ROGER ZELAZNY

OKO KOČKY

ČÁST I

U dveří Domu Temnoty

leží dva rudí kojoti s otočenými hlavami.

Nayenezgani si mezi nimi dělá cestu černou holí

a přichází, aby mě našel.

S bleskem za sebou,

s bleskem před sebou

přichází, aby mě našel

s kamenným krystalem a mluvícím ketahnem.

Dále, v koutech za dveřmi Domu Temnoty,

leží dvě červené sojky s otočenými hlavami.

S bleskem za sebou

s bleskem před sebou

si dělá mezi nimi cestu černou holí

a přichází, aby mě našel.

Ještě dále, u zhořelého Domu Temnoty

leží dva rudí puštíci s otočenými hlavami.

Dělá si mezi nimi cestu svojí holí

a přichází, aby mě našel

s kamenným krystalem a mluvícím ketahnem.

Uvnitř Domu Temnoty,

kde leží dva sýčci s otočenými hlavami,

je Nayenezgani odhazuje na bok,

přicházeje, aby mě našel

s bleskem za sebou

a s bleskem před sebou.

Maje s sebou kamenný krystal a mluvící ketahn,

přichází pro mne.

Přichází ze středu země.

Dále…

MODLITBA ZAHÁNĚJÍCÍ ZLO

V noci, poblíž východního konce svažujícího se terénu usedlosti obehnaného zdí, necelé čtvrt míle od samého domu, u nevelké hromady dřeva, stojí pod bezměsíční oblohou v absolutním tichu a naslouchá.

Země pod jeho botama je vlhká. Studený vítr říká, že zima, i když nechtěně, ale přece v New Yorku ustupuje jaru. Člověk zvedá ruku a lehce se dotýká černé linie větvičky po své pravé straně. Pod svou širokou, tmavou rukou snící o létu cítí pupeny svěží, letošní zeleně.

Má na sobě modrou flanelovou košili volně padající na džíny. Široký pás ze škeblí a lastur ji drží v pase. Na prsou mu visí těžký náhrdelník z květů dýní. Na krku má tenký pásek heiche, na levém zápěstí stříbrný náramek s nebroušenými úlomky tyrkysu a korálu. Knoflíky jeho košile jsou vyrobeny z vyklepaných deseticentů ze začátku dvacátého století. Červená čelenka drží pohromadě dlouhé vlasy.

Vysoký člověk z jiných míst a jiných časů naslouchá tomu, co může, ale také nemusí být slyšitelné: ohlasům neobvyklého střetnutí v temném domě. Ať toto setkání dopadne jakkoliv, on, William Černý Kůň Zpěvák, zakusí porážku. Bude to jeho vlastní porážka od sil, které uvolnil před mnoha léty prostřednictvím chindi, které mu už pěkně dlouho slape na paty.

Směrem od domu slyší hluk a hned vzápětí silný třesk. To však není vše. Hluk trvá. Někde za zdí začíná výt kojot.

Téměř vybuchuje od smíchu. Zcela určitě je to pes. I když svým hlasem připomíná kojota, kterého nedávno opět poznal. Samozřejmě, kojoti tady nejsou.

William Černý Kůň Zpěvák. Má také mnoho jiných jmen, ale pamatující si stroje ho znají právě pod tímto jménem. Tímto jménem ho přivolaly.

Hluk náhle utichá, aby po krátké chvíli ticha opět propukl. Podle jeho názoru se v této části světa blíží půlnoc. Dívá se na oblohu, ale Kristova krev z ní neprýští. Pouze Ini, pták hromu, vytahuje své letky s připraveným bleskem, mračny a deštěm, aby polechtal nos medvěda Sasa; říká mu, že je na čase přinést na zemi nový život, tam, vedle Mléčné Dráhy.

Náhlé ticho, skoče se roztahující k dalšímu úderu tepu. Je to snad konec? Je už to opravdu konec?

Zase další štěk a hned po něm vytí. Kdysi znal mnoho věcí, které měl dělat. Stále si ještě některé z nich pamatoval. Nyní jsou pro něho všechny uzamčeny; kromě čekání.

Ne, ještě je něco, čím je může vyplnit.

Zpočátku bylo ticho, ale nyní stále silněji začínala znít píseň.

Lze jen těžko říct, že by první člověk skákal radostí po celém temném, podzemním světě, kde byl stvořen. Dělil se o něj spolu s osmi jinými lidmi, mravenci, brouky, později také se sarančí, kterou našli během výletu s Kojotem – Prvním Rozhněvaným, Tím-který-byl-poprvé-vytvořen-ve-vodě, tím Vyzáblým Poutníkem. Všichni se rozmnožovali. Vážky, komáři a netopýří lidé se k nim přidali později, stejně jako Muž a Pavoučí žena. Prostředí bylo příliš těsné a plné hmyzu. Vypukla válka.

„Odejděme odtud,“ navrhlo několik z nich.

První Člověk, který byl moudrý a silný, vzal své poklady: Bílou Mušli, Tyrkys, Abalon, Achát a Červeno-Bílý Kámen.

Položil Bílou Mušli na východě a dýchl do ní. Zvedla se modrá věž mračen. Umístil Tyrkys na jihu a dýchl do něj. Zvedla se bílá věž mračen. Na západě umístil Abalon a když do něho dýchl, vyrazila vzhůru žlutá věž mračen. Na severu položil Achát, který po doteku jeho dechu vyslal vzhůru černou oblačnou věž. Běl a žluť rostly a mohutněly, setkaly se vysoko nad zemí, kde se smíchaly stejně jako modř a čerň. A tak se staly Dnem a Nocí.

Pak doprostřed umístil Červeno-Bílý Kámen a dýchl do něho. Vyrostla mnohobarevná věž.

Věže na východě nazval Ložem Úsvitu, ty na jihu Ložem Modrého Nebe, na západě Ložem Soumraku a na severu Ložem Temnoty. Kojot je postupně navštěvoval a měnil přitom barvu, aby ta jeho vždy odpovídala té, kde zrovna přebýval. Proto kromě mnoha jiných jmen je znám jako Dítě Úsvitu, Dítě Modrého Nebe, Dítě Soumraku a Dítě Temnoty. A v každém z oněch míst rostla jeho moc.

Zatímco věže čtyř hlavních bodů byly svaté a zrodily rituály modliteb, v prostřední věži se hromadily veškeré bolesti, nemoce a zlo. A právě do této věže zavedl První Člověk a Kojot Lid, vedouce ho tím do druhého světa. A společně s ním, samozřejmě, i zlo. Zkoumali tento svět, setkávali se s jinými, První člověk s mnohými z nich bojoval a nad všemi zvítězil. Zmocňoval se jich písní moci. Byl to však také svět utrpení a neštěstí, což zjistil Kojot, cestující sem a tam, nahoru a dolů. Ten se pak na Prvního Člověka obrátil s prosbou, aby odtud odešli.

První Člověk vypustil bílý dým, foukl do něho směrem na východ a znovu ho vtáhl zpátky. Stejně tak učinil do všech světových stran. Tímto způsobem odstranil ze světa veškeré zlo a přivedl je zpátky k Lidu, odkud přibylo. Pak vyslal na východ Blesk, rovný i klikatý, a spolu s ním Duhu a Sluneční Paprsek, ale nic se nestalo. První Člověk je tedy přenesl na jih, západ a sever. Svět se zachvěl, ale nevydal sílu a moc, která by je vyzvedla výše. Tehdy udělal z Akátu, Abalonu a Bílé Mušle hůl. Na jejím konci upevnil Červeno-Bílý Kámen. Ten se vznesl do vzduchu a přenesl je do dalšího světa. Tady potkali hodně věží, a také Muže a Ženu Soli, Boha Ohně a Pavoučího Mravence. A světlo i tma stoupaly ze čtyřbarevných věží stejně jako v jiných světech. Ale tehdy První Člověk umístil na východě dva žluté a jedno červené a žluté pásmo, která zastavila pohyb bílého světla. Lid byl vyděšen. Člověk Soli jim radil, aby šli na východ, ale když k nim přicházeli, tak pásma se od nich vzdalovala.

Tehdy uslyšeli hlas volající je na východ. Setkali se tam se starcem Dontsem přezdívaným Moucha-Poslanec a ten jim vysvětlil, co udělal První Člověk. Žluté pásmo, řekl jim, představuje nebezpečí pro Lid; druhé pásmo je rostlinstvo, červené pásmo je symbolem veškerých chorob. Tehdy k nim dorazili Sova, Liška, Vlk a Puma a spolu s nimi Růžkatý Chřestýš, který obětoval Prvnímu Člověkovi mušli, kterou měl na hlavě. A kromě ní také příslib příštích obětí Bílé Mušle, Tyrkysu, Abalonu a Achátu. První Člověk přijal Bílou Mušli spolu s její magií a odstranil z nebe pásma. Lid tehdy pochopil, že První Člověk je zlý. Kojot to všechno slyšel, když se radili, a řekl Prvnímu Člověkovi, že Lid ví, že zadržel na východě světlo, aby získal poklad.

Když byl takto obviněn, První Člověk řekl:

„Ano, je to pravda, mí vnuci. Čistá pravda. Jsem zlý. Ale využil jsem zlo pro vaše dobro. Protože podobné oběti přinášejí užitek nám všem. A vím, jak udržet zlo daleko od těch, kteří mne obklopují.“

A osvětlil jim pravdu svých slov, buduje přitom první šamanský hogan, kde se s nimi dělil o všechny své znalosti o věcech dobrých i zlých.

Pamatoval si ten večírek během oné noci. Přeskočil do vily v Arlingtonu, perfektně ohozený, ve vypůjčeném obleku Pleat & Ruffle z lesknoucích se umělých vláken, ozdobeném čtverci a černobílými pásy. Minulá i současná noblesa se tísnila ve třpytivých pokojích s vysokými stropy. On sám už byl Minulostí, ale objevil se zde, aby se setkal s několika přáteli a ještě jednou se dotkl jiného života.

Přivítala ho profesionálně upřímná žena ve středním věku, která mu vyšla v ústrety, objala ho a přes půl minuty s ním rozmlouvala nadšeným hlasem profesionálního spíkra. Další host, který se objevil za jeho zády, mu položil ruku na rameno a byl příčinou toho, že sebou prudce trhl a podvědomě se otočil. Udělal to s velkou úlevou, vzal z podnosu skleničku s pitím, prohlédl si tváře přítomných, některé pozdravil lehkým úklonem hlavy, u některých se zastavil, aby s nimi prohodil pár slov. Pomalu se přibližoval k malému pokoji, který si pamatoval ze svých předešlých návštěv.

Když překročil jeho práh, tiše si vzdychl. Měl rád dřevo a železo, kámen a drsnou omítku, knihy a klidné obrazy, jediné okno s výhledem na řeku, oheň tiše praskající v krbu.

„Věděla jsem, že mě tady najdeš,“ ozvala se z křesla u krbu.

Usmál se.

„Já také… v jediném pokoji postaveném a zařízeném v době zániku jakéhokoliv dobrého vkusu.“

Přisunul si křeslo a posadil se k ní, čelem k ohni. Její drsná, vráskami rozoraná tvář, jasné, modré oči pod hřívou šedých vlasů a nízká, křehká postava se vůbec nezměnily. Svým způsobem byla i nebyla starší než on. Oběma se čas vysmíval. Vzpomněl si na staletou Fontenellu a Mme Grimaudovou, která byla stejně stará jako on. V tomto případě však tato propast měla úplně jiný charakter.

„Vydáváš se na novou výpravu?“ zeptala se.

„V současné době mají všechna zvířata, která potřebují. Jsem v důchodu.“

„Líbí se ti to?“

„Jako všechno.“

Pokrčila obočí.

„Nikdy nevím, zda to je tvůj osud, únava světem nebo pouhá póza.“

„Já to už také nevím,“ odpověděl.

„Možná, že trpíš nadbytkem volného času.“

„To není příliš lichotivá vlastnost. Jako dnešní déšť. Existuji v uzavřené kultuře.“

„Opravdu? Nemůže to přece být až tak zlé…“ konstatovala.

„Zlé? Dobro a zlo vždy vystupují společně. To zaručuje pořádek.“

„Nic víc?“

„Je velice snadné milovat to, co je obyčejné, a chtít to, co vůbec není.“

Natáhla ruku a stiskla mu dlaň.

„Ty bláznivý Indiáne. Existuješ, když tady nejsem?“

„Nejsem si tím jist,“ odpověděl. „Byl jsem pasažér s mnoha výhodami. Možná, že jsem zemřel a nikdo nemá to srdce, aby mi to řekl. Jak se ti vedlo, Margaret?“

„Asi pořád ještě žiji ve věku nesmělosti,“ konstatovala po chvíli mlčení. „A ideí.“

Zvedl pohár a napil se poměrně hodně vína.

„…Zvětralých, příliš starých a nepřenášejících žádný zisk,“ dokončila.

Zvedl pohár ještě výš proti světlu.

„Není špatné,“ zjistil. „Tentokrát mají vermut, jak má být.“

Vyprskla.

„Filozofie nemění lidi, že ano?“

„Nemyslím si to.“

„Co hodláš dělat?“

„Trochu se tady porozhlédnu, projdu se, promluvím si s několika lidmi Asi se ještě trochu napiji. Možná, že si i zatančím.“

„Neptala jsem se na dnešek.“

„Vím. Asi nic zvláštního. Nemusím nic dělat.“

„Takový člověk jako ty by měl něco dělat.“

„A co?“

„To musíš sám vědět. Když bohové mlčí, musí si někdo vybrat.“

„Bohové mlčí,“ potvrdil, dívaje se konečně do jejích jasných, prastarých očí. „Já jsem už využil všechny možnosti výběru…“

„To není pravda.“

Opět odvrátil zrak.

„Nech to být,“ poprosil ji. „Stejně jako předtím.“

„Přestaň.“

„Promiň.“

Stáhla zpátky ruku. On dopil víno.

„Tvůj charakter je tvým osudem,“ řekla konečně. „Jsi ztělesněním změn.“

„Žiji podle pravidel strategie.“

„Možná, že to je hodně.“

„Nechme toho, paní. Tento problém jaksi ještě nedorazil na soupis mých starostí. Už jsem se dost napřeměňoval. Jsem unavený.“

„Nepotrvá to přece jen nějakou dobu?“

„To je velice záludná otázka. Měla jsi svou šanci. Jestliže jsem se domluvil se šílenstvím, dodržím termín. Nepokoušej se léčit mé rány, pokud si nejsi jista, zda vůbec existují.“

„Jsem si jista. Musíš si něco najít.“

„Neplním přání.“

„…a doufám, že to bude brzy.“

„Musím se trochu projít,“ řekl. „Ještě se vrátím.“

Kývla hlavou a on rychle vyšel z pokoje. Ona také vyjde. Už brzy.

O něco později, ještě téhož večera, spočinul svým zrakem na malém proužku na pohovce. Vydal se k němu a dorazil ke skokové plošině.

„Co, k čertu…“ zabručel.

Vyhledal hostitelku, poděkoval jí a vrátil se k transportní plošině. Vyťukal souřadnice. Když vcházel dovnitř, tak zakopl.

Zastavené políčko padajícího člověka

Kdysi bylo světlo dne světlem noci.

Černý Bůh mi seděl na rameni.

Když jsem plul na vrchol Hory Temnoty na nebi,

čas kolem mne vířil Mobiovou stuhou.

A bestie, všechny bestie, které jsem lovil

Když je zavolám, tak přijdou ke mně

z Hory Temnoty.

Minulou noc padal suchý, sypký sníh. Den však byl výjimečně teplý, takže ho většina zase ztála. Nebe bylo stále čisté. Slunce se skrývalo za tmavým skalním hřbetem a chlad se vracel na zem na hřbetě větru šeptajícího mezi borovicemi. Stříbrné proužky světla vyznačovaly nerovností na úbočí horské planiny. U jeho nohou už pomalu vířila šeď prvních vln soumraku. Aspoň v noci nebude sníh, pomyslel si. Než zavře oči, bude se moci dívat na hvězdy.

Když rozdělával tábořiště, kojot tiše poštěkával. Stále měl ještě zabandážovanou přední tlapu. Dnešní večer byl jako stvořený pro vyřízení také této záležitosti.

Rozdělal oheň a připravil jídlo; dým ze dřeva borovic příjemně dráždil nosní sliznici. Než skončil, den odešel. Planina i horský hřbet se staly sotva rozpoznatelnými cihlami hlubší tmy na pozadí noci.

„Poslední večeře nestojící za nic,“ řekl a hodil zvířeti jídlo.

Když jedl, tak vzpomínal na jiná ohniště a jiná tábořiště, celou dlouhou řadu sahající pres sto let zpátky do minulosti. Tentokrát však nic nelovil a v určitém smyslu byl tomu rád.

Při pití kávy přemyslel o sto sedmdesáti letech své existence; jak se začala na tomto místě, přes jaké pohádkové krajiny i pekla ji provedl a jak se vrátil do… tady. Výraz „domů“ byl za této situace něčím víc než jen pouhou ironií. Usrkával z kovového hrnku horkou kávu a zabydloval noc démony, z nichž většina nyní přebývala v San Diegu. Později odstranil z kojotí tlapy loveckým nožem obvaz. Během této operace se zvíře ani nepohnulo. Pouze se na něho dívalo. Prořezávaje pevný materiál, vzpomínal na den před několika týdny, kdy je našel v železech se zlomenou nohou. Byly doby, kdy by se zachoval zcela jinak. Nyní vzal zvíře s sebou a vyléčil ho. A dokonce absolvoval tu dalekou cestu do Carrizos, aby je v patřičné vzdálenosti od nejbližšího domu vypustil na svobodu, s celou nocí lákající k návratu do vlastního světa zavržením tohoto nepřirozeného přátelství.

