví ještě míň než vy,“ poznamenal.

Přikývl jsem.

„Tak dobře. Čekají vás nepříjemnosti,“ řekl. „Nemohu být pořád s vámi, zvlášť jestli se vyšetřování protáhne.“

„Jsme zatčeni?“ zeptal jsem se. „Jestli ano, z čeho nás obviňujete?“

Zvedl ruku.

„Chceme se vás jen zeptat na pár věcí ohledně vloupání a možné krádeže,“ řekl. „Musíte připustit, že jste velice podezřelé osoby.“

„To je pravda,“ souhlasil jsem, „ale z úplně jných důvodů. O spáchaném zločinu nic nevíme. Jen jsme chtěli navštívit Emila Bretagne.“

Zvedl tašku s nářadím a zatřepal s ní.

„S tímhle?“

„Rád bych mluvil s velvyslancem Spojených států,“ řekl jsem, „a Maria s italským.“

„To věřím,“ řekl.

Přejeli jsme most.

VII.

Nebylo to přesně totéž jako ve Státech.

Po krátkém rozhovoru s Moralesem si svalnatý mladík s hladce oholenou tmavou tváří vyžádal obsah všech mých kapes a poslal mě, abych se nechal vyfotit. V tu chvíli nás s Mariou rozdělili.

Než pořídili moje fotky, trojice mužů, kteří mě zatkli, zmizela, a dva jiní mě odvedli do špinavé zamřížované místnosti a zamkli mě tam. Odmítli odpovědět na moje otázky. Dovolili mi však nechat si pásek a tkaničky, což mi alespoň umožnilo pohodlnou chůzi.

Odvezli nás na odlehlé místo a stanice, okrsek, kancelář, nebo co to vlastně bylo, vypadala, že je to přestavěná hlavní budova staré zemědělské usedlosti. Vybavení cely tvořil kýbl v rohu a vedle kavalce stál džbán s vodou. Jinak byla místnost prázdná. Jediné okno vedlo na plochu posekané trávy, za kterou začínal rozsáhlý bujný porost houštin a plazivých lián, a v dálce byly vidět i nějaké stromy. Cítil jsem se mizerně.

Večeři mi nedali, ale stejně jsem neměl hlad.

Dělal jsem to, co patrně chtěli, abych dělal, to jest: přemýšlel. Což ve mně následně vyvolalo pocit, který zcela zjevně chtěli vyvolat, tedy strach.

Celá věc smrděla jako ten kýbl.

Morales mi na požádání ukázal policejní odznak, a pak už se mnou jednal jako policajt. Chlap za psacím stolem u dveří mi předvedl úplnou ukázku svých služebních pověření a měl jsem z něj pocit, že je až přehnaně pečlivý.

Ale žádný z těch poskoků na sobě neměl policejní uniformu. Zato byli zbytečně pohotoví, pokud šlo o postrkování a svírání paží a ramen.

Navíc se to tam nepodobalo žádné policejní stanici, ve které jsem kdy byl. Nevisela tam vlajka ani zaprášené obrázky soudců, politiků, vyznamenaných policistů na stěnách…

A přestože jsem tam byl údajně kvůli výslechu a oni nevypadali, že by měli zrovna fofr, zatím se mě nikdo na nic nezeptal.

Přistihli mě při řadě lží a vymyšlených historek za velice podezřelých okolností. Nepochybně v podšívce mé náprsní kapsy objevili šperháky, a jestli si mě prověřili u policejních orgánů v místě mého posledního pobytu podle pasu, mohli se od nich dozvědět, že by mě rádi vyslechli v souvislosti s trojnásobnou vraždou. New York – pokud budou pátrat tam – se mohl zmínit o mé nedávné účasti v Berniniho případu. Nedokázal jsem odhadnout, jak na tom v současné chvíli v této věci jsem.

Neviděl jsem jediný důvod, proč by měli výslech odkládat.

Kromě toho, že ve mně chtěli vzbudit strach.

Přemýšlel jsem o nich – a jejich motivech a záměrech. Nechovali se tak, jak by se správně měli policajti chovat, a mně se vůbec nelíbila druhá možnost, kterou to naznačovalo.

Natáhl jsem se na kavalec a sledoval, jak se v cele stmívá. Ze stropu visela vypálená žárovka, připomínající beztvarou lebku pokrytou prachem. Napil jsem se vody. Skopl jsem boty a lehl si s rukama za hlavou.

Byl jsem americký občan. Nespáchal jsem zločin, který vyšetřují. Jakmile to zjistí a poznají, že o tom nic nevím, budou mě muset pustit.

Nebo ne?

* * *

Probudilo mě třesení, a jakmile jsem udělal tu chybu, že jsem otevřel oči, okamžitě mě oslnilo světlo. Zakryl jsem si oči, ale někdo mě vzal za ruku a násilím mě postavil.

„Co…?“ začal jsem.

„Půjdete s námi,“ řekl muž, který mi svíral paži.

„Počkejte, vezmu si boty.“

„Zapomeňte na boty. Jdeme!“

Odvedli mě do přední místnosti. Osvětlovala ji jen lampička na stole toho hladce oholeného svalnatého mladíka, který za ním seděl, a studoval – nebo předstíral, že studuje – obsah spisu, který měl otevřený před sebou. Posadili mě na židli a postavili se někam za mě. Nikdo jiný v místnosti nebyl.

Seděl jsem tam asi deset minut, než vzhlédl a předstíral, že si teprve teď uvědomil, že jsem tam taky.

„A! Pan Wiley!“ zvolal. „Přiznáváte, že Ovidius Wiley je vaše pravé jméno?“

„Ano,“ řekl jsem a odkašlal si.

„Rád bych, abyste mi pomohl vyjasnit pár věcí.“

„S radostí.“

„Pak bych tedy rád věděl, proč jste vy a vaše společnice použili falešná jména.“

„Důvod,“ řekl jsem, „je ten, že není moje žena. V jistých věcech se snažím být diskrétní.“

„Obdivuhodné,“ řekl a poklepal tužkou na spis. „Proč jste vůbec přijeli do domu pana Bretagne a snažili se oklamat jeho ženu falešnými jmény?“

Předtím včele jsem se rozhodoval, kam až bych měl ve své historce pokračovat. Byla to jedna z mála situací v mém životě, kdy jsem nedokázal přijít s obstojnou lží. Prostě jsem nevymyslel žádnou hodnověrnou alternativu toho, o co mi ve skutečnosti šlo. Musel jsem proto říct částečně pravdu, i za tu cenu, že to popudí mé šéfy.

„Je to poněkud komplikované.“ řekl jsem a dokázal potlačit neodolatelnou touhu se při těch slovech rozesmát jako blázen. „Zaprvé, nikdy jsem se s Emilem Bretagnem nesetkal. Vůbec ho neznám. Navštívil jsem ho proto, abych získal nějaké informace o jeho bratrovi.“

„Bratrovi?“ Tužka se zastavila nad spisem.

„Claudu Bretagnovi, knězi působícím ve Vatikánu.“

Otočil tužku v prstech a zapsal si něco do bloku.

„Claude byl zavražděn,“ řekl jsem, „před čtyřmi dny. V hotelovém pokoji v Lisabonu. V tu dobu jsem byl vŘímě. Jsem obchodník s uměním a byl jsem tam pracovně, což mě ostatně přivedlo i do Brazílie. Claude a já jsme měli společné přátele. Maria je jedna z nich. Nemám nic proti portugalské policii, ale mají své limity, pokud jde o čas a úsilí, jež věnují jednotlivým případům – zvlášť, když jde o cizince. Je známo, že Claude udržoval velmi těsný vztah se svým bratrem. Takže, vzhledem k tomu, že jsem měl stejně namířeno do Brazílie, a protože mám nějaké dřívější zkušenosti s investigativní činností, usoudili jsme, že by bylo přínosné, kdybych si s Emilem promluvil – abych zjistil, jestli se mu Claude náhodou v dopisech nezmínil o něčem, co by nám pomohlo. Nebyli jsme si jisti, jestli Lisabon bude v té věci pátrat dost důsledně.“

„Koho konkrétně myslíte tím ‚my‘?“

„Maria, několik jeho přátel z řad kněží a jeho nadřízený – Monsignor Zingales z Prefektury ekonomických záležitostí a Správy majetku Apoštolského stolce.“

„Zopakujte to, prosím. Pomalu,“ vyzval mě.

Vyhověl jsem mu a on si to zapsal.

„Ten Monsignor – navrhl to sám? Nebo z titulu své funkce?“

„Sám.“

„Takže jste to dělal ve skutečnosti jako laskavost a ne jako oficiální zástupce.“

„Správně.“

„A tu dívku jste vzal s sebou…“

Usmál jsem se.

„Chtěla jet se mnou. Nemám nic proti spojení práce a zábavy.“

„… což vysvětluje falešná jména. Jak prosté. Víte, že si to mohu snadno ověřit.“

„Jestli to přispěje k tomu, abychom se odsud dostali dřív, jsem ochotný zaplatit telefonní hovory.“

„To nebude nutné,“ řekl a udělal si další poznámku.

Pak se pohodlně opřel ve své židli a z tepaného popelníku zvedl napůl vykouřený doutník, zapálil ho a upřel na mě svůj pohled. Několikrát si přejel po nose a pak se zeptal: „ Chcete si zakouřit?“

„Ano.“

Zahrabal v zásuvce, našel moje cigarety a sirky a kývl hlavou.

Jeden ze strážných pro ně došel k jeho stolu a přinesl mi je. Zapálil jsem si a rozhlédl se po popelníku.

„Klepejte to na podlahu,“ poznamenal. „A teď se vrátíme k tomu vloupání do domu pana Bretagne…“ Odmlčel se a zabafal z doutníku. „Poslali jsme kolegu do Santosu. Recepční i servírka vás na fotografiích poznali a potvrdili vaši výpověď.“

Začal jsem se usmívat, ale gestem ruky mě zarazil.

„To samozřejmě nevylučuje možnost, že jste během noci odešli z hotelu zadním vchodem a dojeli tam,“ řekl. „Také jste to celé mohli udělat ještě předtím, než jste přijeli do Santosu. Paní Bretagnová byla pryč celý den a nevíme přesně, kdy k vloupání došlo. Ale vaše historka se mi na první pohled zdá docela přesvědčivá.“

„To rád slyším. Jak dlouho nás tu tedy ještě budete držet?“

„Na to vám nemohu odpovědět,“ řekl. „O tom nerozhoduji já.“

„Kdy si budu moct promluvit s vyslancem Spojených států? A Maria s italským?“

Zavrtěl hlavou.

„Ani v téhle věci vám nemůžu nic říct.“

„Dobře,“ vzdychl jsem. „Chápu.“

„Víte o někom jiném, kdo by ten zločin mohl spáchat?“

„Vůbec o nikom.“

„Zkusil byste nám dát nějaký tip na někoho, kdo by nám v tom mohl pomoct?“

„Samozřejmě že ne. Jak bych mohl?“

„Inspektor Morales si myslí, že máte poněkud pochybnou minulost.“

„I kdyby měl pravdu ve svých úvahách o věcech, které se staly už dávno,“ řekl jsem, „s tímhle to nemá nic společného.“

Zase se zahleděl do spisu. Kouřil jsem a čekal. Připadalo mi, že mu došly otázky a přemýšlí o tom, co jsem mu dosud řekl.

„Promiňte,“ oslovil jsem ho.

Okamžitě vzhlédl.

„Ano?“

„Víte, pořád mi to vrtá hlavou. Zejména fakt, že nikdo, jak se zdá, neví, kde je Emil Bretagne. Dokonce ani jeho žena. Odjížděl takhle často?“

„Pan Bretagne není předmětem vyšetřování. Na rozdíl od vás.“

„Já jen, že mi to připadá divné. Nic víc. Chtěl jste nějaké tipy, tak hledám, čeho se chytnout.“

Zdálo se, že jsem ho trochu uchlácholil.

„Vyrozuměl jsem, že několikrát za rok odjíždí na služební cestu.“

„Aniž by řekl ve firmě kam?“

„Vyrozuměl jsem, že má naprosto volnou ruku v tom, co dělá.“

„Co dělá?“

„Myslím, že je investiční poradce.“

„Má přístup k cizím penězům,“ podivil jsem se, „a nikdo se ani nepozastaví nad tím, že chce cestovat? A teď nikdo neví, kde je. Když tohle někdo udělá ve Státech, obvykle zamíří do Jižní Ameriky. Kam zamíří Brazilci? Do Švýcarska?“

Vytrhl si doutník z úst a postavil se.

„Pan Bretagne je velice vážený obchodník! Vlastenec!“ zavrčel. Pak se otočil na strážníky. „Odveďte ho zpátky do cely! A seberte mu cigarety a sirky. Mohl byto tu zapálit!“

Pomyslel jsem si, že si tu poznámku mohl odpustit, když jsem jim podával krabičku a zápalky. Nicméně jsem zjistil, co jsem chtěl.

Zdálo se, že ani oni nevědí, kde k čertu Emil Bretagne je.

A nejen to: vypadalo to, že jsem jim možná nasadil brouka do hlavy. Čím dál zajímavější.

* * *

Ráno mi přinesli kukuřičné lupínky a teplé mléko, dlouho potom, co jsme já i slunce vstali. Po snídani jsem přecházel po cele a díval se z okna. Postával jsem u dveří, poslouchal vzdálené hlasy a občasné zazvonění telefonu, ale ani jednomu slovu jsem nerozuměl. Myslel jsem na Mariu. Doufal jsem, že s ní zacházejí o trochu lépe než se mnou, ale pochyboval jsem otom. Zajímalo by mě, co jim řekla, když ji vyslýchali, což určitě udělali.

Byl jsem vděčný, že se mi podařilo nechat si pro sebe skutečný důvod, proč jsem se do tohohle případu namočil. Maria je inteligentní a silná. Ale jak dlouho nás budou držet v izolaci a co s námi udělají, to byly otázky, o kterých jsem radši ani nechtěl přemýšlet. Lidé jsou zranitelní, a jestli si někdo vbrzké době uvědomí, že bych se přiznal k čemukoliv, jen abych se vyhnul nepřiměřeně velké bolesti, pak důvěryhodnost všeho, co jsem řekl, půjde k čertu.

Přestože by tímto způsobem ze mě snáze dostali přiznání, těžko poznají, jestli jim říkám pravdu. A měl jsem pocit, že Moralesovi a jeho lidem o pravdu jde. Tím chci říct, že kdyby mi někdo dal ránu do břicha a řekl: „Přiznej se, že jsi agent CIA“ odpověděl bych: „No tak dobře, jsem agent CIA.“ Po čase by ho to přestalo bavit. Jenže takovou otázku by mi nikdo nepoložil bezdůvodně. Takže doufám, že ze mě nikdo pravý důvod nevymlátí. To by bylo hrozné. Ne, že by mi tak záleželo na CIA, ale proto, že celá ta historka je tak neuvěřitelná. A vedla by pouze k dalším otázkám, na které neznám odpovědi. K čertu, vždyť jí těžko věřím ijásám.

Na druhou stranu, kdyby Maria vyslovila ta tři magická písmena, buď by nás rychle propustili, anebo zavřeli na neurčito. Nerad bych sázel na první možnost, protože vím jistě, že bych prohrál. CIA by se ke mně neznala a tady by na to nikdo neskočil. Pochopil jsem, že pro takové osoby je to zvláštní a nepříjemná pozice. A mezitím jsem už cítil nepříjemné šimrání na koulích, jako by mi tam lepili elektrody.

Jestli vám připadá, že to příliš dramatizuju, mám k tomu několik důvodů. Zaprvé se k nám chovali velmi zvláštně na to, že jsme cizinci, kteří jsou jen podezřelí z možného spojení s případem, z něhož by se mohla vyklubat loupež. Prohlásili, že nevědí, co zmizelo, pokud se vůbec něco ztratilo. A údajně poškozená strana se jeví jako dost podezřelá osoba. Při nedostatku jakýchkoliv skutečných důkazů proti nám by logický a civilizovaný postup byl takový, že si zapíšou naše výpovědi, propustí nás, a případně nás budou sledovat.

A pak tu byla otázka samotného místa, kde nás drží. Vůbec to nevypadalo na policejní stanici. Odlehlé místo, lidi, kteří tu sloužili, vybavení. Ne, v tom muselo být mnohem víc, než nám řekli, a já se těch stínů v temných koutech obával.

K obědu mi přinesli nevalně vyhlížející plátek masa a doplnili vodu. Jinak neřekli ani slovo.

Večeře byla trochu lepší – džus, polévka, chleba, ryba a káva s mlékem. Strážník mi dal cigaretu a zapálil mi – jestli z dobrého srdce nebo to měl nařízeno, to nevím. Nebavil se se mnou.

Čekání jsem mohl považovat za psychologický nátlak, nebo si mohli prověřovat moji výpověď. Anebo si prověřovali něco úplně jiného. Zakroužkujte kteroukoliv z výše uvedených možností. Případně žádnou. Sakra.

* * *

Následující ráno jsem uvolnil několik drátů z roštu svého kavalce a strávil víc než hodinu snahou odemknout zámek na dveřích. Byl starý, jako ostatně všechno v téhle budově, a jednou se mi podařilo částečně s ním pohnout, ale dráty byly příliš slabé a ohýbaly se. Schoval jsem je pod lištu na podlaze. Třeba se mi ho s nimi s trochou štěstí podaří odemknout, když budu mít víc času, ale co potom? Zřejmě jen další potíže. Pochyboval jsem, že bych se dokázal dostat z budovy, a i kdyby se mi to povedlo, neměl jsem se kam obrátit o pomoc. Vždyť jsem ani nevěděl, kde jsme. A co Maria?

Musíme počkat a doufat, že zjistí něco, co nám dá za pravdu, anebo ukáže na někoho jiného.

Nemusel jsem čekat dlouho. Dva strážníci – tentokrát jiní – pro mě přišli a odvedli mě do místnosti, kde mě už jednou vyslýchali.

Stejná židle, stejný postup. Strážníci zaujali své pozice za mnou, zatímco kapitán se hrabal v papírech na stole. Když nakonec vzhlédl, chvíli na mě jen upřeně hleděl a pak několikrát pokýval hlavou.

Stále jsem se mu díval do očí, když řekl: „Zdá se, že jste nám řekl kousek pravdy, Ovidie. Ale my chceme znát celou pravdu.“

Neřekl jsem na to nic, protože mi nepoložil žádnou otázku.

Po chvíli pokračoval: „Ověřili jsme si ten Lisabon. Skutečně tam mají záznam o tom, že tam byl nedávno v hotelovém pokoji zastřelen Claude Bretagne. Ještě ten případ vyšetřují. Zatím nikoho nezatkli.“

„Doufám, že je to pro vás důkaz,“ řekl jsem.

„Ano, dokazuje to, že o tom víte. Nic víc. Po pravdě řečeno to spíš vyvolává další otázky. Ta nejočividnější je samozřejmě ta, jestli je nějaká souvislost mezi tou vraždou tam a vloupáním tady.“

„A Emilovým zmizením,“ řekl jsem.

„On nezmizel! Je na služební cestě!“

„No, tak tou jeho služební cestou.“

Udeřil dlaní do otevřené složky.

„O tom se teď nebavím!“ řekl.

„Pak by to možná stálo za –“ začal jsem.

Na rameno mi dopadla těžká ruka a já zmlkl. Prsty se zanořily pod klíční kost a stiskly. Klíční kosti jsou velice křehké a já nepochyboval o tom, že by to ta ruka mohla potvrdit, pokud by stiskla víc. Kapitán mě toho jedním gestem ušetřil. Ruka se stáhla.

„Nesdílím váš názor,“ řekl.

Třel jsem si rameno.

„To jsem pochopil.“

„Podle mého názoru jste tím spojovacím článkem právě vy,“ pokračoval. „Nemohu uvěřit vaší historce o tom, že vyšetřujete vraždu na žádost několika přátel toho mrtvého. Nezdáte se mi jako tenhle typ člověka. Přiklonil bych se k tomu, že z toho budete mít nějaký prospěch. Možná jste dokonce zabil Clauda Bretagne sám…“

„Mohu dokázat, že jsem v tu dobu ani nebyl v Portugalsku.“

„… nebo ho nechal zabít,“ řekl a pokrčil rameny. „Ne, nevěřím vaší historce. Teď mi řekněte, co jste udělal s tím, co jste vzal ze sejfu Emila Bretagne.“

„Kdybych se mu vloupal do domu a něco ukradl,“ řekl jsem, „musel bych být padlý na hlavu, kdybych se tam druhý den ráno vrátil, abych se vystavil riziku vyšetřování a zatčení.“

„Přepočítal jste se,“ řekl. „To je jasné. Třeba jste si myslel, že máte něco, co neohlásil jako ukradené. Možná jste mu to chtěl zase prodat.“

„Vydírání? Zapojil se do kriminální činnosti?“

„Tak dost!“ řekl. „Tady budete odpovídat vy na moje otázky! Nebudete vyslýchat mě! Co jste s tím udělal?“

„Cože?“

„S tím, co jste vzal ze sejfu.“

„Nic,“ řekl jsem. „Nic jsem nevzal. Dokonce jsem ani –“

Na rameno mi opět dopadla ruka a prsty zajely pod klíční kost.

„Tak kdo to udělal? Kdo to vzal?“

„Nevím.“

Postavil se.

„Jdu se teď projít,“ oznámil mi, „a vykouřit si doutník. Přemýšlejte o mých otázkách. Možná mi na ně odpovíte, až se vrátím.“

„Kdybych to věděl, řekl bych vám to hned,“ zavolal jsem k jeho mizejícím zádům.

Sevření se přesunulo z levého ramene na paži a stejně mi znehybnilo i tu pravou. Druhý muž ke mně přistoupil z pravé strany a upřeně se na mě zadíval. Pak se usmál, stáhl si z pravé ruky velký prsten a dal si ho do kapsy. Jeho gesto mi přineslo trochu útěchy, že se ještě nechystají mě trvale poznamenat.

Pak mi s úsměvem na tváři dal facku. Nebyla příliš silná, spíš taková seznamovací. Příslib další.

Jak jsem ucukl, strčil mě do ramene a ten druhý mě za ruce stáhl dozadu. Pak mi dal další facku a zase do mě strčil.

Chvíli počkal a pak mě praštil pěstí do břicha. Jak jsem se předklonil, zase mi škubnul rukama dozadu, málem mi vykloubil ramena. Chytil mě za vlasy a zvrátil mi hlavu dozadu. Plivl mi do tváře a narazil mě na opěradlo židle.

Lapal jsem po dechu a současně jsem se třásl. Nechal mě, abych se trochu vydýchal, a pak celé představení zopakoval.

Neřekl jsem nic. Nadávky? Výhružky? To jsou směšné reakce, a jinak jsem neměl co říct.

Mlácení pokračovalo. Dával si pozor, aby mě neudeřil do žeber, i když rány zesílily a přicházely stále rychleji. Dvakrát jsem krátce ztratil vědomí, ale předstíral jsem bezvědomí, co nejdéle to šlo. Snažil jsem se spustit hlavu dolů, kdykoliv mě do ní praštil, ale byl jsem jen částečně úspěšný. Přitiskl mi pravé zápěstí k opěrce židle a zapalovačem mi ožehl chlupy na předloktí. Zatnul jsem zuby a sledoval ho. Celou dobu se usmíval a neřekl ani slovo.

Pak vytáhl z kapsy hodinky, podíval se na ně, ještě jednou mě praštil do břicha a vrátil se na své místo v pozadí. Ruce jsem měl náhle volné a zhroutil jsem se na židli.

Tváře mě pálily a cítil jsem, jak hořím. Snídani jsem měl částečně v klíně a částečně na podlaze pod nohama. Tak jak tak, nebyla moc dobrá.

Když se kapitán vrátil, stále jsem seděl schoulený a ztěžka oddechoval. Slyšel jsem, jak štrachá ve stole.

„Dal by sis cigaretu, Ovidie?“ zeptal se.

„Ano.“

Přinesl mi moji krabičku a já si jednu vzal. Zapálil mi.

„Měl jsi dost času na přemýšlení?“

„Ano.“

Došel zpátky ke stolu a opřel se o něj.

„Už sis vzpomněl, co jsi vzal a co jsi s tím udělal?“ zeptal se.

Dal jsem si pořádného práska z cigarety, jako bych tušil, že bude zase na dlouho poslední.

„Můžete se mnou dělat, co chcete,“ řekl jsem, „ale nemůžu vám říct něco, co nevím.“

Vzdychl.

„Takovou odpověď neberu,“ řekl. „Zkus to znovu, líp.“

„To bych velice rád, ale skutečně nic nevím. Věřte mi.“

Obešel stůl a zase se posadil.

„Nevěřím ti,“ prohlásil. „Obávám se, že ti stejnou otázku budu muset položit ještě několika různými způsoby. Některé se ti zřejmě nebudou líbit.“

„Chci mluvit se zástupcem vlády Spojených států.“

„To už jsi říkal. A teď mi řekni, co chci slyšet.“

„Je mi líto, neznám odpověď, kterou chcete slyšet.“

„Mně je taky líto – ale vás dvou. Velice by sis to usnadnil a samozřejmě by to bylo lepší i pro mladou paní.“

„Ona o tom taky nic neví.“

„Byla děvkou toho kněze,“ řekl. „Řekla nám to dneska ráno. Dozvěděla se o tom od něj a řekla to vám. Vy jste ho pak nechal zabít a spolu jste se vloupali do domu a vykradli sejf.“

„Víte, že to není pravda.“

Pokrčil rameny.

„Vím jenom to, co nám řekla.“

„Umožnili jste jí už rozhovor se zástupcem italské vlády?“

„Nakonec si s vašimi velvyslanci promluvíte. Ale nejdřív musíte odpovědět na naše otázky. Asi by nebyli moc rádi, kdyby zjistili, že jste sem přijeli zneužít naší pohostinnosti.“

„Jak se má Maria?“ zeptal jsem se.

„Je nešťastná,“ řekl. „Nešťastná, protože nám nechcete říct, co jste vzal ze sejfu.“

„Aha. A nebyla tam náhodou se mnou, aby mi svítila?“

Na rameno mi opět dopadla ruka.

„Nezná toho Monsignora Zingalese,“ řekl.

„Ne, nezná.“

„Ale říkal jste, že vás skupina přátel otce Bretagne přesvědčila, abyste si promluvil s Emilem.“

„Řekl jsem, že několik jeho přátel o něj mělo starost. Ale nebyla to žádná skupina. Ani se navzájem všichni neznají.“

„A oni vás požádali, abyste sem přijel a promluvil si s Emilem, a vy jste jim na to kývnul.“

„Správně. Měl jsem to v podstatě při cešte, a navíc se zdálo, že mi to nezabere moc času.“

„Co jste doufal, že zjistíte?“

„Cokoliv, o čem se mu mohl bratr zmínit ohledně svých potíží, problémů nebo nepřátel.“

„A co byste udělal, kdybyste nějakou takovou informaci zjistil?“

„Předal bych ji policejním orgánům, které vyšetřují jeho vraždu. Pořád jsem přesvědčený, že by se mělo pátrat tímto směrem. Možná byste to měli udělat i vy. Portugalští kolegové by jistě uvítali jakékoli vaše poznatky. Možná by si paní Bretagnová vzpomněla, jestli se jí náhodou manžel o něčem takovém nezmínil.“

Kývl bradou a ruka opustila mé rameno. Pak našel tužku a udělal si poznámku. Poté několik minut listoval složkou.

Zvedl oči a usmál se na mě.

„Víte,“ řekl důvěrným tónem, „jestli mi řeknete, co chci vědět, a dotyčný předmět bude vrácen, pak věřím, že se v případu Bretagnových dá něco dělat. Moje oddělení se může s rodinou dohodnout, že vás nebude nutné obvinit ze spáchání zločinu. Vy a vaše dívka budete propuštěni a budete si moct užívat krásy naší země, jak dlouho budete chtít.“

„Moc bych si přál, abych vám měl co dát,“ řekl jsem, „ale nic nemám.“

Opět vzdychl.

„Nejste přece žádný hlupák. Proč si způsobujete takové těžkosti?“

„Byl bych rád, kdybych vám měl co dát,“ zopakoval jsem. „Protože mi nevěříte, obávám se, že mě nakonec stejně zmrzačíte nebo zabijete. Nepřeji si ani jedno, ale jinou možnost nevidím. Nemáte nějaké drogy pravdy – Amytal, Pentotal nebo detektor lži? Ukázaly by vám, že mluvím pravdu.“

„Drogy jsou nespolehlivé,“ řekl, „a detektor lži nemáme. Ale nemluvte o smrti nebo o zmrzačení. Takoví nejsme. Jediné co chceme, je pravda.“

Nic jsem na to neřekl. Dokouřil jsem a nedopalek přidal ke špíně na podlaze.

„Nemáte mi už co říct?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„No, tak dobře.“

Vstal a opět odešel.

Cítil jsem, jak mi na rameno opět dopadla ruka.

* * *

Probudil jsem se celý bolavý a ochablý. Ležel jsem na břiše na kavalci v cele. Myšlenky se mi pletly v hlavě jedna přes druhou a ani jsem se je nesnažil nějak urovnat. Nechával jsem je plynout jako postavy na tanečním parketu ve tři ráno během maškarního plesu, zatímco loď pomalu klesá ke dnu.