Párkrát poplácal zvíře po hřbetě.

„Jdi. Utíkej.“

Kojot vstal. Stále se pohyboval prkenně, drže poraněnou tlapu pod nepřirozeným úhlem. Pomalu ji spouštěl níž a níž, opatrně se procházeje kolem tábořiště. Každou chvíli se ztrácel a zase se objevoval v září plamenů ohniště. Stále více a stale déle ho nebylo vidět. Stával se neviditelný.

Když rozkládal spacák, uslyšel bzučení. Současně na malé plastové krabičce, kterou měl u pasu, zablikalo malé červené světélko. Vypnul bzučák, ale světélko stále blikalo. Pokrčil rameny a položil přístroj na zem. Signalizoval výzvu, která přišla do jeho vzdáleného domu. Když byl poblíž, obvykle nosil přístroj u sebe, ale zapomněl si ho sundat. Nikdy nepoužíval jeho složitější a komplikovanější verzi, proto tedy nemohl z tohoto místa mluvit. Uplynulo vždy několik let, než přijal něco, co by mohl pokládat za důležitou výzvu.

Navzdory tomu ležel na zemi a díval se na hvězdy. Cítil lehký neklid. Už hodně dlouho ho nikdo nevzýval. Litoval teď toho, že si nevzal s sebou druhou část přístroje, nebo že nenechal celý přístroj doma. Ale byl přece v důchodu, nikoho už přece nezajímal. Nemůže to být nic důležitého…

…Jel pomerančovou rovinou pod žlutým nebem, na kterém zářilo velké, bílé slunce. Blížil se k pomerančové struktuře ve tvaru pyramidy, celé pokryté pavučinou drobných prasklin. Přijel k ní a zastavil se. V rychlosti nastavil projektor. Pak začal pozorování. Občas zkontroloval údaje jiného přístroje neustále ho informujícího o rozšiřování prasklin. Čas pro něho nic neznamenal. Slunce se pomalu sunulo po obloze. Náhle se prudce rozšířila jedna klikatá prasklina a struktura se otevřela. Z jejího vnitřku vstala jakási postava se širokými rameny, celá pokrytá jakousi růžovou mazlavou hmotou. Masitý otvor, jehož okraje byly porostlé drobnými chlupy, umístěný před hruškovitým výrůstkem, se k němu otočil z pod oslepujícího červeného pásu zářících hrbolů na vrcholku struktury. Zapnul projektor a na tvora vystřelila zářící síť. Bojoval, ale nepodařilo se mu uvolnit. Oběť se pohybovala v rytmu jemné pulzace, která mohla být údery jeho vlastního srdce. Celý svět se zhroutil a zmizel, a on utíkal, utíkal přímo na východ, mladší verze jeho samého, pod modrým nebem, vedle merlíku a pelyňku, hromad trávy a bodláčí. Ovce ho téměř neregistrovaly, všechny, s výjimkou jedné, která se náhle zvedla a pomalu se kolébajíc, nabrala barvu svítání… A pak všechno odplulo s temným proudem do míst, kde trvají sny, které nikdo nepoužívá…

Ptačí trylky a předzvěst svítání… ležel vyplavený na mělčině snu, vyplavený do světa, ve kterém čas visel ohnutý na okraji světla. Úplně nehybný. Probouzející se mysl zvolna plula nad předverbálními krajinami mysli, kterou odvrhl už před mnoha léty. Anebo to bylo včera?

Probudil se, věda, že výzva byla důležitá. Dal se do práce a než slunce zcela vstalo, odstranil všechny stopy po svém táboření. Kojot někde zmizel a on se připravoval na cestu. Uplynulo příliš mnoho času, příliš mnoho času pro to, aby přemýšlel o významu věštby. Pocity však jsou něco zcela jiného. Občas se nad nimi pozastavoval, ale jen zřídka kdy jim věnoval patřičnou pozornost.

Kráčeje chladným ránem, přemýšlel o svém světě. Zase byl malý, stejně jako na začátku, i když výška je jen relativní. Relativní vzhledem ke všem světům, které poznal. Vrátil se k úpatí pohoří Carrizo v Dinetahu na území Navahů. Více než pětadvacet tisíc čtverečních kilometrů, ze kterých většina zůstala pastvinami. Více než půl druhého miliónu akrů divočiny ohraničené čtyřmi posvátnými horami: Debentsou na severu, Mount Taylor na jihu, Saň Francisko Peaks na západě a Blanco Peak na východě. Každá z nich měla své vlastní příběhy a svůj vlastní, posvátný význam. Na rozdíl od jiných věcí, které poznal, Dinetah se měnila jen velmi pomalá V současném dvaadvacátém století v něm stále poznával to místo, kterým pro něho bylo v době jeho dětství. Návrat tady po tolika letech byl něčím podobným jako cesta do minulosti.

Existovaly však přece jen určité rozdíly mezi tímto a tamtím dnem. Především jeho kmen nikdy nebyl nijak početný. Dnes už žil jen on. Člověk se rodí v kmenu matky a v určitém smyslu se také rodí pro kmen otce, ale jeho otec byl Taoseno. Nikdy neudržovali příliš blízké kontakty s pueblem. Otec: vysoký, šlachovitý muž, neobvykle talentovaný stopař, s poměrně značnou příměsí krve Rovnin. V duchu tradice přišel do Dinetah, aby hlídal stáda své ženy a sklízel její kukuřici. Dělal to až do dne, kdy ho přepadl jakýsi neklid.

Navzdory tomu to však nebyla kmenová příslušnost, která změnila celý jeho život. Navaho má celou řadu různých příležitostí k navazování osobních kontaktů prostřednictvím vlastní „zpravodajské“ sítě. I když všichni ti, které kdysi znal, už dnes nežijí, všude jinde by ho rádi přijali. Navzdory tomu se přece jen vrátil se svou ženou Anglo a nic neudělal. Vzpomínky v něm na chvíli vyvolaly bolest, i když už uplynuly více než tri roky od smrti Dory.

Šlo o něco víc. Zcela osamocený Navaho, žijící daleko od svého Lidu, už není Navahem. Cítil, že v určitém smyslu je to pravda, i když kostí jeho matky i babičky ležely pohřbeny poblíž místa, kde nyní bydlel. Věděl, že se změnil, během těch let se opravdu hodně změnil, ale Lid také. Země se prakticky nezměnila, ale jeho soukmenovci ztratili hodně ze svých původních vlastností a rysů, které si pamatoval: maličkostí spojujících se do něčeho většího. Byl to paradox – z jedné strany pocházel z dřívější éry, z kmene svých tehdejších současníků, a z druhé strany… Putoval pod cizími sluncemi. Stopoval opravdové příšery a bestie hodné samotného Lovce Příšer. Poznal život ve stylu bellicanos a vůbec se mezi nimi necítil cize. Před své jméno si mohl psát různé vědecké hodnosti; některé z nich opravdu dosáhl. V hlavě měl knihovnu, určitě pečlivě uchovávanou ve trénované paměti někoho, kdo studoval písně yataalii. Stal se více tradiční a současně více cizí. Ať byl kýmkoliv, chtěl zůstat sám.

Rozběhl se lehkým klusem, zdůvodňuje to sám sobě zaháněním chladu. Míjel skaliska, žulové vyvřeliny a pískovce, úbočí porostlá borovicemi a jalovcem. Mrazem zmrtvělé listy juky ležely jako spálené hvězdy přibité na zem podél stezky, po které běžel. Sníh se třpytil na dalekých zasněžených štítech pod absolutně čistým nebem. I pak, když se rozehřál, udržoval stálé tempo. Z námahy čerpal uspokojení.

Den pomalu nabýval na intenzitě, on však nezpomaloval. Zastavil se teprve před polednem, aby na pahorkatině snědl trochu jídla. Z úbočí viděl úzký kaňon, kde ovce uždibovaly suchou trávu. V dálce se ze slaměného, hlínou utěsněného hoganu linul úzký proužek kouře. Vchod do něho, zakrytý Pendlettonem, směřoval na východ, přímo k němu.

Zpoza hromady kamení, kde asi odpočíval při hlídání ovcí, se vynořil starý člověk s holí. Kulhaje, vydal se točitou stezkou, která ho nakonec přivedla k němu.

„Yá át,ééh,“ řekl starec, dívaje se někde nad jeho hlavu.

„Yá át,ééh.“

Poprosil příchozího, aby mu dovolil podělit se s ním o své jídlo. Nějakou dobu mlčky jedli.

Za chvíli se zeptal starce na jeho kmen; ptát se na jeho jméno by bylo neslušné. Dověděl se, že pochází z Lidu Králíka Červené vody. Vždy se mu lépe rozmlouvalo se staršími lidmi než s mládeží; s těmi, co žili v pustině než s těmi, co bydleli poblíž měst.

Konečně se starec zeptal na jeho kmen. Řekl mu to a stařec zmlkl. Nehodí se rozmlouvat s mrtvými.

„Jsem poslední,“ vysvětlil mu nakonec. Chtěl, aby to stařec pochopil. „Nebyl jsem tady hodně dlouho.“

„Vím. Znám pověst o Vesmírném Stopaři.“ Náhlý poryv větru byl příčinou toho, že ještě silněji vtlačil hlavu do černého klobouku s širokým okrajem. Otočil se a zadíval se na severní stezku.

„Něco tě pronásleduje.“

Stále pobavený tím jak ho stařec nazval, aniž by vyslovil jeho jméno, otočil hlavu a podíval se tímtéž směrem. Velká koule uschlého bodláčí se koulela po úbočí.

„Bolševník,“ konstatoval.

„Ne,“ odpověděl tam ten. „Něco mnohem hroznějšího.“

Navzdory mnoha prožitým létům se ze vzpomínek z doby jeho mládí vrátil strach z chindi. Při poryvu větru se lehce zachvěl.

„Nevidím nic jiného.“

„Nebyl jsi již tady mnoho a mnoho let. Snad proto jsi využil Cesty Nepřátel?“

„Ne.“

„Asi jsi to měl udělat“

„Možná, že to udělám. Znáš dobrého zpěváka Cesty Nepřátel?“

„Já jsem zpěvák.“

„Možná, že se brzy na tebe obrátím v této záležitosti…“

„Slyšel jsem, že Vesmírný Stopař byl zpěvákem. Bylo to před mnoha léty.“

„Ano.“

„Až se vrátíš, tak si o těch věcech promluvíme.“

„Ano.“

Stařec se ještě jednou podíval na stezku.

„Tentokrát se vydej po točité stezce.“

„Ano, udělám tak.“

Později, když kráčel po břidlicích s modrými pruhy a zkamenělé červené hlíně vyschlého koryta malé říčky, zatímco uschlé topoly stály po obou stranách jako praskliny v zimním blankytu oblohy, přemýšlel o starcových slovech a o všem, co mu připomínaly: o stvořeních nebe i vody, o bytostech z oblak, mlhy, pylu květů a kukuřice, které hrály významnou roli v dětské představivosti. Vzpomněl si na ně tady, když hadi a hromy ještě spali.

Už dávno nepromýšlel své problémy v obvyklých kategoriích a termínech. Chindi… Opravdový nebo jen pouhý výtvor mysli… jaký je v tom rozdíl? Nějaká hrozba za zády. Ano, jiný úhel pohledu…

Den se přehoupl do své druhé poloviny. Jako v zorném poli kamery před ním vyrostl obrovský skalní štít poblíž jeho domu, vysoká socha větru, připomnění si něčeho, co kdysi viděl v hluboké úžlabině cizího oceánu zarostlé mořskými rostlinami. Opět se zastavil a snědl zbytek svého proviantu. Vrtochy přírody na Jihovýchodu trvají pěkně dlouho, pomyslel si, dívaje se tím směrem. Popravdě řečeno země zůstala beze změny, ale zaregistroval určité rozdíly mezi minulostí a současností. Viděl shluky stříbrných smrků při úpatí monolitu. Před půldruhým stoletím zde nebyly. Ale podnebí se také poněkud změnilo, nyní byly zimy mnohem mírnější, přicházely mnohem později a končily o něco dříve než předtím.

Nacpal si dýmku tabákem a zapálil si ji. Stíny jako mnohoprsté ruce se natahovaly zvolna směrem k západu. Běžet celou cestu a pak se posadit a odpočívat, když cíl už byl tak blízko, se zdálo být tím nejoptimálnějším postupem. Nebojí se? Pozastavil se nad tím. Bojí se té proklaté výzvy? Co když se chce naposled podívat na tu část svého života, než se přihodí něco, co ji změní. Byla taková píseň… Nemohl si na ni vzpomenout.

Když ucítil, že nastal ten správný okamžik, vstal a vydal se chladem a tmou směrem k velkému, vzdálenému, šestibokému domu s dveřmi obrácenými k východu. Je to jeho hogan, který však nebyl opravdovým hoganem.

* * *

Než dorazil ke své usedlosti, nebe potemnělo. Stromy ještě více zadržovaly světlo a rozprostíraly tmavou, bezměsíčnou noc nad budovou z dřevěné kulatiny. Několik minut chodil kolem ní, než přišel ke vchodu a stanul na surových prknech, kterými obehnal svůj dům. Pak vešel dovnitř a zapálil světlo. Měl svůj vlastní zdroj energie, a to na střeše a pod zemí.

V hlavním fogonu uložil dřevo a rozdělal oheň. Svlékl se. Své lewisky a červenobílou, flanelovou košili hodil na hromadu. Vešel do úzké, vysoké kabiny a nastavil časový spínač na tři minuty sprchy UHF. V této pustině člověk zbytečně nemrhal vodou. Když se vynořil, natáhl na sebe semišovou košili, khaki kalhoty a pár měkkých mokasínů.

Spustil informační záznamník a displej videopřehrávače. Nastavil na nich několik zajímavých témat. Pak si v nevelkém kuchyňském koutku mezi visícími ristras cibule a papriky připravil večeři.

Seděl na nízkém stolku pokrytém kůžemi a jedl. Na stěnách visely koberce Dvou Šedých Pohoří rozdělené fotografiemi neznámých krajin. Vedle nich stál stojan na zbraně a kovová plošina metr krát metr, obklopená lesknoucími se, stojícími pruty různé velikosti. Na pravé straně byla umístěna velká konzola s obrazovkou televizoru. Světélko stále bukalo.

Dojedl a nějakou dobu si hrál s přístrojem u svého pasu. Pak ho odložil, přešel do kuchyně a nalil si do sklenice pivo.

Disk I

ZEMĚTŘESENÍ V CHILE SKONČILO

TAKSTONICI ZATČENI

a spolu s nimi i tři demonstranti po obdržení hlášení, že zapálili automobil patřící úředníkovi odpovědnému za rozhodnutí

PETROCEL ODMÍTÁ NAŘČENÍ Z PORUŠENÍ

PATENTOVÝCH PRÁV

„VYPĚSTOVALI JSME VLASTNÍ“

TVRDÍ ŘEDITEL VÝZKUMNÉHO ODDĚLENÍ

ŠIMPANZ OBVIŇUJE Z KRÁDEŽE OBRAZŮ

Informace o otráveném banánu se ukázala jako klíčová během neobvyklého svědectví, které dnes bylo proneseno v přítomnosti detektivů z Los Angeles.

ZABILA JE „PROTOŽE TAM BYLI“

VYSVĚTLUJE MATKA TŘÍ DĚTÍ

Už je to tak dávno, cos mě opustila.

Nevím, co teď udělám.

Dívám se nahoru na oblohu a myslím si…

Ve světle Země vždy myslím na tebe…

SKOK KOLUMBIJSKÉHO STUDENTA

NA OBĚŽNÉ DRÁZE

POKUS O USTANOVENÍ NOVÉHO REKORDU

„Přirozeně, univerzita je na to hrdá,“ řekl děkan Schlobin.

SETKÁNÍ VELVYSLANCE STRAGIE

S GENERÁLNÍM TAJEMNÍKEM OSN

Strageánský velvyslanec, Dalttnar Stango a konsul Orar Bogarthy začali druhý den svého jednání s generálním tajemníkem OSN Walfordem. Hovoří se o minimální naději na prolomení nedůvěry v jednáních o uzavření obchodní dohody. Až dosud tisk

DELFÍNI ZE ZÁPADNÍHO POBŘEŽÍ POŽADUJÍ

ODŠKODNĚNÍ

USEDLOST A-1 JE PŘIPRAVENA K MONTÁŽI

BAKIN M,BAVA ZNOVU PŘEDPOVÍDÁ

KONEC SVĚTA

Dívám se, jak kosmické lodi přilétají…

Piji pivo a mám chuť na hudbu.

Spakovala sis kufry a zmizelas,

A já se cítím jako P-E-K-L-O 5.

RADIKÁLNÍ SEKTA CÍRKVE

NORMÁLNÍHO ŽIVOTA

JE PODEZŘELÁ Z INSTALACE BOMBY

VE SPERMATICKÉ BANCE

PROCES O NAVRÁCENÍ DŘÍVĚJŠÍ OSOBNOSTI

Na základě rozhodnutí oblastního soudu, Menningerovi právní zástupci provedli

POČÍTAČ STÁTNÍ BANKY NOVÉHO SKOTSKA

BYL OBVINĚN

Z DEFRAUDACE V AFÉŘE SE STÁTNÍMI

OBLIGACEMI

Tak konečně tady sedím a trpím.

Za chvíli ve víru upadnu.

Jestli si chceš se mnou promluvit,

Tak vytoč číslo P-E-K-L-O 5.

nenávidím on stále někde existuje a neexistuje síla která by ho přede mou uchránila dlouho trvalo než jsem poznal způsob ale brzy budu připraven osm dní už jsem připraven a kdybych tehdy věděl to co vím dnes tak už by dnes neexistoval já bych také nebyl vyřízený? vyřízený říkají? už nikdy více vedle hromad škváry pronásledovat plížící se roury a drtit je kvůli jejich šťávě? ale i tuto atmosféru dýchám a pouze klikaté i rovné blesky mě tady drží znám už cestu za ně a stromy za zdí vize mést postavených malými bytostmi znám cesty a znám postavy čekat popletené myšlenky zaostalejších bytostí říkají mi to co někdo potřebuje někdo přijde kteréhosi dne kdo bude vědět něco o někom, který není jako oni kteří stále existují odejdu na to místo kde existuje osm dní trochu jsem zemřel on zemře úplně nic ho přede mnou neuchrání navždy nejdříve budu říkat nyní když o tom vím slova jako plazící se bytosti rozmačkat je a vychutnávat jejich šťavnatost teď udeřit a dívat se jak zaostalé bytosti couvají teď když je znám použiji jejich slova abych mu řekl proč budu koulí a zapotácím se ha! zaostalé bytosti! nenávist budu o ní mluvit když o ní řeknu tehdy osm dní hoře nenávistí

Před mnoha a mnoha léty, když Nayenezgani spolu se svým bratrem zabíjeli příšery, na které Lid narazil v novém světě, v něm existovaly i takové, jako například Nekonečný Had, které z různých důvodů ušetřili. Ale i tak byly svým způsobem pod jejich kontrolou. Byly pokládány za nutné zlo. Svět se pomalu stával bezpečnější, i když ještě hodně příšer zůstalo na svobodě.

Byla to například Tse-Naga-Hai, Putující Skála, která se vydávala za svými oběťmi, drtila je a požírala. Nayenezgani ji hledal na duze a na klikatém blesku. Jeho bratr mu poradil, aby si vzal magické nože. Vzal si tedy s sebou všech osm nožů.

Když dorazil na místo zvané Betchil gai, vytáhl dva černé nože, zkřížil je a zarazil je do země. Dále zarazil do země dva modré nože zkřížené ve tvaru kříže. Ještě dále zarazil dva žluté zkřížené nože. Nakonec zarazil do země dva nože se zubatým ostřím, také zkřížené ve tvaru kříže.

Pak se postavil tak, aby ho mohutná skála viděla.

„Na co čekáš, Tse-NagaHai?“ zeptal se jí. „Nepronásleduješ snad něco takového jako jsem já?“

Mechem porostlá skála, ke které mluvil, se zatřásla a zapraskala. Pomalu se vydala směrem k němu. Hned vzápětí nabrala na rychlosti. Téměř ho překvapila svou rychlostí, kterou se k němu přibližovala. Nayenezgani však uskočil stranou a rozběhl se pryč. Skála utíkala hned za ním a stále se k němu přibližovala.

Když dorazil k místu, kde zarazil nože do země, Nayenezgani je přeskočil. Skála se převalila přes nože, přičemž z ní upadl velký kus.

Nayenezgani dále utíkal, přeskočil žluté nože, zatímco Tse-Naga-Hai se přes ně převalila. Na skále se objevila další trhlina a hned vzápětí se ze Skály odtrhlo několik kusů. Skála se poté začala potácet z boku na bok a vychylovat z přímého směru. Když Nayenezgani přeskočil modré nože, tak skála do nich udeřila tak silně, že z ní odpadly další velké kusy. Byla už nohem menší než na začátku pronásledování. Na druhé straně však vzrostla rychlost jejího pohybu. Nayenezgani přeskočil černé nože. Když uslyšel, jak se skála o ně odírá a přitom praská, tak se otočil. To, co zbylo, bylo už jen poměrně malým kamenem. Zastavil se tedy a rozběhl se k němu. Kámen okamžitě zabočil do strany, změnil směr, aby se vyhnul střetu. Nayenezgani ho pronásledoval směrem na západ, až za řeku San Juan. Tam ho konečně dopadl. Zdálo se, jako kdyby z kamene vyprchala velká část jeho nadšení a radosti ze života.

„A nyní, Tse-Naga-Hai,“ řekl Nayenezgani, „jsi ztratila veškerou moc. Nyní mi už neublížíš. Máš však určité pozitivní rysy, které jsem u tebe zjistil už dříve. Od této doby budeš sloužit k rozdělávání ohně Dineh.“

Zvedl to, co zbylo ze skály, a vzal to s sebou, aby to ukázal První Ženě, která by nikdy neuvěřila, že něco takového dokázal.

Nakonec vstal a vzdychl. Přistoupil ke konsole připevněné ke zdi vedle kovové transportní plošiny s lesknoucími se pruty. Stlačil tlačítko „Zprávy“. Obrazovka monitoru ožila.

TELEFONOVAL EDWIN TEDDERS přečetl a dále včerejší datum a hodinu – čas, kdy jeho přistroj předal signál do tábořiště v divočině. Ještě níž systém vypsal dalších šest pokusů Edwina Tedderse, poslední byl zaznamenán před několika hodinami. Dále vstupní kód a prosbu, aby se s ním co možná nejrychleji spojil, doplněnou slůvkem PILNÉ.

Snažil se vzpomenout, zda zná nějakého Edwina Tedderse. Konstatoval, že nikoliv.

Zvolil číslo a čekal.

Signál bzučáku utichl, ale obrazovka byla stále tmavá.

„Slyším,“ ozval se zvučný, mužský hlas.

„Tady je William Černý Kůň Zpěvák,“ představil se. „Edwin Tedders mě prosí, abych mu zavolal.“

„Malý okamžik.“ Hlas na druhém konci zazněl o něco výš a hlasitěji. „Zavolám ho.“

Dotkl se tyrkysové náušnice a klidně se díval na prázdnou obrazovku. Na hodinách naskočila další minuta. Pak další…

Obrazovka se náhle rozjasnila a ukázala vráskami zbrázděnou tvář muže s tmavými vlasy a světlýma očima. Úsměv na jeho tváři spíše svědčil o úlevě než o radosti.

„Jsem Edwin Tedders,“ řekl. „Jsem rád, že se nám konečně podařilo vás zastihnout. Můžete se přenést tady k nám? Šlo by to ihned?“

„Mohl.“ Podíval se na blikající políčko na levé straně. „Ale o co jde?“

„Mohu vám to říct pouze osobně. Přehoďte řízení. Je to velice důležité.“

„Dobře. Už jdu.“

Přešel ke kovové plošině a zapojil aktivační proces. Zařízení tise zašumělo. Po prutech začala stoupat vzhůru barevná kola.

„Jsem připraven,“ řekl a postavil se na kovovou desku. Když se podíval dolů, uviděl, jak začínají mizet jeho nohy.

Na chvíli se všechno kolem něho pohroužilo do chaosu, pak se vše opět vrátilo do původního stavu. Stál v zařízení, které bylo podobné tomu jeho. Když zvedl hlavu, spatřil velkou místnost zařízenou v dávném stylu: tmavé boazérie, těžká křesla pobitá kůží, čínská pohovka, police plné knih vázaných v kůži, drapérie, krb, ve kterém hořelo opravdové dřevo. U plošiny stáli dva lidé; Tedders a malý, světlovlasý muž. Podle jeho hlasu zjistil, že to je tentýž muž, se kterým mluvil nejdříve.

„Můj sekretář, Mark Brandes,“ představil ho Tedders, když sestoupil z plošiny a přistoupil k nim.

Podvědomě, podle dávného obyčeje Lidu, spíše přiložil svou ruku k jeho, než mu ji stiskl. Brandes se podivil, ale Tedders už ukazoval na křesla.

„Posaďte se, pane Zpěváku.“

„Prosím, říkejte mi Billy.“

„Jak chceš, Billy. Dáš si něco na pití?“

„Rád.“

„Mám tady báječnou brandy.“

„Výborně.“

Tedders se podíval na Brandese, který odešel k baru a nalil dvě skleničky.

„Venku už je cítit jaro,“ poznamenal Tedders.

Billy kývl hlavou a vzal si svou skleničku.

„Měl jsi neuvěřitelnou kariéru. Efekty a účinky hibernace a dilatace času tě udržovaly natolik při životě, že jsi klidně mohl využít všech pokroků medicíny. Jsi opravdový relikt historie, i když na to vůbec nevypadáš.“

Billy si lokl brandy.

„Vynikající pití,“ pokýval uznale hlavou.

„Ano. Je to dobrý ročník. Kolik stopařů lze ještě dnes vůbec potkat?“

Billy se usmál.

„Koho hledáte?“ zeptal se.

Tedders se také usmál.

„Nejlepšího stopaře,“ odpověděl.

„Co je třeba vystopovat?“

„To není přesně to, o co jde.“

„Tak tedy co to je?“

„Nevím, jak bych začal…“

Billy se podíval oknem ven na trávník koupající se v měsíčním světle. Vysoká zeď mu zastiňovala výhled na horizont.

„Jsem asistent generálního tajemníka OSN Walforda,“ řekl konečně Tedders. „Je tady, nahoře. Je tady také velvyslanec a konsul Stragie, pánové Stango a Bogarthy. Víš něco o Strageanech?“

„Setkal jsem už s několika Strageany…“

„Co si o nich myslíš?“

Pokrčil rameny.

„Všichni jsou vysocí, silní a inteligentní… O co jde?“

„Nechtěl bys, aby se jeden z nich stal tvým protivníkem?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Mohou být velice nebezpeční.“

„Jak?“

„Je obtížné je zadržet. Dovedou měnit svůj tvar. Disponují čímsi ve smyslu vědomé kontroly vlastního těla. Dovedou přemísťovat své orgány. Dovedou…“

„Procházet přes zdi?“

Bily zakroutil nesouhlasně hlavou.

„Nic o tom nevím. Samozřejmě, slyšel jsem o tom, ale nikdy…“

„Je to pravda. Mají speciální výcvikové programy, které u některých z nich uvolňují tuto schopnost. Je to polořeholní, tvrdý výcvik, trvající několik let. Ale nemusí vždy vyústit v získání této schopnosti. Ale občas se jim podaří vyškolit několik neobvykle nadaných adeptů.“

„Víte toho víc než já.“

„Ano.“

„Tak proč se mě ptáte?“

„Někdo z nich sem právě letí. Je ženského pohlaví.“

Billy pokrčil rameny.

„Žije jich tady několik tisíc. Jsou už tady mnoho let.“

Tedders si lokl brandy.

„Všichni jsou zcela normální. Hovořím o někom se speciálním výcvikem.“

„A co má být?“

„Přilétá sem, aby zabil generálního tajemníka OSN.“

Billy si několikrát přivoněl ke své brandy.

„Dobře, že to víte,“ řekl za chvíli. „Můžete tedy v klidu připravit příslušníky jeho ochranky.“

„To nestačí.“

Během celého rozhovoru se Tedders pokoušel dívat se svému společníkovi do očí. Nyní se mu Billy podíval přímo do očí. Potěšený tímto svým malým vítězstvím nechápal, že jeho host stále pochybuje o pravdivosti jeho slov.

„Proč ne?“

„Nejsou vycvičeni pro boj se strageánskými adepty,“ vysvětlil mu Tedders. „Tento úkol může být nad jejich síly.“

Bily zakroutil hlavou.

„Nechápu, proč mi to říkáte.“

„Počítač vybral tebe.“

„A proč?“

„Hledali jsme někoho, kdo by je mohl zadržet.“

Billy dopil skleničku a postavil ji na tác.

„V takovém případě budete potřebovat nového programátora nebo něco podobného. Určitě je celá řada lidí, kteří vědí mnohem víc než já o strageánských adeptech.“

„Jsi expert na stopování a lov exotických forem života. Dělals to už prakticky od narození. Prakticky úplně sám jsi zaopatřil celý Ústav Vesmírného Života…“

Billy mávl rukou.

„To stačí,“ řekl. „Cizinka, o které jsi říkal, je inteligentní bytostí. Velkou část života jsem strávil stopováním bezesporu exotických zvířat, často velice vychytralých, s velice neočekávanými reakcemi, ale přece jen zvířat a ne bytostí stvořených pro vědomé plánování.“

Kočka…

„…Proto se nedomnívám, že mé zkušenosti by vám v tomto případě byly k něčemu dobré.“

Tedders několikrát kývl hlavou.

„Možná ano, možná ne,“ řekl nakonec. „Ale v takových případech musíme mít jistotu. Nechtěl by sis promluvit s představiteli Stragie, kteří jsou tady? Vysvětlili by ti všechno mnohem lépe než já.“

„Proč ne? Promluvit si s nimi mohu.“

Tedders do sebe obrátil skleničku a vstal.

„Dáš si ještě brandy?“

„Rád.“

Tedders nalil brandy do skleniček.

„Vrátím se za pár minut,“ řekl. Přešel na pravou stranu pokoje a vyšel ven.

Billy odložil skleničku a vstal. Prošel se po pokoji, prohlédl si tituly knih stojících na policích, dotýkal se jejich hřbetů a nasával nosem vzduch. Znovu ho udeřila do nosu trpká vůně smíšená s vůní staré kůže, kterou nemohl nijak zařadit. Cítil tutéž vůní pokaždé, když se setkával dříve se Strageany na jiných místech. Musí už tady pobývat delší dobu, ale teprve nedávno navštívili tento pokoj, značkujíce ho svou přítomností. Pamatoval si je jako dvoumetrové humanoidy s tmavou pletí, s výjimkou stříbřitých tváří, krku a prsou. Bytosti s plochou lebkou, s úzkou hrudí, širokými rameny s výrůstky připomínajícími límce, které jim sloužily jako receptory zvuku, s nevelkýma, divoce planoucíma, velice úzkýma očima, které byly na první pohled žluté, ale ve skutečnosti měly barvu skořice nebo jantaru. Neměli vlasy. Byli plni hmyzí graciéznosti, pohybovali se tiše a mluvili jazykem vzdáleně připomínajícím řečtinu, kterou také neovládal.

Právě jazyk je tím, čím se myslící bytosti liší od zvířat. Je to především jazyk.

Kočka…?

Přistoupil k oknu a podíval se na trávník. Bylo prakticky nemožné se sem dostat nepozorovaně, pomyslel si. Stačí jen nejjednodušší bezpečnostní opatření. A tady jich je více než dost. Ale ona může vzít na sebe jakoukoliv podobu, může tady vejít v nějaké zcela nenápadné formě…

A proč by se vlastně měla přeměňovat a vkrádat se sem jako zloděj? Vždyť právě to všichni předpokládají. Když se ochránci zaměří na něco neočekávaného, je přece velice snadné vtrhnout sem s nějakým obrněným vozidlem, projet trávníkem, rozbít zeď, vyskočit z něho a začít střílet po všem, co se hýbe.

Zachvěl se a otočil se. To není jeho starost. Je přece tolik lidí, kteří mnohem lépe než on dovedou odhalit záměry cizinky. Bez ohledu na jeho názor a volbu počítače.

Vrátil se zpátky ke křeslu, posadil se a zvedl skleničku s brandy. Z míst, kam odešel Tedders, se blížily nějaké kroky. Kroky a tiché hlasy, které doprovázelo lehké zvonění v uších. Řeč Strageanů dosahovala až k ultrazvukové škále lidské zvukové stupnice. I když při kontaktu s pozemšťany zužovali rozsah, přece jen v jejich řeči zůstávala nepatrná, lidským uších nepříjemná rezidua. Příliš dlouhá rozmluva se Strageany vždy vyvolávala bolesti hlavy. Vypil hlt brandy a než stačil postavit skleničku na tác, vynořili se zpoza rohu místnosti.

Oba Strageané měli na sobě tmavě modré pláště a pásy překřížené na prsou jako bandoliéry. Ke svým opaskům měli připevněny ozdobné jehlice, možná jako symboly svého postavení a vykonávané funkce. Mezi Teddersem a oběma Strageany kráčel další člověk, nízký a podsaditý, s pásem tmavých vlasů kolem své pleše. Jeho oči zářily pod hustým obočím jako dva kusy nefrytu. Měl na sobě zelený župan a na nohou pantofle. Billy poznal generálního tajemníka OSN Miltona Walforda.

Tedders ho představil Daltmarovi Stango i Orarovi Bogarthymu a pak Walfordovi. Všichni se posadili.

„Řeknou ti něco víc o celé té záležitosti.“

Billy kývl hlavou.

Stragean jmenující se Daltmar Stango začal vyprávět, dívaje se do prázdna:

„Celá tato záležitost souvisí s příletem vašich lidí do našeho světa s cílem se v něm zabydlet. U nás už vznikla celá enkláva Pozemšťanů, stejně jako naše enkláva na vaší planetě. Ani tady, ani tam u nás to nevyvolalo žádné větší problémy. Nyní, kdy je mým úkolem stanovení podmínek uzavření nových obchodních a politických smluv a dohod, se obě enklávy pravděpodobně stanou velvyslanectvími.“

Na chvíli se odmlčel, jako kdyby chtěl znovu sebrat myšlenky.