Po nějakém čase jsem zasténal a kapela přestala hrát. Přetočil jsem se na záda a přitiskl si hřbet ruky na čelo. To byla chyba.

Když jsem se trochu vzchopil, posadil jsem se a napil se vody. Chvíli jsem počkal a napil se znovu. Potom jsem se omyl, jak nejlépe to šlo. Ze smradu se mi zvedal žaludek a cítil jsem se nečistý. Přešel jsem k oknu a zíral ven, zatímco jsem přemýšlel, kolik času asi uplynulo. Venku byl vzduch lepší, přestože byl horký den a teplota stále stoupala.

Přehodnotil jsem své dřívější názory na vynucené přiznání. Uvědomil jsem si, že ochota přiznat se k čemukoliv by v tomto případě nebyla řešením. Chtěli něco, co se dalo okamžitě na místě ověřit. Kdybych si vykonstruoval nějaký příběh, musel by být hodně kvalitní. Zamítl jsem úvahu o tom, že jsem se vloupal dovnitř a sebral nějaké papíry, a co přesně obsahovaly, to nevím, protože jsem je hned odeslal poštou nějaké osobě, dejme tomu do Santiaga v Chile. Nemyslel jsem, že by mi na to skočili – a i kdyby ano, mohl bych si tím taky vysloužit vězení. Nevěděl jsem nic ojejich trestněprávním systému a chtěl jsem odložit jakékoliv seznamování s ním do té doby, než si budu moct zjistit něco víc v newyorské veřejné knihovně.

Kdyby to skutečně byli policajti, jak o sobě tvrdili, měl jsem dojem, že by už oznámili našemu ministerstvu zahraničí, že mě tady drží. Někdo by se na mě přijel podívat. Jestli to ale nejsou policajti, jejich důvody, proč se chtějí dozvědět, co se ztratilo z Emilova sejfu, jsou nepochybně nezákonné. A pokud je to tak, moje neověřitelná historka by mi mohla vynést něco mnohem horšího než vězení.

Každopádně se zdálo, že to strašně moc chtějí.

Vzhledem k tomu, že Emil Bretagne se zřejmě nějak podílel na posledních finančních transakcích svého bratra, dalo se jistě předpokládat, že jeho zmizení má něco společného s jejich odhalením. Vyloupení sejfu a horlivé vyšetřování toho činu by mohlo mít spojitost se zmizelými třemi miliony.

Což znamená, že ať řeknu cokoliv, nic mě nedostane z nesnází, a chudák Maria byla se mnou na stejné lodi v rozbouřených vodách a bez pádel.

Jelikož jsem pochyboval, že bych mohl ze strany Collinse očekávat nějakou pomoc, po tisící jsem ho proklel a rozhodl se, že se pokusím o útěk. A to co nejdřív. Ještě pár výslechů a nebudu schopen odejít, ani kdyby nechali dveře otevřené.

Znovu jsem si prohlédl mříže v okně, ale držely pevně. Zdi byly bytelné a na strop jsem nedosáhl. Podlaha byla pevně přibitá na místě. Takže mi zbývaly jen dveře. Potřeboval jsem nějakou zbraň. Možná jedna noha z kavalce půjde uvolnit…

Vyzkoušel jsem všechny a jednu jsem uvolnil do té míry, že by v případě potřeby stačila chvilka, abych ji odstranil.

Kdyby se mi povedlo odemknout zámek, třeba pozdě v noci, mohl bych je nachytat nepřipravené. Potřeboval jsem střelnou zbraň. Žádný z mužů, co mě věznili, se nezdál být ozbrojený, ale určitě nějaké zbraně měli. Kdybych měl alespoň představu, kolik je tu celkem lidí.

O chvíli později mi přinesli trochu guláše a krajíček chleba. Jako obvykle jeden jídlo zanesl dovnitř a druhý zatím hlídal u dve ří. Tentokrát to byli ti dva, kteří mě předtím zpracovávali. Nepronesli jsme jediné slovo.

Po jídle jsem se natáhl na kavalec a sledoval pavouka, který právě začal s výzdobou okna. Zanedlouho jsem usnul.

* * *

Probudili mě, jenže ne k večeři, ale na další výslech.

Otázky se nezměnily, stejně jako moje odpovědi. Tentokrát jsem nedostal cigaretu, a mohl jsem si blahopřát, že jsem dokázal ztratit vědomí rychleji než předtím. Jeden z nich mě upozornil, že tohle je naposledy, co mi to tak snadno projde. Věřil jsem mu.

Probral jsem se na pryčně. Všude kolem byla tma. Uvnitř bolest.

Musela být noc.

Nemohl jsem se však pohnout.

Střídavě jsem usínal nebo omdléval a přicházel k sobě.

Trochu sil mi to vrátilo a tak jsem poručil svalům, aby se pohnuly.

S protesty mě poslechly. Tím jsem se úplně probudil. Seděl jsem na kraji postele a pil vodu. Chutnala hrozně.

Vstal jsem a došel pro drátky, které jsem si schoval za lištu u podlahy.

Malým otvorem ve dveřích ve výši očí jsem viděl, že chodba je prázdná. Slabá žárovka visela ze stropu pár metrů nalevo. Klekl jsem si a začal pracovat na zámku.

Jednou mě vyrušily blížící se kroky, a tak jsem se vrátil na pryčnu. Ale ať to byl kdokoliv, zdálo se, že prošel chodbou a vrátil se zpátky. Kroky se přiblížily, prošly, vrátily se, a zase se vzdálily.

Znovu jsem zaujal pozici u dveří a začal čarovat s příliš tenkými a ohebnými drátky. Z čela mi stékal pot, a navíc kolem mě začal poletovat drobný hmyz. Pak se zámek konečně pohnul a tiše cvaknul.

Roztřesený jsem se vrátil na kavalec a čekal, jestli ten zvuk byl slyšet a někdo si ho všiml. Přibližně po deseti minutách jsem usoudil, že asi ne.

Nacpal jsem si boty co nejhlouběji do zadní kapsy, vrátil se ke dveřím a zkontroloval chodbu.

Nikdo.

Odstranil jsem uvolněnou nohu od kavalce, chytil ji do pravé ruky a tiše a pomalu otevřel dveře. Prošel jsem jimi a zavřel za sebou. Pokračoval jsem dál chodbou.

Prošel jsem kolem několika zavřených dveří s tmavými úzkými špehýrkami, jako byly ty moje. Nahlédl jsem do každé cely, kolem které jsem prošel. Ve dvou jsem zahlédl ležet na pryčnách schoulené postavy. Ta druhá mi připadala, že by to mohla být Maria.

Minul jsem místnost, kde mě vyslýchali. Otevřenými dveřmi bylo vidět, že je tichá a prázdná.

Postupoval jsem dál a ticho kolem jsem pokládal za dobré znamení. Ačkoliv jsem neměl nejmenší představu, kolik může být hodin, zdálo se, že je dost pozdě. Směřoval jsem k místnosti, kam mě zavedli poprvé. Pokud bude ve službě víc než jeden muž, je pravděpodobné, že se budou spolu bavit. Samozřejmě, mohou tam být další, kteří se budou nudit, číst si nebo spát.

Došel jsem ke dveřím. Byly otevřené a světlo pronikalo ven do chodby. Asi šest metrů od nich byly vstupní dveře do budovy. Plížil jsem se podél zdi, až jsem se zastavil těsně u osvětleného místa. Naslouchal jsem.

Uběhlo možná deset minut. Slyšel jsem drobné pohyby, vzdychání, škrtnutí zápalky, říhnutí, šustění papíru a vrzání židle. Pomalu jsem přešlápl a připravil se vběhnout dovnitř a začít kolem sebe mlátit hlava nehlava.

Téměř jsem se prozradil, když zazvonil telefon.

Než zazvonil podruhé, někdo ho vzal. Chraplavý hlas krátce odpověděl a pak řekl: „To je pro tebe.“

Slyšel jsem zavrčení, zvuk odstrčené židle a kroky.

Nezdržel jsem se, abych si hovor poslechl, otočil jsem se a spěchal zpátky, odkud jsem přišel. Nehodlal jsem zaútočit na dva muže.

Dostal jsem se zpátky ke dveřím své cely, aniž bych byl odhalen, pokračoval dál a vešel do tmavé, otevřené místnosti, která nevypadala jako cela. Byl to nějaký sklad nábytku – skříní, postelí a židlí – a páchlo to tam plísní, prachem a močí. Prodíral jsem se tím haraburdím ke dvěma nezamřížovaným oknům v protější stěně.

Nebyla zatlučená, ale nešlo s nimi hnout. Vybral jsem si to, které se přeci jenom trošku pohnulo. Podařilo se mi ho zvednout o pár centimetrů, ale musel jsem přestat, protože se zase se skřípěním zaseklo. S nadávkami jsem se ho snažil uvolnit. Za ním bylo husté křoví a prudký svah.

Bylo jasné, že někde dál vchodbě je zadní vchod. Ale ten bude nepochybně zamčený a možná i hlídaný. Nevěděl jsem, jak to v zadní části budovy vypadá, takže bych příliš riskoval, kdybych se pokusil použít stejný plán, jaký jsem měl vymyšlený pro útěk hlavním vchodem. Nejradši bych vzal Mariu s sebou, ale nakonec jsem se rozhodl utéct sám a oznámit celou situaci našim ambasádám.

Podařilo se mi okno uvolnit a zvednout ho o dalších pár centimetrů, aniž by se znovu zaseklo. Pak jsem s ním začal kývat ze strany na stranu a pokaždé jsem ho trochu zvedl. Venku to hezky vonělo. Noční vzduch byl chladný a příjemný.

Když byl otvor dost velký, obul jsem si boty a proklouzl jsem ven. Chvíli jsem visel za ruce a pak dopadl na nohy.

Porost byl hustý a trnitý, ale prodral jsem se jím. Pak jsem se odplížil od budovy a zamířil zpátky k zadní části. Chtěl jsem budovu obejít, abych si udělal lepší představu o tom, jak vypadá.

Narazil jsem na zadní dveře, ale byla přes ně zatlučená prkna. Přešel jsem kolem nich a nakonec našel okno své cely. Připlížil jsem se blíž. Uvnitř byla stále tma a ticho. Fajn. Odpočítal jsem okna a našel to, o kterém jsem si myslel, že je z Mariiny cely. Za ním byla také tma a ticho, ale dostal jsem se před ně a vhodil dovnitř kamínek.

Po dlouhém čekání jsem vhodil další.

O šest kamínků později jsem zaslechl nějaký zvuk a za mřížemi se objevila postava. Pozoroval jsem ji a zůstal potichu, dokud jsem si nebyl jistý, že je to ona.

„Mario,“ zašeptal jsem.

„Ovidie?“

„Jo, to jsem já. Ublížili ti?“

„Ne – moc,“ řekla. „Ale donutili mě říct některé věci.“

„Nedělej si starosti. Řekni jim všechno, co jim udělá radost.“

„Ale ptají se na věci, o kterých nic nevíme.“

„Tak jim to pořád opakuj – a žádej od nich setkání s italským velvyslancem. Pokusím se zavolat z prvního telefonu, ke kterému se dostanu. Teď se chystám ukradnout auto.“

„Dostal jsi strážného, nebo jsi otevřel zámek?“

„Zámek.“

„Aha.“

„Proč?“

„Doufala jsem, že jsi dostal toho skřeta s tím knírkem.“

„Vrátím se,“ řekl jsem. „Dostane svoje. Drž se. Předstírej mdloby.“

„To už jsem pochopila. Buď opatrný.“

„Budu. Ahoj, Mario.“

„Ahoj, Ovidie.“

Vzdálil jsem se a pokračoval k přední části budovy. Kovovou trubku jsem pevně svíral vruce. Doufal jsem, že s ní někoho praštím.

Pořád jsem měl u sebe opasek na peníze. Zvláštní, že je ani nenapadlo ho zkontrolovat. Všechno by bylo mnohem snazší, kdybych v něm měl svoji sadu paklíčů.

Nerad jsem tu Mariu nechával, ale byla to jediná možnost, jak se odtud dostat.

Zvolnil jsem a začal se plížit k přednímu vchodu.

Nikoho jsem neviděl. Pod stromy stála zaparkovaná dvě auta. Prostranství před vchodem osvětlovala dvě venkovní světla na budově a jedna lampa asi čtyři sta metrů odtud na příjezdové cestě. Také tam dopadalo světlo z kanceláře a z okna vlevo ode dveří.

Schovával jsem se ve vysoké uschlé trávě a mířil k autům. Vyplašil jsem králíka a lekl jsem se možná víc než on.

Dostal jsem se k autům, vplížil se mezi ně a rozhodoval se, které bych se měl pokusit nastartovat. Dlouho jsem neváhal. Oba to byly Fordy. Ten vlevo byl sice novější, zato ten vpravo měl klíčky v zapalování. Vypustil jsem tomu nalevo gumy s pomocí drátku, jímž jsem odemkl zámek u dveří cely.

Zdálo se, že zatím jde všechno dobře. Ale vzhledem k tomu, jak se v poslední době v takových případech všechno vždy zvrtlo v katastrofu, očekával jsem nějakou zradu třeba v karburátoru. Otevřel jsem dveře, vklouzl dovnitř a lehce jsem je za sebou přitáhl. Nezavřely se úplně, ale držely. Bude to muset stačit.

S rychlým pohledem na budovu jsem nastartoval, zacouval, zařadil rychlost a rozjel se k úzké dlouhé příjezdové cestě, jež vedla na silnici. Po levé straně jsem měl cihlovou zeď a napravo příkop. Zapnul jsem světla a přidal plyn. Vjel jsem na příjezdovou cestu, projel zatáčkou a minul skupinu stromů. Něco – pták nebo netopýr – se zvedlo ze stromu a přelétlo kolem. Za další zatáčkou všechno skončilo.

Přímo proti sobě jsem viděl světla auta. Měl jsem sto chutí vytrhnout volant a hodit ho po nich. Místo toho jsem ho pevně sevřel a sešlápl pedál plynu až napodlahu.

Neměl jsem místo, abych mohl uhnout do stra– ny. Kdybych zastavil, mají mě. Když couvnu, mají mě taky.

Zůstal jsem co nejblíž při zdi a doufal, že druhý řidič strhne reflexivně volant do škarpy. Když do něj pak narazím, shodím ho tam a projedu kolem něj.

Samozřejmě že to tak nefungovalo.

Jakmile mě zahlédl, začal troubit a zpomalil. Nechtěl jsem se s ním srazit čelně, ale byl jsem na to připraven. Stiskl jsem klakson a jel dál.

Vzdálenost mezi námi se rychle zmenšovala a on nakonec uhnul. Ale pozdě.

Srazili jsme se. Částečně ho to odhodilo z cesty a já ho ještě odtlačil, ale nestačilo to.

Dřel jsem o zeď, protlačil se kolem něj a nakonec jsem se zastavil. Snažil jsem se prorazit, pak couvnout, ale zůstal jsem zaklíněný.

Z vedlejšího sedadla jsem sebral kovovou trubku. Pohled na druhé auto mi prozradil, že jsou uvnitř tři. Dveře na mé straně blokovala zeď, druhé se daly otevřít jen na pár centimetrů, pak jim bránilo jejich auto. Bez váhání jsem si levou rukou zakryl oči a vši silou praštil trubkou do předního skla.

V poslední době je dělají pořádně pevná.

Všichni tři vyskočili z auta se zbraní v ruce. Dva se vrhli dopředu a jeden dozadu.

Ti dva na mě namířili a jeden z nich zařval: „Odhoď to a zvedni ruce!“ Svůj příkaz zdůraznil tím, že trochu zvedl hlaveň a prostřelil přední sklo.

Odhodil jsem trubku a zvedl ruce. Nelíbila se mi představa, že bych měl zemřít ve staré Fordce v Brazílii.

Jeden mě držel na mušce – teprve tehdy jsem zjistil, že je to Dominik – zatímco druzí dva se snažili odtlačit jejich auto z cesty.

Nepodařilo se jim to. Slyšel jsem jejich nadavky.

Začal jsem se smát. Zřejmě hystericky.

Pak Dominik řekl: „Vylez předním oknem.“

„Pořád je tam spousta skla.“

„Tak ho vymlať tím, čím ses ho snažil rozbít – opatrně!“

Udělal jsem to a pak vylezl přes přístrojovou desku na kapotu. Couvl několik kroků a já seskočil na zem.

„Otoč se. Lehni si na auto,“ řekl.

Potom druhý z dvojice, ze kterého se pochopitelně vyklubal Viktor, nařídil: „Prohledat!“

Prohlídka odhalila drátky v levé přední kapse kalhot.

„Jak ses dostal ven?“ zeptal se.

„Otevřel jsem dveře.“

„Čím?“

„Tímhle, je to starý zámek.“

Řidič, menší chlapík, kterého jsem ještě neviděl, přišel blíž. „Zatraceně! Zatraceně! Zatraceně!“ opakoval. „Podívej se na ty auta!“

Napřáhl se k ráně pěstí.

„Přestaň!“ zasáhl Dominik. „Jestli ho srazíš na zem, potáhneš ho zpátky na zádech sám. Já už toho mám dneska za sebou víc než dost. Nech rozsvícený světla a jdeme k domu.“

Řidič přikývl a otočil se. „Ať vyndá klíčky,“ řekl. „Nechal běžet motor.“

Vrátil jsem se pro klíčky.

V doprovodu těch dvou jsem obešel zaklíněná auta zkratkou přes příkop a s řidičem v zádech jsme šli po příjezdové cestě zpátky. Pár probuzených ptáků podrážděně zakřičelo ve větvích stromů. Byl to dobrý sen, dokud neskončil.

* * *

Výslech pokračoval. Vlastně začal, hned jak mě vzali dovnitř. Tentokrát však přidali nové prvky, jako například bití přes chodidla. Zároveň obohatili škálu otázek jako: kdo mě to poslal ukrást a kolik mi za to zaplatili. Po každé záporné odpovědi následovala rána pytlem písku přes břicho. Usoudil jsem, že je to pro zpestření. Tentokrát mě položili na stůl a přivázali mě na něj s roztaženýma rukama a nohama. Kdykoliv jsem ztratil vědomí, vychrstli mi na hlavu kbelík vody. Ztratil jsem pojem o čase i o tom, kolikrát jsem omdlel.

Další dva dny jsem prožil víceméně v deliriu. Netvrdím, že naplnili vanu vodou, strčili mi do ní hlavu a drželi tak dlouho, až už jsem nedokázal zadržet dech, pak mi dali umělé dýchání a pokračovali ve výslechu. Nemůžu tvrdit, že mi nakonec do varlat dávali elektrické šoky, až jsem jim přece jen vyžvanil celý příběh a opakoval ho pořád dokola – od Carla Berniniho, přes CIA – a oni se mi vysmáli a říkali, ať nelžu. Ne, nic z toho nemůžu tvrdit.

Zbytek noci a polovinu dne jsem ležel nahý na matraci na zemi, třásl se a vznášel se mezi zlými sny a chvilkovým bděním, což nebylo o nic lepší. Když mě přivedli zpátky do cely, odnesli třínohý kavalec a po následném výslechu mi už nevrátili oblečení. Přestal jsem si dělat starosti s vnitřními zraněními. Občas jsem uvažoval, jak dlouho budu muset ještě žít. Ironií bylo, že na těle jsem neměl ani známku nějakého špatného zacházení.

Kdykoliv jsem se přistihl, že přemýšlím, kdy zase přijdou, zahnal jsem tuto myšlenku tím, že jsem si představoval, co bych jim udělal, kdybych měl šanci. Všechno ostatní jsem vytěsnil z hlavy a soustředil se na detaily.

Potom, někdy odpoledne, se vrátili. Vlastně přišli několikrát.

Přinesli stůl a židli, postavili je pod okno a odešli. Za chvilku se vrátili a na stůl postavili teplé a lákavě vyhlížející jídlo. Jeden z nich se na odchodu zastavil, krátce na mě pohlédl a řekl: „Oběd.“

Přeplazil jsem se přes celu ke stolu. Chodit jsem nemohl, protože jsem měl chodidla příliš bolavá, než abych se na ně mohl postavit.

Zvedl jsem se na židli a pustil se do jídla. Než jsem dojedl, zase byli zpátky. Zachvěl jsem se, aleanijsem se neohlédl, když jsem slyšel otvírání dveří. Dal jsem si do úst další sousto pro případ, že by mi jídlo vzali a vysmáli se mi.

Ale Dominik jen postavil na druhou stranu stolu umyvadlo s vodou a vedle položil ručník, žíňku, mýdlo a holicí strojek.

Když vycházel, řekl: „Vaše oblečení.“

Otočil jsem se a viděl, že na matraci opravdu leží moje složené oblečení.

Zakázal jsem si přemýšlet o tom, co to může znamenat. Rychle jsem dojedl a zapil to sklenicí čisté vody. Na stole stála ještě sklenka zřejmě s vínem, ale to jsem si nechal na konec. Jen jsem ochutnal a skutečně to bylo víno.

Potom jsem se vydrhnul, jak jen to bylo vsedě na židli možné. Nedali mi zrcadlo, ale zvládl jsem se docela slušně oholit.

Odkulhal jsem k matraci a oblékl se. Překvapilo mě, že se nikdo ani nedotkl obsahu opasku na peníze.

Pod oblečením ležela velká obálka. Otevřel jsem ji a našel všechno, co mi sebrali – pas, náprsní tašku, hřeben, hodinky a další drobnosti. Odložil jsem na později jednu ze zbývajících cigaret, učesal jsem se a zastrkal všechny ostatní věci na správné místo. Mrkl jsem na seznam malířů, který mi dal Bruno. Prošel hodně rukama.

Boty jsem si radši neobouval. Vrátil jsem se ke stolu a dal si nohy nahoru. Začínal jsem se zase cítit trochu jako člověk. Dokonce jsem si pohrával s myšlenkou, že mě možná nechají žít. Po druhé cigaretě na mě padla únava a já si na židli zdříml.

Asi po půl hodině jsem slyšel, jak se dveře otevřely, a okamžitě jsem byl vzhůru a ostražitý.

Viktor kývl a usmál se.

„Mohl byste jít se mnou, prosím,“ řekl.

Kývl jsem taky, s námahou si obul boty, vstal a vyšel za ním do chodby. Vedl mě až do přední místnosti. Pokynul mi, že mohu vstoupit, a sám zůstal venku.

Za stolem seděl inspektor Morales. Před ním, napravo ode mě, seděla Maria. Vypadalo to, že prošla stejným očistným procesem jako já. Ale v obličeji byla ztrhaná a v očích měla vyhýbavý pohled, navzdory tomu, že byl umytá, učesaná a nalíčená. Vedle ní stála prázdná židle a Morales na ni ukázal.

„Prosím, posaďte se,“ vyzval mě, „pane Wiley.“

Sedl jsem si a čekal. Jen jsem na něj upíral pohled.

„Především,“ řekl, „jak už jsem řekl slečně Borsiniové, se vám chci omluvit za nepříjemnosti, které jste tu během svého pobytu museli snášet. Pochopil jsem, že někteří z vyšetřovatelů překročili svou pravomoc. Už jsem jim udělil důtku a budou disciplinárně potrestáni.“

Vzpomněl jsem si na Viktorův úsměv a neřekl nic.

„Během dalšího vyšetřování,“ pokračoval „jsme si ověřili vaše výpovědi. Byla to nešťastná shoda náhod, že jste se objevili na místě činu ráno potom, co ke krádeži došlo – za velice podezřelých okolností, jak jistě uznáte.“

Odmlčel se, jako by čekal na náš souhlas, a pak jen pokrčil rameny.

„Takové omyly se občas stávají,“ pokračoval, „a právě to se stalo vám. Znovu se omlouvám. Ale už je po všem, už žádné potíže, strádání… Jste volní. Jistě vám zbývající část pobytu v naší zemi pomůže vymazat vzpomínky na prožité nepříjemnosti. Musíte pochopit, že hlavní povinností policisty je být důkladný.“

Mlčky jsem se na něho díval.

„Vrátili jsme vaše auto do půjčovny,“ řekl, „krátce potom, co jsme vás vzali do vazby. Vzhledem k tomu, že jsme nevěděli, jak dlouho vás budeme zadržovat, zdálo se nám zbytečné, aby vám rostly náklady. Půjčovně už tedy nic nedlužíte, vyřídili jsme to. Zároveň jsme vás ze stejného důvodu odhlásili z hotelu v Santosu. Támhle v rohu máte svá zavazadla.“

Ukázal na ně, ale ani jsem se nehnul.

„Účet v hotelu je rovněž vyrovnán,“ dodal.

Vytáhl krabičku cigaret, usmál se a nabídl nám.

„Ne,“ řekla Maria.

Zavrtěl jsem hlavou.

Zapálil si, vyfoukl kouř a opřel se na židli.

„Protože nemáte žádný dopravní prostředek,“ řekl, „ odvezeme vás, kam budete chtít. Buď do Santosu nebo do Sao Paula.“

Cítil jsem, jak se na mě Maria podívala.

„V tom případě nás dovezte k Othon Palace v Sao Paulu,“ řekl jsem. Bylo to jediné místo, na které jsem si vzpomněl ze seznamu doporučených hotelů v průvodci, hlavně kvůli jednoduchému názvu.

„Skvělá volba!“ řekl. „Velice vám ho doporučuji. Mají tam výbornou restauraci.“

Vyndal jsem si cigaretu ze své krabičky. Natáhl ruku se zapalovačem a škrtl, ale nevšímal jsem si jeho gesta a zapálil si sirkou.

„Jste samozřejmě naštvaný,“ řekl. „A máte na to právo. Je mi to líto. Mrzí mě, že se zlobíte, ještě víc, než mě mrzí naše pochybení. Jenže co se stalo, stalo se. Ale v naší zemi je mnoho věcí, na které budete ještě rádi vzpomínat. Sao Paulo je svět sám pro sebe, svět budoucnosti. Uvidíte. Je tam spousta krásy a energie, každý den se tam tvoří budoucnost celé Jižní Ameriky. Až odjedete, budete vzpomínat jen na tohle. Ty vzpomínky zmírní vaše současné pocity. Už o tom nebudeme mluvit. Máte nějaké otázky? Chtěli byste něco?“

„Našli jste to?“ zeptal jsem se ho.

„Co?“

„To, co zmizelo z trezoru Emila Bretagne.“

„Ne,“ odpověděl.

„Našli jste Emila Bretagne?“

„Ještě ne,“ řekl.

Usmál jsem se.

„K tomu však brzy dojde,“ dodal.

Rozšířil jsem úsměv.

Zahleděl se na Mariu.

„Slečno Borsiniová?“

„Ne, nic,“ řekla.

„Takže to je všechno,“ řekl a vstal. „Jedu do města. Vysadím vás u hotelu Othon Palace.“

Ani jeden z nás nepromluvil, vstali jsme a šli za ním. Maria se mě hned chytila za ruku a já ucítil, jak se třese a nemá daleko k slzám. Objal jsem ji kolem ramen a společně jsme zamířili k autu.

Dominik nám vzal zavazadla a Viktor se posadil za volant. Zadní sedadla jsme měli jen pro sebe a Maria tiše plakala celou cestu až do hotelu.

* * *

Cestou do města jsem se snažil vtisknout si do paměti každou zatáčku, každou odbočku, stejně jako umístění a název každé ulice, kterou jsme křížili, když jsme se dostali do města. Cesta trvala víc než hodinu, ale když jsme dojeli, věděl jsem, že dokážu trefit zpátky.

„Je to krása, viďte?“ řekl Morales s pohledem upřeným na betonovou džungli, která pod námi bíle zářila.

Neodpověděli jsme. Nereagovali jsme na žádný z jeho četných pokusů o neutrální konverzaci během cesty.

Vzdychl a vzdal to.

Úleva a rostoucí vztek, to byly mé jediné pocity, mísící se s překvapením, že naše utrpení skončilo tak náhle a podivně. Zdálo se, že nás tam drží celé týdny, přitom to bylo jen pár dní. Teď usoudili, že udělali chybu, omluvili se za ni a dělali, že se vlastně vůbec nic nestalo. Kromě toho, že jsem to moc nechápal, jejich postoj ve mně budil dojem, že měl za cíl nás rozzuřit. Bolest, ponížení, lhostejnost a propuštění – to vše nám mělo dát najevo, že jsme pro ně byli důležití jen jako zdroj informací, které chtěli získat. Tak tedy dobrá. Doufal jsem, že nebude dlouho trvat, než zjistí, jakou důležitost po tomhle přikládám jim. Teď pro mě byli mimořádně důležití.

„… předpokládám, že si budete stěžovat na svých velvyslanectvích,“ podotkl Morales, když jsme zastavili před hotelem. „Jediným výsledkem bude naše vysvětlení a omluva formou dopisu. Říkám vám to proto, abych vám ušetřil čas, který můžete strávit prohlídkou naší krásné země a zábavou v jejím hlavním městě.“

Vystoupili jsme z auta. Dominik vyndal z kufru naše zavazadla a postavil je vedle nás na chodník. Usmíval se.

Morales k nám došel, aby se rozloučil.

„Užijte si to,“ popřál nám a natáhl ruku.

Podíval jsem se na jeho ruku, pak do tváře a odvrátil se. Vzal jsem kufry a zamířil do hotelové haly. Ani jeden z nás se neohlédl.