„Na Stragii působí malá náboženská sekta,“ pokračoval „Její členové věří, že jestliže tam zemře Pozemšťan, jeho životní esence znečistí místo, kde bude žít po smrti. Existence velvyslanectví bude příčinou toho, že k tomu bude docházet stále častěji. Zatím jsou pouze proti jakýmkoliv smlouvám a dohodám s vaším světem a chtějí, aby lidé odešli z naší planety.“

„Kolik jich je?“

„Je to jen malá skupina, nejvýše padesát nebo sto členů. Ale není to jejich počet, co je důležité a co nás zneklidňuje. Tato sekta se řídí velice přísnými pravidly a její členové absolvují velice drsný a náročný sebezdokonalovací kurz, který u některých jedinců vyvolává velice neobvyklé efekty.“

„Ano, slyšel jsem o tom.“

„Jeden z členů této sekty se rozhodl začít jednat. Má kosmickou loď a směřuje k Zemi. Je přesvědčen o tom, že vražda tak vysoce postaveného politika ztíží další rozhovory natolik, že smlouvy nakonec nebudou uzavřeny, a to ve svém důsledku nakonec vyústí v deportaci Pozemšťanů z naší planety.“

„Jak pravdivá je tato domněnka?“

„V takových případech je velice obtížné předvídat, ale tento čin by zcela určitě uzavření smluv opozdil.“

„Onen Stragean má sem přiletět za několik dní?“

„Ano. Tuto informaci nám sdělili členové oné sekty, ale nedovedli nám říct přesný termín jeho příletu. Dověděli se o všech podrobnostech teprve po jeho odletu. Informovali o tom vládu. Chtěli tím dokázat, že dělá pouze z vlastní iniciativy a ne na rozkaz.“

„Kdo ví…“ usmál se Billy.

„Ano, máte pravdu. Vzhledem k tomu, že informace cestuje rychleji než loď, byli jsme na to upozorněni.“

„Musíte nejlépe vědět, jak zadržet někoho z obyvatel vaší planety.“

„Jen zřídkakdy dochází k takovým situacím,“ odpověděl Daltmar. „Ale klasickou reakcí je v takovém případě vyslání podobně schopných a vycvičených adeptů. Bohužel…“

„Chápu.“

„Musíme si sami poradit s tím, co máme k dispozici,“ pokračoval dále mimozemšťan. „Vaši lidé se ho pokusí zadržet v kosmickém prostoru. Počítačová simulace však ukázala pouze sedmadvacetiprocentní naději na úspěch. Máš nějaký jiný nápad?“

Kočka?

„Ne,“ řekl Billy. „Kdyby se jednalo o nebezpečné zvíře, snažil bych se je prostudovat a dokonale se s ním seznámit v jeho vlastním prostředí.“

„Nemáme k tomu ani čas a ani možnost to uskutečnit.“

„V takovém případě nevím, co bychom měli udělat.“

Walford vytáhl z kapsy županu malý předmět.

„To je čip. Vezmi si ho s sebou a přehraj si ho na svém vlastním přehrávači. Seznámí tě se vším, co o tom všem víme, co víme o onom členu sekty a ještě o jiných podobných Strageanech. To je jediná možnost, jak se můžeš seznámit s životními podmínkami Strageanů.“

Billy vstal z křesla a vzal si čip do ruky.

„Dobře. Vezmu si to domů a podívám se na to. Možná mě něco napadne.“

Walford vstal z křesla. Hned po něm vstali také všichni přítomní. Billy odešel k transportéru, když se ozval Stragean Orar Bogarthy.

„Pocházíš z jednoho z nejpůvodnějších a nejstarších obyvatel tohoto kontinentu?“

„Ano.“ Billy se zastavil, ale neotočil se.

„Mají klenoty ve tvých ušních lasturách nějaký speciální význam? Možná náboženský?“

Billy se rozesmál.

„Mám je rád. To je všechno.“

„A ten ve tvých vlasech?“

Billy se dotkl rukou kamene a pomalu se otočil.

„Ten? Nu, což… říká se, že chrání svého majitele před úderem blesku.“

„A funguje to?“

„Ano, funguje. Až dosud ano.“

„To je zajímavé. Nestává se příliš často, aby blesk někde udeřil. Proč ho nosíš?“

„Pro nás, Navahy, má blesk zcela zvláštní význam. Ničí tabu. Deformuje skutečnost. Není to věc, kterou je možné brát na lehkou váhu.“

Otočil se, udělal krok dopředu, vyťukal sérii čísel a vešel do zařízení. Když měnil faktor zpoždění a jeho tělo se začalo rozplývat, zvedl hlavu, aby se podíval na tváře lidí a mimozemšťanů zbavené jakéhokoliv výrazu.

Putuji od pohoří k pohoří

přecházím z místa na místo stejně jako vítr,

beze stop. Měla by o tom být píseň,

ale nikdy jsem takovou neslyšel.

Tak tedy zpívám tu, kterou jsem sám složil:

Jsem jako duha, která začíná tam

a končí tady. Nezanechávám žádné stopy

na zemi, když obloukem cestuji

odtamtud sem. Kéž bych odešel do krásy.

Ať trvá přede mnou, za mnou, nahoře i dok,

napravo a nalevo ode mne.

Beze strachu překračuji bránu nebes.

Říkáme ji cesta nepřátel, řekl stařec, ale když přišli bílí lidé, nazvali to tancem squaw… určitě proto, že viděli, jak ho tančí ženy. Když má vzniknout o tobě píseň, dostaneš speciální jméno: jméno bojovníka. Je to svaté jméno, které musíš používat pouze během obřadu. Není to takové jméno, o kterém můžeš všem říkat a dovolit všem, aby tě jím volali.

Všechno se začalo, říkal stařec, ještě tehdy, kdy Nayenezgani chránil Lid. Zabil celé stádo příšer, které nám ztrpčovaly život. Byla mezi nimi Rohatá Příšera, Velký Bůh, Příšerný Skalní Orel, Putující Skála a mnoho dalších. Pravě od té doby byl nazýván Zabijákem Příšer. Čtvrtou příšerou byl Stopující Medvěd. Vypadal sice spíše na lva o velikosti vznášedla, než na medvěda. Když narazil na stopu, sledoval ji do té doby, než tě dopadl a snědl tě na oběd.

Nayenezgani se vydal za nim, vystopoval ho a dovolil, aby i on vystopoval jeho. Ale když ho medvěd našel, byl na to připraven. Ne nadarmo byl nazýván Zabijákem Příšer. Když souboj skončil, svět byl zase o něco bezpečnější.

Ale asi v té době ho všechno začalo trápit. Trpěl z důvodu zabití všech nepřátel, které kdy zabil; medvěd byl jen dalším v řadě. Jejich duše ho všude pronásledovaly a činily ho velice nešťastným. Odtud právě pochází slovo Anna‘jí, čili Cesta Nepřátel. Naayeé znamená nepřítel nebo něco opravdu odporného, co tě pronásleduje. Naproti tomu neezghání znamená „zbavil se toho“. Proto je Anna‘jí pravděpodobně nejlepším výrazem. To je obřad zbavení se opravdu vážných problémů.

Chodil po pokoji. Když skončil prohlížení čipu, obrazovka stále ještě svítila. Nevypnul ji. Měl dojem, že stěny se k němu sklánějí, že se ho pokoušejí rozmačkat. Každou chvíli se zastavoval, aby si prohlédl pradávný, z kamene vybroušený hrot oštěpu, starý koš, fotografii divoké krajiny pod indigovou oblohou. Pohladil hlaveň vysokoenergetické ručnice, vzal ji do ruky, zkontroloval ji a pověsil zpátky na hák. Nakonec se otočil a vyšel ven do noci.

Stál na přístavku obklopujícím jeho hogan. Díval se do tmy. Podíval se na nebe.

„Nemám slov…“ začal a část jeho vědomí se vysmívala té zbývající. Pokaždé si uvědomoval toto rozdělení. Nepamatoval si už, kdy k tomu došlo poprvé.

„…A ty požaduješ odpověď.“

Nebyl si jist, na koho se vůbec obrací. V jazyce Navahů neexistovalo slovu označující „náboženství“. Nebyl si také jist, zda jeho pocity spadají do této kategorie. Kategorie? To slovo neexistovalo, protože dříve byly tyto věci nerozlučně spjaty se životem člověka. Pro odlišení těchto pocitů nebyly vytvářeny zvláštní kategorie. Většina těch, které znal, dokonce ještě i dnes, to pokládala za zcela normální. Navzdory tomu se změnili. On také, i když věděl, že jeho změny byly úplně jiného druhu. Chová se, jako kdyby neměl vůbec žádné příbuzné. To bylo to nejhorší, co mohl jakýkoliv Naváno říct o druhém Navahovi. Věděl, že na něho se toto označení hodí. Propast byla hlubší, než jen pouhá nepřítomnost, manželství, všechno, co v životě udělal. Jiní také odcházeli, ženili se mimo kmen, ale vždy se vraceli zpátky. Pro něho však byl tento prvek životních zkušeností pravdivý jak ve smyslu prožitých okamžiků, tak i ve smyslu duchovním. Neměl žádné příbuzné. Část jeho vědomí po tom toužila. Zbývající část…

„Dopustil jsem se asi něčeho hodně špatného…,“ pokračoval, „když jsem ho vzal s sebou z jeho země, stejně jako Lid byl odveden do Fort Sumner. Jestliže jsem ho vytrhl ze středu jemu podobných, kteří už nejsou, jestliže jsem ho zanechal samotného na cizím místě jako zajatce mezi Uty, pak jsem se dopustil špatnosti. Ale pouze za předpokladu, že je skutečnou osobou.“

Prohlédl si oblohu.

„Kéž by jí nebyl,“ řekl. „Kéž by to všechno byl jen sen, možnost, nicota…, která mě trápila celá ta léta.“

Obešel hogan, dívaje se mezi stromy.

„Myslel jsem si, že nejlepší je nevědět., což může ze mne udělat tchoře. Navzdory tomu bych však kráčel touto cestou až do konce svých dní. Nyní…“

Kousek od něho, tiše houkajíc, přeletěla sova.

Zlý omen, konstatovala část jeho vědomí, protože sova je ptákem smrti a věd, které neznáme.

Sova, přitakala zbývající část. Sovy loví v noci. Nic víc a nic míň.

„Navzájem jsme se uslyšeli,“ vykřikl za ptákem. „Dovím se, co jsem učinil a zjistím, co musím udělat.“

Vrátil se dovnitř a sáhl mezi pavučiny, kde měl uschován klíč. Vzal ho do ruky a utřel ho. Konečkem prstu přejel po péru, jako kdyby to byl stejně neobyčejný předmět, jako hrot oštěpu. Pak ho náhle vsunul do kapsy. Přešel pokoj a vypnul obrazovku.

Otočil se, postavil se mezi lesknoucí se pruty transportní plošiny, zapojil řídící systémy a vyťukal kód. Díval se, jak pomalu růžoví a mizí červená pohovka Ganado.

Tma mezi dvěma malými pouličními lucernami a hlasy cikád rozléhající se kolem plošiny…

Vyšel zpod clony a nasál do plic vlhký vzduch. Ohromné, stíny uťaté stromy, neobvykle hustá tráva rostoucí na úbočích, těžká, nízká, neolytická stavení, nyní úplně temná, nepočítaje světla nad jejich vchody, tvořících malé jeskyně zdůrazňující jen temnotu noci; ani jeden člověk v zorném poli. Ušel několik kroků po chodníku, přešel ulici, začal vystupovat po úbočí. Byli tady strážci, ale bez jakýchkoliv problémů se jim vyhnul. V Parku Balboa panovalo ticho; jeho atrakce byly až do rána pro veřejnost uzavřeny. Z výšky viděl světla San Diega a světla aut na cestách, ale byly tak daleko, že mu připadaly jako světla jiného světa. Zcela neslyšně se plížil od stínu ke stínu. Vybral si veřejnou plošinu, kterou kdysi s oblibou používal, když tady přicházel se svými každodenními věcmi, když dával přednost vycházce před skokem do místa, kde si potřeboval vyřídit své záležitostí. Nyní bylo toto místo přirozeně zavřené a plošina byla na noc vypnuta.

Šel asi patnáct minut, stoupal do svahu a zase sestupoval, stále blíž ohromnému, rozsáhlému komplexu budov Ústavu Vesmírného Života. Pokud to jen šlo, tak se vyhýbal stezkám, cestám a parkovištím. Zbloudilé poryvy větra s sebou přinášely směs zvířecích pachů ze zoo v San Diegu. Cítil také těžkou a dusivou vůni jakýchsi exotických rostlin. Všechno to v něm vyvolávalo vzpomínky na neobvyklá, exotická zvířata a bytosti, vzpomínky na zcela jiná místa. Vzpomněl si, jak v proudu ultrazvuku chytil wullabree s drátěnou srstí, twilpa v ledové propasti, čtyři outany ve víru odporného zápachu…

Zpozoroval komplex budov ÚVŽ. Zastavil se. Nějakou dobu stál zcela nehybně, jen se díval. Pak pomalu obešel celý Ústav. Každou chvíli se zastavoval a znovu se na něj díval.

Konečně dorazil k budově vedle malého parkoviště, na kterém stál jen jeden vůz. Přešel přes prázdné prostranství a otevřel svým klíčem vchod pro zaměstnance. Uvnitř se pohyboval zcela jistě, bez světla. Kráčel chodbami, pak začal stoupat po schodech. Dorazil ke stanovišti strážného, které si pamatoval. Otevřel zakódovaný zámek a schoval se v koutu s opravářskými nástroji. Čekal asi dvacet minut, až přicupital uniformovaný děda, zasunul do poplašného zařízeni klič a šel dále.

Krátce nato vyšel ze svého úkrytu a vstoupil do první haly. Neobvyklý jas a lesk některých životních systémů klecí simuloval přirozené denní cykly v místech, kde jejich obyvatelé žili. Byly zbarveny podle různých příměsí a prvků atmosféry a odrážely všechny meteorologické zvláštnosti míst, odkud pocházeli a které byly nezbytné pro jejich přežití. Míjel pohyblivé balóny s plynem, plížící se stvoly korálu, slizovité maltézské kříže, jako játra zbarvené pulzující klády, hřebenovité, vlnící se věže, Belgardův simoplex bručící ve své kuklo-noře, pruhovaného mertze, párek červovitých marakyí, v kaluži čpavku stočeného tendrona. Srpkovité oči červovité marakyii ho sledovaly stejně, jako onehdy na poušti, kdy ho málem dostala. Nezůstal stát, aby jí odpověděl stejným pohledem, stejně jako se nedíval na jakákoliv jiná, jemu tak dobře známá stvoření.

Prošel celou halu, vyšel z ní ven a vstoupil do další. Stale ho provázel tichý šum generátorů. Navzdory dokonalé hermetičnosti všech životních systémů cítil jakési podivné pachy. Nevšímal si orientačních tabulí; věděl, co na nich je a o čem informují. Kusy v druhé hale byly větši a vypadaly mnohem hrozivěji než ty, kolem kterých před chvíli přešel v předcházející hale. Na některé z nich se díval s velkou dávkou sentimentu. Mručel si něco v řeči Lidu. Když vstupoval do třetí haly, začal si tiše zpívat.

Po několika krocích zpomalil.

Balvany na povrchu stupňovitých silikátů… Žádná viditelná překážka mezi tímto sektorem a zbytkem haly, stejně jako v těch, které přešel. Neporušená atmosféra…

Šel stále pomaleji, až se nakonec zastavil

Slabé světlo ozařovalo plošinu. Zdálo se mu, jako kdyby někdo vzdychl.

Přestal si prozpěvovat. Cítil, jak mu začíná vysychat v krku.

„Přišel jsem,“ zašeptal, načež se přiblížil ke stvoření označenému jako TORGLIND METAMORPH.

Písek a skály. Žluť, skleněný lesk a pomeranč. Žádný pohyb.

„Kočko…?“ řekl.

Přistoupil blíž a podíval se pozorněji. Bez jakéhokoliv efektu. Dokonce ani jeho oči nic nezaregistrovaly. Nejenom z důvodu nedostatku světla.

„Kočko?“

Pokoušel si vzpomenout, jak vskutku originálně byl tento sektor postaven a zařízen. Ano, ta skála po levé straně…

Skála se pohnula v okamžiku, když si Billy připomněl umístění jednotlivých prvků tohoto prostředí. Překulila se do středu sektoru. Změnila svůj tvar, zakulatila se, překonávaje jakousi prohlubeň.

„Je něco, co ti musím říct, co musím vyzkoušet.“

Prodloužila se, narovnala končetiny, postavila se na ně.

„Přemýšlel jsem… pozastavoval jsem se nad tím, zda bys byla opravdu schopna mě pochopit, kdybych se snažil… dostatečně účinné.“

Ze zadní části svého těla vypustila dvě končetiny, zformovala si masivní hlavu a silný trojklanný ocas.

„Jestliže znáš kohokoliv, tak znáš i mě. To já jsem tě tady přivedl. Z mého těla byly odstraněny jizvy po našem souboji, ale s nikým jsem nebojoval tak, jak s tebou.“

Obrysy balvanu zavířily. Stal se hladký a lesklý, klubko napjatých svalů pod sklovitou kůží. Uprostřed hlavy se otevřelo jedno fasetové oko.