Zatímco jsme čekali, než nás ubytují, načrtl jsem zpaměti plánek cesty a opsal si poznávací značku auta. Dostali jsme pokoj ve čtvrtém patře v zadní části.

Když jsme měli kufry na polici a za odcházejícím hotelovým poslíčkem se zavřely dveře, chvíli jsme se na sebe s Mariou dívali a pak se mi vrhla do náruče. Třásla se a nahlas vzlykala. Pevně jsem ji k sobě přitiskl a hladil ji po zádech. Teprve po chvíli mi došlo, že ji líbám. Nepřestal jsem. Byla to bezděčná reakce, projev úlevy pro oba.

Dál se všechno odehrálo beze slova. Během chvilky jsme leželi na posteli. Pak přišla divoká jízda po nejkrásnější silnici, horkou krajinou našich těl, její vlasy jsem měl omotané kolem ruky a pod sebou její hebké tělo. V tu chvíli na ničem jiném nezáleželo.

Později, když jsme jen tak leželi v posteli a já zíral do stropu a kouřil, Maria se ke mně přitiskla.

„Co teď budeme dělat?“ zeptala se nakonec.

„Zjistíme, co se stalo,“ odpověděl jsem. „Ještě je moc brzy zabít Moralese. Možná budu muset pár měsíců počkat. Třeba i odjet a pak se zase vrátit. Ale dostanu ho.“

Po delší odmlce se zase zeptala: „Ale co s tou druhou věcí?“

„Všechno to spolu nějak souvisí,“ řekl jsem. „To vím jistě.“

Stiskla mi na okamžik ruku.

„Jak začneme?“ zeptala se.

„Oznámíme našim ambasádám, co se nám stalo.“

„K čemu to bude dobré?“

„K ničemu. Ale mám dojem, že se to od nás čeká. Chvilku budeme jednat předvídatelně.“

Odložil jsem cigaretu a pohladil ji po vlasech. Za okamžik jsme už spali.

VIII.

Jmenoval se Donald Mason. Řekl bych, že mu bylo asi čtyřicet, a černé vlasy měl na skráních trochu prokvetlé. Tmavé oči hleděly na svět klidně a pohyboval se pomalu a rozvážně. Byl pěkně opálený a jeho úsečný bostonský přízvuk ve mně budil uklidňující pocit, že je to muž na svém místě.

Bylo těsně po poledni a seděl jsem s Mariou v malé kanceláři na americkém konzulátu. Oknem dovnitř pronikal hluk z rušné ulice.

Uběhly dva dny od chvíle, kdy nás propustili. Ještě ten den jsem zavolal na konzulát, představil se jako americký občan, spojený s jistou vládní organizací, a požádal o setkání se zpravodajským důstojníkem. Ještě jsem dodal, že to spěchá, sdělil své jméno a telefonní číslo a zavěsil. Pak jsme si s Mariou objednali večeři na pokoj a čekali.

Mason zavolal až večer. Byl to meziměstský hovor. Neřekl, odkud volá. Domluvili jsme si schůzku a druhý den ráno jsme se setkali právě v této kanceláři. Vyprávěl jsem mu celý příběh. Pozorně poslouchal, pak řekl, že to prověří a ozve se.

Teď jsme tu tedy seděli oba dva, mnohem víc v pohodě a odpočinutí.

Mason mi oznámil, že celá věc je uzavřená.

„Myslíte tím i to, že mě nikdo nespojuje s vraždami v Rímě?“ zeptal jsem se.

„Přesně tak. Naši lidé vedou vyšetřování ve spolupráci s italskými kolegy. Italové to možná vidí opačně, ale na výsledku to nic nemění, protože nám jde o stejnou věc.“

„Už něco máte?“

„Dosud nebyl nikdo zatčen.“

„A co smrt otce Bretagne?“

„Pomáhali jsme portugalské policii ve vyšetřování jeho vraždy.“

„A zjistili jste něco?“

„Ani tam nebyl dosud nikdo zatčen.“

„Jak si stojím v souvislosti s vraždou Carla Berniniho?“

„Zdá se, že jste z toho venku.“

„Zpravodajská služba spolupracuje s newyorskou policií? Nebo je to naopak? Už nevím.“

„Řekněme, že jste mimo podezření a že vyšet– řování pokračuje.“

„Už někoho zatkli?“

„Ne.“

„A co nacistické jednání inspektora Moralese?“

„V místním policejním sboru pracuje inspektor Morales, který odpovídá vašemu popisu. Jenže jakékoliv nařčení odmítá. Tvrdí, že o vás ani Marii nikdy neslyšel. Jeho nadřízení stojí za ním a dosvědčili, že nemají žádné záznamy o tom, že byste byli uvězněni a pod nátlakem vyslýcháni.“

„Ale je to člověk, který vyšetřuje vloupání u Bretagnů, ne?“

„Ano.“

„Dal jsem vám popis budovy, kde nás drželi, a plánek, jak se tam dostat. Co tam je?“

„Opuštěná hospodářská stavení, která víceméně odpovídají vašemu popisu.“

„Nějaké známky, že tam nedávno někdo byl?“

„Nějaké stopy tam jsou.“

„Komu ten objekt patří?“

„Starším manželům, kteří žijí v domově důchodců v Pocos de Caldas. Hospodářství je už nějakou dobu na prodej.“

„A co poznávací značka toho auta?“

„Patří policii a používá ho Morales.“

„Takže?“

„Tím to končí. Kdokoliv si může opsat poznávací značku a popsat starou budovu. Je to vaše slovo proti jeho. On je policista a vy cizinci. A určitě nevypadáte, jako by vás někdo nedávno mučil.“

„Věříte Moralesovi?“

„Samozřejmě že ne. Jen vám říkám, abyste na to zapomněl.“

„To půjde jen těžko.“

„Máte na to celý život, jestli chcete.“

„Díky. Aco Emil Bretagne? Už se objevil?“

„Ne.“

„Pátráte po něm, že?“

„Ovidie…“

„Ano?“

„Zdá se, že nechápete, co vám říkám. Nesejde na tom, jestli po něm pátráme, ani jestli ho najdeme. Rozhodně to není vaše starost. Už ne. Odevzdal jste svoji závěrečnou zprávu a jste mimo hru. Za CIA vám děkuji. Nic vám nebrání, abyste se zase věnoval svému obchodu jako dřív.“

„Ne tak zhurta,“ řekl jsem. „Nemohl byste mi říct, co jsem vlastně pro vás udělal?“

„Rád bych,“ řekl.

„– ale nepotřebuju to vědět?“ dokončil jsem za něj.

Přikývl. „V podstatě to tak je,“ potvrdil.

Kývl jsem hlavou. „Chápu. Takže, vzhledem k tomu, že pro mě nemůžete nic udělat a ode mě už taky nic nechcete, myslím, že je načase pustit to celé z hlavy. Je to tak?“

„Vystihl jste to přesně. Co máte v plánu dál?“

Pokrčil jsem rameny.

„Když už jsem tady, mohl bych toho využít a udělat si dovolenou – podívat se po památkách, navštívit muzea a galerie. Užít si to. Proč se ptáte?“

„Jen jsem byl zvědavý,“ řekl. „Nerad bych, abyste se zase dostal do nějakých nepříjemností – teď, když už by to nebylo k ničemu.“

„Snažíte se mi naznačit, že by mohlo být pro mě nebezpečné tady zůstávat?“

„Ne, nic takového. Nebezpečí potkáte všude, když ho vyhledáváte.“

„Chápu,“ řekl jsem. „Ale nemám v plánu honit se za nebezpečím. Možná byste mi mohl říct, kde nějaké nebezpečí hrozí, abych se takovým místům vyhnul.“

Usmál se a odhalil dokonalý chrup, až mě napadlo, jestli je to jeho vlastní.

„Jen jsem uvažoval,“ řekl, „když už jste se v celé záležitosti tolik angažoval, že byste mohl mít nutkání pokračovat v pátrání na vlastní pěst. To bych vám v žádném případě nedoporučoval.“

„Vždyť bych ani nevěděl, kde začít,“ řekl jsem s úsměvem a zapálil si cigaretu. „Ne, mám v úmyslu strávit pár týdnů obdivováním uměleckých a přírodních krás této nádherné země, pak se vrátit do Států, začít se zase věnovat obchodu a prodat svůj příběh časopisu Rolling Stones.“

Z opálené tváře mu zmizel úsměv.

„Takhle bych nežertoval,“ pronesl pomalu a důrazně.

„Samozřejmě že vy ne. Vy jste zaměstnanec. Ale já nežertuju. Určitě by se našel někdo, koho by to zajímalo natolik, aby mi zaplatil přinejmenším takovou částku, aby mi to pokrylo výdaje na tenhle výlet. Vydělávám si, ale těžko byste mě mohl označit za boháče. Tenhle nedobrovolný výlet mě stál pěkný balík, a navíc jsem zanedbával obchod i galerii.“

Důrazný tón z jeho hlasu zmizel.

„Myslím, že budete náležitě odškodněn,“ řekl.

„O tom se nikdo nezmínil,“ řekl jsem. „Kromě výdajů jsem přišel o možný zisk z neuskutečněných obchodů.“

„Jsem si jistý, že i s tím se dá něco dělat. Účet za výlet a odhad případných ztrát předáte člověku, který se s vámi spojí v průběhu jednoho měsíce po vašem návratu do Států. Ten se o celou záležitost postará. Zdá se vám to dostatečně uspokojivé?“

„Asi ano.“

„Dejte mi jasnou odpověď. Už takhle máme dost špatnou reklamu.“

„No, tak dobrá. Odpověď zní ano.“

„V pořádku.“

Vzdychl.

„Domnívám se, že už jsme probrali všechno,“ řekl.

„Zdá se.“

Vstal a podal mi ruku. Potřásl jsem mu s ní.

„Děkuji,“ řekl, „a omlouvám se, že vám nemohu blíže specifikovat za co. Pochybuji, že vás ještě někdy uvidím. Takže vám přeji příjemný pobyt a šťastný návrat domů.“

„Děkuji.“

Když jsem se otočil a zamířil ke dveřím, ještě dodal: „Hodně štěstí.“

* * *

Navečeřeli jsme se s Mariou v předražené rybí restauraci, kterou chlápek, co psal průvodce, vřele doporučoval. Pro mě to však byla taková trochu pochybná oslava. Podle Masona jsem splnil úkol a byl zase volný. Jenže jsem nevěděl, jaký úkol jsem vlastně plnil. Ovlivnil můj život během posledních několika týdnů, díky tomu na mě stříleli, cestoval jsem ze země do země a nakonec to skončilo mučením. Teď tedy podle Masona tahle etapa mého života skončila, a to si zřejmě zasloužilo večeři v předražené rybí restauraci.

Fyzicky jsem se zase cítil docela normálně. Moje mínění o velkých, neosobních, ale mocných organizacích se nezměnilo, koneckonců jsem byl odjakživa anarchista. Takže teď, nebýt dvou slibů, jsem se mohl zase věnovat galerii.

Maria si buď nepamatovala, nebo ignorovala, případně pustila z hlavy moje blábolení o CIA v nejhorších fázích výslechu. To bylo jenom dobře. Spojení se zpravodajskou službou pro mě bylo bezvýznamné, a navíc se taková věc těžko vysvětlovala. Výsledkem šetření italského vládního zmocněnce byla stejná historka ohledně Moralese, kterou odbyli mě. Zavolal jsem k Bretagnům. Poprvé mi služebná oznámila, že paní Bretagnová není doma. Podruhé hned zavěsila. Jedl jsem rybu a přemýšlel o Kafkovi.

Maria se mě právě asi pošesté zeptala co-tedy-budeme-dělat a já vymýšlel další obměnu stejné odpovědi počkej-chvíli-a-nech-mě-přemýšlet, když jsem zaslechl své jméno, uvozené kletbou.

Než jsem se stihnul otočit po hlase, na rameno mi dopadla ruka Waltera Carlona.

„… rád vidím,“ dokončil.

„Neznáme se odněkud?“ zažertoval jsem, když jsme si potřásli rukama.

„Mario, moc tito sluší,“ řekl.

„Díky“ usmála se na něj.

„Můžu si k vám přisednout?“

„Jasně, vezmi místo,“ řekl jsem. „Jak dlouho už jsi ve městě, Walte?“

„Přijel jsem předevčírem,“ odpověděl. „Z Ria. Strávil jsem tam pár dní. Většinou v galeriích a novinářských klubech. Někdo se zmínil, že tady je k vidění taky spousta dobrých věcí.“

Dosedl na židli a vzdychl.

„Je toho tolik! Nohy už mám skoro ušoupané.“

Přikývl jsem a souhlasně zamručel. Obrátil se na Mariu.

„Tvýho šéfa je škoda, je to hrozný,“ pronesl soucitně.

„Co? Bruna?“

„Ano. Chceš říct, žes to neslyšela?“

„Ne. Co se stalo?“

„Autonehoda. Asi před týdnem. Než jsem odjel, byl jsem mu na pohřbu.“

Přestali jsme jíst. Maria na něj se strnulým výrazem upřeně hleděla. Sklopil pohled.

„To nebyl právě vhodný začátek konverzace u večeře,“ řekl omluvně. „Myslel jsem, že to víš. Promiň.“

„Jak se to stalo?“ zeptal jsem se.

„Jak jsem řekl. Byl na horách a sjel z cesty. Možná usnul za volantem.“

„Předpokládám, že se nenašli žádní svědci, že?“

„Správně.“

„Pil před jízdou?“

„Nevím. Ale já rozhodně teď pít budu.“ Otočil se a objednal si pití u procházejícího číšníka. „Ale bavme se o něčem jiném.“

Přikývl jsem na souhlas a pustil se znovu do jídla. Maria udělala totéž.

„Za to, že jsem tady, vlastně můžeš ty.“ řekl.

„Jakto?“

„Tu noc v Římě, jak jsi mluvil o Brazílii,“ vysvětlil, „jsem o tom začal přemýšlet. Náhle jsem taky pocítil potřebu změnit prostředí a na výlet do Států se mi nechtělo. Tak jsem se sbalil a odjel sem.“

„Jak se ti tu líbí?“

„Je to nádhera! Viděl jsem spousty věcí od Portinariho, o jejichž existenci jsem neměl ani ponětí – stejně tak od Camarga, Bondaira, Scliara, Elsase, Carybého, Eurydica. Úžasná díla! Měl jsi pravdu. Jsem rád, že jsem přijel. Včera jsem měl chuť napsat sloupky a komentáře na celý rok dopředu. Nepřipadá ti, že bys potřeboval aspoň měsíc na prohlídku Muzea současného umění?“

„Ještě jsem tam nebyl.“

Rozesmál se.

„Jasně,“ řekl.

„Nedělám si legraci,“ ujistil jsem ho. „Neviděl jsem nic.“

„Cos objevil lepšího?“

„Nic.“

„To nechápu.“

„Ani já. Celé dny nás pár maniaků drželo pod zámkem a vyslýchali nás.“

„To vás unesli? Nějaká teroristická skupina?“

„To je jedno z možných vysvětlení.“

Pozoroval mě se staženým obočím.

„Neděláš si legraci?“

„Ne. Pořádně mě to vytočilo.“

„Oznámil jsi to americké ambasádě?“

„No, jasně. Žádné satisfakce jsem se tam ale nedočkal.“

„To je hrozný!“

„S tím souhlasíme.“

„Jaké to bylo?“

„Při jídle ne.“

„Ale co chtěli? Jak se to stalo?“

„Měli jsme smůlu, že jsme se vydali navštívit chlápka jménem Emil Bretagne den poté, co se mu někdo vloupal do domu. Přišli jsme tam, právě když tam byli policajti, co to vyšetřovali. Měli jsme vymyšlenou historku, kterou jsme jim řekli, a tím to vlastně všechno začalo.“

„Bretagne,“ řekl a přikyvoval. „Není divu.“

Vzhlédl jsem.

„Co tím myslíš?“

„No, všichni ho hledají.“

Odložil jsem vidličku.

„Jak to?“

„Dobrý Bože! Nečtete noviny?“ Odmlčel se, když mu přinesli pití, a požádal ještě o jídelní lístek. „V současnosti je to nejhledanější osoba,“ dodal.

„Proč?“ zajímalo Mariu.

„Peníze,“ odpověděl. „Celý případ zveřejnili, když jsem byl v Riu. Ve firmě, kde pracoval, měl dost vysoký postavení – ředitel investičního oddělení nebo něco takovýho.“

„Bassenrut,“ pronesla Maria.

„Ano, to je ten podnik. Už je pryč několik týdnů. Hodně cestoval, hlídal si investice, takže na tom, že je na další služební cestě, nebylo nic neobvyklého. Uběhlo několik dní, než se dozvěděli, co má za lubem – a pak promarnili dalších několik dní ve snaze jednat diskrétně. A potom už bylo pozdě. Jednal velice rychle a dokázal vybrat několik účtů a zpeněžit nějaký majetek dřív, než mu v tom mohli zabránit.“

„Kolik tím získal?“

V tu chvíli mu přinesli jídelní lístek. V rychlosti ho prolétl a objednal si. Pak se na mě podíval a pokrčil rameny.

„Některé odhady se šplhají k milionům,“ řekl. „Bassenrut neprozradil žádná čísla. Ale možná ani sami přesná čísla neznají.“

„Jak to myslíš?“

Usmál se.

„Neplatit daně je v této zemi velká tradice a vymáhání povinnosti dodržovat daňové zákony tu není ani zdaleka tak účinné jako ve Státech. Pochopil jsem, že tady některé firmy běžně vedou čtyři různá účetnictví.“

„Čtyři?“

„Jedno pro samotné účetní, jedno je pro akcionáře, další pro zahraniční investory a poslední pro vládu. Jestli to v Bassenrutu dělají takhle, rozhodně nebudou spěchat s upřesňováním vzniklých ztrát.“

„A jestli to dobře chápu, tak Emil měl přístup k veškerému účetnictví?“

„No, bodejť! Vždyť celou účtárnu řídil!“

„Dělá na mě dojem talentovaného člověka.“

„Byl druhý nejlepší na Harvardské obchodní škole.“

„Jenom druhý?“

„Ano. Ale nejvyšší pocta zůstala v rodině. Jeho mladší bratr byl nejlepší na škole. Jenže ten se vystudovanému oboru nevěnoval. Stal se knězem.“

„A teď už se celý případ dostal na veřejnost?“ zeptal jsem se.

„Z větší části. Minulý týden to zveřejnily všechny důležité deníky. Kamarád novinář z Ria mi prozradil pár dalších podrobností.“

„Kde je podle tebe teď?“ zeptala se ho Maria.

Potřásl hlavou.

„To se nikdo neodváží odhadnout. Může být například ve Švýcarsku.“

Vzala si ubrousek a sklonila hlavu, aby se vysmrkala.

„Takže to byl jen takový výstřel naslepo,“ konstatovala.

„Jak to myslíš?“ zeptal se.

„Když nás zatkli,“ řekla.

„Nechápu…“

„No, když nás tam věznili,“ řekl jsem, „nechovali se právě ohleduplně, a tohle bylo ožehavé téma.“

„Říkáš, že když sis stěžoval, k ničemu to nevedlo?“

Nezmohl jsem se ani na cynický úsměv.

„Je to tak.“

„A co nějaké záznamy?“

„Žádné nejsou. Prý jsme si celou věc vymysleli.“

„Zacházeli s vámi hodně drsně?“

„Radši změníme téma.“

„A jak to bylo s tou vymyšlenou historkou? A hlavně, co jste sakra dělali u Bretagnů?“

„Dobrá otázka,“ řekl jsem. „Odpověďje dlouhá a nudná.“

„Já mám spoustu času.“

„Nakonec, proč ne?“ řekl jsem. „Ale pamatuj si, že sis o to sám řekl.“

* * *

Vychladl nám čtvrtý šálek kávy a upíjeli jsme drinky po večeři, když jsem skončil. Chvíli na mě oba dva beze slova zírali.

Pak Walt řekl: „To je neuvěřitelné.“

Maria mlčela.

„Souhlasím,“ řekl jsem. „Věří tomu jenom ti, co to celý uvedli do pohybu, a ti, kteří v tom dál pokračujou, ale ti, jak se zdá, mě z toho vypustili. Nevím, k čemu jsem jim posloužil ani proč, ale zdá se, že je to stejně každýmu jedno. Proto jsem ti to vyprávěl. Na ničem, co jsem udělal nebo co o tom povídám, nesejde. Jako by se vůbec nic nestalo. A kromě toho jsem se chtěl někomu vyplakat na rameni.“

„Teď bych byl radši, kdybych se tě na to neptal,“ řekl a sevřel rty. „Teď uvidím Saciho na každém rohu.“

Maria na mě neustále upřeně hleděla. Trochu mě to znervózňovalo.

„Saciho?“ zeptal jsem se. „Co to je?“

„Strašnej chlap, co odpaluje bomby a unáší diplomaty, a taky zadržuje lidi proti jejich vůli.“

„Obávám se, že jsem to jméno ještě nikdy neslyšel.“

„Je to přezdívka,“ vysvětlil mi. „Před několika lety o něm byla zmínka v New York Times. Možná to ve skutečnosti ani není skutečná osoba. Je to jméno, které se občas objeví napsané na zdi a někdy se křičí na demonstracích.“

„A jak dlouho se už objevuje?“

Rozesmál se.

„Odhadem tak pár stovek let. Saci-Pererê, tak zní jeho celé jméno. Je to málo známá postavička mnoha legend, malý černý elf s červenou čepičkou, který kouří dlouhou dýmku a poskakuje po jedné noze. Většinu časuje neviditelný. S oblibou provádí různé zlomyslnosti. Dobře se hodí jako přezdívka pro revolučního vůdce – ačkoliv se zdá, že to, co zamýšlí, není tak úplně revoluce.“

„Tak co tedy?“

„Nejvýstižnějším slovem je asi odtržení. Léta už tu působí hnutí, jehož přáním je, aby se stát Sao Paulo odtrhl od zbytku Brazílie a získal samostatnost. Naposledy se na titulní stránky novin tohle hnutí dostalo na počátku šedesátých let. Myslím, že právě z té doby pochází první zmínky o Sacim. Tedy o tom revolucionári, ne o elfovi.“

„Jak silné je to hnutí teď?“

Pokrčil rameny.

„Podle mě to neví nikdo. Zřejmě proto, že nikdo nerozumí brazilské politice, a nejmíň samotní Brazilci. Mám za to, že stát Sao Paulo má nejlepší domobranu v zemi, a je pravidlem, že kdo ovládá ozbrojené složky, ovládá celou zemi. Jenže nikdo neví přesně, kdo ozbrojené složky ovládá – rozhodně ne vojenští velitelé.“

„Zdá se to dost zamotané.“

„Uvědom si, že je to feudální země v postindustriálním světě. Sao Paulo z ní trčí jako zdvižený palec. Je to ohromné, bohaté, průmyslové, urbanizované a rozvíjející se město. Je výjimečné, a tak tu existuje frakce, která touží po samostatnosti. Žádný marxistický sen. Řekl bych, že spíš naopak. Ačkoliv bych si tipnul, že někteří z té skupiny – hlavně ti, kterým zůstala na krku všechna špinavá práce – chňapají po návnadě v podobě Dělnické republiky Sao Paulo nebo něčeho takového, a Saci může být tím, kdo jim s ní mává před očima. Nebo to je důvěřivý hlupák. Názory mých přátel se v tomto ohledu různí.“

„Myslíš, že to byl někdo takovej, kdo nás uvěznil a vyslýchal?“ zeptala se Maria.

„Upřímně řečeno si to myslím,“ řekl. „Politická činnost stojí peníze na všech úrovních a těch bylo v případě Bretagne dost a dost. Objevili jste se na špatném místě ve špatnou dobu a začali jim lhát. Chtěli se dozvědět všechno, co víte. Podle toho, co jste říkali, musíš přiznat, že kdybyste věděli víc, pravděpodobně by to z vás dostali.“

„Pokud je tvůj odhad správný,“ řekla, „tak mě překvapuje, že nás vůbec pustili.“

„A proč ne?“ zeptal se. „Jste neškodní. Co jste jim mohli udělat? Nic. Co jim můžete udělat teď? Zase nic. Tihle lidé nejsou vždycky úplně zlí. Pro některé je útočnou zbraní skalpel a ne sekyra. Jestli to tak bylo ve vašem případě, pak jste měli štěstí.“

Maria se tiše zasmála.

„To tedy bylo štěstí!“ ušklíbla se.

„Řekl bych, že jo,“ souhlasně přikývl a zapálil si doutník. „Ve skutečnosti vás možná nezachránila jejich dobrosrdečnost. Když se Ovidius zmínil o CIA, mohli se vystrašit. Pokud by pro ně opravdu pracoval na jiném případu, jak tvrdil, rozhodně nechtěli vzbudit zájem zpravodajské služby o svou činnost. Poslední, co by si přáli, by byla banda amerických čmuchalů vyšetřujících smrt jednoho ze svých agentů, kterou by měli na svědomí lidé, co se staví proti Amerikou podporované brazilské vládě. Vaším propuštěním zamlžili nejen důvody, které je vedly k vašemu uvěznění a vyslýchání, ale i svou totožnost. Můžete si s tím lámat hlavu. Smrt by naopak velice zúžila pole pátrání a přitáhla by k nim nežádoucí pozornost. Ale ať už k vašemu propuštění vedlo cokoliv, měli jste štěstí.“

„Ale my je můžeme identifikovat – Moralese i ty ostatní.“

„No a co? Pravděpodobně je už nikdy neuvidíte, a kdyby došlo ke konfrontaci, bylo by to vaše slovo proti jejich. A navíc ten váš Morales vůbec nemusí být Morales z místní policie.“

„To je pravda,“ řekl jsem, „nemáme v ruce žádné důkazy.“

„Je to lepší než být mrtvý.“

„Co tedy budeme dělat?“ zeptala se Maria.

„Doufám, že mi dovolíš, abych vás zítra vzal do nějakého muzea. Říkáte, že jste ještě nikde nebyli, což je velká škoda.“

„To je skvělý nápad,“ zajásala, a pak se otočila ke mně. „Půjdeme, viď, Ovidie?“

„To bude fajn,“ řekl jsem.

„Já myslel –“ začal.

Maria mi věnovala poněkud vyzývavý úsměv.

„Aspoň budeme mít co dělat,“ prohlásila.

Přikývl jsem. Sakra, nechtěl jsem se hádat.

Za chvíli jsme se zvedli k odchodu, zavolali si taxi a domluvili se, že se ráno sejdeme před Muzeem současného umění. Maria se mnou na zpáteční cestě nepromluvila ani slovo. V hotelové hale jsem si vzal noviny, abych měl večer co dělat.

* * *

Přecházeli jsme od plátna k plátnu, z místnosti do místnosti a z křídla do křídla. Maria se do mě zavěsila a pomalu jsme se sunuli vpřed. Ne vždycky jsme si však všímali všeho, co jsme měli před očima, ne vždycky jsme slyšeli všechno, co říkal Walter. Myslím, že je to úžasné muzeum.

Nakonec jsme se přeci jen včera večer pohádali. Jen jsem doufal, že pokoje jsou zvukotěsné.

Vzhledem k tomu, že se mnou nemluvila, rozhodl jsem se mlčet taky. Pověsil jsem si bundu do šatníku, posadil se do křesla a začal si číst noviny.

Ona se nejdřív odebrala do koupelny. Když vyšla, začala přecházet po pokoji. Pak se posadila. Seděla a kouřila. Seděla, kouřila a upřeně hleděla před sebe.

Já si mezitím vyhledal ten článek o Emilovi a přečetl si ho. Pak jsem si ho přečetl znovu. Nepsali v něm nic, co bych nevěděl. Doplňovala ho i fotka. Nebyla sice moc kvalitní, ale dostatečně zřetelná na to, abych postřehl výraznou podobu s Claudem na fotkách, které mi ukázali.

Maria seděla, kouřila, upřeně kamsi hleděla, a začala vydávat syčivé zvuky jako konvice na čaj těsně předtím, než se začne vařit voda.

Vzhlédl jsem a vtom mě zasáhl příval italských přídavných jmen, z nichž jsem některým ani nerozuměl, protože byla v nějakém dialektu. Zachytil jsem několik synonym slova ‚lhář!‘, ‚mizera!‘, ‚nactiutrhač!‘, ‚zbabělec!‘ a ‚idiot!‘.

Když se odmlčela, aby se nadechla, zeptal jsem se jí, o čem že to mluví.

Dopřála mi čas, abych si zapálil a vychutnal cigaretu, a začala znovu.

Když doprovodila slova a gesta pantomimou, představení bylo hned mnohem zajímavější. Pohybující se nepříliš volná černá spodnička má nepopiratelný přínos, pokud jde o prosazování názorů.