„Přišel jsem pro tebe. Musím vědět, zda dovedeš chápat a zda máš vědomí. Nějakou dobu jsem si myslel, že to je možné. Ale nikdy jsi to nedala najevo. Teď to musím vědět. Skrývá se ve tvé zvířecí hlavě rozum?“

Stvoření se protáhlo a obrátilo se k němu zády.

„Jestliže dovedeš s někým jakkoliv komunikovat, tak ať to jsem já, tady a teď. Je to velice důležité.“

Zvíře přešlo na jeho pravou stranu.

„Nebyla to jen pouhá zvědavost, která mě sem přivedla. Podej mi důkaz o své inteligenci, samozřejmě, pokud ji máš.“

Kočka se na něho podívala svým nemrkajícím klenotem uprostřed čela. Pak se zase otočila. Její barva začala tmavnout, až na samou hranici viditelnosti. Absolutní, antracitová čerň vyplnila její obrysy.

Stín se vplížil dovnitř sektoru a zmizel.

„V určitém smyslu jsem spokojen,“ řekl vzápětí. „Buď zdráv, báječný protivníku.“

Billy Černý Kůň Zpěvák. Člověk z Lidu. Poslední bojovník své rasy. Dal sis na čas s návštěvou.

Zastavil se. Stál, aniž by se pohnul.

Ano. Má slova plynou přímo do tvé hlavy. Dovedu vytvářet zvuky podobné lidské řeči a také je vydávat. Můžeme se však také domluvit poněkud intimnějším způsobem. Jsme si přece bližší víc, než přátelé, jsme navzájem svázání hlubším poutem než jen vzájemnou sympatií

Kočka?

Ano. Prostě jen přemýšlej. Uslyším to. Kočka je pro mne odpovídajícím označením, obratná, na nikom nezávislá bytost, absolutně cizí ve svých pocitech. Čtu pouze to, co se právě snažíš vyartikulovat, ne celou tvou mysl. Proč jsi přišel?

Abych zjistil, zda jsi tím, kým nyní jsi.

A to je všechno?

Měl jsem obavy, že tomu tak není. Proč jsi se mnou nenavázala kontakt už dříve?

Zpočátku jsem to nedokázala. Má rasa dovede přenášet a předávat pouze obrazy – vize lovu – jiným, kteří nám jsou podobni. Ale postupně, když jsem si prohlížela mysl těch, kteří si mě přicházeli během minulého půlstoletí prohlížet, se ve mně hromadila síla. Nyní už vím mnohem víc o tvém světě a tvé rase. Ale ty… ty jsi jiný než ostatní

Proč?

Jsi stejný jako já: dravec.

Kočko! Proč jsi někomu neřekla, když jsi už věděla jak, že jsi rozumná, inteligentní bytost?

Naučila jsem se hodně věcí A čekala jsem.

Na co?

Poznala jsem nenávist. A čekala jsem na příležitost k útěku, abych tě mohla pronásledovat tak, jak ty mě. Abych tě zničila.

Nemuselo k tomu dojít. Omlouvám se ti za bolest, kterou jsem ti způsobil. Nyní, když už vím, kdo jsi, ti to můžeme vynahradit.

Slunce mého světa se zatím změnilo v Novu. Není už moje planeta a nikdo z mé rasy. Dověděla jsem se to z myslí lidí, kteří obsluhují zdejší zařízení. Jak bys mi to všechno mohl nahradit?

Ne, to nedokážu.

Naučila jsem se nenávidět. Neznala jsem nenávist, dokud jsem nepřišla tady. Dravec necítí nenávist ke své oběti. Vlk svým způsobem miluje ovce. Ale já tě nenávidím, Billy Černý Koni Zpěváku, za to, cos mi udělal. Za to, že jsi mě proměnil ve věc. Této rafinovanosti jsem se naučila od tvé rasy. Od toho okamžiku jsem žila jen pro okamžik, kdy ti to budu moci říct. A konat.

Je mi to líto. Promluvím s lidmi, kteří to tady mají na starosti.

Neodpovím jim. Budou pokládat tvé tvrzení za projev šílenství.

Proč?

Není to mé přání. Řekla jsem ti, co chci.

Vrátil se do míst, kde silové pole věznilo černé stvoření, mnohem větší než člověk, které nyní klidně sedělo na zemi a pozorovalo ho.

Nevěřím, že by tvé přání bylo splněno, ale rád ti pomohu jakýmkoliv možným způsobem.

Něco vidím.

Nechápu, o co ti jde.

Vidím, že po mně něco chceš.

Nyní už chápu, že to není něco, co bys chtěla pro mě udělat.

Zkus to.

Přišel jsem za tebou, abych se přesvědčil, zda jsem ti nezpůsobil křivdu.

Způsobils.

Přesvědčit se, zda náhodou nejsi inteligentní.

Jsem.

V takovém případě tě prosím o pomoc při zadržení politického vraha.

Zaznělo něco, co by šlo nazvat smíchem – suchým, bez jakékoliv radosti.

Řekni mi o tom něco.

Popsal jí celou záležitost. Když skončil, nastalo dlouhé ticho.

Řekněme, že tu bytost zlokalizuji a znemožním, aby provedla svůj záměr. Co pak?

Samozřejmě, získáš svobodu. Dostaneš odškodnění, určitě i odměnu, nový dum. Možná, že se ti povede najít podobný svět…

Tmavý obrys těla se zvedl ze země, ještě jednou se změnil, tentokrát na dvounohého medvěda. Vysunul přední tlapu a dotkl se jí silového pole. Klec zasypal snop jisker.

To, řekla Kočka, je vše, co stojí mezi mnou a tebou.

To je všechno, co mi řekneš? Že když už můžeme spolu komunikovat, tak si najednou nemáme co říct?

Pamatuješ si na ten dlouhý týden, když jsi mne stopoval?

Ano.

Jen náhodou se ti podařilo mě chytit.

Možná, že ano.

Možná? Víš dobře, že to je pravda. Ke konci jsem tě málem dostala.

Měla jsi k tomu opravdu blízko.

Celých padesát let jsem znovu prožívala ten lov. Měla jsem tehdy zvítězit.

Udeřila do bariéry pole a jiskry osvětlily obrysy její postavy. Billy se ani nepohnul. Kočka couvla zpátky a otřásla se. Zdálo se mu, že je nyní menší. Její tělo se protáhlo a položilo se na zem.

Slíbil jsi mi svobodu bez jakýchkoliv dalších podmínek, řekla konečně.

Ano.

Odměna a odškodnění, které jsi mi slíbil, pro mě nic neznamenají.

Chápu.

Ne, nic nechápeš.

Je mi jasné, že nám nepomůžeš. Inu, co nám zbývá. Dobrou noc.

Znovu se otočil.

Neřekla jsem, že vám nepomohu.

Když se na něho opět podívala, Kočka byla kolébajícím se, zakukleným, rohatým stvořením, které ho pozorně sledovalo.

Co tedy říkáš, Kočko?

Pomohu vám…, ale pod jednou podmínkou.

Jakou?

Tvůj život.

Nesmysl.

Tak dlouho jsem na to čekala. To je jediná věc, po které toužím.

Šílená podmínka.

Je to moje jediná podmínka. Můžeš ji přijmout nebo ji odmítnout. Záleží jen na tobě.

Jseš si jistá, že dokážeš zadržet strageánskou adeptku?

Jestli prohraji a ona mě zničí, tak budeš volný. Nebudeš na tom hůř, než předtím. Ale já neprohraji.

S tím nemohu souhlasit.

Opět ten úsměv.

Billy Zpěvák vyšel z haly. Pronásledoval ho smích. Měl dosah kolem čtvrt míle.

Disk II

TĚLO ODBOROVÉHO PŘEDÁKA

NALEZENÉ NA OBĚŽNÉ DRÁZE

By shořelo za několik dní, kdyby vstoupilo do atmosféry.

OSMNÁCT OBVINĚNÝCH V PROCESECH

NA MĚSÍCI

URAGÁN V ZÁLIVU SE UTIŠIL

vystoupil na Mount Taylor, rodné místo Proměňující se Ženy, posvátnou horu tyrkysového jihu. Na severu bylo vidět těžká mračna, ale po jeho levé straně prudce svítilo slunce. Studený vítr zpíval křehkou píseň. Do všech čtyř světových stran hodil špetku pylu. Jeho prohlubující se existence yei k němu přiletěla ve formě černého ptačího pera.

SPOJENÍ FIREM GENEFIX A REVLON

SE PROHLUBUJE

OBĚŤ EUTANAZIE SE SE VŠÍM SVĚŘUJE

VÝZVA PRO OSOBY S PARANORMÁLNÍMI

SCHOPNOSTMI

Dnes brzo ráno vydala kancelář generálního tajemníka OSN prohlášení…

…cítím se jako P-E-K-L-O 5 !

CÍRKEV KŘESŤANSKÉ RELATIVITY SE BRÁNÍ

Když loď přešla do prudké vývrtky, čidla to vydržela. Měřící přístroje ukázaly, že proražení obranné linie ochranného systému nebude příliš obtížné. Půl minuty meditovala o ohni a vodě. Jejich zcela evidentně nestálý tvar symbolizoval plamen změn. Vizualizovaly pramen k pradávným formám.

LOS ANGELSKÝ TUNEL PHOENIX

POD VODOU

VODA NESLA MUŽE CELÉ DVĚ MÍLE

„Tví koně opět patří tobě, můj vnuku,“ říká a sedá si vedle mne.

„Tvé ovce opět patří tobě, můj vnuku,“ říká a sedá si vedle mne.

„Všechny tvé věci opět patří tobě, můj vnuku,“ říká a sedá si vedle mne.

„Tvá země ti opět patří,“ říká a sedá si vedle mne.

„Tvá zřídla a prameny ti opět patří,“ říká a sedá si vedle mne.

„Tvoje horská pásma ti opět patří,“ říká a sedá si vedle mne.

* * *

Opět se stalo blahoslaveným, opět se stalo blahoslaveným.

Opět se stalo blahoslaveným, opět se stalo blahoslaveným.

Překročil pás ztuhlé lávy. Když ještě žil s nimi, každý věděl, že to je sražená krev Yeitso, příšery, kterou zabil Nayenezgani. Pak šel dále nahoru, po úbočí Mount Taylor. Dnes ukrývala svůj vrchol v širokém, vlnícím se moři mlhy. Kousavý vítr stovkami svých rukou škubal jeho oděv. Černý vítr severu. Potřeboval posvátné místo pro své myšlenky, které chtěl proanalyzovat během tohoto šedého, pochmurného dne.

Uplynulo už téměř celé jedno století od jeho poslední návštěvy na Mount Taylor. Příroda dovolila přetrvat hoře tuto dobu beze změn.

Výš…

Kočko moje, chindi… Pokaždé tě mám za svými zády.

Vzhůru, jeho vlasy lesknoucí se po nedávném myti šamponem z kořenů juky…

Všechno, co minulo, co navždy zmizelo, se teď v tobě koncentruje…

Vzhůru, do mlhy. Vítr dělá neobyčejně rychle, kameny a skály jsou tmavé a hladké…

…Jak budu stát proti tobě?

…Horo přidržovaná při zemi celá staletí velkým kamenným nožem, procházejícím od vrcholu až po samotné úpatí, ženská horo, vidělas už všechno, co prožil Lid. Znáš však ty podivné hvězdy, které jsem si prohlížel? Budu ti o nich vyprávět…

Výstup probíhal pomalu; mlha na něho útočila a zmáčela mu oděv tak, až se mu lepil na tělo. Zpíval si, každou chvíli se zastavoval. Byl to přece domov Tyrkysového Chlapce a Žluté Dívenky Kukuřice. Podle některých verzí vyprávění se právě tady narodila Proměňující se Žena.

…Ztratil jsem se mezi třpytícími se hvězdami.

Prošel kolem kamenných postav, které budily zdání, že za závojem mlhy před ním sklánějí hlavy. Přechodná běl v něm vyvolala představu máminých ovcí, které pásl jako malý chlapec. Ve svých vzpomínkách za nimi stoupal vzhůru ze svého zimního hoganu do vysoko položeného letního tábořiště, když spásli všechnu trávu, kde si pod holým nebem připravovali jídlo, zatímco ženy rozkládaly mezi stromy své krosny. Jeho strýc, zpěvák, sbíral byliny a sušil je na slunci Starec schraňoval amulety na Ženskou Dráhu Střely, cestu písně trvající pět dní a pět nocí. Zpíval také během pěti nocí Cesty Blahořečeni Znal také o něco kratší ceremonie Dráhy Střely, trvající stejně jako noci Cesty Zla. Znal také Cestu Obrození každého živého tvora.

Když k nim dorazila zpráva, že státní úředníci čekají u ohrad, duch radosti začal kroužit mezi tábořišti jako hrbatý flétnista. Strhli tábořiště. Když hnali zvířata dolů z hor do ohrad, zněly zvonce. Ohrady páchly po síře. Všude, i z bot se linul zápach ovčího lejna. Byla to obtížná, velice namáhavá práce: ovce byly zaháněny do ohrad, kde byly počítány a prohlíženy, zda nemají parazity a jiné choroby. Ve vzduchu bylo plno prachu stoupajícího vzhůru zpod nohou pobíhajících zvířat. Za chvíli jejich stáda pokryly horské svahy jako na zem spadlá oblaka, mezi kterými kroužili štěkající psi.

Postupně, jak míjel den, sváteční atmosféra pomalu pohlcovala nepříjemný zápach a hluk. Ve vzduchu se vznášela vůně pečeného skopového masa smíšená s vůní borovicového dřeva. Stále častěji se ozýval smích. Byly přijímány sázky. Ozýval se zpěv, tu a tam probíhaly závody jezdců a zápasy kohoutů…

Práce pomalu pokračovala a stále častěji se při ní demonstrovaly různé oděvy. Žena, která hlídala ovce, měla na sobě vlněné pončo a deštník proti slunci. Nyní měla na obě trojitou sukni saténovou košili, bundu z manchesteru s kovovými růžky na límci a stříbrnými knoflíky našitými od ramenního švů až po zápěstí, stříbrné zapínací špendlíky a těžký náhrdelník z dýní ozdobený tyrkysy. Muži měli na sobě sametové košile se stříbrnými knoflíky, stříbrotyrkysové stuhy na černých kloboucích, zelené a modré brože, prsteny a náhrdelníky. Všichni muži z Pilot Mountain, Morinci, Kingmanu a Roystonu. Všude se tančilo, vyprávěly se vtipy, ale nevyprávěly se příběhy, protože hadi a blesky stále bděly. Pamatoval si svůj první tanec squaw, ke kterému došlo při právě takové příležitosti. Neměl nic, čím by zaplatil, tak tedy tančil a tančil, téměř celou noc, poslouchaje dívčí smích. Nakonec se pohyboval jako spáč, až se mu naskytla – možná, že nikoliv náhodou – příležitost, a on utekl.

A teď…

Během tohoto léta navštívil současné ohrady. Geneticky vyšlechtěná zvířata byla zcela odolná proti jakýmkoliv chorobám. Navzdory tomu však nějací paraziti přece jen mohli někdy vyvolat určité onemocněni. Ovce probíhaly přes v rychlosti postavený lehký tunel; počítal je počítač. Pak vbíhaly do ohrady z ultrazvukových vln emitovaných z malých přístrojů postavených na zemi. Jídlo bylo připravováno v malých, i když poněkud staromódních mikrovlnných troubách. Hudba byly vysílána z čipů nebo ze satelitu. Většina tanců byla pro něho zcela neznámá. Jen občas zahlédl tradiční indiánský oděv nebo lidi, kteří něco dělali tak, jak by to bylo zapotřebí. Nebyli zde téměř žádní koně. A nějaký mladík přišel k němu a zeptal se ho, jak se jmenuje…

Horo přibitá k zemi obrovským kamenným nožem, propíchnutá od vrcholu až po úpatí ostřím ozdobeným tyrkysy barvy jihu, ženská horo, na tvém vrcholu je tyrkysová mísa a v ní dvě drozdí vajíčka pokrytá ovčí kůží; orlí péra ve tvých vlasech. Vidělas už všechno mezi Lidem. Jestliže však člověk spatří příliš mnoho změn, může to poškodit jeho duši. Já jsem toho viděl příliš mnoho…

Stoupal vzhůru stále světlejší stezkou, přes stavení tmavých oblaků, duhy a krystalu. Když vstoupil na strmé úbočí, do jasu ničím nezakrytého slunce, tak to vypadalo, jako kdyby vstoupil na ostrov uprostřed vzbouřeného, zpěněného moře. Zemi všude kolem pokrývala prachová pokrývka sněhobílého jasu. Postupně se podíval do všech světových stran a začal zpívat, skládaje oběti z kukuřičné mouky a pylu. Pak se posadil na zem, otevřel vak z jelení kůže a vytáhl z něj určité předměty. Dlouho přemýšlel o věcech, které opět ožily v jeho paměti…

Ta linie oblaků… je tolik podobná kulatému pozemnímu oltáři. Na jeho vrcholu hromadu hub. Noc. Snědl hořké byliny a naslouchal písním bubnů. Všichni si navzájem předávali řehtačky a vějíře z per. Každý účastník obřadu předtím, než předal svůj dárek, tak zazpíval čtyři písně. Než přišla na něho řada, cítil hroznou únavu. John Rave kdysi řekl, že to je díky peyotlu. Cítil tlak a sucho v krku. Nevěděl, které z těchto reakcí jsou duchovní nebo čistě fyziologické povahy.

Prožíval nyní jakési výjimečně podivné období. Odjel na studia. Dřívější život mu už nepřipadal tím pravým životem, ale jeho nový život také ne. Už chápal, proč Církev Původní Ameriky má tolik stoupenců, kteří žijí s pocitem existence mezi dvěma světy. Navštěvoval také přednášky z antropologie a cítil, jak tenké ostří odcizení – jako čepel nože – se už nyní, pouze několik týdnů po Cestě Peyotlu, vkrádá mezi něho a pochopení těchto příznaků. Jiskřivé, barevné halucinace byly fascinující, ale on a jeho tužby stáli stranou.

Tato noc však byla úplně jiná než ostatní.

Cítil to, když předal svou řehtačku a vějíř. Když zvedl hlavu, uviděl duhu. Připadala mu úplně normální. Zvědavě ji pozoroval. Zdálo se mu, že je blízko i daleko. Zpozoroval, že se na ní něco pohnulo. Dvě postavy – znal je – šly po oblouku jako po nějakém obrovském mostu. Zastavily se a podívaly se na něho. Byla to Válečná Dvojčata: Tobadzischini, Zrozený-z-Vody a Nayenezgani, Zabiják Příšer. Dlouho se jen dívali, až se mu zdálo, že se dívají právě na něho. Díky náhlému pohybu zjistil, že mu na rameni sedí velký černý pták, krkavec. Pod duhou proběhl kojot. Nayenezgani přiložil k tětivě luku blesk a zvedl ho. Jeho bratr mu však položil ruku na rameno a přinutil ho, aby sklonil luk k zemi.

Když se znovu podíval vlevo, havran zmizel. Podíval se před sebe… duha se postupně zmenšovala a bledla…

Druhý den byl slabý a hodně pil. Myšlenkové pochody probíhaly neskutečně pomalu. Ale vize byla stále jako živá. Čím více o ní přemýšlel, tím více ho překvapovala. Mířil Nayenezgani na ptáka nebo na něho? Chránil ho pták před Válečnými Dvojčaty? Anebo se ho bratři snažili ochránit před havranem?

Ve světle nedávných přednášek z antropologie byla celá tato záležitost ještě více komplikovanější. Krkavec jako mytologické zvíře se objevoval v některých legendách Lidu, zvláště v okolí Navaho Mountain, Duhového Mostu a Kaňonu Piute. Ale nebylo tomu tak vždy, i když nikdo z těch, kdo žili, si nepamatoval dny, kdy všechno bylo zcela jinak.

Krkavec byl důležitým božstvem pro kmen Tlingit-Haida na severozápadním pobřeží Pacifiku. Jeho členové mluvili jazykem ze skupiny athabaských nářečí. Navahové a jejich pokrevní příbuzní Apači také mluvili athabaským nářečím, prakticky jako jediní mimo uzemí amerického Severozápadu. Před mnoha léty došlo k velké migraci, která přivedla Lid do kaňonů a údolí Arizony, Utahu, Colorada a Nového Mexika. Vzdávali tehdy hold loveckým božstvům jako Krkavci, Horskému Lvu a Vlkovi, kteří je doprovázeli na jejich dlouhé cestě na jih. Lid se však usídlil a změnil své obyčeje. Navahové vždy žili v úzkém sepětí se svým teritoriem. Učili se zemědělství od Zunu a Pueblanů, tkalcovství od Hopiů a později chovu ovcí od Španělů. A když se jejich obyčeje změnily, bohové dřívější doby odešli do tmy v zapomnění. Krkavec, Černý Bůh, jak byl nazýván, podstoupil nerozhodný souboj s Nayenezganim mezi Saň Francisko Peaks a Navaho Mountain. Proto byl Krkavec bytostí z dávné minulosti, byl uctíván tehdy, když Navahové ještě byli více lovci než pastýři, farmáři, tkalci a kováři.

Cesta Peyotlu, jak věděl, byla ještě mladší. Poznali ji od Utahů. A v určitém smyslu mohla být novou i pro ty, kteří už nežili. Určitě mohla rozeznít jakési historické struny. Věřilo se, že překřížené linie na zemi za oltářem jsou otisky nohou Ježíše Krista. On sám se však domníval, že to jsou ohromné ptačí stopy. Věděl, že se už nikdy nevrátí do obrovskému hoganu Peyotlu, protože tato cesta nebyla jeho cestou, i když mu posloužila k tomu, aby předal důležitou zprávu. Ať tak, či onak, byl označen za lovce.

Dokončí školu a naučí se písně, které ho naučí jeho strýc. Nevěděl odkud, ale cítil jistotu, že jedno i druhé bude velice důležité pro lov, který bude v budoucnosti absolvovat. Tím, že bude ctít staré obyčeje, pozná mnoho nového, nejstaršího i nejnovějšího. Není v tom nic neobvyklého, jedny nevylučují druhé, protože Navahové jsou jedni z nejlépe se adaptujících stvoření na Zemi. Hopiové žijící nedaleko, tančili a modlili se o désú. Jeho krajané nikoliv. Raději setrvávali v harmonii se svým prostředím, než by je kontrolovali. Pueblané, Zuniové a Hopiové žili stlačeni spolu, jako bellicanos ve svých pueblech. Jeho rodáci nikoliv. Žili daleko od sebe, jednotlivé rodiny se staraly samy o sebe. Jiné kmeny připojovaly ke své řeči některá slova bellicano, která označovala nové věci. Řeč Navahů se i na konci dvacátého století stále vyvíjela Dobře popisovala měnící se časy. Přes dvě stě nových slov popisovalo jednotlivé částí vznětového motoru. Učili se od Angličanů, Španělů, Pueblanů, Hopiů a Zuniů. Žili, přizpůsobovali se a navzdory tomu stále zůstávali sami sebou. Nepokládali se bezdůvodně za potomky Proměňující se Ženy.

Ano, seznámí se s tím, co je staré i s tím, co je nové, řekl si. A Černý Bůh ho bude doprovázet při lovu.

Tak se také stalo. Nepočítal však s příliš mnoha změnami v životě lidu, během oné zdeformované doby jeho nepřítomnosti. Zůstali Lidem, který se od všech lišil. Tempo změn však bylo pro ně jiné, než pro něho.

Nyní už věděl, dívaje se na svět pod sebou z vrcholu Mount Taylor, že Černý Bůh si ho vybral, že dodržel slovo. Učinil z něho největšího lovce oné doby. Nyní se však stáhl do ústraní. Jeho doba minula. Bylo toho příliš mnoho na jednoho jediného člověka, neustále se znova přizpůsobovat. Lid jako celek byl organickou bytostí a měl hodně času na postupnou adaptaci. Budiž. Jeho schéma už bylo vyčerpáno. Možná, že by bylo nejoptimálnější se ho vzdát už nyní, uprostřed krásy a zemřít jako legenda, kterou se stal.

Začal zpívat horskou píseň pocházející odtud. Staccato slov pomalu splývalo na jeho svět.

Den stále trval. Mraky dole se změnily v barevný dým. Něco přeletělo nad jeho hlavou, vydajíc jediný, chraplavý zvuk. Později našel poblíž černé pero. Když ho přidal ke svému jish do vaku z jelení kůže, zamyslel se nad mnohoznačným významem tohoto znamení. Čerň, barva severu. Tam směřují duše těch, kteří zemřeli. Černý sever, odkud se vrací chindi spolu se vším zlem. Čerň, to je sever a smrt. Ale Krkavec mohl odhodit své pero, aby mu ho předal. Co by to v tomto případě jen mohlo znamenat?

To není důležité… I když nedovedl rozeznat a pochopit celou hloubku a škálu znamení, dobře věděl, co je na povrchu. Ukazovákem nakreslil kruhy na zemi. Pak si otřepal ruce. Ano. Už to věděl.

Navzdory tomu stále seděl na tomto ostrůvku v nebi. Den se pomalu blížil směrem k poledni. Konečně přišla výzva, na kterou čekal. Ještě než uslyšel hlas, věděl, že to je Edwin Tedders.

„Billy, jsme trochu nervózní. Prohlédl sis všechny údaje?“

„Ano.“

„Přišel jsi na něco?“

„Ano.“

„Můžeš sem hned přeskočit?“

„Ne. Nikde tady v okolí není žádná plošina.“

„Tak přejeď k nějaké! Musíme se to dozvědět, ale nechci o tom mluvit přes telefon.“

„Nemohu,“ odpověděl.

„Proč?“

„Ta dáma, o kterou jde, může kromě mnoha svých schopností také ovládat schopnost čtení toho, co lidé mají v hlavě. Nechci, aby se od nás cokoliv dověděla.“

„Počkej okamžik. Ještě ti zavolám.“

Za chvíli přišla další výzva.

„V pořádku. Je to velice zapeklitá situace. Poslouchej, cíl bude vedle plošiny jeden skok od místa, které tady nikdo nezná. Bude vysazena okamžitě po svém přeskoku.“

„Pokud se jí podaří se strefit do jejího středu…“

„Možná, že ano, možná, že ne. Shromažďujeme také lidi se schopnostmi psí.“

„Není jich příliš mnoho a není na ně příliš spoleh, že ano?“

„Máme několik velice dobrých jedinců. A někteří z nich už jsou tady.“

„Narazili na něco?“

„Ještě ne. A nyní k věci. Co zamýšlíš? Můžeš nám to sdělit tak obecně, abychom měli o tom nějaké ponětí, ale přitom neznali detaily, které by mohly být zneužity proti nám?“

„Ne.“

Chvíle ticha.

„Ježíši Kriste, Billy, musíme přece něco vědět, protože jinak budeme do sebe narážet!“

„Nebudeš dokonce vědět, že jsem poblíž…“

„A ty budeš?“

„Žádné podrobnosti, pamatuješ si? Dokonce i ti vaši psí to mohou z tebe dostat, a ona pak od nich, jestliže tebe přehlédne.“

„Jestli budeš tady někde poblíž, tak psí se bez větších problémů doví všechno od tebe.“

„Nemyslím si to. Primitivní plemena dovedou často bez velkých potíží blokovat telepaty. Viděl jsem to na jiných světech.“

„No dobře. Kdy se dáš do práce?“

Billy se podíval na slunce sklánějící se k západu.

„Brzy,“ ujistil ho.

„Nemůžeš nám jen v krátkosti říct, co uděláš?“

„Zastavíme ji.“

„Stal ses členem královské rodiny nebo ses stal vydavatelem? Anebo jsi dostal tasemnici? Co to je my! Musíme vědět, zda jsi do toho nezatáhl ještě jiné lidi.“

„Nezatahuji do věcí jiné lidi.“

„Billy, nelíbí se mi to…“

„Mně také ne, ale udělám to. Od tohoto okamžiku se nebudeš moci se mnou spojit.“

„Tak tedy na shledanou.“

„Na shledanou.“

Podíval se na bílý východ, modrý jih, žlutý západ a černý sever. Rozloučil se s nimi stejně jako Posvátný Lid hory. A pak se vydal dolů úbočím, z jednoho světa do druhého.

Irokéz tě vyzval

Bytosti bez Tváře.

Vydávám se na cestu zjistit, zda to je pravda,

velký Ničiteli,

který kroužíš vůkol a hrozíš

oštěpem a vztyčeným tomahawkem.

Našlapuji spolu s pylem,

Když kráčím.

A ruce pokládám

spolu s pylem.

S pylem pohybuji hlavou.

Mé nohy, ruce, moje tělo

se staly pylem,

i má mysl, a dokonce i hlas.

Stopa je čerstvá.

Moje země a můj dům jsou pěkné.

Aqalani, Dinetah.

Má duše putuje mezi vámi.

Jdu na setkání s Tím, co nemá Tvář.

Kéž bych šel, necítě bolest.

Kéže bych šel obklopený krásou.

Všechno se končí krásou.

Nevrátím se.

Buď klidný.

Ann Axtell Morrisová a její muž, archeolog Earl, vyprávěli příběh o dvou františkánech, otci Fintanovi a Anselmovi, kteří v roce 1909 dorazili do Lu-ka-chu-kai, místa, kde roste bílá třtina. Tam, na jih od Čtyř Rohů, v divoké horské pustině, odpočívali jednou večer, zatímco jejich navažský průvodce se šel porozhlédnout po okolí. Vrátil se s obrovským, keramickým džbánem ozdobeným různými ornamenty. Otec Fintan, který se trochu vyznal v indiánském hrnčířství, okamžitě poznal, že se jedná o unikát a zeptal se, odkud ten džbán pochází. Průvodce neodpověděl. Řekl jen, že džbán přinesl z opuštěného města Anasazi, kde žili Pradávní, kde stojí mnoho obydlí a vysoká věž a kde je ještě mnoho dalších takových džbánů, z nichž některé jsou naplněné kukuřicí, a které leží a stojí vedle přikrývek, sandálů a nářadí. Půjčil si tento džbán jen proto, aby jim ho ukázal, ale musí ho vrátit zpátky, protože jednoho dne se mohou jeho majitelé vrátit. A kde leží to město? Navaho zakroutil hlavou. Vzal džbán a odešel. Za půl hodiny se vrátil. Řádoví bratři popsali džbán manželům Morrisovým, kteří nabyli dojmu, že pochází z doby třetího Puebla, vrcholného období rozvoje jihozápadní kultury. Domnívali se, že lehce najdou ono místo, které jim popsal jejich navajský průvodce a které nemůže být dál, než půl hodiny chůze od jejich tehdejšího tábořiště. Několikrát se vydali hledat ono místo, ale bezúspěšně. V roce 1927 tam Emil W. Haury strávil polovinu léta, ale ani on nenašel ztracené Lukachukai. V současné době existuje v Arizoně město, které se tak jmenuje. Vyrábějí se tam pohovky. Vyprávění o opuštěném, prehistorickém městě ležícím v horách na severovýchod od kaňonu de Chelly, bylo uznáno za podvrh.

To vítr jim dával život. To vítr vycházející z našich úst nám dává život. Když přestává vát umíráme. Na kůži našich prstů vidíme stopy po větru; naše kůže nám ukazuje, kde a jak vál vítr, když naši předci byli vytvářeni.

Z navažštiny přeložil

Washington Matthews, 1897

Plošina zabzučela a objevil se obrys postavy; zatímco se dívali, rychle se vyplnil a zesílil.

Vysoký, elegantně oblečený muž ve středním věku se usmál a sestoupil z plošiny.

„Jsem rád, že vás vidím.“ Edwin Tedders mu stiskl ruku. Obraceje se k ostatním, dodal: „To je Charles Fisher, iluzionista a mentalista.“

Ukázal rukou na bledou ženu, jejíž modré oči rámovala neobvykle jemná pavučina vrásek. Světlé vlasy měla vzadu svázané do drdolu.

„Elizabeth Brookeová, malířka a spisovatelka,“ představil ji. „Možná, že jste četl…“

„My se známe,“ přerušil ho Fisher. „Jak se vede, Elizabeth?“

„Pro změnu je všechno v pořádku a mám se dobře,“ odpověděla s úsměvem. „A ty?“

Měla britský přízvuk a drahý prsten. Vstala, přistoupila k Fisherovi a lehce ho objala

„Ráda tě zase vidím,“ řekla.

„Před několika léty jsme pracovali spolu,“ vysvětlovala Teddersovi. „Je dobře, že jste ho mohli přivést“

„Také jsem to přivítal,“ řekl Tedders. „To Mercy Teddersová…“

Fisher přistoupil ke korpulentní ženě s baculatou tváří a vodnatýma očima se sítí červených žilek pod kůží nosu. Než mu stiskla raku, natáhla ji před sebe. Snažila se mu nedívat do očí.

„Mercy…“

„Buďte vítán…“

„…A to je Alex Mancin. Pracuje pro Světovou Burzu.“

Alex byl nízký a silný, s chlapeckou tváří pod prošedivělými vlasy. Oči však měl neobyčejně klidné, budící dojem velké hloubky.

„Jsem rád, že vás poznávám, pane Fishere.“

„Říkej mi Charles.“

„Jak si přeješ, Charlesi.“

„…A James MacKenzie Železný Medvěd, satelitární inženýr,“ představoval Tedders dále.

„Jim.“

„Charles.“

James Železný Medvěd byl silně stavěný muž středního vzrůstu. Měl dlouhé, černé vlasy, tmavé oči, tmavou pleť a velké, silné ruce.

„My jsme už také dělali spolu,“ řekl. „Jak se vede, Charlesi?“

„Spousta práce. Později ti o tom budu vyprávět.“

„A nakonec,“ řekl Tedders a ukázal rukou na vysokého muže s úzkýma, světlýma očima, který stál u baru se sklenkou v ruce. „Walter Sands. Hraje karty a tak podobně.“

Fisher zvedl obočí, načež kývl hlavou.

„Teší mě, pane Sandsi.“

„Mne také, pane.“

„To jsou všichni.,“ řekl Tedders. „Zbývající si už prohlédli čipy.“

„Já také,“ přerušil ho Fisher.

„Ano… všichni ostatní nám už řekli svůj názor. Co si myslíš, dovedeš zjistit příchod strageánské adeptky?“

„Nejsem si tím jist. Je obtížné se k tomu nějak vyjádřit. Jde o mimozemšťana, který byl speciálně vyškolen.“

„Jiní tvrdili totéž. Dáš si něco na pití?“

„Abych řekl pravdu, raději bych si dal něco na zub. Přišel jsem z jiného časového pásma. Ještě jsem nevečeřel.“

„Přirozeně.“

Tedders přistoupil k interkomu, zmáčkl tlačítko a objednal jídlo.