Dostal jsem spoustu různých jmen za to, že jsem jí neřekl celou pravdu o tom, jak jsem se dostal k případu Bretagne, a mnohem víc jí vadilo, že jsem to řekl někomu jinému, navíc v její přítomnosti. Udělal jsem z ní lehkou holku, že spala s Claudem, i když jsem to přímo neřekl. Jenže to každému přece dojde. Za tu dobu, co jsme spolu, jsem neudělal ještě nic chytrého. Mojí vinou nás zavřeli a mučili. Nezjistili jsme nic z toho, co jsme se chtěli dozvědět, a pravděpodobně to už teď ani nezjistíme. Pořádnej chlap by už dávno zjišťoval, co se stalo, a napravoval by křivdy. Nenávidí Sao Paulo a já jsem další mizera, který využil její nevinné mladé tělo ve chvíli, kdy nezodpovídala za jeho počínání…

Bohové se rozhodli dopřát mi v tu chvíli jasnou představu o tom, jaký by asi byl život v manželství s Mariou, jako odpověď na moje různé bláhové úvahy v posledních několika dnech. Zachvěl jsem se a odstoupil od okraje pekelné propasti, plameny mi však stihly ožehnout vlasy i obočí a propálily podrážky bot.

Počkal jsem, až jí znovu došel dech, a zeptal se, jestli je to všechno.

Zaklonila hlavu a zavyla jako zvíře. Vzápětí jsem odhodil noviny a chytil ji za zápěstí, protože se na mě vrhla. Snažil jsem se uhýbat jejím kopancům, jak to jen šlo. Naštěstí byla bosa.

Potom jsem ji hodil na postel a postavil se nad ní.

„Tři věci,“ řekl jsem přes její křik. „Řeknu ti jen tři věci a pak odejdu, a ty si tady můžeš ječet, jak budeš chtít.

Zaprvé,“ začal jsem, i když stále křičela, „Waltovi jsem řekl převážnou většinu toho, co se stalo, protože jsem chtěl. A když budu chtít, zopakuju to komukoliv dalšímu. Nic ti nebrání, abys udělala totéž. Nic se nezmění, a mně se tím ulevilo. A ve skutečnosti jsme se něco dozvěděli.

Zadruhé,“ pokračoval jsem a ona už jen fňukála, „neřekl jsem ti všechno jen proto, že jsem vůbec nečekal, že se do toho zapleteš taky. A jakmile se to stalo, bylo už pozdě. Věci nabraly rychlý spád a já se pořád snažil tě z toho vynechat. Teď to tedy víš – a co setím změnilo?

A zatřetí,“ řekl jsem do ticha, „jestli to vypadá, že nic nedělám, je to proto, že se v tuhle chvíli nedá dělat nic jiného než čekat a přemýšlet.“

„Čekat na co?“ vyjela. „A o čem přemýšlet?“

„Čekat na další zprávy o Emilovi. Podle toho se rozhodnu, co udělám dál. Když se ti to nelíbí, koupím ti letenku zpátky do Říma. Vlastně je to i tak výborný nápad.“

„Ne!“ vykřikla. „Zůstanu s tebou, dokud nenajdeme Claudova vraha.“

„Tak dobře, ale v hledání mi moc nepomůžeš, když se budeš vztekat nad tím, co se stalo. Doposud jsi mi důvěřovala, věřila jsi mému rozumu a štěstí. Štěstí teď, jak se zdá, došlo a zatím nemám moc informací, které by mohl mozek zpracovávat. Pokud to nechápeš, můžeš odjet. Nebo odejdu já.“

„Nikam nepojedu!“

„Dobře,“ pokrčil jsem rameny. „Mám jít já?“

„Kam bys šel?“

„Dolů na recepci, aby mi dali pokoj v jiném patře. Tichý pokoj.“

Dívala se do stropu.

„Ne, nechoď,“ řekla tiše. „Musíš pochopit, jak to se mnou je, když jsem naštvaná nebo mám deprese – nebo obojí – jako teď. Musím něco dělat. Musím si někomu postěžovat. Nemyslela jsem to tak, jak to vyznělo. Neopouštěj mě.“

Vzala mě za ruku a podívala se mi do očí.

„Takhle protivná jsem jenom na lidi, na kterých mi záleží,“ řekla a přitiskla si moji ruku na tvář.

Přestal jsem se mračit a vyzul si boty. Propast se trochu přivřela.

Přitiskl jsem si její ruku na bok a pohladil ji po vlasech.

„Chápu,“ řekl jsem a posadil se vedle ní.

Objal jsem ji jednou rukou. Zvedl jsem jí vlasy a políbil ji na krk.

Pak jsem ji políbil na ústa, krk a nakonec na ňadra.

Položila se a cítil jsem, jak z ní spadlo napětí, a celá se uvolnila.

„Chápu,“ řekl jsem.

Černá noční košile spadla na podlahu a zůstala tam až do rána.

Muzeum bylo úchvatné. Procházeli jsme napůl zasnění chodbami plnými barev, obrazů, křišťálu a světla. To ráno byli všichni umělci úžasní a v duchu nám zněla krásná hudba.

Ten den jsme si oba báječně užívali. Walt se držel v povzdálí jako džin s dobrými návrhy a půjčeným autem, užitečný a neviditelný jako elektřina nebo vzduch. Už jsem docela zapomněl, jaké je to být chvíli bezstarostný a nemít žádné povinnosti. V koutku mysli mi však hlodala myšlenka, že kdykoliv jsem se v poslední době cítil dobře, den pak skončil katastrofou. Rozhodl jsem se nevěnovat tomu pozornost.

Tentokrát to nebylo milování plynoucí ze zoufalství, jako páření šílených paviánů, ale něco něžného a patetického. Jak svět kolem mě stárne, takové věci jsou čím dál tím vzácnější, takže moje potěšení se trochu snoubilo s vděčností. Procházeli jsme se a viděli jen to, co jsme chtěli. Často jsme se sebe navzájem dotýkali a hodně se smáli.

Den ovládla stará známá nepřímá úměra mezi Časem a Radostí. Čím víc radosti, tím míň času. Slunce bylo ve chvilce rozkrájeno věžáky a pak rozžvýkáno betonovými stoličkami. Když stíny splynuly a město se rozsvítilo, zašli jsme do malé kavárny.

* * *

Smáli jsme se a mluvili a ani jsme se moc nestarali o to, co říkáme, spíš jsme si jenom užívali zvuky a ozvěny zážitků tohoto dne. V kavárně hrála hudba a okna byla otevřená do malé zahrady, ve které květiny už spaly, ale stále voněly, občas dovnitř zavál chladnější vánek. Dali jsme si sendviče, zapíjeli je pivem a byli šťastní.

Kouřili jsme, poslouchali muziku, zpívali si s ní, a po čase jsem se omluvil.

Cestou na toaletu jsem si vzal noviny ze stolku.

Když jsem se vrátil, neposadil jsem se. Místo toho jsem praštil složenými novinami o stůl a převrhl Waltrovu sklenici s pivem.

Z nějakého důvodu se nerozbila a stihnul ji chytit dřív, než spadla na zem.

„Co to sakra děláš!“ vyjel na mě s mokrým rukávem a prudce vzhlédl. „Co se děje?“

„Ty parchantě! Tohle se děje!“ řekl jsem a ukázal na noviny.

Podíval se na mě a po chvilce se usmál.

„Ano,“ řekl. „Vidím. A znovu opakuju: Co se děje?“

Potlačil jsem nutkání ho praštit.

„Svěřil jsem ti něco důvěrného,“ řekl jsem a nutil se do klidu, „protože tě znám už dlouho a protože jsem si myslel, že ti můžu věřit. Díky moc!“

Článek – doplněný mou rozmazanou fotkou – zabíral celou vnitřní stranu. Stálo v něm, že já, agent CIA, jsem byl unesen a vyslýchán pod hrozbou mučení místními teroristy a pak propuštěn. Nezmiňoval se o mé minulosti, kromě toho, že jsem obchodník s umě ním. Nebyla tam ani zmínka o Marii a několik odstavců bylo věnováno tomu, jak vláda pokračuje v potírání takových teroristických skupin. A v podtitulku bylo uvedeno Carlonovo jméno.

„Hm,“ řekl. „Hodně toho vynechali a dost si přidali. Zatraceně, celé to předělali!“

„To je všechno, co mi k tomu řekneš?“

„A ta fotka je fakt hrozná,“ dodal.

Praštil jsem ho a proklínal ho. Stolek za ním ho zachránil, že neskončil na podlaze.

Nastala chvíle ticha následovaná šumem hlasů, a pak se začali sbíhat lidé. Stálí zákazníci, zaměstnanci nebo obojí. Nevím.

Chytili mě za ruce a já se nebránil. Nikdo se nepokusil mne uhodit. Barman na nás křičel, že musíme okamžitě odejít.

Nebránil jsem se, když mě vyvedli ven.

Maria se ke mně za chvíli připojila.

„Zaplatila jsem účet,“ řekla.

„Bezva.“

Rozhlídl jsem se po taxíku.

„Jdu se podívat, jak je na tom Walter.“

„To sakra ne!“ Chytil jsem ji za ruku. „Vrátíš se se mnou do hotelu – hned!“

Vytrhla se mi.

„To tedy ne!“ řekla a z očí jí šlehaly blesky. „Nemusím se chovat tak neurvale jako ty!“

„Tak si běž!“ vyštěkl jsem. Otočila se a já zůstal na ulici sám a díval se, jak se za ní zavírají dveře.

Vydal jsem se pěšky tichou ulicí. Pak jsem našel taxík a vrátil se do hotelu.

* * *

Nechal jsem si donést pití na pokoj, posadil se k oknu a díval se ven. Přemýšlel jsem.

Cítil jsem se ukřivděný. Jediní dva lidé ve městě, o kterých jsem si myslel, že jim mohu věřit, byli proti mně. Walt se vždycky tvářil, že je spíš novinář, ale myslel jsem, že to období už má dávno za sebou, a domníval jsem se, že by nedokázal takhle sprostě zpeněžit projevenou důvěru. Mýlil jsem se – a to bolelo.

Mohl jsem rozezleně zavolat Masona, Collinse a další. Ale to by mi náladu nezlepšilo. Nechtěli žádnou publicitu, a najednou se objeví ve velkém deníku část mého příběhu ještě s fotkou. Na chvilku mě napadlo, kde ji asi vzali, a došel jsem k jedinému možnému závěru, že ji vláda chtěla zveřejnit spolu s komentářem, který měl upozornit Saciho lidi, aby trochu ubrali, a všechny ostatní ujistit, že něco udělala. Vyznělo to tak, že už jsem mimo hru CIA, ale nechci dělat nic, čím bych je proti sobě poštval. Walt by si zasloužil smažit se s nimi v pekle.

Ale skutečnou podpásovku mi uštědřila Maria, že se vrátila, aby se tomu parchantovi omluvila a dělala mu společnost, protože s ním nepochybně sympatizovala. A navíc tam zůstala nějak dlouho. Teď možná sedí vedle sebe, mumlají hlouposti a vzájemná ujištění a hýří úsměvy. Možná se i drží za ruce…

Proboha!

Já snad začínám žárlit!

Samozřejmě že ne. Byla to jen další dívka a já ji měl shodou okolností rád. Pár věcí jsme měli společných. Nic víc. Neměl jsem v úmyslu zůstat s ní natrvalo, až tahle záležitost skončí. Tak co záleží na tom, co zrovna dělá?

Nic.

Až tohle všechno skončí…

Pokud šlo o mě, už to skončilo. Splnil jsem úkol a byl propuštěn. Pravda, dal jsem Marie slib. Ale takové věci jsou k něčemu dobré, jen když se dají splnit. Podle toho, jak to v současné chvíli vypadalo, nebyl jsem schopen najít Claudova vraha ani teď, ani v budoucnosti.

Tím pádem jsem vlastně neměl důvod tu zůstávat, a naopak několik dobrých důvodů odjet. Mám svůj obchod a práci v New Yorku.

Napil jsem se a jen se utvrdil v tom, že tyhle mé úvahy jsou správné. Neměl jsem žádný důvod dál v Brazílii zůstávat.

Nic z toho, co jsem dělal a co mě sem přivedlo, jsem si nevybral dobrovolně. Teď tenhle nátlak zmizel a mě tu už nic nedrželo.

Nic, kromě faktu, že když už jsem tady, byla by škoda promarnit příležitost a neprohlédnout si místní věhlasná muzea a galerie.

Upil jsem další velký doušek.

Ano, to byla odpověď. Pár dní, možná týden ještě v Brazílii zůstanu. Pak odjedu a budu se snažit zapomenout.

… asi tak šest měsíců. To by mu mohlo poskytnout dost času, aby taky zapomněl.

Pak se vrátím a zabiju Moralese.

Dopil jsem a nalil si další sklenku.

Pokud šlo o mě, všechno jsem vyřešil.

Zapálil jsem si cigaretu a díval se na město.

* * *

Uběhly čtyři dny. Volalo mi pár lidí. Řekl jsem jim, že nemluvím portugalsky, a když to zkusili anglicky, řekl jsem jim, že ani anglicky, a zavěsil jsem. Pak jsem požádal recepční, aby mi přestala přepojovat na pokoj hovory, a problém se vyřešil.

Maria se vrátila pozdě v noci, když už jsem spal, a lehla si na gauč. Další noc jsem na gauči zůstal já a jí nechal postel. Stále jsme spolu ale mluvili. Měla pocit, že jsem se k chudákovi Waltovi choval sprostě, protože podle ní nám vůbec neublížil. Všechno jsem si zavinil sám, když jsem mu to celé vyprávěl, a on neudělal nic jiného, než jsem mohl čekat. Znovu mi připomněla, že jsem jí dosud nedal hlavu Claudova vraha a že nevypadám, že bych ten slib bral moc vážně. Odpověděl jsem, že už je mimo hru, a pokud jde o mě, může si dělat, co chce.

Co se mě týče, strávím pár dalších dní tím, že si budu užívat. Jestli se ke mně chce připojit, bude vítaná. Nebyla z toho moc nadšená, ale několik galerií jsme navštívili společně – jen aby mě měla na očích, předpokládám. Neřekla mi, jak tráví zbývající čas, a já se jí neptal. Samozřejmě jsem věděl, že se schází s Waltem. Párkrát ji vyzvedával v hotelu. Od té doby, co jsem ho praštil, jsem s ním nepromluvil, a on se taky o žádný kontakt nesnažil. Řekl bych, že to od něj bylo moudré.

Takhle uběhly čtyři rozpačité dny. Jinak to však byl velice zajímavý čas. Koneckonců, už mi o nic nešlo.

V Muzeu brazilského umění jsem byl sám. Bylo teprve dopoledne, ale už jsem začínal cítit důvěrně známou otupělost. Příliš mnoho skvělého umění. Všude kolem na stěnách visely krásné obrazy. Ale dokázal jsem ocenit i jahodové limonády a Martini, a tak jsem si užíval obojího.

Takže jsem se přistihl, že uvažuji o konci svého pobytu v Sao Paulu. Ještě jeden den, rozhodl jsem se, a odletím na skok do Ria a pak zpátky domů.

„Pane Wiley! Ou-vide Wiley,“ ozval se za mnou poněkud zastřený hlas a na rukávu jsem ucítil dotek ruky.

Pomalu jsem se otočil a prohlédl si malé zjevení, které mě oslovilo. Neurčitá ženská postava, asi metr a půl vysoká, barvy černé kávy. Na sobě měla jasně červenou blůzu, barevnou kašmírovou sukni, ohromné jezdecké boty, které pamatovaly lepší časy, velké měděné kruhy v uších, přinejmenším deset náramků z různých materiálů a přes dlouhé melírované vlasy žlutý šátek. Oči, které na mě hleděly, byly nejtmavější, jaké jsem kdy viděl.

„Ou – vide Wiley?“ zopakovala a zvedla složené noviny a tlustým palcem ukázala na článek.

Ani jsem se na noviny nepodíval a jenom jsem přikývl.

„Ano,“ řekl jsem.

„Chci s vámi mluvit,“ řekla tiše a schovala noviny.

„Tak mluvte.“

Rychle se rozhlédla po místnosti. Na opačné straně bylo pár dalších lidí.

„Tady ne,“ řekla a očima přejela ke dveřím.

„Prosím,“ dodala, když jsem zaváhal. „Je to moc důležité.“

„Dobrá.“

Šel jsem za ní až do opuštěného křídla. Zjevně spokojená mě odtáhla z dosahu bezpečnostních kamer nad hlavou, přitiskla se ke mně a řekla: „Emil Bretagne vás chce vidět.“

„Ano? Proč?“

„Chce vám něco dát.“

„Co?“

„To nevím, neřekl mi to.“

„Proč mně?“

„To mi taky neřekl.“

„Dobře, promluvím si s ním,“ rozhodl jsem se. „Kde je?“

Zavrtěla hlavou.

„To nemůžu říct. Můžu vás tam jen dovést.“

„Kdy?“

„Hned, měli bychom jít hned.“

„Je to daleko?“

„Ano.“

„Budeme pryč přes noc?“

„Ano.“

„Tak se musím vrátit do hotelu a vzít si nějaké věci.“

„Ne,“ řekla. „Nato není čas.“

„No, já si ten čas udělám,“ řekl jsem, „ať se vám to líbí nebo ne.“

„V tom případě,“ řekla, „vás k němu nezavedu.“

Potlačil jsem povzdech a okamžitě zvážil důsledky toho, když s ní půjdu. Už jsem se sám odepsal ze scénáře a věděl jsem, že když s ní půjdu sám, dostanu se do dalších problémů. Také už jsem nebyl ve službách lidí, kteří mne do celého tohohle hloupého případu zatáhli.

Na druhou stranu, každý primát je obdařen jistou dávkou zvědavosti, a když už člověk ztratil tolik času jako já zbytečnou námahou, je často ochoten udělat další krok, pokud si myslí, že mu to pomůže alespoň částečně odčinit pošetilost takového činu. Nazval bych to domýšlivostí.

„Tak dobře,“ souhlasil jsem. „Půjdu s vámi hned.“

Zavěsila se do mě.

„Tak si musíme pospíšit,“ řekla.

IX.

Seděl jsem, kouřil a pozoroval, jak kolem ubíhá džungle. Bylo to k zešílení. Moje nová společnice, jejíž nevyslovitelné jméno jsme nakonec po vzájemné domluvě zkrátili na ‚Veru‘, seděla u okna. Moc toho nenamluvila a žvýkala tabák. Maria seděla přes uličku a vytrvale koukala zokna. Buď mě ignorovala, nebo ji tak fascinovala okolní vegetace. Řidič byl šílený klaun s lahví piva v ruce a chybějícím uchem. Láhev odkládal jen při předjíždění, aby měl volnou ruku a mohl si vyměnit s druhým řidičem sérii důmyslných posuňků. Později jsem se dozvěděl, že tato takzvaná ‚silniční mluva‘ je v této bláznivé zemi běžná. Občas pohnul volantem sténajícího autobusu, aby se alespoň přibližně udržel na rozbité cestě. Čas od času začal zpívat. Radši jsem ani nechtěl vědět, jestli má autobus brzdy.

Měl jsem s sebou pár brožovaných knih, které jsem si na poslední chvíli vzal, ale nějak jsem se nemohl přinutit ke čtení. Ani jedna z mých společnic nebyla hovorná. Džungle byla jednotvárná a vedro dusivé.

Maria s námi jela náhodou. S Věrou jsme na ni narazili, když jsme vycházeli z muzea. Právě se chystala vejít a byla sama. Vysvětlila mi, že neměla co dělat, takže mě hledala, aby se ke mně připojila. Vzpomněla si, co jsem jí ráno řekl, že mám v plánu. A ptala se, kam mám namířeno.

Tak jsem jí to řekl. Samozřejmě přes protesty Very. Bylo to jediné bezpečné řešení.

Naléhala, že půjde s námi na autobusové nádraží a koupí si sama jízdenku – což se Veře zase nelíbilo. Zdálo se, že chvíli zvažuje situaci, a nakonec souhlasila se změnou plánu.

Chytili jsme autobus, který nás vzal na zastávku, kde jsme nastoupili na tuhle horskou dráhu, co s námi měla uhánět přes Matto Grosso půl druhého dne. Když jsem navrhl, že mnohem rychlejší a hlavně pohodlnější by bylo letět – než absolvovat tuhle tisícimílovou cestu vypálenou napalmem v džungli – Vera jednoduše řekla „ne“ a už se o tom odmítala bavit. Tak jsem se díval na tu proklatou zelenou džungli kolem a zapálil si další cigaretu.

Svým způsobem jsem byl rád, že je Maria s námi. Cítil jsem vůči ní jistou zodpovědnost, protože jsem ji vzal do Brazílie a pak se stal i nedobrovolným strůjcem jejího utrpení. Nechtěl jsem, aby si myslela, že jsem ji opustil. Znepokojovaly mě však rychlé změny pocitů, které ve mně vyvolávala. Rozčilovalo mě zjištění, že se u mě pravidelně střídají sympatie se zlostí v intervalech, které jsem už téměř dokázal odhadnout.

Ona – naštěstí, nebo spíš bohužel – vykazovala podobné periodické chování a naše cykly se nesešly. Přijímal jsem to s kombinací uražené pýchy a vděčnosti. Nevěděl jsem jistě, jestli se do ní chci zamilovat, ale cítil jsem, že to možná právě dělám, a zlobil jsem se na sebe za svou nerozhodnost.

Několikrát jsme zastavili na jídlo, doplnit palivo a vykonat základní lidské potřeby. Místa, kde jsme zastavili – a kterými jsme jen projížděli – představovala skvělý materiál pro disertační práci na téma jejich vývoje od polorozpadlých až k doopravdy primitivním. Po prvních několika stovkách mílí bylo vidět, že postupně ubývá stavebního dříví. Střechy z vlnitého plechu nebo rákosu podpíraly jen hrubě odvětvené stromy. Viděl jsem džípy, staré rachotiny, oslíky a malé náklaďáky u shluku domků, kolem kterých jsme projížděli. Základním nábytkem se zdály být prázdné sudy od oleje. Nejčastějším oděvem byly krátké khaki kalhoty, nátělník a boty nebo sandály. Děti běhaly většinou nahé a usmívaly se na nás. Pestrobarevní ptáci posedávali na střechách a zábradlích.

Na několika posledních zastávkách převažovali indiáni s tmavou pletí. Zdálo se, že se tu stále objevují nové kmeny. Mám pocit, že už pro ně pomalu začínají docházet jména. Nedávno, během stavby silnice na severu území, narazili dělníci na dosud neznámý kmen, jehož jazyk neznaly ani ostatní kmeny v té oblasti. Pojmenovali je „Indiáni ze západní cesty“ a podle okolností je buď ignorovali, nebo využívali.

Pozdě odpoledne jsme se zastavili na další pravidelné zastávce a řidič nám oznámil, že máme hodinu na jídlo. Ukázal na dlouhou nízkou budovu vpravo a my jsme se k ní vydali.

Uvnitř nás přivítala špinavá podlaha, piknikové stoly, lavice a výdejní pult. Z otevřených dveří za pultem se linula vůně jídla. Všude byly mouchy, a radši jsem si ani nepředstavoval, jak to vypadá v kuchyni. Snažil jsem se sám sebe přesvědčit, že vlastně ani nemám hlad.

Ale měl jsem. Podávali guláš, který zatraceně dobře voněl. Moc jsem ho nezkoumal, ani nádobu, ze které ho nandávali, a vzal si talíř. Naštěstí měli lahvové pivo, kterým jsem mohl jídlo zapít. Obsluha měla zneklidňující zvyk házet prázdné lahve do přepravky v rohu.

Když asi po hodině a půl řidič prohlásil, že hodina uplynula, začal jsem se zvedat. Vera mi položila ruku na paži a řekla, ať počkám. Odešla a něco vysvětlovala řidiči. Nezaslechl jsem ani slovo.

„Co se děje?“ zeptala se Maria.

Pokrčil jsem rameny. Ostatní cestující se hrnuli ven a nastupovali do autobusu.

„Nevím,“ řekl jsem, „i když zřejmě myslíš na to, na co já.“

„Je tu někde?“

„Řekl bych, že blízko.“

Řidič odešel s posledními cestujícími a Vera se vrátila k nám.

„Teď počkáte tady,“ řekla.

„Naco?“

„Musím předat zprávu.“

„Emilovi?“

„Možná.“

„Jak dlouho to potrvá?“

„Nemůžu říct.“

„Alespoň přibližně.“

„Nejmíň několik hodin,“ řekla. „Zřejmě tu strávíte noc. Tihle lidi se o vás postarají.“ Její gesto zahrnovalo všechno. „Poskytnou vám místo na přespání, když o to požádáte.“

Přikývl jsem.

„Je to odtud daleko?“ zeptala se Maria.

„Nemůžu říct. Pospíším si.“

Pak se otočila a odešla.

Požádal jsem o kávu a dostal velký plechový hrnek. Byla báječná.

„Věříš, že nám to pomůže najít ty, které hledáme?“ zeptala se Maria.

„Ano.“

Slyšel jsem, jak autobus nastartoval a vyjel na silnici, a pak se zvuk motoru postupně vytratil.

„Já tomu taky věřím,“ řekla a dotkla se mé ruky.

„Omlouvám se – znovu – že jsem na tebe tak vyjela.“

„To je vpořádku. Zapomeň na to.“

„Pořád se na mě zlobíš?“

„Trochu. Ale už je to taky v pořádku.“

„Už taková nebudu.“

„Fajn.“

„Jak jsi našel tu ženu, co nás sem dovedla?“

„Ona našla mě.“

„Aha.“

„Ano, má to na svědomí článek starýho Walta. Poznala mě podle té fotky. Říkala, že mě několik dní hledala v galeriích a muzeích. Držela se chabého vodítka, že obchoduju s uměním.“

„Takže ten článek byl nakonec k něčemu dobrý.“

„Zřejmě ano – záleží na tom, jak to bereš.“

„Ale šel jsi s ní.“

„Zaplatil jsem si, tak chci vidět celé predstavení.“

Chvíli jsme se na sebe dívali a museli se ve stejnou chvíli začít cítit trapně, protože jsme odvrátili zrak současně.

„Dala bych si kávu,“ řekla.

Přinesl jsem jí hrnek a mlčky jsme upíjeli kávu. Když dopila, řekl jsem: „Omluv mě, musím se jít projít.“

Přikývla a pousmála se.

Snesla se chladná noc prosycená vlhkostí a z chatrčí se linulo světlo petrolejek. Venku bylo pořád živo. Pár lidí se opile potácelo a ostatní se věnovali práci, nebo si povídali, všichni stále oblečeni jako přes den, a zjevně nevnímali noční chlad. Zapnul jsem si vestu, kterou jsem na sobě měl celý den, a zeptal jsem se, kde bych našel nejbližší latrínu.

Muž, kterého jsem se zeptal, mi věnoval nevěřícný pohled a pak se nahlas rozesmál. Ukázal na hustý les, obklopující malou osadu.

„Vyberte si,“ řekl.

Ale když jsem se nenechal odbýt, prozradil mi, že pár set metrů odtud je u silnice suchý záchod, kdyby ho chtěl někdo opravdu použít. Byl jen pro turisty, protože vláda rozhodla, že musí být na každé autobusové zastávce. Zvláštní. Vláda i turisté byli zvláštní. Přitakal jsem, poděkoval mu a nechal ho tam stát a vrtět hlavou.

Jasné hvězdy. Postříbřené pavučiny a černočerné stíny. Neustálé bzučení hmyzu.

Když jsem vyšel z budky, uslyšel jsem ze stínu nalevo, jak někdo vyslovil mé jméno. Zastavil jsem se a otočil tím směrem hlavu.

„Ano?“

Objevila se postava a zastavila se asi deset kroků ode mě.

„Někdo by s vámi chtěl mluvit,“ ozval se mužský hlas.

Zněl mi nějak povědomě, ale muži jsem do tváře neviděl.

„Hm,“ řekl jsem. „A kde je?“

„Dál po cestě. Zavedu vás k němu.“

„Tak dobře.“

Vyšli jsme.

„Jak je to daleko?“ zeptal jsem se.

„Asi půl míle.“

Přestože jsem šel pomalu a doufal, že se dostanu na jeho úroveň, abych si ho mohl prohlédnout, zůstával stále za mnou. Zřejmě byl ozbrojený.

Po nějaké době jsme došli k řadě vozidel zaparkovaných na kraji silnice. Viděl jsem dvě osobní auta a asi šest nebo sedm náklaďáků. Všechny vozy byly tmavé a z korb nákladních vozů byl slyšet tlumený hovor. Jak jsme se blížili, všiml jsem si několika hlídkujících mužů, kteří nehybně stáli, kouřili a cigarety zakrývali dlaněmi. Můj průvodce řekl nejbližší hlídce heslo a vedl mě kolem prvního auta. Dveře na druhé straně byly otevřené, ale v autě se nesvítilo. Muž, částečně ukrytý uvnitř, seděl bokem a sledoval, jak přicházíme. Když jsme došli až k němu, ucítil jsem cigaretový kouř. Postavil se.

„Dobrý večer, Ovidie,“ řekl, přivřel za sebou dveře a natáhl ke mně ruku.

Nechal jsem ji bez povšimnutí. Mlčel jsem. Byl to Morales.

A když se dostal do mé blízkosti, zjistil jsem, že mě přivedl Dominik.

Úspěšně jsem maskoval své pocity. Věřil jsem totiž, že jdu na schůzku s Emilem, že se rozhodl uskutečnit naše setkání tiše a bez povyku, a poslal svého muže, aby počkal, až ten gringo zkažený civilizací půjde vyhledat jediný hajzl v osadě.

No, ukázalo se, že metoda byla účinná…

„Co chcete tentokrát?“ zeptal jsem se ho.