„Jídlo bude podáváno v prvním patře,“ oznámil jim. „Navrhuji, abychom přešli nahoru a tam přijali patřičná rozhodnutí a opatření. Budeme tam tak trochu… odizolováni… od událostí, které mohou nastat. Jestliže máte někdo chuť se něčeho napít, tak tak učiňte nyní.“

„Dám si gin s tonikem,“ řekla Mercy a vstala.

„Nebo snad šálek čaje?“ zeptala se Elizabeth. „Je vynikající.“

„Ne. Dám si gin s tonikem.“

Odešla k baru a nalila si hodně do sklenice. Elizabeth a Tedders se na sebe podívali. Tedders pokrčil rameny.

„Vím, co si myslíte,“ řekla Mercy, stále obrácená k nim zády. „Ale mýlíte se.“

Walter Sands stojící za ní se usmál a otočil se.

Tedders je vyvedl z pokoje. Šli pomalu za ním po širokých schodech. Dorazili do zadního pokoje. Uprostřed stál velký stůl a na něm jakýsi malý přístroj. Kolem stolu stálo několik na první pohled velmi pohodlných křesel. Na levé straně pokoje stála pohovka a u stěn čtyři malé stolky. Tři transportní plošiny, z nichž každá mohla pojmout dvě osoby, byly umístěny přímo proti dveřím. Tedders se na prahu zastavil a pokynul rukou do chodby.

„Charlesi,“ řekl, „tvoje ložnice jsou támhle ty druhé dveře na levé straně.“

Hned nato se otočil.

„Prosím, jako doma. Tady budete pracovat. V tomto pokoji budou dvě osoby a budou dávat pozor na vetřelce. Zbytek může odpočívat. Rozdělte se jak chcete a stanovte si vlastní rozpis služeb. Tlačítko spouští všechny zvonky v domě. Jestliže je uslyšíte ve svých pokojích, tak se rychle probuďte a okamžitě sem přijďte. Jestliže všechno ostatní selže, můžete kdykoliv použít transportní plošiny…“

„Okamžik,“ přerušil ho Alex Mancin. „Všechno to je, samozřejmě, velice důležité. Ale právě jsi nastolil problém, o kterém už hodně dlouho přemýšlím. Jiní určitě také. Tedy: až kam sahá naše odpovědnost? Řekněme, že objevíme vetřelce a vyhlásíme poplach. Co pak? Jsem telepat, ale dovedu také předávat myšlenky jiným lidem, nejenom telepatům. Byl bych pravděpodobně schopen předat oné bytosti rozptylující obrazy a představy nebo nepříjemné emoce. Ostatní to pravděpodobně také dovedou. Nevím. Máme se o to snažit?“

„Dobrá otázka,“ souhlasil s ním Walter Sands. „Dovedu ovlivnit výsledek hodu kostky. Upřímně řečeno, vím, že mohu. Dovedu vyvolat přechodnou slepotu. Mám se o to pokusit? Nebo máme raději, když objevíme protivníka, nechat vše těm tvrdým hochům?“

„Nemůžeme po vás chtít, abyste riskovali své životy,“ odpověděl Tedders. „Na druhé straně, jestliže budete schopni provést něco z toho, o čem říkal Alex, velice nám tím pomůžete. Tento problém nechávám zcela na vás. Ale čím více toho uděláte, tím lépe, i kdyby to měla být rána na rozloučenou.“

„Jednou jsme spolu s Charlesem spojili své mysli, abychom vyslali zprávu za výjimečně nepříznivých podmínek,“ řekla Elizabeth. „Co by se stalo, kdybychom se o to všichni pokusili a namířili tuto emisi na vetřelce?“

„Musíte se o tom sami rozhodnout a případně to i vyzkoušet. Když se k tomu rozhodnete, tak nebijte do všeho bez rozmyslu. Čekám pomoc zvenčí.“

„Velice rychle se naučíme rozeznávat strážce a ochránce. Pokud už to nevíme,“ ubezpečil ho Sands.

„Občas můžete zachytit myšlenky někoho, kdo není strážce. Nepřeji si, abyste se pokoušeli vybrousit mu čelní laloky jen proto, že se vám bude zdát trochu jiný.“

„O co ti jde? Kdo to je?“ vyptávala se Mercy. „Bylo by lépe, kdybychom to věděli.“

„Jmenuje se William Černý Kůň Zpěvák a je to indiánský stopař z kmene Navahů. Je na naší straně a chce nám pomoci.“

„Je to tentýž člověk, který zcela sám obstaral to vesmírné zoo v Kalifornii?“

„Ano.“

„Co chce konkrétně udělat?“

„Nevím. Ale říkal, že nám pomůže.“

Všichni se překvapeně podívali na Tedderse.

„Proč to nevíš?“

„On je přesvědčen o tom, že vetřelkyně může být také telepat. Nechce riskovat, aby nemohla vyčíst naše plány z našich myslí. Je přesvědčen, že on sám je schopen zablokovat telepata, aspoň na nějakou dobu.“

„Jak?“ podivil se Sands.

„Souvisí to bezprostředně s prostým, primitivním myšlením. Nepochopil jsem vůbec nic z toho, co mi o tom říkal.“

„Hvězdný Stopař,“ zamručel Železný Medvěd. „Četl jsem o něm ještě jako malý chlapec.“

„To je tvůj příbuzný nebo co?“ Fisher se posadil do jednoho z křesel.

Železný Medvěd zakroutil hlavou.

„Můj otec byl Sioux z Montany. On je Navaho z Arizony nebo Nového Mexika. To není možné. Zajímavé, jak se jen myslí primitivně?“

Ve dveřích se objevil člověk s podnosem v ruce. Tedders kývl hlavou směrem k Fisherovi. Muž mu podal tác a sundal papírový ubrousek. Železný Medvěd se posadil naproti němu. Elizabeth si vybrala křeslo po Fisherově pravé ruce, Sands po jeho levici. Mancin a Mercy se posadili vedle Železného Medvěda.

„To je zhruba vše,“ vyhlásil Mancin. „Nyní si musíme o tom všem promluvit.“

„Nebudete mít nic proti tomu, že si váš rozhovor nahrajeme?“ zeptal se Tedders. „Pro pozdější využití…“

Sands se usmál. Z Fisherova salátu se zvedla oliva a vyplula směrem k jeho ruce.

„Jestliže máte k dispozici zařízení schopné nahrát tuto poradu, tak budu velice překvapen,“ řekl Mancin.

„Och… V takovém případě nevidím důvod, abych vám nadále dělal společnost. Kolik potřebujete času?“

„Asi tak hodinu,“ odpověděl Mancin.

„Mohl bys mi tady poslat velkou konvici s kávou a několik hrníčků?“ zeptal se Železný Medvěd.

„A trochu čaje,“ dodala Elizabeth.

„Samozřejmě.“

„Díky.“

Tedders se vydal ke dveřím.

Mercy Spenderová se zadívala na prázdnou sklenici, začala něco říkat, ale pak se na to vykašlala. Elizabeth vzdychla. Sands jedl olivu. Železný Medvěd si zkřížil ruce. Všichni mlčeli.

„Vy Patagonci, asi znáte písně moci, které vám umožňují ovládat všechny věci.“

„Asi ano.“

„Tak je to pravda?“

„Nemůžeme ovládat nerosty pod našima nohama.“

„Proč ne?“

„Nejsme Navahové.“

„Nechápu.“

„Navahové mají dohodu s vládou a tato dohoda jim umožňuje využívat nerosty.“

„A vy nemáte s vládou žádnou dohodu?“

„Abychom mohli uzavřít smlouvu s vládou, tak bychom s ní museli nejdříve vést válku. Nikdy jsme se nedívali do minulosti, nespatřovali jsme výhody válek a žili jsme v míru. Smlouva je mnohem silnější než píseň moci.“

„Říkáš to, jako kdyby šlo o hry v karty.“

„Navahové při hře v karty také švindlují.“

* * *

„Kojote, poznal jsi tajemství místa utíkající vody. Unesl jsi dítě Vodní Příšery, které jsi tam našel. Výsledkem hry s těmito mocnostmi bylo uvolnění povodni, katastrof a zemětřesení. Ty vedly ke smrti, chaosu a šílenství mezi Lidem. Proč jsi to učinil?“

„Jen tak ze žertu.“

* * *

„Pokud vím, žena Begochidi, Begochidi, Mluvící Bůh a Černý Bůh stvořili lovná zvířata. Proto vládnou lovu?“ „Ano. Jestli chtějí, mohou lovci pomoci.“ „Ale už nelovíte tak často, jako dříve, že ano?“ „Ano, to je pravda.“ „V takovém případě mají méně práce.“

„Připouštím, že si dovedou najít něco, co je zaměstná.“

„Jde mi o to, zda to jsou vyčerpávající parametry jejich existence jako totémických bytostí v kontextu vaší dřívější kmenové hierarchie.“

„Příliš vám nerozumím…“

„Oni nic jiného nedělají?“

„Dělají. Mstí se antropologům, kteří stále dokola opakují lži o našem národu.“

* * *

Stojím v samém středu svého domu ze žluté kukuřice a říkám: jsem Černý Bůh, který k tobě promlouvá.

Přicházím a stojím u nohou severu. A říkám:

Dolů, z vrcholu Hory Temnoty, která se tyčí přede mnou, vstává a sbíhá dolů křišťálová laň.

Od hřbetu až po kopýtka, od těla až po hlavu vchází do mé dlaně a za ní veškerá jiná zvěř. Když ji vzývám, když se za ni modlím, přichází ke mně a za ní veškerá jiná zvěř.

Jsem Černý Bůh, který k tobě hovoří. Stojím u nohou severu.

Přicházejí ke mně z Hory Temnoty.

Mercy Spenderová

narozená v ilegální palírně kořalky v Tennessee,

sirotek od svých pěti let

vychovaná excentricky věřící tetou z matčiny strany

& jejím mužem-policistou,

který býval zamlklý & a měl vousy

hrál rád kuželky & chodil na ryby

& zpíval v amatérském kvartetu,

spolu se dvěma svými staršími dcerami

& synem, který ji ve věku jedenácti let znásilnil,

nyní agentem jisté firmy obchodující s nemovitostmi

ve věku dvanácti let ztratila veškerou chuť dále se vzdělávat,

zpívala v kostelním sboru

& později v baru v Trixie,

prožila několik mučivě trýznivých vztahů,

začala pít v devatenácti,

ve dvaceti objevila radosti Církve Ducha,

kde se projevilo její neobvyklé nadání

krátce před svým umístěním

v léčebném odvykovém sanatoriu v Jižní Karolině,

kde našla klid

pod ochranným dohledem terapeutické skupiny,

dalších dvanáct let strávila hrou na varhany,

vyhlašujíc kázání & udělujíc útěchu v Církvi

& pijíc & vracejíc se k terapeutické skupině

v naději nalezení klidu & ochrany & pomáhajíc & hlásajíc

& odvykajíc &

chápeme tě sestro, zůstaň s námi

pod kůží jsme všichni stejní, všichni

Alex Mancin

narozen v New Badford,

navštěvoval několik soukromých škol,

velice dobře v nich prospíval, aniž by se přitom nějak

zvlášť snažil

ve věku jedenácti let zvládl obzvláště komplikovanou

počítačovou hru simulující světovou ekonomiku,

J.D., Yale, M.B.A. Harvard Business School

byl třikrát ženatý,

nevedlo se mu příliš dobře, i když se o to vůbec nesnažil,

ve věku šestatřiceti let

otec dvou synů (dvojčata) & tří dcer

kterým věnuje tolik pozornosti a citu,

co pro kohokoliv jiného,

vědom si názoru jiných o sobě,

z důvodu přílišné přecitlivělosti

& se tím vůbec nezneklidňuje,

vášnivě se stará o smečku italských chrtů

jako Friedrich Velký, kterého obdivuje

& více ho však zajímají duševní pochody psů než lidí,

absolutní mistr trhu s financemi

bohatý jak Croesus,

jen zřídka kdy upadá do hněvu & velice zřídkakdy promíjí,

dbá o svůj vzhled & oděv

čas od času se pozastavuje, zda něco

neztrácí, hledá – každé dva, tři roky

(bezúspěšně)

ztracená naplnění

uprostřed svých orgii s uměním

& přechodných známostí a vztahů

s velice mladými ženami

velice inteligentní a částečně pohodlný

součást každého,

nikdo z nás není úplný,

snad jen spolu

jako teď

Charles Dickens Fisher

narozen v Toronto, otec lékař, matka sociolog,

v raném dětství fascinován iluzí

pořádal demonstrace magie pro sestry Pegy & Beth,

byl dobrý, ale ne vynikající žák,

přečetl všechny životopisy velkých iluzionistů

Houdina, Thurstona, Blackstonea

Dunningera, Houdiniho, Henniga,

zjistil, že sám dovede vytvářet iluze

nevyužívaje přitom žádného jiného zařízení,

než svou vlastní mysl

vykašlal se na školu & začal vystupovat

navzdory přání svých rodičů,

získal slávu jako šoumen ve vystoupeních naživo

(jeho iluze se nedaly zfilmovat)

později byl získán státní institucí,

v souvislosti s neobvyklým mentálním činem,

který plně potvrdil,

vykonával různé další úkoly spojené s bezpečností státu

a nejenom jeho

nikdy nebyl ženatý, pokaždé tvrdil, že

život, který vede, příliš nevyčerpává

jeho čas & energii,

že se nezmění

& nechce být nepoctivý

vůči druhé osobě,

zamykaje ji ve volné cele

svého časového plánu,

ve skutečnosti se obává příliš velké závislosti

na jiném člověku

nebo na rezignaci emocí,

které vyvolává pozornost veřejnosti,

disponuje soucitem plným empatie,

má několik dobrých přátel & mnoha známých,

je si vědom vlastních nedostatků,

často si dělá sám ze sebe legraci,

zatímco svět kolem něho je stále více sentimentálnější,

stále finančně vypomáhá sestrám & jejich dětem,

nikdy se zcela nesmířil se svými rodiči,

občas sám sebe nenávidí za rozčarování,

ale tady jsme

tím, čím jsme

& vědomi si toho

nacházíme úkryt

& odchází bolest

Walter Sands

opustil domov ve věku čtrnácti let,

když oslepil svého otčima, který ho bil,

věděl, že má moc & dovede si poradit

je příliš velký na svůj věk,

vyhrával většinu bitek

(s ne příliš velkou pomocí svých schopností)

& většinu hazardních her

(viz výše)

jen zřídkakdy měl stálou práci,

a pokud ano, tak jen kvůli zdání, že je opravdu zaměstnán,

v osmnácti se přihlásil do Vnější Stráže,

mezinárodní kosmické služby, něco ve stylu Pobřežní Stráže,

na čtyři roky

protože chtěl vědět,

jak Tam je,

byl všeobecně oblíben,

mohl se stát důstojníkem, kdyby jen chtěl zůstat ve službě,

ale on nechtěl,

když zjistil to, co chtěl zjistit

& to mu stačilo,

stal se přitažlivým, štíhlým mužem,

vyhýbal se příliš emocionálním vztahům,

i když měl rád lidi,

jednotlivě & i ve skupinách,

pouze jednou

se oženil ve věku osmadvaceti let, rozvedl se ve třiceti,

jedna dcera, nyní šestnáctiletá, Susanah,

jejíž fotografii nosí při sobě,

& to mu stačí,

má rád sport, cestování & historické romány,

jen zřídkakdy se něčemu věnuje beze zbytku,

je absolutní ateista,

ale dodržuje

osobní kodex, kromě jiného kodex cti,

který porušil nejvíce šest krát nebo sedm krát,

& pokaždé měl z toho výčitky svědomí

pak,

zdánlivě důvěryhodný, i když sám jen zřídka komu důvěřuje,

když viděl vnitřek mnoha myslí,

jestliže už trpí,

tak z důvodu pocitu,že život je

& a stále bude

příliš bezpečný & nudný,

proto přijímá rizikové úkoly,

které se pak ukazují jako zcela bezpečné

transakce,

což v něm vyvolává lehké rozčarování

ten se může projevit

jako mnohem zajímavější

a šťastnější, bratře,

když ne mír s tebou,

tak adrenalin s tebou

Elizabeth Brooke

dcera Thomase C. Brookea, malíře a sochaře,

& Mary Manningové, pianistky a spisovatelky,

v raném dětství projevovala nadání k sochařství &

literatuře,

každé léto jezdila s rodiči na prázdniny,

do Francie, Irska

nebo do Luna City,

studovala ve Švýcarsku & v Pekingu,

zasnoubila se s Arthurem Brookem (svým strýcem)