Vzdychl.

„Samozřejmě že se na mě ještě zlobíte,“ řekl. „Ale doufám, že vám to nezabrání vtom, abyste mě vyslechl. Je to moc důležité.“

„Tak ven s tím.“

„Nevěříte mi,“ začal a já se pousmál.

„… ani to po vás nežádám,“ pokračoval rychle. „Jediné, co po vás chci, je spolupráce. A té dosáhnu všemi dostupnými prostředky. Čekal jsem na tuhle noc, kdy půjdete za Emilem Bretagnem. Na tom se určitě shodneme – že ten muž velice uškodil této zemi. Ať už jsou vaše osobní pocity vůči mně jakékoliv, musíte si uvědomit, že jsem policejní důstojník, který musí zajistit bezpečnost našeho státu. Emil Bretagne – jak se asi vaši nadřízení díky vaší zprávě dovtípili – je také znám jako Saci a má prostředky, aby způsobil další škody. Čekal jsem, až za ním půjdete.“

Odmlčel se, jako by čekal, že něco řeknu. Zapálil jsem si cigaretu.

Netrpělivě mávl rukou.

„Byla to jen otázka času,“ pokračoval, „kdy dojde k našemu setkání a tomuto rozhovoru. A netrvalo to ani moc dlouho. Musel jsem jen čekat a být připraven. Určitě víte, co chci. Musíte to pro mě získat.“

Zvedl ruku, jako by mi chtěl zabránit v protestech, a vůbec mu nedošlo, že mu nedám nic – dokonce ani slovo, pokud to nepřispěje k jeho smrti.

„Vaší první reakcí je samozřejmě říct ne,“ prohlásil. „To naprosto chápu. Nechce se vám udělat nic, co by bylo proti plánům vaší zpravodajské služby obecně a vašim vlastním příkazům konkrétně. Ale vyslechněte mě a věřte mi, že zjistíte, že můj návrh uspokojívaše nadřízené stejně jako moje.

Jak oba víme, Bretagne je vysoký úředník velké organizace, jejíž některé zájmy se kříží s vládními. Zpronevěřil část fondů své firmy a použil je pro účely revoluční buňky, jejíž je součástí. Když hrozilo, že jeho činnost bude odhalena, utekl a vzal si s sebou záznamy svých finančních operací. Potom, než jsme tomu mohli zabránit, převedl značné množství těchto aktiv mimo náš dosah. Samozřejmě že to celé nemohl uskutečnit bez spolupráce s dalšími osobami v různých částech naší země. Vcelku si však myslíme, že firma se stala spíš obětí než viníkem.

Firma zároveň představuje poměrně významný prvek v místní podnikatelské struktuře, takže jakákoliv akce proti ní by se neobešla bez vážných důsledků. Proto chceme postupovat proti jednotlivcům, kteří jsou do toho zapleteni, a ne proti jejich zaměstnavateli – a taky proti ostatním osobám v zemi, které s nimi spolupracovaly. Pokud jde o Bretagne samotného, nevíme jistě, jestli při poslední akci bylo jeho cílem získat co nejvíce finančních prostředků pro své hnutí, nebo pro sebe. Ale nejde jen openíze. Tak či tak, zájmy státu a Bassenrutu jsou v souladu.

Obě strany chtějí obnovit a přebudovat strukturu řízení společnosti a zjistit jména Bretagnových společníků. V tomto smyslu můžete informovat své nadřízené a my to potvrdíme. Asi je vám jasné, že v této záležitosti budou jejich i naše cíle stejné. Touží zajistit stabilitu současného politického uspořádání téměř stejně naléhavě, jako my si chceme udržet naši pozici. Bretagne má záznamy, které potřebujeme, abychom dosáhli svých cílů. Vzhledem k tomu, že nedůvěřuje politice tohoto státu, rozhodl se, že je předá vaší zpravodajské službě, a způsobí nám potíže a Bassenrutu krach, to vše i za cenu zrady svých spolupracovníků.

Není logické, že by se pokusil podpořit své hnutí tím, že by zničil hlavní osoby v hnutí samotném. Vzhledem k tomu, že jeho dosavadní činy byly moc chytré, než aby to byl šílenec, jediné další vysvět– lení se zdá být to, že dal od celé záležitosti ruce pryč a teď se snaží vytvořit pořádný zmatek a povyk, které mu umožní pláchnout s penězi. Tím bude mít samozřejmě brzy v patách třetí skupinu – a to revolucionáře. Není divu, že se ukrývá mezi zaostalými divochy! Kam jinam by mohl jít? Kdo jiný by ho ukryl než tihle negramotní opičáci?

Teď oba chceme ty záznamy“ řekl poté, co si odkašlal a hlas se mu vrátil do normální polohy. „Když je získá vaše zpravodajská služba, jaký bude výsledek?

Až si záznamy prostudují,“ odpověděl si na vlastní otázku, „předají je mé vládě spolu s neoficiálním doporučením, jak s nimi naložit. Samozřejmě vtom bude hrát roli prvek nátlaku. Na druhou stranu, kdybychom získali záznamy přímo, a ne přes třetí stranu, podnikneme kroky k ozdravení situace k všeobecné spokojenosti. Také si ušetříme rozpaky před svou vládou, která by nás považovala za neschopné, a navíc se vyhneme tomu, že se nám bude stále někdo dívat přes rameno a plést se do našich záležitostí, které jsou doopravdy náš vnitřní problém.

Určitě to chápete. Zájmy vaší země jsou tady rozsáhlé a na starost o naši politickou stabilitu má plné právo. Ale odmítáme zasahování do našich domácích záležitostí – a to by se stalo, kdyby Emil Bretagne předal své záznamy vaší vládě.“

Něco na tom bylo, ačkoliv to vyvolávalo nové otázky ohledně Emilových pohnutek a účasti jeho bratra. Rozhodl jsem se předstírat vstřícnost.

„Jinými slovy,“ řekl jsem, „pokud jsem skutečně přijel, abych se tu setkal s Emilem Bretagnem a aby mi on předal jisté věci, které může u sebe mít, chcete, abych je předal vám, navzdory tomu, že můžu mít opačné rozkazy?“

„Je skvělé, že přemýšlíme stejně,“ řekl. „Jste rozumný muž, a právě jsem vám vysvětlil, co s nimi uděláme, takže vidíte, že výsledek bude prakticky stejný, jako kdybyste je předal svým nadřízeným a my museli jednat podle jejich vůle. Umožníte nám zachovat si tvář, když budete postupovat podle našich instrukcí.“

Dokouřil jsem a zapálil si další cigaretu. Dal jsem najevo své znepokojení.

„Stavíte mě do nesmírně obtížné pozice…“ začal jsem,

„Uvědomuji si to a osobně se za to omlouvám. Ale jistě chápete, že nemám jinou možnost.“

„Ano, chápu.“

Čekal jsem, jestli má pro mě další nabídku. Měl.

„A abychom vás odškodnili za nesnáze,“ řekl, „poskytneme vám záruku vaší bezúhonnosti v celé záležitosti.“

„Jak to chcete udělat?“

„Těžko vás nadřízení mohou hnát k zodpovědnosti, když vám záznamy někdo násilím nebo pod pohrůžkou smrti vezme.“

„To je fakt.“

„Takže to berte jako pohrůžku. Víme, že je někde v této oblasti. Můžeme to tu prohledávat celé měsíce, ale nemusíme to nikdy najít. Ale dostat se nepozorovaně odtud, to je jiná věc. Uvědomujete si, jak daleko jsme od civilizace? A právě stojíte na jediné silnici v této oblasti. Jakmile se setkáte s Bretagnem a získáte záznamy, musíte po téhle silnici jet jedním nebo druhým směrem. My ji hlídáme a vy nemůžete přejet, pokud nezaplatíte poplatek.“

„Nezdá se, že by bylo moc jiných možností.“

„Není žádná, abych byl upřímný.“

„A co když budu takový parchant a všechno, co jste mi řekl, zopakuju panu Bretagnovi?“

„To bych vám neradil,“ odpověděl. „Zaprvé, vzhledem k jeho násilnícke povaze bych viděl jako pravděpodobné, že vás zabije. Na druhou stranu, pokud to neudělá, už nebude mít zájem vám záznámy předat. V tom případě ztratíme oba. Přestože byste radši, kdyby se záznamy dostaly k vaší zpravodajské službě, myslím, že bychom se s vašimi nadřízenými shodli na tom, že bude lepší, když je dostaneme raději my než nikdo.“

„Vaše logika je neúprosná. A co s Bretagnem? Určitě chcete Saciho uvěznit nebo zabít.“

„Jeho zatčení by byl vítaný bonus. Ale nechci, abyste ho zabil. Má pro nás větší cenu živý než mrtvý, kvůli informacím, které má. Teď je naším hlavním cílem získat ty záznamy. Jestli nebude možné ho zajmout, pak ať zůstane na svobodě, ale živý. No, tuhle podružnou věc nechte na nás.“

„Podružnou věc? Pokusíte se ho tedy zatknout?“

„Ano, až pro vás pošle, budeme vás sledovat z bezpečné vzdálenosti. Tihle divoši se velice dobře vyznají v džungli, takže vás nemůžeme sledovat příliš zblízka, a může se stát, že se nám ztratíte. S tím nám můžete pomoct.“

Z boční kapsy vyndal malou krabičku, otevřel ji a vyndal z ní světlý předmět velikosti i tvaru drozdího vajíčka.

„Chci, abyste spolkl tuhle pilulku,“ řekl. „Jde to snáz, než si myslíte.“

„Co je to?“

„Malý, ale překvapivě výkonný vysílač,“ odpověděl. „Velice nám usnadní vás sledovat.“

„Proč ho mám spolknout?“

„Je podezíravý. Může vás nechat prohledat.“

„A kyanid mě zabije už zítra?“

„Vy jste taky velice podezíravý.“

„Vezmu si vysílač,“ řekl jsem, „ale polykat ho nebudu. Při první zmínce o prohledání se ho zbavím, a kdyby mi prohlídka opravdu hrozila, rozdrtím ho botou.“

„Tak dobře,“ souhlasil a dal mi ho.

Zastrčil jsem si vysílač do kapsy a podíval se na hodinky. Moje gesto ho přimělo zkontrolovat si čas na svých.

„Ano, asi byste se už měl vrátit,“ řekl. „Jen ho přesvědčte, že jste tím, kým opravdu jste, a vezměte si záznamy. My se možná objevíme, anebo taky ne. Pokud ne, setkáme se, až se budete vracet, anebo až na autobusové zastávce. Hodně štěstí. Jsem rád, že jste rozumný člověk.“

Ignoroval jsem jeho napřaženou ruku.

„Nedáváte mi moc na výběr.“

„Jsem rád, že jste prozíravý muž. Dobrou noc.“

Cestou zpátky jsem měl v patách svůj stín, který zmizel až v blízkosti záchodku.

* * *

Maria nijak nekomentovala moji dlouhou nepřítomnost, ale odešla, když vyzvěděla, kde se nachází záchod. Dal jsem si další hrnek kávy a uvažoval o své situaci.

Saci, revoluční hnutí, Bassenrut, CIA i brazilská vláda – tohle všechno mi bylo ukradený. Morales se chybně domníval, že mi na něčem z toho záleží. Byl jsem tu především proto, abych ukojil svoji zvědavost, když představení dospělo tak daleko. Přece neodejdu před koncem. Zároveň to vypadalo, že bych brzy mohl získat něco, po čem Morales touží, a pak určitě najdu způsob, jak toho využít, abych ho co nejvíc vytočil. To hrálo taky velkou roli, kromě rostoucího zájmu o osobu Emila Bretagne. Samozřejmě, čistě teoretického zájmu. Bylo mi úplně jedno, co se s ním stane, ale strašně mě zajímalo, co skutečně udělal a proč.

Maria se vrátila dřív než Vera a náš vztah byl zase na vzestupu. Ta ženská byla pohromou pro můj duševní klid i žlázy, ale s každým dalším zhoupnutím kyvadla jsem si zvykal, a co bylo horší, ty vzestupy se mi začaly líbit stále víc. Zase jsem byl ten starej kámoš, milenec, a když jsme nostalgicky vzpomínali nad kávou a pokuřovali, začal jsem uvažovat, kde ji ubytuju. V duchu jsem už přestavoval byt. To bylo zatraceně zrádné.

Takhle uběhla další hodina. Kromě stařeny, která pospávala u stolu v koutě, jsme byli s Mariou jediní návštěvníci zájezdního hostince. Žena nám řekla, ať se klidně obsloužíme a nalijeme si kávu a vezmeme si ovoce. Zdálo se, že nikomu nepřipadalo divné, že tu čekáme, ale pravda je, že Vera před odchodem s tou ženou mluvila.

Maria mě vyzvala, abych jí pověděl o Tauru, a přestože jsem si uvědomoval, že to z její strany není nic víc než chvílkový zájem, bylo mi to jedno. Plamen mě přitahoval stále blíž. Když se Vera vrátila, Maria se zamračila.

Položila na stůl dvoje staré boty a řekla: „Obujte si je. Půjdeme dál pěšky.“

Boty byly velké, ale jestli nás opravdu čeká pěší túra džunglí, pořád to bylo lepší než městská obuv. Vycpali jsme si boty zmačkaným papírem. Když jsem se obul, zaměřil jsem myšlenky zpátky na to, co nás čeká. Vyšli jsme za Věrou ven. Vedla nás po silnici pryč od zastávky, pak rozsvítila baterku a našla cestu do pralesa. Šli jsme za ní.

Pod stromy panovala vlhká, černá tma. Na tváŕi mi vyrazil pot a nějaký hmyz mi se bzučením kroužil kolem hlavy. Půda pod nohama se podobala mokré houbě, čvachtala s každým krokem a občas nám bláto nateklo i do bot.

„Jak daleko půjdeme?“ zeptal jsem se.

Rychle se otočila, zvedla lampu a dala si prst na ústa.

„Daleko,“ zašeptala. „Mluvte tiše. Lepší bude vůbec nemluvit.“

Takhle pokáraný jsem opět vyšel v jejích stopách, hned jakmile se otočila a pokračovala v cestě. Pokládal jsem to za hloupost, ale pak jsem si vzpomněl na malý vysílač, který jsem měl u sebe, a uvědomil si, že nás někdo právě v této chvíli sleduje. Rozhodl jsem se, že se té věcičky co nejdřív zbavím a zatím budu zticha a půjdu.

Po nějakém čase jsme stezku opustili a začali sestupovat dolů hustým porostem. Nešli jsme po žádné viditelné cestičce. Svah byl čím dál strmější a několikrát se mi zdálo, že slyším tekoucí vodu. Stráň začala být kamenitá a při sestupu jsme se na některých místech museli přidržovat skály.

Nakonec jsme došli k říčce, přes kterou jsme přešli po kamenech a kládách a zbytek jsme přebrodili. Zaklínil jsem vysílač do rozštípnuté větve, kterou jsem předtím ulomil, a s radostí jsem sledoval, jak ji unáší proud, když jsem ji zahodil. Přinejmenším získáme trochu náskok – pokud nás ovšem nesledují zblízka a nemají nás na dohled.

Dál jsme pokračovali nahoru skalnatým svahem a znovu pralesem. Oblohu jsme neviděli a jediným zvukem byl náš dech, bzučení hmyzu a občasné zavrzání bot na kame nech nebo v porostu.

Po čase jsme přešli přes další říčku, krátce si odpočinuli a pokračovali dál. Asi po dvaceti minutách jsme se zastavili na malé mýtině pod rozložitým zkrouceným stromem, který zdobily liány podobající se hadům a zavřené květy orchidejí. Vera několikrát rozsvítila a zhasla baterku, a pak ve tmě čekala. Zapálil jsem si cigaretu.

„Tady se s ním máme setkat?“ zajímalo Mariu.

„Ne,“ odpověděla Vera a opakovala světelné znamení.

„Tak kde?“

„Ještě dál. Nevím přesně.“

V pravidelných intervalech pokračovala v blikání baterkou dalších asi deset minut.

Když zase začala, uvědomil jsem si, že vedle nás, skoro u kmene stromu, stojí dva muži. Sotva jsem je postřehl, okamžitě jsem strnul, abych nevyprovokoval někoho, kdo se ke mně dokáže v džungli takhle tiše připlížit.

Vera si jich taky všimla, došla k nim a dala se s nimi do řeči. Nepoznal jsem, jakým jazykem se bavili. Muži na sobě měli jen bederní roušky, ozbrojeni byli mačetami a téměř splývali s okolní tmou, jak byli černí. Odpovídali Veře stejným jazykem, přinejmenším to tak znělo, a občas mávli mačetou v nějakém gestu.

Vera se s úsměvem vrátila.

„Dovedou nás do jednoho z jejich táborů,“ řekla, „kde se momentálně zdržuje. Pojďte.“

Šli jsme za nimi bludištěm stromů, kapradí, lián a skal, občas jsme vyrušili ze spánku nějakého tvora neznámého kmene, třídy, řádu, rodu, skupiny a druhu, jenž zafuněl, vyštěkl nebo zavřeštěl, a pak odletěl, odplazil se, utekl nebo odšplhal pryč. Žasl jsem, s jakou jistotou se ti muži pohybují v naprosté tmě.

Kdykoliv jsme se zeptali, jak daleko ještě půjdeme, dostali jsme vyhýbavou odpověď. Když už jsme nemohli, neochotně zastavili a chvíli nás nechali si odpočinout. Zdálo se, že se ani nezadýchali.

Pochodovali jsme celé hodiny. Chodidla jsem měl bolavá a v nohách jsem cítil únavu. Přešli jsme dvě další říčky a skalnaté hřbety. Pak jsme se dostali na nepříliš zřetelnou stezku, přesto se po ní šlo mnohem líp. A potom, zpočátku nepostřehnutelně, si slabé světlo postupně našlo cestu do tohoto světa. Dotklo se okraje listů, zdůraznilo obrysy, rozjiskřilo kapky rosy a postříbřilo pavučiny tak, že vypadaly jako mapy nebeských měst.

Byl jsem úplně promočený, jednak potem, ale taky díky kapkám, které se na nás snášely shora. Nic překvapujícího. Jen rafinovaný rozptyl světla; a pomalu nám docházelo, že zase vidíme, kam jdeme. Na částečně otevřeném prostranství na úpatí malého horského pásma, na břehu široké bystřiny, udělali naši průvodci přestávku. To už se docela rozednilo a byla vidět zatažená obloha.

Čekali jsme tam asi čtvrt hodinu. Měl jsem strašnou žízeň, ale měl jsem strach napít se z bystřiny, a nikdo z nás nenesl láhev s vodou. Žádné další informace o našem cíli nám nikdo sám od sebe nedal a já už se nechtěl ptát. Stáli jsme s Mariou vedle sebe, kouřili a dohadovali se, kam nás to vlastně vedou. Vera i oba průvodci přecházeli kolem, prohlíželi si pozorně okolí a občas něco nesrozumitelného zašeptali jeden druhému.

Dřív než výstřel jsem uslyšel plesk, jak se kulka zaryla do kmene stromu. Probudil se ve mně nějaký podvědomý reflex, srazil jsem Mariu na zem a zalehl ji. Naši průvodci však zůstali klidně stát. Mávali směrem ke kopcům.

Na prostředním vršku stál nějaký muž. Hodil si pušku zpátky na rameno a zvedl dalekohled. Potom, zatímco se na nás stále díval, dal znamení kapesníkem. Vyšší z domorodců si strhl bederní roušku a zamával zpátky. Vzrušeně přitom něco říkal Veře a druhému muži.

Když se konečně poradili, odhodil bederní roušku a rozběhl se ke kopcům. Během chvilky nám zmizel z očí. Muž na vrcholku kopce nás pořád sle– doval, ale pušku už nezvedl.

Pomalu jsem vstal a pomohl Marie na nohy.

„Co se to děje?“ zeptal jsem se Very.

„Na tomto místě nám chce předat zprávu,“ odpověděla. „Ale ještě nevím jakou.“

„Kdo?“

„Pan Bretagne. Ten muž na kopci.“

„Ach tak,“ řekla Maria. „A jaká je vaše role v tomhle celém divadle? Zdá se, že plynně ovládáte portugalštinu i místní dialekt. Vypadá to, že v džungli jste jako doma, ale dokázala jste najít Ovidia ve městě. Jaký máte vztah k Emilovi?“

„Matka se narodila tady, ale otec je z Ria,“ řekla. „Žila jsem na mnoha různých místech. Jsem kněžka chrámu duchů.“

„Není to voodoo?“

Pokrčila rameny.

„Voodoo, Candomblé, Macumba, Xangô. To je pořád to samé,“ řekla. „Hodně jsem cestovala, a to je taky pořád to samé. Ale ať jsem jak chci daleko, vždycky se vracím na čas sem, protože je to můj domov. A pokud jde o Emila Bretagne, dlouho jsem se modlila za dalšího Rondona a myslím, že možná nakonec přišel.“

„Rondona?“ řekla Maria. „Obávám se, že tomu nerozumím.“

Vera se usmála.

„Moje babička znala Rondona,“ řekla, „ a už tehdy byl hodně starý. Byl stejný míšenec jako já, narozený v Matto Grosso. V dávných dobách, kdy se stavěla telegrafní linka z Ria do hlavního města státu Matto Grosso, byl vedoucím prací. Procházel džunglí se svými muži, kopali díry a vztyčovali telegrafní sloupy. Jednou zahlédli indiána a Rondon ho sledoval. Došel na místo, kde se kmen shromáždil a chystal se zaútočit na jejich pracovní tábor. Začali po něm střílet otrávené šípy, tak utekl. Druhý den se vrátil a neozbrojený vešel přímo do jejich vesnice. Zastavil se na návsi a nehybně čekal. Náčelník k němu přistoupil s nataženým lukem a při– praveným šípem, ale nikdy nevystřelil. Naopak, jeho odvaha na něj udělala takový dojem, že sklonil luk a poklekl Rondonovi k nohám. Byli to velice primitivní lidé, Nambiquarové, a přestože žili na řece, neuměli vyrábět čluny. Rondon je to naučil, a taky jim dal léky na jejich neduhy. Stali se dobrými přáteli, a jak postupovaly práce na telegrafní lince, získával si Rondon stále více přátel mezi indiány.

Když byl telegraf hotový, přišli osadníci. Stejně jako ve vaší zemi, vzniklo i tady spousta nepřátelství mezi osadníky a indiány. To přetrvává dodnes. Vraždí se na obou stranách, i když dnes trpí hlavně indiáni. Tehdy to ale bylo mnohem horší, a tak se vláda obrátila na Rondona, jestli by s tím nemohl něco dělat, protože se rozkřiklo, že má v džungli mnoho přátel. Založil organizaci na ochranu indiánů a pracoval na tom, aby domorodým kmenům zajistil klid a lepší životní podmínky. V době, kdy zemřel – myslím, že to bylo v roce 1956 – mělo ho za přítele a pomoc od něj přijalo více než 150 000 indiánů z více než stovky kmenů. Po celé Brazílii zřídil pobočky této organizace. Mluvilo se o tom, že by měl dostat za svou práci Nobelovu cenu za mír.

Ale navzdory všemu, co Cándido Rondon udělal,“ pokračovala, „je to tu stále v mnohém podobné jako na starém Západě ve vaší zemi. Někteří lidé si vydělávají jako profesionální zabijáci indiánů, protože osadníci chtějí jejich půdu, sběrači kaučuku jejich stromy a horníci jejich nerostné bohatství.

Hodně se to zlepšilo, ale stále to není dobré. Mnohým kmenům hrozí vyhlazení. Civilizace jim nenabízí nic než choroby, chudobu a mizerný život a osadníci, gumaři, lovci a těžaři ohrožují zachování starých časů. Společnost musí indiány chránit. Pořád máme organizaci na ochranu indiánů s jejich parky a rezervacemi. Ale to je pomoc od vlády. Není to o lidech. A to nestačí! Je potřeba další Rondon.“

„A vy myslíte, že Emil Bretagne…?“ začala Maria.

„Ano,“ řekla Vera. „Celá léta pomáhal. Ne moc, ale vždycky aspoň trochu. A nedávno sem přišel osobně. Dá se to těžko vysvětlit, ale byla jsem u toho a vím, že to muselo být stejné, jako když tenkrát před mnoha lety přišel Rondon k náčelníkovi Nambiquarů. Ten muž má v sobě sílu a poctivost. Vím, že byl velice váženým mužem – všichni to vědí. A pro naše lidi už mnoho udělal. Je velice chytrý. Říká, že s námi nějakou dobu zůstane, a já mu věřím.

Ptala jste se na můj vztah k němu. Jmenoval mě svou asistentkou,“ uzavřela.

Tóny oddanosti, etnické hrdosti a vědomí vlastní důležitosti byly dostatečně silné, aby mě přesvědčily, že i Bretagnův bratr je velice zkušený a mazaný muž – pokud bych k tomu potřeboval ještě další důkaz. Přikyvoval jsem a ve vhodnou dobu se při jejím vyprávění usmíval, a zatím pátral v paměti. Ano, před lety jsem slyšel nebo četl něco o Cándidu Rondonovi. Jednoznačně inspirující nápad, takhle využít místní legendu. Zajistila mu okamžitou oddanost. Zajímalo by mě, jak to za tak krátký čas dokázal. Můj obdiv k tomu muži ještě stoupl.

„Zajímalo by mě, co to bude za zprávu,“ řekla Maria. Náš nahatý průvodce doběhl na kopec a hovořil s Emilem a dalším mužem, který do jeho příchodu nebyl vidět. Když dostal pokyny, zmizel.

Vera pokrčila rameny.

„Nevím.“

Když jsem se po chvilce ohlédl, na kopci nikdo nebyl.

Odněkud zdálky jsem zaslechl hřmění a doufal, že na Moralese a jeho muže prší a že déšť smaže každou stopu, kterou jsme mohli někde zanechat. Pár tahů z cigarety, nenadálý úsměv Marii, hřejivý pocit, další hrom a vůně vody z čisté říčky.

Za chvíli se náš průvodce vrátil. Přinesl láhev s vodou, kterou nechal kolovat. Zatímco jsme hasili žízeň, promluvil si s Věrou a druhým mužem.

Poté se k nám Vera zase otočila.

„Vy půjdete se mnou a Pomim,“ oznámila Marii a ukázala na druhého muže.

„Vy půjdete s Jomem,“ řekla mně a kývla na muže, který právě přiběhl z kopce.

„Proč?“ zeptala se Maria.

„Protože si to přeje.“

„Ale já se s ním chci také setkat.“

„Možná později. Teď si přeje mluvit jenom s panem Wileyem. Pojďte s námi a já se postarám o vaše pohodlí.“

Maria se na mě podívala s nejistotou v očích.

Přikývl jsem.

„Jen jdi,“ řekl jsem. „Asi k tomu má důvod. Doposud jsme jim důvěřovali.“

Kousla se do rtu a pak přikývla.

„No, to je pravda,“ řekla. „Tak dobře.“

Jom se postavil vedle mě.

„Uvidíme se později,“ rozloučil jsem se.

Všichni tři se vydali vlevo k úpatí kopců. Jom mě vedl vpravo.

* * *

Asi deset minut jsme šli hustým porostem, než jsme narazili na úzkou, kroutící se stezku, a na ní zůstali. Kopce jsme stále měli po pravé straně, až úplně zmizely z dohledu. Opět jsme několikrát narazili na říčku. Nakonec jsme se jí drželi a stezka na jejím břehu se rozšířila.

Asi po pětadvaceti minutách jsem zahlédl vesnici a za dalších pět minut jsme do ní došli.

Nahé děti si přestaly hrát a zíraly na mě s palcem v puse. Když jsem kolem nich prošel, vydaly se za námi. Nazí dospělí sice neměli palce v ústech, ani za námi nešli, ale zastavovali se a zírali stejně jako jejich děti. Pár koz a hejno slepic si mě naopak vůbec nevšímalo a dál se páslo a hrabalo. Chatrče byly postavené z neopracovaných kůlů a střechy pokrývaly různé přírodní materiály. Říčka tekla jen pár set metrů odtud a na břehu byly vidět kanoe. Kouř stoupal k obloze a odevšad se hnula vůně exotických jídel. Zablýsklo se, ještě jednou zahřmělo a první kapky udělaly důlky do prachu kolem mě. Když jsem se ohlédl přes rameno, napadlo mě, že by to byl krásný námět na dřevoryt.

Jak jsme šli dál, zjistil jsem, že vesnice je mnohem větší, než se na první pohled zdálo. Rozkládala se kolem ohybu říčky, a když jsme obešli neprostupnou houštinu, viděl jsem, že stále pokračuje. Jom mě vedl dál až k jedné z chatrčí, zastavil se před ní a pokynul mi, abych vešel. Odhrnul jsem závěs z lehké látky a vstoupil.

Uvnitř nikdo nebyl. Uprostřed stál hrubý stůl, na kterém ležely nějaké papíry zatížené plochým kamenem a kuličkové pero. Vedle stálo prázdné umyvadlo s červenou žínkou, složený ručník, malé zrcátko, žiletka a manikúra. Na papíru nebylo nic napsáno, ani vytištěno. Na nízké posteli ležely dva draze vypadající kufry. Byly zamčené. U stolu stála židle a vedle dveří nízká lavice. Bedna v opačném rohu obsahovala nějaké nádobí a plechovku s tabákem. Nad ní na stěně visela v pochvě mačeta. Z místnosti vedlo ven šest malých oken s parapety z kůry. Na nich stály různé drobnosti, květináče a plechovky s bylinkami a pestrobarevný papoušek, který pomalu otáčel hlavu a zvědavě sledoval každý můj pohyb jantarovým okem.

Pohled z okna mi prozradil, že průvod dětí se pomalu rozplynul a Jom stále stojí u dveří. Napil jsem se vody z malého koženého vaku zavěšeného u okna a posadil se na lavici.

Pak se spustil liják a náhlý poryv větru se prohnal vesnicí. Odhrnul jsem závěs ve dveřích, ale Jom mi naznačil, že dovnitř nepůjde. Tak jsem závěs zase spustil. Zřejmě všechno bere doslova. Když mu řekli, aby čekal venku, tak tam prostě čeká.

Asi po deseti minutách déšť ustal stejně rychle, jako začal. Po dalších pěti minutách jsem vyskočil, když se závěs odhrnul.

Okamžitě jsem poznal rysy Bretagnů pod širokou a mokrou krempou jeho klobouku. Oklepal si boty, pověsil klobouk a pušku na věšák a natáhl ke mně ruku. Roztáhl ústa v odzbrojujícím, širokém úsměvu.

„Pane Wiley,“ řekl. „Promiňte, že jsem vás nechal čekat.“

Přistihl jsem se, že se taky usmívám.

„To je v pořádku,“ řekl jsem a stiskl mu ruku. „Na pár minutách nesejde.“

„Musím se také omluvit za nepohodlí, které vám tenhle zdlouhavý způsob přepravy způsobil,“ řekl. „Od včerejška jste nejedl, že ne?“

Ani nečekal na odpověď, což bylo stejně zbytečné, vystrčil hlavu ze dveří a něco řekl Jomovi.

Ne, můj dobrý pane, nejedl jsem, nespal jsem a celé tělo mě bolí od kodrcání se autobusem a pochodu. Oči mě pálí, jako by mi do nich někdo nasypal sůl, a musíte to na mně vidět. Rád bych se vykoupal, navoněl, oholil a ošetřil prasklé puchýře, když už se ptáte.

Otočil se zpátky ke mně a marně se snažil omést kapky vody ze své khaki uniformy.

„Zanedlouho vám něco přinesou,“ řekl. Přešel místnost a přidřepl si vedle malého otvoru, částečně zakrytého kusem děrovaného plechu.

Za chvíli v prohlubni rozdělal oheň, z bedny v rohu vyndal konvici, omyl ji, naplnil vodou a postavil ji na plech. Opasek, na kterém měl zbraň a lovecký nůž, neodložil.

Posadil se za stůl, odkašlal si a začal si nacpávat dýmku. Já se znovu posadil na lavici a zapálil si cigaretu.

„Víte, proč jsem pro vás poslal?“ zeptal se.

„Nějakou představu mám.“

„Nebyl byste tady,“ řekl, „kdybyste si nemyslel, že mám něco, co chcete.“

„Nepopírám. A máte?“

Zapálil si dýmku.

„Myslím, že ano,“ řekl. „Ale nejdřív jsem zvědavý, co všechno víte, nebo si myslíte, že víte, ohledně mých aktivit.“

Pokrčil jsem rameny.

„Dělal jste poslíčka u Bassenrutu a tam jste ukradl drobné z jejich pokladničky. Odjakživa jste toužil vyrazit tábořit do přírody…“

Zachechtal se.

„Svým způsobem máte pravdu,“ řekl. „Pro ně to skutečně byly drobné a opravdu jsem vždycky toužil se sem podívat.“

Vyfoukl několik voňavých obláčků.

„Řekněte mi víc o pohnutkách toho poslíčka,“ vyzval mě.

„Pro útěk? Protože ho skoro chytili. Co ho vedlo ke krádeži? Odhadl bych, že politické důvody. Zřejmě to v menším rozsahu dělal už celá léta a peníze podporovaly revoluční hnutí, které usiluje o samostatný stát Sao Paulo, odtržený od zbytku země. Možná ho dokonce znali jako ‚Saciho‘.“

„Ne,“ přerušil mě, „ nikdy nebyl Saci.“

„Tak jako tak se zdálo,“ pokračoval jsem, „že jeho revoluční nadšení ochladlo, jakmile se hladina příliš rozčeřila. Upláchl a vzal s sebou záznamy svých nejrůznějších tajných transakcích, pokračoval ve vysávání kont a izolování co největšího kapitálu, co za těch pár dní dokázal stihnout. Pak se ukryl a začal hledat možnost, jak si koupit ochranu, výměnou za informace – o lidech, místech a akcích – které by ochromily hnutí a možná vedly ke krachu Bassenrutu.“

„… a jak přivést do rozpaků federální vládu, pokud informace předá nějaké cizí organizaci, zvláště té, která tu má takovou moc, jako ta, pro kterou pracujete,“ dokončil za mě. „Takže je z něj nefalšovaný čtyřiadvacetikarátový bastard, že? Prodal svého chlebodárce, vládu i spolubojovníky. A co získal? Bezpečí a všechny peníze, se kterými dokáže utéct.“

„Není na mně, abych ho soudil,“ řekl jsem.

„Velice křesťanské,“ odpověděl a uchechtl se. „Víte, že měl bratra kněze?“

„Ano,“ řekl jsem. „Všiml jsem si, že jste použil minulý čas.“

„Ano. Nedávno zemřel. To jistě víte.“

„Ano. V Madridu.“

„V Lisabonu.“

„Aha, pardon.“

„Mám za to, že se domníváte, že ho brzy budu následovat.“

„Řeknu vám to takhle,“ řekl jsem. „Být vámi, nezačínal bych číst dlouhý román – ani krátký. Možná ani krátkou povídku.“

Nadzvedl obočí.

„Opravdu?“ podivilse. „To mě překvapuje. Předpokládám, že jste podnikl tuhle dlouhou cestu proto, abyste ode mě získal něco, co chcete. Musel jste být připravený nabídnout mi něco za to – a před chvílí jste mluvil o ochraně. Teď to zní jako nesplnitelná věc. Čekal jsem, že mi nabídnete přinejmenším bezpečný odjezd ze země, novou totožnost, tělesné strážce, sociální zabezpečení, zdravotní program, posmrtný život a takové věci.“

„To jsou vaše podmínky?“

„Ne. Jen jsem tak hádal. Ale pokud mi nemůžete nabídnout tohle, co mi zato chcete dát?“

„Nemám vymyšleného nic zvláštního,“ řekl jsem mu. „Vím, že máte spoustu peněz, takže ty vám zřejmě nenabídnu. Přirozeně, že nejlepší nabídka by byla nějaká forma ochrany a zajištění bezpečí. Jenže život je plný osudových zvratů, takže si jistě uvědomujete, že je nemožné poskytnout vám nějaké záruky. Rozhodl jsem se proto, že bude nejjednodušší přijít a zeptat se vás, co chcete. Co tedy chcete?“

„Než se k tomu dostaneme, cítím jistou povinnost vysvětlit vám některé věci, které jsem udělal.“

„Nemusíte se před námi ospravedlňovat.“

„To není ani tak ospravedlňování, jako spíš víra, že vaše organizace ocení tyto doplňující informace při posuzování mého požadavku.“

„Který zní?“

„Jedno po druhém. Za prvé, poslíček byl sám oklamán. Byl trochu idealista – a stále je, pokud jde o to – a věřil, že skupina lidí, které pomáhá a kterou dotuje, má jako jeden z hlavních cílů dobročinnost a ochranu lidí, kteří jsou teď kolem nás. Po pravdě řečeno věřil, že práce v tomto duchu probíhají po celou dobu, co jim pomáhal. Ano, zní to poněkud naivně. Ale on takový byl. Všechny nespravedlnosti, o kterých víte, že se děly indiánům ve vaší vlasti, znásobte nejméně desetkrát. Členové kmenů trpěli pokračující neoficiální politikou vyhlazování. Pro ně by bylo nejlepší, kdyby je všichni nechali na pokoji.

To však není možné. Druhou nejlepší věcí by pro ně bylo poskytnutí odpovídajících zdravotnických a vzdělávacích služeb a nějakých prostředků na ochranu jejich práv. Organizace na ochranu indiánů se o to snaží, ale jejich programy jsou nedostačující. Pokouší se o to i někteří misionáři, jenže ti chtějí získat jejich duše – za to, co jim dávají. Církev je v této zemi hodně silná. Soukromé dobročinné organizace ve skutečnosti nevědí, co dělat, když se zapojí.“

Zarazil se, zamrkal, a zdálo se, že změnil směr svých myšlenek.

„Nechtěl jsem se nechat tak unést,“ řekl a zabafal z dýmky, „ale leží mi na srdci jejich dobro. Nejsou samozřejmě jedinou utiskovanou menšinou na světě. Bůh ví, že dělníci na severu na tom také nejsou dobře. Vláda s tím nic nedělá, protože vlastníci půdy jsou mocní a církev je podporuje.

Zatraceně, církev má jejích duše a velkostatkáři zase jejich životy. Co jim zbývá, je velice pochmurné. A to nemluvím o životě ve favelách. Možná jste četl Děti temnoty. Indiáni jsou stále více vyčleňováni ze společnosti. Dokonce i takové zdánlivě prospěšné vitamínové pilulky jim mohou způsobit vážnou chorobu, jejich strava se příliš odlišuje od stravy většinové společnosti. Podle mého názoru se k nim musí přistupovat skoro jako k jinému živočišnému druhu, pokud mají přežít. Protože nemůžeme předstírat, že neexistují, musíme s tím něco dělat, ale velice citlivě. Což se v současné době neděje. Poslíček se domníval, že peníze, které jim poskytoval, pomáhají. Když zjistil, že ne, naštval se. Je těžké pochopit, že přestal hnutí podporovat?“

„Ne,“ odpověděl jsem. „Je těžké pochopit, že na to, jak se věci mají, nepřišel dřív.“

„No, byl důvěřivej hlupák,“ řekl. „Nebylo by to poprvé, kdy někdo uvěřil špatným lidem.“

„To je pravda,“ řekl jsem. „Vezměte si například Bassenrut.“

„Zloděj nemá právo na stejné morální pobouření jako čestný člověk, pokud je okraden,“ řekl.

„Aha.“

„Neodhalil včas, jací jsou v Bassenrutu podvodníci,“ prohlásil. „Možná slovo ‚nadace‘ v názvu společnosti navozuje představu organizace, která rozdává prostředky na výzkum, podporuje umění a zabývá se filantropií. Ale ve skutečnosti je to podnik řídicí spoustu věcí, některé zcela legální, ale jiné ne. Pohyb je klíčový. Peněžní prostředky se neustále přelévají mezi určitým počtem entit a je zcela nemožné určit, kolik těch peněz je, kde jsou a jaká je jejich přesná výše. Použití různých účetních metod a různých fiskálních roků k tomu dále přispívá. Pak můžete kdykoliv převést, kolik potřebujete, na jiné podniky. Dokonce můžete stejný postup použít obráceně a investovat nelegálně získané příjmy.“

„To poslíček ten systém tak nastavil?“

„Objevil ho jednou na prahu jako slabé, červenající se a vřískající nemluvně. Zalíbilo se mu, krmil ho, vzdělal a dovedl ho k odpovědné dospělosti.“

„Pak na sebe vzal úkol uchránit ho před zneužíváním?“

„To je výstižně řečeno. Ano, to se stalo, když zjistil, že se jeho dítě dostalo do špatné společnosti.“

„Hnutí? Takhle bylo financováno?“

„Z větší části.“

„Nechci věřit, že poslíček byl jediný, kdo se toho zúčastnil.“

„To jsem nikdy nenaznačoval. Bylo dborník. Měl významnou podporu od řídících pracovníků. Bassenrut by se stal vedoucí ekonomickou silou v novém státě.“

„Federální vláda nepojala žádné podezření?“

„Předkládali jsme přesné finanční zprávy a platili daně, což se o mnohých dalších podnicích říct nedá. Státní zaměstnanci, stejně jako politici, jsou také zvlášť přístupní štědrosti. Na hlavní cíle Bassenrutu nikdy nepadlo podezření. Nikdo ho nikdy nespojovals hnutím.“

„Tak co se stalo?“

„Velká část Matto Grossa se měla stát rezervací a indiáni našimi chránenci. Do té doby o ně mělo být dobře postaráno. Teprve nedávno jsem zjistil, že to vůbec není pravda. Další pátrání mě dovedlo k závěru, že to nikdo ani neměl v úmyslu. Ten slib byla jen návnada pro jednotlivce.“

„Takže jste se rozhodl zničit Bassenrut i hnutí?“

„Správně.“

„Tak proč s celou tou věcí nejdete na federální vládu?“

Zavrtěl hlavou.

„V téhle zemi má Bassenrut příliš velkou moc. Dokážou na člověka vyvíjet nátlak, případně ho i odstranit. Jediný větší zdroj obranného tlaku, o kterém vím, je zvenku. Když Spojené státy ucítí, že by jejich brazilské zájmy mohly být Bassenrutem a hnutím ohroženy, něco podniknou. Usoudil jsem, že to je nejlepší způsob útoku.“

„Aha,“ řekl jsem. „Co s tím vším má společného Vatikán?“

Sklopil oči a chvíli mlčel.

„Kolik toho víte?“ zeptal se.

„Vím, že suma, kterou váš bratr dokázal získat na nejisté záležitosti v této zemi, se blížila třem milionům dolarů. Vím, že skončily u vás. Zajímalo by mě, kolik toho věděl, pokud šlo o to, co se tu ve skutečnosti děje.“

„Také všemožně pomáhal slabším a chudým indiánům,“ řekl. „Jen jeho pohnutky byly do značné míry určovány rostoucí nespokojeností s církví. Pověst církve v Brazílii je nechvalně známá, a i když to není poprvé, co přišla o peníze v podnikání, myslím, že cítil, že to je způsob odškodnění.“

„Jako odškodnění je to strašně moc, když uvážíte, že ti, kteří už tu nejsou, nedostanou nic.“

Pokrčil rameny.

„Důsledky původních zločinů tu přetrvávají dodnes,“ řekl. „Vzhledem k tomu, že tu není ani můj bratr, zdá se mi stejně zbytečné zabývat se jeho pohnutkami k činům.“

„Ale jejich důsledky také přetrvávají dodnes.“

„To je pravda,“ řekl s úsměvem. „Teď je to však věc mezi Římem a mnou. Mám v úmyslu jejich – půjčku – splatit. Možná i s úroky. Ve vaší zemi jsou indiáni, kteří zbohatli na naftě. Tahle země má jiné zdroje bohatství. Jestli musí být využity, prospěch by z toho měli mít jejich přirození vlastníci – to by bylo poctivé. Jestli se peníze Vatikánu nasypou do dalšího vědra a odtud odtečou ve formě půjček na rozvoj, splatí je, až budou moct. Mimochodem, měl byste zájem stát se obchodním zástupcem pro domorodé umění této oblasti ve Spojených státech?“

„Možná,“ řekl jsem a uvažoval o tom.

„Je opravdu dobré. Musím vám něco ukázat, než odejdete. A, už se vám nese snídaně.“

Závěs ve dveřích se odhrnul a Jom vešel dovnitř s tácem, na kterém byly nějaké ryby a různé druhy ovoce. Položil ho na lavici, kývl hlavou a odešel. Jídlo vypadalo dobře a báječně vonělo.

„Vy si nedáte?“ zeptal jsem se.

„Ne, už jsem jedl,“ řekl. „Pusťte se do toho.“

Zkontroloval kávu, usoudil, že je hotová, a nalil dva hrnky. Jídlo bylo dobré a měl jsem hlad. Vrhl jsem se na něj.

Když jsem dojedl, odsunul jsem s funěním tác. Celou dobu, co jsem jedl, mlčel.

„Díky.“ řekl jsem a vstal.

Přešel jsem místnost a nalil si další hrnek kafe. Jemu jsem dolil také.

Znovu jsem se posadil a zapálil si další cigaretu. Rozhodl jsem se počkat a nechat ho, aby promluvil jako první. Uvažoval jsem, kde asi je vtuhle chvíli Morales se svými muži. Sváděl jsem vnitřní boj, jestli mám Emila varovat.

„Takže teď víte, proč je ochoten jednat proti svému chlebodárci, spolubojovníkům i vlastní zemi,“ řekl po čase.

„Ano,“ přitakal jsem. „Zdá se, že to hodně věcí vysvětluje. Naznačil jste však, že tohle všechno byla jenom předmluva k tomu, abyste stanovil cenu za ty materiály. Jste teď připraven to udělat?“

Přikývl.

„Zaprvé,“ řekl, „chci imunitu, abych nemohl být stíhán svou vládou.“

„Obávám se, že nejsem v pozici, abych vám mohl něco takového zaručit.“

„Nesmysl,“ odpověděl. „Vaši lidé budou naší vládě diktovat spoustu věcí, na základě informací, které vám předám. Tohle můžou k požadavkům snadno přidat.“

„Chtěl jsem tím jenom říct, že v takových věcech nemohu mluvit za své nadřízené. Nemám k tomu opravnění.“

„Tak chci vaše slovo, že je budete informovat o tom, že to byla jedna z mých podmínek pro předání dokumentů. Nebudou mít žádný závažný důvod mi nevyhovět, protože dostanou, co chtěli.“

„Dobře, máte mé slovo, že jim přednesu váš požadavek a osobně doporučím, aby ho splnili.“

„To stačí,“ řekl. „Za druhé, protože se Bassenrut ocitne ve velice nepříjemné pozici, chci, aby toho vláda využila a vedení společnosti přesvědčila, aby proti mně nepodniklo žádná odvetná opatření, legální ani jiná.“

„Tahle záležitost je podle mě čistě mezi Bassenrutem a naší vládou.“

„Nebuďte naivní, jestli je donutí k jedné věci, mohou je dotlačit i k jiné.“

„Bude vám zase stačit mé slovo, že se budu snažit?“

„V tuhle chvíli stejně nic jiného dělat nemůžete. Budu se s tím muset smířit.“

„Pak ho máte. A co revolucionáři?“

„Vzhledem k tomu, že v tomto ohledu nemůžete nic dělat, musím se s nimi dohodnout sám. To je můj problém.“

„Souhlasím, ještě něco?“

„Ano, také se musím ujistit, že mě nechá na pokoji i další skupina.“

„A která?“

„Vaše zpravodajská služba. Pokud budou chtít další vysvětlení, objasnění či výklad, tak bohužel. To není možné. Nechci být pronásledován kvůli podrobnostem. Ani kvůli jiným věcem.“

„Jsou vaše záznamy dostatečně jasné, aby s nimi mohli pracovat bez vás?“

„Všechno, co budou potřebovat, tam je. Něco bude vyžadovat hlubší zkoumání, ale je tam dost informací.“

„To zní fér. Protože jejich hlavním zájmem bude zničit hnutí, zřejmě počítáte s tím, že se postarají o vaše bývalé spolubojovníky.“

„Samozřejmě doufám, že tohle je všechny odstraní. Někteří jim nepochybně uniknou. Jak jsem řekl, je to můj problém.“

„Tím pádem vám zůstanou peníze, které jste už zabavil, a navíc budete v bezpečí, jež bude záviset na rozsahu čistky a dostatečné váze vlivu mé vlády na tu vaši. Budiž vám to přáno.“

„To je nejvíc, v co mohu doufat. Bude to muset stačit.“

„Přesto bych nechtěl být na vašem místě,“ řekl jsem. „Ve skutečnosti to na mě dělá dojem, že nemáte moc jiných možností než předat materiály mé vládě.“

„Jste vnímavý,“ poznamenal.

„Což poněkud shazuje vaši vyjednávači pozici,“ řekl jsem.

„Jako protipól existují dvě další možnosti,“ řekl, „když se nad tím chvilku zamyslíte. Můžu buď posílit svoji pozici v současném režimu tím, že předám záznamy vládě, anebo je zapřít a předat revolucionářům. Nový stát by mi byl určitě vděčný.

Jenže,“ pokračoval, „obě tyto možnosti jsou mi odporné a zmiňuji se o nich jen proto, abych vyvrátil vaše nařčení, že nemám jinou možnost. Teď už jsou to jen teoretické úvahy. Věřím, že dodržíte slovo. V tom případě jsme právě uzavřeli dohodu.“

„Slovo dodržím a dohoda platí.“

Vstal a přešel místnost. Z bedny v rohu vytáhl polní lopatku. Pak se přesunul k ohništi, postavil konvici stranou a lopatkou zvedl rošt. Pak začal vyhrabávat uhlíky ven. Na chvíli svou činnost přerušil a jedním z nich si zapálil dýmku. Začínal jsem být neklidný a přál jsem si, aby si pospíšil. Nelíbilo se mi pomyšlení, že Morales a jeho muži se skrývají někde v lese, hledají tohle místo a najdou ho. Rozhodl jsem se Emila varovat, ale až budu mít záznamy. Koneckonců, dal jsem mu své slovo, že se pokusím zajistit, aby byl v bezpečí, a podle mě ten slib už začal platit. Přesto jsem nejdřív chtěl mít dokumenty v ruce. To byla taky součást dohody. Byl jsem si jistý, že mám ještě dost starých instinktů, takže bych našel cestu zpátky k silnici i bez doprovodu, kdyby to bylo třeba. Ale to by víc problémů vyvolalo, než vyřešilo. Hlavně šlo o Mariu.

Věnoval pozornost ohništi. Já jsem mezitím vstal a začal pomalu přecházet po místnosti.

„Kde je Maria – ta dívka, co byla se mnou?“ zeptal jsem se.

Když odklidil uhlíky, začal hloubit díru.

„Nedaleko,“ řekl. „Myslel jsem, že pro ni bude nejlepší, když si trochu odpočine, zatímco spolu budeme hovořit. Má za sebou namáhavou chůzi a noc beze spánku, a náš rozhovor by ji nezajímal. Je o ni dobře postaráno a zase se na zpáteční cestě setkáte. Nečekal jsem, že si přivedete ženskou společnost.“

„Ani já. Chcete říct, že je tady někde ve vesnici?“

„Nedaleko,“ opakoval. Odhrabával něco špičkou lopatky, když jsem se zastavil u dveří.

„Říkal jste, že se jmenuje Maria?“

V hlíně u jeho nohou se objevil obrys kožené aktovky.

„Přijela se mnou z Říma,“ řekl jsem. „Byla přítelkyní vašeho bratra.“

„Aha, to je tahle Maria,“ řekl. „Ano, mluvil o ní. Co tady dělá?“

„To je dlouhý a složitý příběh,“ řekl jsem. „Ale v podstatě se chce pomstít tomu, kdo Clauda zabil. Má představu, že nakonec najdu osobu nebo osoby, které jsou zodpovědné za jeho smrt.“

„Proč tomu věří?“

„Protože mě znala před mnoha lety a myslí si, že to dokážu.“

„Aco jste před těmi lety dělal?“

„Páchal jsem drobnou trestnou činnost,“ odpověděl jsem. „Což mě přivádí k jedné otázce. Můžete mi říct něco ohledně smrti vašeho bratra, co by mi mohlo pomoct?“

Vyndal koženou aktovku z prohlubně a začal ji oprašovat modrým šátkem, který vytáhl z kapsy.

„Nemám žádná solidní fakta,“ řekl, „ale mohu vám nabídnout svůj názor. Myslím, že se nějak zapletl s Mariiným šéfem.“

„Z galerie Znamení ryby? S Brunem? Jak…?“

„Buď přišel na jejich nezákonnou činnost, nebo si to mysleli a domnívali se, že s tím něco udělá. Žádný z nich nevěděl, že slouží stejnému pánu. Kdybych to jen tušil, mohl jsem ho ochránit.“

Na tváři se mu objevil tvrdý, chladný výraz a zdálo se, že oprašuje aktovku se zbytečným důrazem.

„Obávám se, že to nechápu,“ řekl jsem.

„Zklamal jste mě,“ prohlásil. „Myslel jsem, že vaše zpravodajská služba o nich ví. No, možná že to tak je, a vám to prostě neřekli. Znamení ryby má galerie v sedmnácti zemích a v první řadě se zabývá zákonným obchodem s uměním. Také ovšem udržují tajné vztahy s Bassenrutem. Představují předem připravenou a bezpečnou cestu pro převod zahraničních peněz do této země. V zásadě to dělají tak, že vkládají peníze z tajných zahraničních investic Bassenrutu do uměleckých děl té které země, uvedou mnohem menší cenu, když je převážejí do Brazílie, a pak je prodají za skutečnou cenu. Celní úředníci nejsou žádní znalci umění. Celý postup je popsaný zde,“ dokončil a poklepal na koženou aktovku.

Nedalo mi to, abych neuvažoval, jestli se tahle cesta týkala i některých děl, se kterými jsem měl něco společného. Fascinující. Když uvážím, že jsem jich pár mohl mít úplně nevědomky na dosah… Nebylo by legrační, kdybych…

Zaplašil jsem takové myšlenky a probudil se ze snění.

„A váš bratr?“ zeptal jsem se. „Jak ten do toho všeho zapadá?“

„Tohle je jediné, na co jsem přišel. Řekl jsem vám, že to je jenom můj dohad,“ řekl. „Ale určité spojení tu existuje. Ta dívka – Maria. Pokud se domnívali, ať už oprávněně nebo ne, že se ojejich činnosti dozvěděl od ní a měl v úmyslu je buď vydírat, nebo se s tím svěřit pohcii, snažili by se ho umlčet.“

„A Maria věděla o tom, co se děje?“

„Dovedu si představit, že věděla, že ne všechny jejich projekty jsou vpořádku. Je to určitě chytrá dívka. Můj bratr by s ní nic neměl, kdyby to bylo jinak.“

„Proč by ho měli podezřívat, že se chystá ohrozit jejich nezákonnou činnost?“

„Kvůli jeho podivnému chování v poslední době, které vyvrcholilo jeho útěkem,“ řekl. „Nemohli vědět, že mu dělá stále větší starosti vyšetřování jeho účetních záznamů ve Vatikánu. Během těch posledních týdnů se chovalpřehnaně tajuplně a podezřele – to jsem poznal, i když jsem s ním mluvil jenom po telefonu. A tohle, spolu s milostným poměrem s jejich zaměstnankyní, kterou si hlídali – hlídají si všechny – je muselo znepokojit natolik, že ho sledovali a zabili, když zmizel.“

„O čem jste se bavili, když jste spolu telefonovali?“

„Hlavně o vyšetřování a co má dělat. Shodli jsme se na tom, že když už je to jen otázka času, než mu na rameno dopadne těžká ruka zákona, bude nejlepší, když opustí zemi a přiletí sem. Mohl jsem mu poskytnout útočiště. V Portugalsku je snadné získat falešné papíry a stejně snadno se mohl dostat z Portugalska do Brazílie. Proto odjel do Lisabonu.“

„Přibližně ve stejnou dobu jste změnil své názory na svoji situaci tady?“

„Ano. Zdá se, že všechno se stalo najednou, že?“ řekl. Vstal a přešel ke stolu, na který položil aktovku.

„Tak, tady to je. Všechny odpovědi, které chcete,“ prohlásil, „ a spousta dalších.“

„Takže jste přesvědčený, že vašeho bratra zabili Brunovi lidé?“ naléhal jsem dál.

„Jak jsem řekl, je to jenom domněnka. Ale vypadá věrohodně,“ řekl a zase si zapálil dýmku.

V duchu jsem viděl Martinsona, jak leží ve své vile mrtvý, a tvář muže, který ho zabil. Vzpomněl jsem si na oběd s Brunem a tipy na umělce, které mi doporučil a které mi měly vydělat nějaké peníze. Zdálo se, že má nějaké podezření. Měl to být úplatek, pokus mě uspokojit a odvrátit moji pozornost od jeho podnikání? Byl to on, kdo mě nechal sledovat do domu našeho bezpečnostního důstojníka a případně mě měl odstranit, pokud by se zdálo, že zradím pomyslnou důvěru? A pokud ano, proč se domníval, že mám nějaké informace o jeho aktivitách?

To nedávalo smysl. A pak jeho smrt. Možná proto, že neuspěl? Nebo udělal něco špatně? A jaká byla skutečná úloha Marie v tom všem?

„Máte vplánu s tím něco dělat?“ zeptal jsem se.

„Nedá se s tím dělat nic,“ řekl. „Nemám žádné důkazy, které bych mohl předložit vyšetřovatelům. Kromě toho, bratr byl věřící člověk, nikdy nebyl zastáncem pomsty, a věřil, že mors janua vitae. Jinými slovy –“

„Sod cucullus non facit monachum,“ přerušil jsem ho, „et ignoti nulla cupido. Pochopil jsem. Neuděláte nic.“

„Zatraceně!“ řekl. „Nejsem lhostejný k bratrově smrti. Jen prostě nevidím nic, co bych s tím mohl dělat. Pochybuji, že se někdy najde jeho vrah. Přišel jste sem jen proto, abyste mě tím trápil?“

„Ne,“ řekl jsem. „Promiňte. Jen mě ten případ začal velice zajímat. Odehrálo se to právě ve chvíli, kdy jsem se objevil na scéně.“

„Aha,“ řekl. „Už na mě nezkoušejte latinu. Jsem na ni alergický. Teď máte všechno, co vám mohu dát.“

Podíval se z okna. Bouře se změnila ve stálé mrholení, kterým začalo probleskovat slunce.