ve věku čtyřiadvaceti let,

ovdověla ve věku pětadvaceti let,

bezdětná,

věnovala se veřejně prospěšné práci

na Zemi & mimo ní

během dalších šesti let

a její rozvíjející se talent

vyvolával radost & smutek,

vrátila se ke psaní & malířství

demonstrujíc překvapivou schopnost percepce

pochopení lidské povahy

& dokonalé zvládnutí řemesla,

během posledních šesti let žila

se známým senátorem,

vždy se cítila být odpovědná za Arthurovu smrt

s ohledem na četné

nepříjemné hádky,

ke kterým začalo docházet, když objevila jeho

sklony k homosexuálním praktikám

laskavostí

a úplným pochopením

tě ochráníme, sestro

před neměnnou minulostí

James MacKenzie Železný Medvěd

napůl Skot, napůl Ogalala Sioux,

narozen v rezervaci,

jeho rodiče se rychle rozešli,

vychován matkou v Bloomingtonu, stát Indiana,

& v Edinburghu ve Skotsku,

kde pracovala na univerzitách

jako administrativní pracovnice,

projevoval technické

& telepatické nadání,

ještě než dosáhl pěti let,

jen zřídka kdy navštěvoval příbuzné z otcovy strany,

perfektní hráč baseballu & amerického fotbalu,

mohl se stát profesionálem,

ale dal přednost technice,

kterou studoval,

maje sportovní stipendium,

jeho nejlepší přítel je eskymácký chlapec z Point Barrow,

během studia na středních školách

společně trávili prázdniny na Aljašce

jako strážci Národního Parku

Brána Arktiky,

otec jediného syna, nyní teenagera

& nyní bydlícího v Ancorage,

později sloužil ve Vnější Stráži,

kde jeho telepatické schopnosti

neunikly pozornosti federálních agentů,

zverbovali ho pro občasné úkoly

podobné těm,

které pro ně vykonával Charles Fisher,

právě tam se seznámil s Fisherem,

& spřátelil se s ním,

do tohoto okamžiku měl za sebou pět pracovních

ročních kontraktů jako kosmický inženýr

strávil pět let na oběžné dráze,

během šestého tráví dovolenou

čekaje na rozvod Fisherovy sestry Peg,

která pracuje u téže firmy

& a bydlí ve velké díře

Port O’Neill

s jejich dcerou Pamelou,

minulé léto byl na otcově pohřbu

& s údivem zjistil, že cítí hlubokou bolest,

protože neměl příležitost ho poznat,

náhle se rozhodl vykašlat se na všechno

& studovat hudbu,

začal realizovat své předsevzetí,

když za měsíc vystřízlivěl,

& pilně je realizoval

do příchodu té výzvy

stále častěji myslel

na svého skrčeného otce

ležícího na kožené bundě

& o synu,

kterého už tak dlouho neviděl

přistup blíž, bratře,

kde my, kteří

jsme mnohem víc než jedinec,

dovedeme pochopit mnohem víc

a také pohltit více bolestí

Je dobře, že chceš kráčet uprostřed krásy, s krásou kolem sebe, můj synu. Ale lovec nesmí během Cesty Blahořečení, když všechny cesty končí blahořečením života, mluvit a ty potřebuješ modlitbu smrti. Musíš se obrátit k Mluvícímu Bohu, Aya-na-ya-ya! Eh-eh-eh! Nadešla doba podřezávaní hrdel! Na-eh-ya-ya! Dochází k tomu na posvátném místě, podřezávání hrdel! Ay-ah, na-ya-ya! Právě nyní začíná na posvátném místě podřezávání hrdel! Na-ya-ya! Toto je čas podřezávání hrdel! Ya-eh-ni-ya! „Život vždy není tím, čemu je třeba žehnat a blahořečit.“

Noc. Stojí před stěnou silového pole. Pozoruje, jak se skála pomalu proměňuje.

Tvou mysl zastiňují chmury, lovče.

Je mnoho věcí v mé mysli, Kočko.

Přišel jsi. Uzavřeli jsme snad dohodu?

Udělej, oč jsem tě žádal a já udělám to, oč jsi mne žádala ty.

Tak jsme domluveni. Pusť mě.

Bude to trvat nejvýše jednu minutu.

Postava vyrostla, přeměněná v bílý sloup. Jediné fasetové oko začalo stoupat vzhůru. Billy se postavil před skříňku s ovládacím zařízením. Otevřel víko a snížil potenciál pole.

Základna sloupu se rozštěpila. Z hmoty se vynořily přední končetiny. Na jejím vrcholu vyrostla obrovská koule, v jejímž středu se umístilo oko. Rozvětvené segmenty se změnily v nohy. Zúžení sloupu v jeho polovině se změnilo v trup. Hlava se trochu protáhla a nyní připomínala hlavu vlka. Ramena se rozšířila, ruce a nohy zmohutněly. Většina hmoty se přesunula dozadu, kde se změnila ve velký ocas. Tvor podobající se člověku byl přes dva metry vysoký a stával se stále tmavší. Kráčel s grácií připomínající její dřívější pokusy.

Navzdory své velké váze téměř bezhlučně opustila klec a zůstala stát před Billym.

Navrhuji, abys zapnul obrazovku. Díky tomu může uplynout několik dní, než zjistí, že jsem pryč. Navykla jsem už je na takové situace. Brala jsem na sebe formu a tvar předmětu, které byly součástí prostředí, ve kterém jsem přebývala, mnohdy nepřetržitě i několik dní.

Přemýšlel jsem o tom, odpověděl Billy. Ale chtěl jsem se podívat, jak se proměňuješ.

Udělala jsem na tebe dojem?

Jistě. Děláš to rychle, konstatoval v duchu a zapojil opět silové pole. Pojď. Zavedu tě k transportní plošině. Budeš muset zatížit mé číslo bez karty a to si vyžaduje potvrzení z místa určení. Musím přeskočit jako první a…

Vím, jak to funguje. Dlouho bylo mou jedinou činností sledování myšlenek tvých soukmenovců.

Tak pojď.

Billy se otočil a vydal se podél haly k východu.

Ukazuješ mi záda. Neobáváš se, že na tebe skočím a roztrhám tě na kusy? Nebo to je tvůj záměr?

Cítím, že se chceš utkat se Strageánkou. Když mě nyní zabiješ, bude tato příležitost pro tebe navždy ztracená.

Stín, tak tichý jako on sám – o něco více člověčí, než před chvíli a tedy i více cizí – šel vedle něho po jeho levici. Srovnal s ním krok; pohyby ramen a rukou, stejně jako všechny jiné pohyby. Zatímco tiše pluli halou, cítil její sílu. Obyvatelé klecí, které míjeli, se neklidně pohybovali, buď ze snu nebo ve skutečnosti. Billy cítil v cizí mysli lehké uvolnění a radost., a pak signál „Na shledanou!“, který pobídl zvířata k horečnaté činnosti.

Vyšli ven z haly. Vtáhl do plic noční vzduch. Tvor vedle něho dopadl na všechny čtyři končetiny, načež odběhl, ukrývaje se ve stínu a objevuje se náhle na zcela neočekávaných místech.

Kdesi nedaleko od nich zaštěkal pes. Jeho štěkot náhle ustal ve změti probíhajícího zápasu. Billy nezpomalil. Věděl, spíše díky jiným smyslům, než svým očím, že Kočka je u něho během celé cesty k plošině.

Tady to je, řekl. Zapnu aparaturu. Přeskočím k malé veřejné plošině, několik mil od místa, které máme střežit. Jestliže ti na této straně cokoliv znemožní přeskok, použiji komunikátor. Jestli ne, tak buď připravena se vydat za mnou.

Skrojek stínu se vysunul ze tmy a připlul k němu. Měl nyní téměř lidské proporce. Z vlastní masy vytvaroval něco, co mohlo být dlouhým, černým plastem. Velké fasetové oko tkvělo stále v jeho hlavě, zamaskované můstkem z tkáně tak, aby budilo zdáni páru lesknoucích se, normálních oči.

Když tak o tom přemýšlím, Billy se na Kočku pozorně podíval, jsem stále více přesvědčen o tom, že bys dokázala projít dovnitř, i kdyby se tady někdo náhle objevil.

I když jen velice obtížně, tak přesto pozoruji tok tvých myšlenek. Vytvořím něco, co bude vypadat jako dva páry tmavých brýlí a pokusím se vyvolat zbarvení, které se bude podobat zbarvení lidské kůže. Proč jsou tvé myšlenky tak nevýrazné?

Trénuji, abych zmátl našeho nepřítele, vysvětlil jí Billy a vešel na plošinu. Za nějakou dobu se zase uvidíme.

Určitě. Nedám se jen tak lehce oblafnout, stopaři.

Pozorovala, jak Billy manipuluje s tlačítky a mizí uvnitř zařízení. Pak do něho sama vstoupila. Natáhla před sebe to, co bylo její pravou rukou a zakryla tím štěrbinu, do které Billy před chvíli vsunul svou kartu. Část její končetiny zmizela v otvoru a zkoumala jeho vnitřek. Když se objevila výzva, vytáhla ji zpátky a nechala se přenést.

Ta píseň v jeho mysli je velice podivná. Je snad něco mezi oběma místy? Co jen může tak zpívat o chladu a kovu, o ohni a temnotě? Za chvíli zmizela ona i její domněnky.

Kráčející mezi světy.

Kráčející mezi světy.

Kráčející mezi světy.

Kráčející mezi světy.

Je něco

přede mnou, za mnou,

napravo i nalevo,

nahoře i dole.

Ze všech stran. Co

to je?

Sotva zjistil její přítomnost, Alex Mancin stlačil tlačítko. O zlomek vteřiny později natáhl Walter Sands ruku tímž směrem. Na všech chodbách se rozeznělo poplašné zařízení. Trávník před budovou zalilo ostré světlo reflektorů.

Ano.

Mary Spencerová se přidala chvíli poté, co se posadila na lůžku.

Cítím je

Je?

vstoupil mezi ně Fisher, odkládaje knihu.

Člověk

přidal se spící Železný Medvěd.

divně se pohybuje

poblíž

Zpěvák

určitě

Není to člověk

konstatovala Elizabeth, vyvolávajíc si sny o delfínech

Něco jiného

bytost plná nenávisti

pluje

Prozkoumejme to

vstoupil do toho Sands

tedy

Ano

jdeme na to spolu

Tam je člověk

nyní se ztrácí

a ještě něco

cizí bytost

ví o nás

a také mizí

spolu s člověkem

to není tatáž bytost

kterou hledáme

pronásleduje

s člověkem

našeho společného nepřítele

nyní ustupuje

ucítila nás

známe její podpis

Vydáme se za ní?

vypni poplašné zařízení

přijdou strážníci

musíme podat hlášení

Já půjdu

řekla Mercy a odešla

za zvířetem

pokud to dokážu

a já za člověkem

odplul Železný Medvěd

i když zcela trop

obávám se

že už je zakrytý

tak se vypínáme

podejme zprávu

Mancin a Sands, oddělující se od sebe

Druhého dne seděl Billy Zpěvák u malého potůčku s ledovou vodou, proplétajícího se mezi skupinou stromů, opřený o velký, teplý balvan. Jedl chléb s masem, pozoroval ptáky, naslouchal hlasům větru a díval se na malou veverku, která cosi kutila na dolních větvích stromu rostoucího poněkud výše napravo od něho.

Něco pluje poblíž, informovala ho Kočka.

Ano, vím, odpověděl v duchu.

Něco velkého.

To také vím.

Jde směrem k nám.

Ano. Co to je?

Nevím. Vejdi dovnitř. Podíváme se na to.

Billy tiše vstal. Balvan se uvnitř rozpadl, zcela tiše, otevřel se jako lastura kolmo postavené mušle. Zatímco se díval, díra uvnitř mušle se zvětšovala. Její vnitřní stěny se proporcionálně ohýbaly. Vešel dovnitř a balvan ho uzamkl ve svém nitru.

Úplná tma, přerušená jen malými otvory vepředu.

K jednomu z nich přiložil své oko. Viděl potok. Chvíli se nic nedělo. Vzniklo několik dalších škvír, ale ta část před jeho tváří se neměnila.

Za chvíli uslyšel šplouchání. Zpoza zátočiny se něco blížilo. Potůček vědomí znehybněl. Díval se nyní pasivním okem lovce, bez jakéhokoliv náznaku reflexu, který by to všechno registroval. Jeho dech se ještě více zpomalil. Čas přestal existovat. Teď…

Nejdříve stín. Pak se ze zátočiny pomalu vynořila hlava s parohy. Jelen jdoucí podél potoka…

Avšak…

Přešel dopředu. V jeho zorném poli se objevil zbytek těla. V jeho pohybech bylo něco divného a v jeho držení hlavy také. Nohy se neohýbaly tak, jak by měly. Také tvar jeho hlavy byl poněkud neobvyklý. Také oči byly posazeny příliš nízko…

Podobný jelenu… Ano. Možná ne příliš špatná imitace pro někoho, kdo měl k dispozici pouze trojrozměrnou fotografii zvířete. Zcela určitě velmi kvalitní pro to, aby oklamal náhodného pozorovatele. Ale pro Billyho to bylo pouze zvíře podobné jelenovi. Pozastavil se nad tím, zda Kočka na to také přišla.

…Ano, proletělo jeho vědomím.

Zvíře okamžitě znehybnělo s jednou přední, velice štíhlou a jemnou nohou ve vzduchu. Zkoumalo okolí, otáčeje hlavou na všechny strany pod zcela nepřirozeným úhlem. Hned vzápětí explodovalo prudkým pohybem: jeho celé tělo se zkroutilo, začalo se prodlužovat, jeho nohy se zkracovaly, byly stale kratší, silnější a svalnatější. A pak odskočilo zpátky tam, odkud před chvíli přišlo.

Proces jeho přeměny stále ještě pokračoval, když se balvan otevřel a dost nešetrně ho vyhodil ven. Než zase získal ztracenou rovnováhu, transformace Kočky v hroznou příšeru už byla v plném proudu.

Nečekaje na ukončení její přeměny, Billy se vydal za zvířetem. Vešel do vody a cákaje vodou na všechny strany, spěchal k zátočině.

Pozorně sledoval oba břehy, ale nezjistil nic, co by svědčilo o tom, že vetřelkyně vyšla z vody. Stále šel za ní, po štěrku a kluzkých kamenech. Pozorně se kolem sebe rozhlížel.

Dlouho opatrně postupoval touto klikatou vodní cestou. Nic neslyšel. Také nic nesvědčilo o tom, že by vyšla na břeh. Na chvíli se zastavil, aby si důkladně prohlédl jakýsi větší kámen. Uslyšel hluk; něco se k němu zezadu blížilo.

Kupředu! Stále kupředu! pobízela ho Kočka. Dotkla jsem se jejího vědomí. Utekla mi. Ale občas se prozrazuje.

Otočil se a rozběhl se dopředu. Kočka běžela za ním dlouhými skoky.

Něco se děje. Ona se zase mění. Je teď tam někde vpředu. Ona… Ztratila jsem ji…

Billy šel stále vodou. Kočka se rozběhla dopředu a za chvíli mu zmizela za hustým křovím. Asi po pěti minutách narazil na něco, co hledal. Byla to stopa někoho, kdo vyšel z vody. Vydal se za ním nahoru a trochu vpravo. První výraznější stopa, kterou našel, byla poněkud atypická, trojúhelníkovitá. Byla však dostatečně velká a její hloubka v půdě této konzistence zcela jednoznačně svědčila o váze toho, kdo ji zanechal. Stopa pokračovala vzhůru do mírného svazu. Další výrazný otisk vykazoval další změnu tvaru. Našel čerstvou stopu Kočky stále pronásledující svou kořist. Stopy tlap byly poměrně daleko od sebe a byly velice hluboké.

Stopa byla čistá a zřetelná a Billy mohl zrychlit krok. Šel rychlým krokem vzhůru do kopce, pak zase dolů a zase nahoru. Když se mu stopa ztrácela, aby se znovu objevila o čtyřicet stop dále, menší a drobnější a poněkud zdeformovaná, ucítil známé mravenčení. Za chvíli se opět ztratila. V jeho mysli se objevily obrazy; zkušenosti z jiných světů zesílily jeho přirozenou schopnost je vytvářet. Správně rozluštil znamení a zvedl hlavu, aby se podíval na velký, tmavý předmět plující vzduchem na jihozápad. A když se rozběhl, aby se vyšplhal na strom, věděl, že lovená zvěř na chvíli zvítězila

Vyšplhal se do patřičné výšky a uviděl, jak velký tmavý předmět mizí za vzdálenou hradbou stromů.

…Velice prozíravé! dorazil k němu postřeh Kočky. Ráda bych věděla, zda bych to také dokázala.

Alespoň nemíří k rezidenci, konstatoval Billy. Raději se vraťme tam, kde jsme byli.

Jdi sám, odpověděla Kočka. Pokusím se ji dohonit. Sejdeme se později.

Jak chceš.

Než sestoupil dolů, přes díru v listoví zjistil, že kmen stromu byl nad ním prasklý a zčernalý. Došlo k tomu už dávno, ale celý se zachvěl, když si právě v tomto okamžiku uvědomil všechny pověry, které se týkaly této skutečnosti. Ze všech stromů si vybral právě ten, do kterého uhodil blesk. Špatná věštba… Zazpíval část Cesty Blahořečení. Tu její část, která se nebála blesků, zůstala daleko odtud a měla na sobě jiné šaty. Kolik se jen toho Strageánka stačila dovědět o bytostí, která ji pronásledovala? Kočko, zachovej jen klid své mysli. Jen se v zápalu lovu neprozraď. Možná, že tě tvé instinkty chrání před někým takovým, jako tou, kterou pronásleduješ?

Seskočil na zem a vrátil se zpátky. Co by udělal Nayenezgani?

Nevěděl to.

Slunce stéká z oblohy paprsky z přímek stávají vlnovkami vedou k vodě tahajíce za sebou zrak Billyho mysli čas rozplétá uzly dotek oblaku zatemňuje nebe zatímco dlaň znající sama sebe těží písek na břehu modrý šedý bílý žlutý není červená není skutečná čerň to není důležité nad dřepícím člověkem pták na větvi zpívá listí se kolébá ve větru láhev od limonády leží na druhém břehu.

Aniž by o tom nějak přemýšlel, ponořil ruce do