„Určitě jste trochu unavený,“ řekl, „ale doporučoval bych vám, abyste se vydali na zpáteční cestu co nejdříve. Když půjdete celý den, na noc se utáboříte a pak budete pokračovat až do zítřejšího večera, dostanete se na autobusovou zastávku u hlavní silnice, ale jinou, než odkud jste sem přišli. Z ní se už dopravíte, kam budete chtít: do Brasilie, Sao Paula nebo Ria. Domorodci znají cestu. Nejdůležitější je rychlost. Čím dřív se tyto dokumenty dostanou k vašim nadřízeným, tím dřív budu v bezpečí.“

„Ano,“ řekl jsem. „Taky se jich chci co nejdřív zbavit.“

„Kterým směrem zamíříte, do Disneylandu nebo zpátky na jih?“

„Na jih,“ řekl jsem. „Tam to znám trochu lépe.“

„Fajn,“ řekl a kývl. „Řekněte mi, myslíte si, že byste našel cestu zpátky sem?“

„Ano.“

„Tušil jsem, že byste to dokázal,“ řekl. „Pokud byste po doručení této zásilky uvažoval o návratu – ať už sám nebo v doprovodu – zjistíte, že už tu dávno nejsem a místo mého pobytu je neznámé.“

„Díky za radu.“

„Jen jsem vás chtěl ušetřit možného zklamání. Po pravdě řečeno, mám v plánu se přesunout na jiné místo za pár hodin po vašem odchodu.“

„Tak vás samozřejmě nebudeme moct zpravit o tom, jestli jsme vaše požadavky splnili.“

„Zjistím si to –“

Zvuk střelby ho přerušil v půli věty a zároveň určil můj další pohyb. Nechodil jsem po místnosti jen tak pro nic za nic.

Strhl jsem z věšáku jeho pušku a stačil dostat náboj do komory dřív, než sáhl po pistoli. Nevytáhl ji, protože jsem na něj mířil puškou. Zatracenej Morales! Musel nás sledovat zblízka a mít nás na dohled, když jsem se zbavil vysílače. Právě jsem ztratil náskok, a to ani nemluvím o Emilově důvěře. Musel jsem odtud co nejrychleji zmizet i s taškou. Čas se krátil.

„Bůh tě zatrať, parchantě jeden!“ řekl úvodem k bezpochyby dalším mnoha kletbám, které jsem mu ale nedal příležitost vyslovit.

„Buďte zticha a poslouchejte!“ okřikl jsem ho. „Je to zřejmě policajt jménem Morales. Myslel jsem, že jsem ho setřásl. Snažil jsem se ho nedovést sem, ale –“

„Morales?“ vykřikl rozzuřeně a sáhl po pistoli.

Mohl jsem si vybrat, jestli ho zastřelím nebo využiju příležitost.

Zvedl jsem pušku a prudce vymrštil pažbu proti němu.

Pažba mu sjela po předloktí a zasáhla ho do ramene. To stačilo.

Vyrazil jsem mu pistoli z ruky, a když se neúspěšně pokusil zasadit mi levý hák, odstrčil jsem ho.

„Sakra! Nesnažil jsem se ho sem přivést!“ řekl jsem. „Pokusil jsem se ho odlákat. Myslel jsem, že máme víc času, než jsme měli. Poslouchejte, jsem na vaší straně. Musíme odtud. S Mariou a dokumenty. Pomůžete mi?“

Pořád ještě byl napůl přikrčený. Oklepal se, narovnal, a zatímco si třel rameno, zaostřil na mě pohled.

„Ano,“ prohlásil. „Jasně, sakra. Kolik může mít chlapů?“

„Odhadem tak pár desítek. Zvedněte pistoli, popadněte aktovku a doveďte mě k Marie.“

Střelba zesílila, ale zatím se ještě ozývala z opačného konce vesnice.

Sledoval jsem ho, jak zvedá pistoli a dává si ji do pouzdra. Do levé ruky vzal aktovku, přiskočil k bedně a vytáhl mačetu.

„Tudy,“ zavelel, vyhlédl z okna a vrhl se k zadní stěně.

Čtyřmi rychlými seky vytvořil průchod.

„Na přední stranu je vidět,“ vysvětlil a protáhl se otvorem.

Rychle jsem ho následoval.

Zastrčil si mačetu za opasek a vytáhl pistoli. Ukázal na vzdálený konec vesnice.

„Tam,“ řekl.

Rozběhli jsme se.

Půda byla kluzká a občas nás zasáhla nějaká sprška. Když jsme uběhli asi třicet metrů, ohlédl jsem se.

Rada mužů v khaki uniformách procházela vesnicí a střílela nazdařbůh. Na zemi jsem viděl dva dospělé a dítě. Slyšel jsem křik a viděl, jak lidé prchají do lesa i k říčce.

Uběhli jsme asi dalších sto metrů, když se vesnicí rozlehl odhodlaný výkřik. Ohlédl jsem se a poznal jsem, že jsme byli odhaleni. Pušky teď mířily na nás a střely se zarývaly do okolních stromů a chatrčí. Nějaký muž se k nám rozběhl.

Dohonil jsem Emila.

„Jak je to ještě daleko?“ zakřičel jsem na něj.

„Daleko,“ odpověděl. „Myslím, že to nezvládneme, ale měla by být v bezpečí. Podívejte!“

Před námi jsem viděl obyvatele vesnice mizet v pralese. Matky nesly děti, mladí pomáhali starým a ostatní běželi, co jim síly stačily. Měli štěstí, že se vesnice rozkládala skoro kilometr podél říčky. Takže těch pár mužů zapojených do akce nedokázalo vesnici obklíčit – proto se museli rozptýlit.

Jednou jsem uklouzl, ale ustál jsem to a běžel dál. Kulky mi hvízdaly kolem hlavy. Vzdálený konec vesnice se rychle vylidňoval. Zdálo se mi, že jsem zahlédl Veru, jak vede Mariu do houští, ale nebyl jsem si jistý.

„Dokázala to!“ křikl na mě Emil. „Běží do úkrytu!“ Odbočil a namířil ke křoví nalevo.

Právě jsem měnil směr, když upadl. Nejdřív jsem si myslel, že uklouzl, ale pak jsem uviděl krev. Zbarvila mu košili, kalhoty a levý bok. Chytil se za stehno a bok ve stejné chvíli, kdy jsem se vrhl na zem směrem k němu a začal střílet na pronásledovatele. Jednoho jsem zasáhl a druhý padl se šípem v boku, zastřelený někým z džungle.

„Je to zlé?“ křičel jsem.

Přes hluk jsem neslyšel jeho odpověď.

„– nic smrtelného!“ zachytil jsem, když to zopakoval.

„Vezměte si dokumenty a běžte!“

„Nemůžu vás tu nechat!“ řekl jsem a vypálil další dvě rány.

„Mě nezabijou! Zmizte! Vezměte si mačetu!“

Rozepnul si pásek a mačeta vypadla. Přisunul ke mně koženou aktovku. Byly na ní skvrny od krve.

„Maria je v bezpečí! Běžte!“ řekl tak, že to znělo jako zaklení.

Vypálil jsem zbylé náboje, zastřelil další dva muže a odhodil pušku.

„Dobře,“ řekl jsem a vzal si mačetu a aktovku. „Už běžím.“

Vyškrábal jsem se na nohy a zamířil do džungle. Nerad jsem ho tam nechával, ale neměl jsem jinou možnost.

Jak jsem běžel, zblízka jsem slyšel několik výstřelů. Než jsem se ukryl v husté zeleni, risknul jsem pohled zpátky.

Emil se opíral o loket a kryl mě střelbou z pistole. Musel špatně odhadnout jejich úmysly, protože se náhle zhroutil a pistole mu vypadla z ruky.

S nadávkami jsem se prodíral hustým porostem.

X.

Během vteřiny jsem byl úplně promočený. Uběhl jsem jen pár metrů hustým porostem a vlhkost mi pronikla až na kůži. Prodíral jsem se dál, doufal, že džungle trochu uvolní své sevření, a choulil se před smrtící kulkou.

Netrvalo příliš dlouho a zeleň se trochu rozestoupila.

V porostu se objevila skulina, která se stáčela doleva. Nedalo se mluvit o nějaké pěšince nebo stezce, jen tam byl porost trochu řidší. Vmáčkl jsem se do mezery bokem. Zaklonil jsem se, abych se vyhnul nízkým větvím, a kolem kotníků se mi omotávaly bány. Prodral jsem se těsným prostorem mezi dvěma stromy, trny se mi zachytávaly o oblečení a místy ho i roztrhaly. Průchod se trochu rozšířil, takže mi dovolil uběhnout asi pět metrů, než se zase uzavřel a smyčky lián se kolem mě opět snažily omotat.

Střelba se vzdalovala, postupně umlkala, až utichla docela. Prodral jsem se ven na otevřené prostranství, odolal pokušení se přes ně rozběhnout a opatrně jsem ho obešel. Neslyšel jsem žádné zvuky pronásledování, ale hradba okolní zeleně tlumila vzdálený hluk a svými vlastními zvuky přehlušovala všechno v blízkosti. Zdálo se mi, že terén začíná mírně stoupat.

Mačetu jsem používal co nejméně, abych po sobě nezanechal moc stop. Asi po půl hodině jsem byl zadýchaný, poškrábaný a krvácel jsem ze spousty malých oděrek. Krev přitahovala nejrůznější hmyz, ale jak jsem se neustále pohyboval a díky cloně potu a vytrvalému dešti ho byla většina setřesena, rozmačkána nebo odplavena, s výjimkou obzvlášť tvrdohlavých a vynalézavých jedinců. A ta zatracená aktovka s dokumenty se neustále o něco zachytávala.

Netušil jsem, jak daleko jsem se dostal, ale začínal jsem mít pocit, že jsem alespoň dočasně setřásl případné pronásledovatele, když jsem zaslechl vrtulník. O chvíli později přeletěl těsně nad vrcholky stromů vojenský transportní vrtulník. V džungli nebyl problém se před ním schovat. Přikrčil jsem se a vrtulník krátce nato zase zamířil zpátky, odkud jsem přišel.

Musím dál! Náhle jsem pocítil potřebu dostat se co nejdál. Pomyšlení na další skupinu pronásledovatelů v mých stopách mě přinutilo ohánět se mačetou bez ohledu na stopy, které po sobě zanechám, jen abych se dostal z husté džungle co nejrychleji pryč, někam, kde bych mohl postupovat rychleji. Trochu mě překvapilo, že jsem dosud nenarazil na žádné domorodce z vesnice. Napůl jsem doufal, že když se dostanu dost daleko od vesnice, někdo mě zahlédne a pomůže mi. Neměl jsem štěstí. Buď mě viděli a nechtěli se už dál angažovat, nebo prchali jiným směrem.

Terén mírně stoupal a porost řídl, i když jsem pořád neviděl dál než na tři metry ve všech směrech. Po chvíli se mi šlo už mnohem snáz a uvědomil jsem si, že opravdu mírně stoupám. Přes další nezarostlé místo jsem přeběhl, protože mě už opouštěly síly, a snažil jsem se dostat co nejdál. Byl to risk, ale nikdo mě nezastřelil, a získal jsem tak asi dvacet metrů. Na druhé straně se mi zdálo, že je porost trochu řidší.

Vzápětí jsem zase zdálky uslyšel střelbu. Možná objevili nějaké domorodce. Pomyslel jsem na Mariu a běžel dál. Nemohl jsem pro ni nic udělat předtím ani teď. Zatracený Emil a jeho aktovka s dokumenty! Jeho už tyhle problémy netrápily. Napadlo mě, co pro něj mors janua vitae znamenalo před chvílí a teď.

Chodidla mě bolela, ale utěšoval jsem se tím, že je brzy stejně přestanu cítit. Vždycky když jsem pochodoval moc dlouho, přestala časem protestovat. Asi se mi špatně prokrvují, ale někdy je necithvost požehnáním.

Proklínal jsem především Carla Berniniho za to, že zemřel v mé galerii a zatáhl mě tak do téhle šlamastyky. Jedním z mých největších přání bude zjistit proč, pokud ve zdraví vyváznu. Nejhorší nadávky jsem si však schovával pro Collinse. Anathemasit!

Svah byl postupně čím dál příkřejší a porost řidší. V tu chvíli jsem za to byl moc rád. Když jsem se dostal na místo, odkud byl daleký rozhled, zjistil jsem, že se šplhám na kopce, ze kterých nás Emil před naším setkáním pozoroval. Někde daleko za mnou se ozývala střelba. Zatoužil jsem po samopalu a místě, kde bych se mohl schovat a odpočinout si. A taky po polní láhvi s vodou, když už jsme u toho.

Nechtěl jsem se moc ukazovat na vrcholcích kopců, ale čím se dostanu výš, tím rychleji se budu moct pohybovat, ať už doprava nebo doleva. Takže vzhůru a vpřed. Aktovka s dokumenty byla s každým krokem těžší.

Aktovka… musím se jí zbavit, napadlo mě. A nejen kvůli únavě. To vůbec ne.

Když mě objeví a nebudu ji mít u sebe, nepokusí se mě zabít. A kdyby se jim podařilo mě zajmout, měl bych výhodnější pozici pro vyjednávání. Ano, aktovka musí pryč.

Začal jsem hledat nějaký výrazný orientační bod.

Asi po pěti minutách už byly vidět vrcholky nejbližších kopců. Zanedlouho jsem narazil na velký balvan, asi jen sto metrů od stromu, který mi z určitého místa svým tvarem připomínal hrbáče opřeného o hůl. V tom místě jsem vyhrabal pod okrajem balvanu mělkou jámu.

Vložil jsem do ní aktovku, zahrnul ji hlínou a udupal zem. Větví jsem uhrabal povrch a zamaskoval listím, větvičkami a kamínky.

Pak jsem pokračoval dál původním směrem.

Asi za čtvrt hodiny jsem došel k úzké zarostlé rokli, která vypadala, že vede mezi kopci. Spustil jsem se do ní. Nesmírně jsem toužil dostat se co nejdál za ty kopce. Šel jsem skoro jako náměsíčný. Adrenalin vyprchal a nohy jsem už dávno necítil. Když jsem se chtěl ohnat mačetou, musel jsem ji držet oběma rukama, a stejně mi připadalo, že kácím telegrafní sloupy. Jinak jsem ji táhl za sebou a vůbec už nedbal na to, jestli zanechám nějaké stopy. Několikrát mi vypadla z ruky a jednou jsem ji málem ztratil. Musel jsem se pro ni vrátit dvaadvacet kroků.

Na druhé straně kopců svítilo slunce a svah končil v zelené džungli. Hodně mi pomohlo, že jsem sestupoval ze svahu dolů. Do kopce bych se asi už nevyškrábal.

Plahočil jsem se dál a hledal nějaké příhodné místo, kde bych si mohl odpočinout.

Za necelou půl hodinu nato jsem se ve vlhké prohlubni vedle padlého stromu přikryl vějířovitými listy a bez ohledu na dotěrný hmyz i nádherné orchideje nad sebou jsem si k sobě přitiskl mačetu jako plyšového medvěda a odebral se na mnohem příjemnější místo.

Když jsem se probudil, bylo odpoledne. Ze spánku mě vytrhl hluk střelby. Jak dlouho se střílelo, to jsem nevěděl. Výstřely pomalu pronikaly do centrální nervové banky, která takové informace zpracovává. Chvíli to v ní hučelo, a pak mě začala budit.

Ležel jsem tam a toužil být někde úplně jinde. Měl jsem žízeň a byl jsem mokrý potem. Všechno mě bolelo. Nehýbal jsem se. Jen jsem tam ležel a poslouchal.

Nějakou dobu bylo ticho, pak se ozvala střelba a vzápětí zase umlkla. Během střílení jsem zaslechl nějaké výkřiky, ale nerozeznal jsem jednotlivá slova. Zdálo se, že se to ozývá na mé straně kopce.

Všechny mé smysly náhle ožily, což bylo trochu nešťastné, protože jsem se neodvážil pohnout. Už dlouho předtím jsem rezignoval na pohodlí. Snažil jsem se zachovat stoický klid a uvažoval, co se děje.

Nemělo smysl, aby pronásledovali domorodce a zabíjeli je. Tím by jen ztráceli čas, během něhož se mohli připravovat k odvetě. Byla by to blbost i vzhledem k tomu, jak dokonale domorodci tuhle oblast znali. Usoudil jsem, že se musí jednat o něco jiného. Možná získali dojem, že záznamy má někdo z domorodců.

Mírně jsem změnil polohu a snažil jsem se co nejvíc se uvolnit. Čekal jsem.

Uběhla hodina a já stále čekal. Neslyšel jsem nic jiného než obvyklé zvuky džungle.

Teprve koncem další hodiny se něco změnilo.

Ptáci ztichli. Poslouchal jsem je tak dlouho, že jsem je úplně přestal vnímat, ale když náhle utichli, překvapilo mě to víc než jakýkoliv zvuk.

V tu chvíli jsem se bál i otočit hlavu. Nedokázal jsem odhadnout, jak blízko se vetřelec dostal, dokud se sám neprozradí. Začal jsem rozcvičovat svaly, abych mohl na povel vystartovat a abych jim dal najevo, že je stále ovládám.

Uběhla dlouhá doba, než jsem je uslyšel.

Zvuky, které vydávali, jak se pohybovali porostem, dolétly až ke mně. Vždycky se zastavili, plížili se dál, zase se zastavili, a tak pořád dál. Občas jsem zaslechl i hlas, ale nerozeznal jsem, co říká. Nepoznal jsem sice, jak jsou daleko, ale pomalu jsem získával představu, jakým směrem postupují.

Pohybovali se pomalu, obcházeli mě širokým obloukem a zdálo se, že míří k severovýchodu. Postupně všechny zvuky jejich postupu utichly.

Teprve potom jsem se pohnul.

Pomalu, s bolestí, jsem přitáhl kolena k tělu a překulil se na bok.

Pak na všechny čtyři, mačetu připravenou v natažené ruce…

Plížil jsem se dopředu, vždycky si rukou vyklidil místo, než jsem tam dal koleno…

Zlehka, pomalu, potichu…

Pak druhé…

Začal jsem je dohánět. Nakonec jsem se dostal nalevo za ně. Držel jsem se vedle nich a natahoval uši, připravený okamžitě zalehnout nebo utíkat.

Když se zastavili, zastavil jsem taky. Když pokračovali dál, plížil jsem se vedle nich.

Nakonec se zastavili na nezvykle dlouhou dobu, a tak jsem se odvážil připlazit se blíž.

Byli tři a právě o něčem diskutovali. Pořád jsem nedokázal rozeznat jednotlivá slova, ale poznal jsem Moralesův hlas.

Ležel jsem na břiše a pozoroval je přes hustou clonu zeleně. Byli asi sto metrů ode mě na úzkém nezarostlém pruhu země. Dva stáli a třetí seděl na zemi. Viděl jsem je jenom částečně, v závislosti na jejich pohybech a taky na poryvech větříku, který občas zavíril ve větvích.

Postupně jsem nabyl přesvědčení, že ti druzí dva jsou Viktor s Dominikem. Viktor seděl na zemi, zády opřený o strom. Namáhavě dýchal. Jednou dokonce zasténal. Dominik s Moralesem stáli opodál a tiše se spolu bavili. Svoje slova doprovázeli živou gestikulací.

Nakonec Dominik došel k Viktorovi a dal mu napít vody z polní láhve. Olízl jsem si rty a zatoužil po té životodárné tekutině. Pak mu zapálil cigaretu a dal mu potáhnout. Morales zůstal stát stranou.

Uběhlo několik okamžiků. Pak Dominik udělal rychlý pohyb pravou rukou a mně chvíli trvalo, než mi došlo, co se stalo: vytáhl nůž z pouzdra na boku a bleskurychle podřízl Viktorovi hrdlo.

Jako by se nic nestalo, zašlápl nedopalek cigarety, rozepnul jeho pistolový pás s polní lahví, nožem a pistolí, a přehodil si ho přes rameno. Rychle mu prohledal kapsy a vyndal z nich věci, které jsem ze svého místa neviděl. Pak ho položil na zem a zkřížil mu ruce na prsou. Morales ho opovržlivě nazval bláznem, dostatečně hlasitě, že jsem to slyšel i já, ale Dominik si toho nevšímal. Usekl pár vějířovitých listů a zakryl jimi tělo. Chvíli nad ním postál se skloněnou hlavou, pokřižoval se a zvedl Viktorovu pušku.

Morales, který k němu mezitím došel, něco zamumlal, oba se otočili a vydali se opět na cestu. Šli stejným směrem jako předtím, ale teď už mnohem rychlejším tempem.

Zůstal jsem ležet v úkrytu ještě pár chvil a uvažoval, co to mělo znamenat.

Své raněné obvykle nezabíjíte, když vás někdo pronásleduje, jedině že by mohli prozradit nepříteli něco důležitého. Co by mohl říct Viktor skupině primitivních domorodců, co by Moralesovi uškodilo? Málo nebo spíš nic, usoudil jsem. Proto vzhledem k předchozí střelbě atomu, že Morales je evidentně na útěku, jsem došel k jedinému možnému závěru, že ho pronásleduje někdo jiný než domorodci. Kdo?

I když jsem si vůbec netroufl hádat, kdo by to mohl být, přimělo mě to k ještě větší opatrnosti. Džungle byla očividně plná indiánů, Moralesových mužů a jejich dosud neznámých pronásledovatelů. Ať už se těch manévrů účastnilo kolik chtělo lidí, zdálo se, že všem jde jen o jedno: Bretagnovy záznamy. Vzhledem k tomu, že jsem byl jediný, kdo věděl, kde jsou, cítil jsem se stejně jasně viditelný jako obrazy v Muzeu umění Johna a Mable Ringlingových. Budu si muset dávat pozor a neustále sledovat, co se děje nejen za mnou, ale i přede mnou, nemluvě o ostatních směrech.

S těmito myšlenkami v hlavě jsem pomalu postupoval kupředu.

Ze vzdálenosti jen pár metrů jsem si prohlédl místo, kde se zastavili. Nic bych nezískal, kdybych šel ještě blíž, takže jsem to místo obešel a pokračoval dál za Moralesem a Dominikem.

Neobjevil jsem žádné nastražené pasti, ani jsem neodhalil žádné známky pronásledování. Asi za hodinu jsem se opět dostal až k nim a sledoval je zprava.

Postupovali jsme vpřed ještě asi dvě hodiny, než se zastavili, aby si odpočinuli. S povděkem jsem přestávku přivítal. Zase jsem zalehl do úkrytu a pozoroval je, jak se usadili na padlý strom, zapálili si cigarety a pušky si položili na kolena. Tentokrát jsem se odvážil blíž, jakmile se začalo smrákat.

Moralesi, Moralesi… být tak blízko a nemít u sebe pušku, to je opravdu škoda.

Ale připadá mi, že jsme tu sami, jako dvě loďky na širém zeleném oceánu, a zatímco se k sobě pomalu blížíme, ty o mé ještě nevíš. Trpělivost? Nejen že ji mám, ale dokážu si ji i vychutnat díky tomu, čemu se říká očekávání. Jestli se s Dominikem rozdělíte, byť jen na krátkou chvilku, bude to mnohem jednodušší. Jestli ne… Noc bude dlouhá a tmavá.

Po krátkém odpočinku se zase vydali na pochod a šli až do úplné tmy. Samozřejmě jsem je tiše pronásledoval, a když se konečně zastavili, našel jsem si vhodný úkryt v hustém porostu.

Nasekali vějířovité listy a ustlali si na nich. Celou dobu tiše proklínali džungli. Nerozdělali oheň. Kouřili a pili z polních lahví a dohadovali se, jestli si mají ulovit něco k jídlu.

Vzpomněl jsem si na naše uvěznění, výslechy a na svůj slib…

Ne, zítra už lovit nebudeš, Moralesi. Ze zásady bych byl proti, aby tě za něco odsoudili a popravili, Moralesi. Ale není proti mým zásadám, když zemřeš násilnou smrtí, mojí rukou. Nesouhlasím s trestem smrti, protože se domnívám, že stát nemá právo nikoho připravit o život. Ale nejsem proti vraždě. Nikdy jsem se nezavázal, že se budu chovat podle pravidel společnosti, a povahou i přesvědčením jsem anarchista. Nenesu žádnou zodpovědnost za uspořádání světa, a proto se necítím být spoután jeho pravidly. Jako oběť společnosti jsem ochoten žít vedle člověka, jenž páchá větší zlo než já, ale jen pokud nepřekročí mez, kdy už nejsem ochoten to dál snášet. A když k tomu dojde, buď uteču, anebo zaútočím: často anonymně a zbraněmi, které mám, spíš než těmi, které mi byly určeny. Samozřejmě jsem hrozně rád, že takhle nesmýšlí všichni, protože bych nemohl žít tak jako teď, někde uprostřed mezi řádnou společností a jejími odpůrci – neboť takový případ nemusí nastat, a pak mi moje aurea mediocritas ukáže cestu, jak se dostat z potíží. Možnost, že by to bylo takhle, je však natolik vzdálená, že pragmatik jako já nemusí ztrácet dobrou náladu. Mediocrita firma, Moralesi. Nebojuji, abych zvítězil, ale abych udržel rovnováhu. Nejde mi o žádné vítězství, ale tvoje smrt přispěje k zachování patu se životem. Buď v klidu. Já v klidu jsem. Takže můžeš být taky. Zítra už ale lovit nebudeš.

* * *

Dlouho seděli a povídali si. Pak se uložili ke spánku na připravené lůžko z listů. V hovoru však pokračovali dál. Kdykoliv jsem si už myslel, že konečně usnuli, jeden z nich vždycky něco zamumlal a začali znovu. Nespavost? Obavy? Zřejmě. Začínal jsem usínat sám.

Úplně se setmělo, takže byly vidět jen obrysy, když kolem proletěl vrtulník. Byl daleko, ale ten zvuk se nedal s ničím splést. Připadalo mi, že jsem ho slyšel už několikrát předtím, ale nebyl jsem si jistý. Kromě prvního, který nade mnou přeletěl.

Zvuk je samozřejmě probudil oba a vyvolal další dohadování. Po chvíli si zapálili cigarety. Byl jsem v pokušení přiblížit se víc a zkusit zaslechnout, o čem se baví. Ale nakonec jsem si to rozmyslel. Tolik na tom zase nezáleželo.

Po chvíli zvýšili hlasy a několikrát jsem zaslechl slovo ‚čas‘. Podívali se na hodinky a zřejmě si je seřizovali.

Dominik s povzdechem vstal, obešel tábor a hlavní své pušky rozhrnoval okolní zeleň. Pak se posadil na skálu a pušku si položil na kolena. Morales zůstal ležet.

Skvělé! Už jsem se bál, že nebudou držet hlídky. Když se takhle rozdělili, usnadnilo mi to situaci.

Tváře a ruce jsem si zamazal čerstvou hlínou, pro případ, že se mi starý nános odloupl. Vlhká směsice kompostu a půdy pěkně voněla. Pak jsem se opatrně zvedl z úkrytu a propátral nejbližší okolí. Třikrát jsem v rozšiřující se spirále obešel tábor, abych se ujistil, že mě nikdo nepozoruje jako já svou kořist. Nakonec jsem usoudil, že vzduch je čistý.

Opět jsem se přiblížil k táboru, tentokrát mnohem blíž než předtím. Dominik byl právě na obchůzce. Sledoval jsem ho asi čtvrt hodiny, jak přechází sem a tam, rozhlíží se a upírá oči do tmy. Samozřejmě že jsem se už dávno ve tmě rozkoukal, a téměř zakrytý měsíc mi shora trochu pomáhal.

Vrátil se ke skále, a když se usadil, připlížil jsem se blíž. Kdybych ho chtěl v tu chvíli napadnout, asi bych použil mačetu. Jenže jsem si byl jistý, že by stihnul vykřiknout a možná i vystřelit, než bych ho zabil. Morales bude okamžitě na nohou a v příští vteřině to schytám já. Musel jsem Dominika zabít v naprosté tichosti.

Dýchal jsem otevřenými ústy a pomalu se plazil blíž.

Zase se postavil a rozhlédl se. Strnul jsem.

Pak se otočil doleva a po několika krocích se zastavil. Dostal se tak ke mně trochu blíž, a zároveň dál od Moralese. Měl u sebe sice pistoli, ale pušku nechal opřenou o skálu. Nebylo mi jasné, co dělá…

… dokud si nenatrhal hrst listů z nejbližší větve, neodepnul si pistolový pás a neodložil ho na zem. Pak si rozepnul kalhoty a stáhl je dolů i s trenkami.

Nečekal jsem, až si úplně dřepne.

Připlížil jsem se tiše za něj.

Musel jsem uznat, že je to strašně potupná smrt, ale nehodlal jsem se dívat tomuto darovanému koni na zuby.

Musel pochopitelně zemřít. Nemohl jsem riskovat a jenom ho omráčit. Pokud by se mi to nepovedlo hned napoprvé, oba dva bych nezvládl – a já musel dostat Moralese.

Zvedl jsem mačetu.

Dominik měl obě ruce položené na zemi, aby udržel rovnováhu, a hlavu měl mírně nataženou dopředu.

Zvedl jsem se na kolena a přesunul levou nohu dopředu. S mačetou nad hlavou jsem se postavil.

Chybička se vloudila. Škoda.

Jak jsem se rozmáchl, nějaká zatracená liána se zachytila za čepel.

Zaslechl to, vykřikl, zvedl ruce a svalil se na levý bok.

Slyšel jsem, jak mu praskla pažní kost, kterou jsem zasáhl místo jeho krku. Zařval znovu, ale Morales už byl na nohou.

Pustil jsem mačetu a pravou rukou hrábl po odloženém pásu s pistolí. Levou jsem ho chytil pod krkem a přitáhl si ho před sebe jako štít.

Spatřil jsem záblesk a uslyšel výstřel přesně v okamžiku, kdy jsem nahmatal a rozepnul pouzdro na pistoli. Vystřelil ještě dvakrát, než se mi podařilo vytáhnout pistoli a opětovat palbu. Při každém výstřelu sebou Dominik škubnul. Morales vyprázdnil zásobník, zatímco já vypálil dvě rány, po kterých upustil zbraň a klesl k zemi.

Dominik mi ležel bezvládně v náruči a Moralese jsem slyšel nadávat. Pustil jsem svůj štít a odstrčil ho vedle sebe na zem. Přitom jsem si levou rukou přejel po boku a ucítil něco vlhkého a lepkavého. Jestli to byla jeho krev nebo moje, to jsem nevěděl.

Obešel jsem Dominika a pomalu se vydal směrem, odkud přišel. Posadil jsem se na jeho místo na skále a pozoroval Moralese.

Zvedl hlavu a podíval se na mě. Nemohl jsem rozeznat jeho rysy.

„Jsem raněný,“ řekl po chvíli.

„Kdo by to byl řekl?“

Nastalo dlouhé ticho. „Wiley? Ovidius Wiley?“ zeptal se. „ To j ste vy?“

„To, co ze mě zbylo,“ řekl jsem.

„Nikdy jsem vám neměl věřit.“

„To je bystrý postřeh.“

Zbloudilý paprsek měsíčního svitu mi prozradil, že má pušku téměř nadosah.

Vstal jsem a s namířenou pistolí jsem k němu došel. Odkopl jsem prázdnou pistoli do hustého porostu a pušku odnesl z jeho dosahu.

Vrátil jsem se a převrátil ho na záda. Nebráni se a neřekl ani slovo. Na košili a kalhotách měl krev.

Zastrčil jsem si pistoli za pás a opatrně mu stáhl košili. Škrtl jsem sirkou, abych si posvítil na zranění.

„Je to moc zlé?“ zeptal se, když se naše pohledy zkřížily.

„Máte prostřelené rameno a díru v břiše,“ informoval jsem ho a zhasnul sirku. „Bolí vás to ještě někde jinde?“

„Myslím, že ne,“ řekl a prudce vydechl. „Nevím. Ta rána v břiše bolí nejvíc.“

Nahmatal jsem jeho polní láhev, napil se, nadzvedl jsem ho a dal mu napít. Než jsem ji zavřel, ještě jednou jsem se napil. Košili jsem mu otřel rameno, pak jsem ji složil do malého obdélníku a ten přitlačil na ránu v břiše. Jeho zdravou pravou ruku jsem mu přitiskl na improvizovaný tlakový obvaz, zvedl jsem ho do sedu a opřel o kmen stromu. Napil jsem se, zapálil cigaretu a podal mu ji.

„Díky,“ řekl.

Vrátil jsem se ke skále a polní láhev si vzal s sebou.

„Provedl jste to mistrně,“ řekl. „Nikdy by mě nenapadlo, že spadnu takhle do léčky.“

Zabručel jsem v domnění, že mluví o tom, co se právě stalo. Ale on pokračoval.

„Jak se vám je podařilo dostat do vesnice tak rychle? Bylo to načasování náhodné, nebo je to čistě vaše práce, za kterou vám náleží uznání?“

„Byl v tom i kus štěstí,“ odpověděl jsem neutrálně, protože jsem mu nechtěl prozradit, že mu vůbec nerozumím.

Zakašlal a zasténal bolestí.

„Tak co?“ řekl poněkud podrážděným tónem. „Dostal jste, co jste chtěl?“

„Ano.“

„Víte to jistě?“

„Jak to myslíte?“

Slabě se uchechtl.

„Jen tak,“ řekl. „Chtěl jsem říct, že si člověk nikdy nemůže být moc jistý, nemyslíte?“

Rozhodl jsem se, že mu nedopřeju Pyrrhovo vítězství a nedám mu najevo, jak mě jeho poznámky vyvedly z míry. Nakonec, proč by mi mělo vadit, jestli není s dokumenty všechno v pořádku?

Přesto mi to dělalo starosti. Kdyby se po tom všem, čím jsme prošli, abychom je získali, ukázalo, že jsou bezcenné, bylo by to fiasko. Z morálního hlediska se nedalo s těmi dokumenty dělat nic, co by se dalo považovat za správné. Ale Emilův nápad se mi zdál nejpřijatelnější a byl jsem ochoten ho pomoct uskutečnit. Nejpravděpodobnější bylo, že se Morales snaží celou věc neohrabaně zpochybnit, abych se příliš neradoval z vítězství.

Šel jsem si pro Dominikovu polní láhev. Necítil jsem se dost silný na to, abych se ho dotkl, natož ho něčím zakryl.

Dal jsem Moralesovi napít a se zadostiučiněním poslouchal, jak dýchá stále rychleji.

„Jak dlouho jste to o mně věděl?“ zeptal se.

„Že ve svém postavení jednáte jako vůdce nějaké partyzánské skupiny – Tupamaro, nebo jak si sakra chcete říkat – a ne jako policejní inspektor? Že opravdu můžete být Saci?“ zeptal jsem se. „Nevím. Párkrát mě to napadlo, potom co jste nás pustili.“

Odfrkl si.

„Měl jste za úkol dostat dokumenty nebo mě?“

Nemohl jsem se zbavit příjemného pocitu triumfu, protože jsem si připadal, že chodím dokola se zavázanýma očima ve hře na slepou bábu.

„Samozřejmě že dokumenty,“ řekl jsem. „Vás nikdo nepovažuje za příliš důležitého.“

Odplivl si.

„Bude ze mě cause célèbre! Výzva pro hnutí. Budou uneseni diplomaté a vyměněni za mou svobodu. Chytil jste příliš velkou rybu, kterou nedokážete udržet, Ovidie. Tím, že mě zajmete, jen podpoříte hnutí!“

Opět se rozkašlal, sevřel si břicho a zasténal.

„Jak dlouho jim bude ještě trvat, než dorazí?“ zeptal se.

„Kdo?“

„Vaši spolupracovníci, další horliví čmuchalové. Říkejte si jim, jak chcete. Vy už jste si chvilku slávy užil. Kdy přijdou oni?“

„Zhoršuje se to?“ zeptal jsem se ho.

Zaklel.

„Musíte mít u sebe nějaké morfium, pro případ nouze!“ vyhrkl.

„Zdá se, že žijete v nějaké utkvělé představě,“ poznamenal jsem a vrátil se ke skále. Napil jsem se z Dominikovy láhve. „Mně vůbec nejde o to, jestli jste Saci nebo ne. Pro mě je důležité jen to, že jste Morales a že jsem slíbil, že vás zabiju.“

„Lžete!“ vyštěkl. „Když umřu, stane se ze mě mučedník. Pro vás jsem nedotknutelný, živý i mrtvý.“

Po chvilce se zeptal: „Komu jste to slíbil?“

„Sobě,“ oznámil jsem mu. „Zato, jak jste se chovali ke mně a Marie. Ale nedělejte si moc nadějí, že z vás bude mučedník. Che Guevara nejste. Zmizíte bez povšimnutí. Kolik lidí ví, kdo Saci vlastně je?“

„Nevěřím vám,“ řekl. „Mluvíte-li pravdu, proč to neskončíte a nezastřelíte mě?“

Zapálil jsem si první cigaretu snad po sto letech.

„Protože se chci dívat, jak umíráte.“ řekl jsem.

Po dalším záchvatu kašle následovaném klením, když se trochu uklidnil, tiše řekl: „Pořád vás ještě můžu ranit.“

Kouřil jsem dál a nechal ho mluvit. Nic jiného už dělat nemohl. Co si tak mohl myslet, že by mě mohlo ranit?

„Ten muž, který vám dokumenty předal,“ řekl Morales se zlomyslným potěšením v hlase. „Nevím, kdo to je – ale určitě to není Emil Bretagne.“

Tak tohle to bylo. Promluvil jsem neutrálním hlasem se stopou únavy, což nebylo těžké.

„To je jedno,“ řekl jsem.

Měl toho na srdci ještě hodně, ale nedopřál jsem mu tu radost a nevěnoval mu žádnou pozornost. Když mu nevyšel ani poslední triumf, postupně ztichnul. Nakonec se ponořil do úplného ticha. Čekal jsem až do svítání.

* * *

Trval jsem na tom, že s ním chci mluvit o samotě. Nedal jsem se ničím odradit a stále opakoval svůj požadavek, až jim konečně došlo, že to myslím vážně.

Vyprovodili Mariu z chatrče a nechali mě s ním samotného. Pochyboval jsem, že měli dost času tam dát štěnici, přesto jsme mluvili šeptem.

„Claude?“ oslovil jsem ho. „Jak se cítíte?“

Ležel na lůžku a hleděl do stropu. Horní část těla měl čerstvě převázanou. Slabě se usmál a řekl: „Přežiju to.“

Otočil hlavu a podíval se mi do očí.

„Jak jste na to přišel?“

„Morales mi řekl, že nejste Emil. Myslel si, že mě tím raní. Mýlil se.“

„Kde je Morales teď?“

„Zemřel.“

„Jak?“

„Zabil jsem ho.“

„Byl jste s ním sám, když vám to řekl?“

„Až na jeho mrtvého poskoka.“

„Řekl jste to někomu?“

„Ne. A nemám to ani v úmyslu.“

„To je od vás hezké. Získám tím čas. Co vás přivedlo na myšlenku, že jsem Claude, když jste zjistil, že nejsem Emil?“

„Po pravdě řečeno, měl jsem podezření, že jste Claude, už předtím. Emil zmizel těsně před vaší domnělou smrtí. Připadalo mi divné, že by se o tom dozvěděl tak rychle, když byl na cestách a měl plné ruce práce s přerozdělováním peněz. A proč by se potřeboval vloupat do svého vlastního sejfu, aby získal záznamy? Jeho zmizení, vaše zdánbvá smrt a jeho objevení se s úplně novými plány mi připadalo dost zvláštní. Ale teprve to, jak jste se včera vyhýbal Marie, mi prozradilo, kdo skutečně jste. Dokonce ani Morales si nebyl jistý vaší pravou totožností. Zmátlo ho, že se náhle objevil na scéně a způsobil rozruch člověk, který je stejně zběhlý v oblasti financí, do detailů zná celý podnik, a ještě je mu fyzicky podobný. Uvažoval, že jste sovětský agent, zapojený do složitého spiknutí, které mělo znepokojit CIA. Cítil se trochu ublížený, že se jeho organizaci s tím plánem nikdo nesvěřil, protože by rádi spolupracovali. Neměl moc času se vás vyptávat, co?“

„Ne. Za pár minut přišel protiútok.“

Očima opět zabrousil ke stropu.

„Takže jste si domyslel, co se stalo s mým bratrem,“ řekl.

„Když jste se v Římě dostal do potíží, předpokládám, že jste s ním probíral možnost odjet rychle do Brazílie. To mu však dělalo velké starosti, protože byl jedním z Moralesových revolucionářů – což je důvod, proč vás okamžitě odhalil jako podvodníka – ale zároveň se nechtěl vzdát vaší finanční podpory. Přemluvil vás, abyste se sešli v Lisabonu, kde se vám pokusil vysvětlit, co dělá, a přemluvit vás, abyste se přidal na jeho stranu, ještě dřív, než přijedete do Brazílie, kde byste to zjistil sám a způsobil mu potíže. Věřím, že měl zbraň, a když po nevyhnutelné hádce následovala rvačka, nešťastnou náhodou zbraň vystřelila a zabila ho – přímo do obličeje, což stačilo, aby si Maria při letmém pohledu myslela, že jste to vy. Vás to přivedlo na nápad se za něj vydávat a pokusit se odčinit alespoň něco z toho, co udělal.“

„Děkuji,“ řekl. „V podstatě je to tak, jak jste řekl. Teď to víme jen my tři.“

My tři. On, já – a Maria. Nebo abych to řekl ve správném pořadí, on a Maria. A já.

„Řekněte mi, měl byste přístup k penězům, které se vám podařilo vybrat a převést, kdybyste byl někdo jiný než Emil Bretagne?“

„Ano,“ řekl a znovu ke mně otočil hlavu a přimhouřil oči. „Zařídil jsem to tak. Některé účty jsou přístupné jen na otisk palce. Přirozeně mého palce. Proč?“

„Pokud byste znovu zemřel, pak by oba Bretagnové byb mimo hru a vy byste se klidně mohl osobně starat o financování vašich plánů v této oblasti.“

„Nerozumím vám.“

„Doktor, kterého přivedli a který vás dával dohromady, říkal, že to přežijete.“

„Ano.“

„Pak je to docela jednoduché. Zmýlil se v diagnóze. Navštíví vás, nějakou dobu tu bude, a když odejde, oznámí, že se váš zdravotní stav prudce zhoršil, došlo k vnitřnímu krvácení a zástavě srdce. Vystaví úmrtní list, ve kterém uvede, že Emil Bretagne zemřel. Pak všichni odjedeme, necháme vás, abyste se zotavil a věnoval se své práci. Ach, ano. Vaším posledním přáním bylo, aby vaše ostatky byly uloženy zde, mezi domorodci, které jste si tak oblíbil pro jejich laskavou povahu, a tak dál.“

„Jak to chcete zařídit? A proč byste to dělal?“

„Dostáváte každý den noviny?“

„Ano. Obvykle jsou ale den nebo dva staré. Řidiči autobusů pár výtisků nechávají na zastávkách. Jeden domorodec mi je nosí.“

„Děkuji. To mi něco vysvětlilo. Poslal jste Veru, aby mě našla, protože jste si přečetl ten článek v novinách, je to tak?“

„Ano. Stal jste se jediným agentem CIA, o kterém jsem věděl. Přečetl jsem jí článek a řekl jí, že s vámi musím mluvit. Slíbila, že vás najde a přivede sem. Je velice zvláštní a vynalézavá.“

„To bych řekl. Přesto tohle všechno nemohl vědět. Musel všechno vsadit na tuhle jedinou kartu.“

„O kom to mluvíte?“

„Znám muže ze CIA, který má na starosti tuhle operaci, už poměrně dlouho. Netušil jsem, že pro ně pracuje, až do chvíle, kdy ke mně dneska ráno přivedl záchranný oddíl. Znal jsem ho celá léta jako druhořadého kritika umění. To byla velice dobrá zástěrka. Umožnila mu cestovat po celé Evropě a být svým pánem. Muselo to být v této jeho roli a možná i důvod, proč ji hrál – že na tuhle věc narazil při pátrání po činnosti galerie Znamení ryby. Nebude to žádné velké překrucování pravdy, když ho požádám, aby potvrdil, že Emil Bretagne zemřel dnes, tady na tom místě, a ne před pár týdny v Lisabonu.“

„To je tak dobrý přítel, že udělá, o co ho požádáte?“

„Sakra, to ne. Ale vy už pro něj nejste důležitý. Chce ty záznamy. A vzhledem k tomu, že jsem jediná osoba, která ví, kde jsou, jsem si jistý, že se domluvíme.“

Chvíli jen tak ležel a zjevně o tom přemýšlel. Pak řekl: „Ani nevím, jak vám poděkovat.“

Vytáhl jsem svou špinavou náprsní tašku a našel umazanou vizitku. Podal jsem mu ji.

„Vezměte si ji,“ řekl jsem. „Vzpomeňte si na mě, až bude nějaké místní umělecké dílo potřebovat propagaci.“

Přijal ji a přikývl. Pak se usmál.

„Requiescat in pace,“ popřál jsem mu. „Mors janua vitae.“

*.*.*

Později jsem si mohl přečíst na zadních stránkách Timesů krátké zprávy týkající se Bassenrutu, menšího zemětřesení ve vládě a pokračujících tvrdých zákroků proti revolucionářům. Obvyklé věci. Maria mě vyprovodila na letiště a vzala s sebou i Veru. Vera mi dala figu – amulet pro štěstí, který jsem si zastrčil do kapsy, a Maria mi věnovala vřelý polibek na rozloučenou, který jsem nemohl odmítnout. Pochopitelně tu zůstávala, aby svým dílem přispěla na pomoc kmenům z Matto Grossa. Obě mě vyprovodily ještě jednou, o několik hodin později, poté co našemu letadlu praskly tři pneumatiky na levé straně, naklonilo se, utrhlo si křídlo a začalo hořet. Nevím, jestli mi pomohla figa, nebo se prokázala Berwickova teorie o štěstěně, ale nehoda si vyžádala dva životy a já byl jediný cestující, který nebyl vůbec zraněný. Napodruhé se mi podařilo odletět, i když bylo trochu strašidelné loučit se dvakrát během jediného dopoledne.

Zbytek cesty už proběhl bez incidentu. Většinu času jsem strávil přemýšlením o tom, jaký by asi byl život s Mariou a vzpomínkami na autobal, který jsme viděli v Riu den před odjezdem na letiště. V současné době roste zájem o autobal, sport, který vznikl poměrně jednoduše jako přímý důsledek do– pravní situace. Široké, uzavřené ulice slouží jako hřiště, na kterém dva týmy po pěti řidičích ve svých autech hrají fotbal s tvrdým míčem o průměru asi sto dvacet centimetrů. Obvykle se používaly staré ojetiny, které hráči během hry úplně zdemolovali. V utkání, které jsem viděl, však měli poslední modely, a to přitáhlo obrovské davy diváků. Když jsem je sledoval, jak do sebe narážejí a postupně mění své elegantní, nablýskané karoserie v beztvarý šrot, myslel jsem na Mariu – která spolu s Verou stála vedle mě a nadšeně fandila – a pocítil jsem sympatie k míči, který, podobně jako já, stál na začátku hry uprostřed silnice. Ano, propast se zavřela a já si uvědomil, že někdo jako Claude, ze kterého by se svým způsobem mohl zrodit světec, jenž nepostrádá duchovní sílu, bude mnohem lepším partnerem pro menší Fůrii. Přesto jsem s jistou lítostí nasál poslední závan pekelné síry spolu s výfukovými plyny. Ale bral jsem to filosoficky, což mi poskytlo jistou útěchu a ponaučení. Také jsem cestou domů jedl, pil a spal.

Walt se nakonec smířil s tím, že dovolávat se mého vlastenectví nebo spoléhat na mou chamtivost je bezvýsledné a že výměnou za dokumenty požaduji jen jedinou věc.

„Tak dobře, ty parchante,“ řekl a zapálil si doutník.

„Dobře, ty parchante,“ opakoval a namířil na mě doutník jako značkovací železo. „Takže teď je mrtvej i Emil. Mor na ně, na oba! Dokonce ti pošlu i kopii úmrtního listu. Předpokládám, že budeš chtít schválit mou zprávu, než ji odevzdám.“

„To nebude nutné,“ ujistil jsem ho. „Vzhledem k tomu, že jsem za ty roky přečetl už hodně tvých článků, vím jistě, že bez větší námahy dokážeš celou záležitost dostatečně zatemnit.“

„Dobře, ty parchante,“ řekl. „ A teď mi ukaž, kde jsou ty dokumenty.“

Zavedl jsem ho zpátky do džungle, na místo, kde nedaleko velkého balvanu stál strom, jenž mi z jistého úhlu připomněl hrbáče s holí.

Když jsme si potřásli rukama a zpečetili tak dohodu, vzal mě v Riu na večeři do skvělé restaurace, kterou vybral, aby mi ukázal, že už ke mně nechová žádnou zášť. Moje zmizela při skvělém jídle, které objednal, a dokonce jsem mu odpustil i to, že přemluvil Mariu, aby si vzala vysílač – podobný tomu, který mi dal Morales a chtěl, abych ho spolknul – díky němuž nás sledoval celou cestu se svou jednotkou. Nakonec jsem mu neměl za zlé ani to, že sledoval každý můj pohyb od chvíle, kdy nás objevil po našem propuštění, až do setkání s Emilem. Nepokusil se mě vzít do party a zasvětit mě do svých plánů, protože usoudil – správně – že bych odmítl. Ale podařilo se mu přemluvit Mariu. Využil toho, že se jí zdálo, že v její věci nic nepodnikám, a slíbil jí, že tohle pomůže. Ano, věděl všechno o Marie a Claudovi. Sledoval každého, kdo byl nějak spojen se Znamením ryby. Dodrží svůj slib? Usoudil jsem, že by mohl, protože i kdyby to neudělal, neměl by důvod znovu oživit Clauda Bretagne, aby pomohl vyřešit situaci v Brazílii. Ve skutečnosti by takový čin byl spíš na překážku. Lepší bylo nechat ho spát.

Po návratu mě doma přivítal Bill Mailer. Po mém odchodu se ujal galerie Taurus a zůstal tam v mé nepřítomnosti, aby mi tam ‚držel místo‘, jak to vyjádřil. Díky tomu byl byt v ještě lepším stavu, než když jsem ho opouštěl. Vymaloval, umyl okna a vyšamponoval koberce. Když se dozvěděl, že už nemám žádné problémy se zákonem, objal mě se slzami v očích, pak odběhl, svolal své přátele a obnovil život komunity v zadních pokojích. Ten večer jsem uspořádal večírek na oslavu svého návratu, a zase mě obklopila vůně kadidla i nevinnosti, hudba, smích a uvolněná atmosféra.

Za několik měsíců jsem dostal zásilku domorodého umění, většinou dřevořezeb, z nové pobočky v Brazílii. Většina děl měla velice slušnou kvalitu. Vystavil jsem je a měl jsem s nimi úspěch. Byl mezi nimi jeden obzvlášť ošklivý kousek: postava s propadlým břichem, zvlášť nápadnými genitáliemi a strašlivým výrazem v obličeji, kterou do levé nohy kousal malý pejsek. Koupil jsem ho sám a poslal bratrovi a švagrové k výročí jako dar, abych jim dal najevo, že už jsem se trochu zklidnil. Doufám, že je to bůžek plodnosti. Ať jim slouží.

Ta soška mě zase přiměla k přemýšlení. Předčasně. Ještě nenastal čas přemýšlet tímto směrem. Ale během krátké průtrže mračen se moje mysl valila podél obrubníku směrem k nevyhnutelnému. Znovu jsem v duchu prožil celou cestu, nejdřív do vazby, odtud do Virginie, Říma, Brazílie a nakonec zpátky domů, viděl jsem opět všechna ta těla, násilnosti a lumpárny, ale také pár neopakovatelných chvil, které tam nějak proklouzly, a nakonec jsem si vzpomněl i na to, co mi Maria řekla v ten poslední den. Zřejmě měla pocit, že mi dluží vysvětlení, a možná i proto, že to musela někomu říct, a Claudovi nemohla.

S Carlem Berninim přišli na poněkud naivní plán, jak získat hodně peněz. Nevěřím, že by Carl předtím, než mu alkohol zatemnil mozek, na něco podobného přistoupil. Ale zřejmě se dostal do zoufalé situace. Musel být úplně na dně, když se odhodlal vydírat organizaci s propracovanou obranou přesně proti takovým případům. Předstírali bouřlivý rozchod, aby nevzbudili ani stín podezření, že mají tajnou dohodu. Maria se dokonce dala dohromady s prvním pohledným mužem, kterého potkala – což byl náhodou Claude – aby dala najevo, že Carl patří definitivně minulosti. Nikdy by ji nenapadlo, co k tomu zvláštnímu muži začne cítit. Carl se s ní poté, co se na několik měsíců stáhl do ústraní, sešel naposled. Během světlejších chvilek celou věc pečlivě uvážil. Došel k názoru, že kvůli bezpečnosti, a chytré hlavě navíc, bude nejlepší zasvětit do plánu třetí osobu – které přeje štěstí a má za sebou jistou kriminální minulost a které může důvěřovat, protože s ní kdysi spolupracoval – tedy mě. Takže se vypravil do New Yorku, aby mě navštívil. Později, když jsem jí v Římě zavolal, myslela si, že to znamená, že jsem souhlasil a jsme ve městě oba dva. V tu chvíli byla rozpolcená mezi svým původním nápadem vydírat Znamení ryby kvůli jejich nelegální činnosti a mezi starostmi o Clauda, svou novou lásku, tou dobou v Lisabonu. V další větě jsem její dilema vyřešil, když jsem ji oznámil, že Carl je mrtvý. Tím pádem přestala být vázaná slibem daným Carlovi, a tak okamžitě odjela do Lisabonu. Tam ovšem zjistila, že Claude je taky mrtvý. Vrátila se tedy domů a mučená výčitkami a zmítaná hněvem se opila.

To byl její příběh a jediná další informace, kterou jsem získal ohledně svého bývalého partnera.

Ale jako vždy, když jde o něco důležitého, tam, kde dochází fakta, rodí se spekulace.

Já vidím jen dvě možnosti. První je, že se lidé ze Znamení ryby nějak dozvěděli o jejich plánu. Možná Carl neudržel jazyk za zuby, když se opil. Nechali ho dojet až ke mně a pak mi ho zapíchli v galerii – nebo ho tam dovlekli násilím a zabili. Nechali mi ho tam jako výstrahu pro případ, že bychom spolu jejich plán už třeba probírali po telefonu a mě napadlo, že se do toho pustím na vlastní pěst. Tahle myšlenka ve mně vyvolala ostražitost vůči mým Rybím konkurentům, zvlášť v tom smyslu, že jsem se ani nepokusil kontaktovat žádného z umělců z Brunova seznamu. Ale třeba se vnich mýlím. Protože mě napadla druhá, ještě odpornější možnost.

Co když mě, právě mě – protože mě Maria znala a věřila mi a přes ni jsem se mohl dostat ke Claudovi a díky němu do toho zamotaného případu v Brazílii, ať už tak, jak se to skutečně stalo, nebo podle nějakého jiného plánu – byl Collins ochotný obětovat? Zkrachovalého podvodníka, alkoholika bez přátel, který byl v této zemi možná i nezákonně… A co když to provedl s úmyslem mě z té vraždy obvinit, a zároveň probudit moji zvědavost, tak aby mě mohl nejen přinutit tu záležitost vyřídit, ale abych alespoň částečně toužil ji dovést do úspěšného konce? Uvažoval jsem o tom. Anonymní telefonát na policii, usvědčující mě ze lži, a zároveň nepřímý důkaz proti mně v případu vraždy, to mi dělalo celou dobu starosti. A pak tu byla ta záležitost s údajnými otisky prstů na té zbrani.

Po pravdě řečeno, je mi jedno, která z těch možností je správná, a nezajímá mě ani, jestli se jen chopil příležitosti, nebo ji sám vytvořil. Collins mě využil ještě bezohledněji než Morales a udělal stejnou chybu: Domníval se, že když bude po všem a já to přežiju, změním myšlení a naučím se žít s tím, co se stalo, smířím se s tím, protože se stejně nedá nic jiného dělat. Vtom by měl pravdu, pokud bych hrál podle jeho pravidel. Collins i Morales představují část společnosti, která když je napadena zbraněmi společností uznávanými, dokáže se bránit nesčetnými vrstvami zákonů, byrokracie, lží a výmluv. Zůstávají v bezpečí svých paláců, přesvědčeni, že se dokážou ubránit proti všem možným útokům v rámci pravidel hry, ovšem sami jsou připraveni tato pravidla kdykoliv porušit.

Ještě je však dost času o tom přemýšlet, protože mám před sebou pořád ještě dlouhé neškodné období, kdy budou vzpomínky blednout až do zapomnění, ale ta zásilka dřeva, oživeného láskyplnýma rukama dojemně adoptovaných domorodců, jejichž bratry Morales bez skrupulí povraždil, mi připomněla jiný slib, který jsem si v duchu dal, podmíněný tím, že přežiju rozhodující střet s tím mužem, a to mě přivedlo k tomuto malému zamyšlení. To je všechno.

Collinsi, pane nad osudy jiných, který děláš rozhodnutí, jež mohou zabíjet nebo mrzačit na druhém konci světa, nebo jen přes ulici, občas s dobrým úmyslem, občas zbytečně: jsme příbuzní, bratři, ty a já. Protože kromě vítězství, prohry a patu si oba uvědomujeme, že existuje ještě čtvrtý způsob, jakým může skončit šachová partie. Oba víme, že i když to není napsáno v pravidlech, hráč může ukončit hru převržením šachovnice a uškrcením soupeře.

Ještě je brzy, přestože je pokročilá hodina a ty máš stále čas na lov – lidí, tajemství, moci – čas na život ve svém civilizovaném stylu podle Aristotelova výroku, s pocitem, že nejlepší místo pro násilí je v zákulisí, kde ho nevidíš.

Buď v klidu. Ještě buď chvíli v klidu. Já jsem. Takže můžeš být taky.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai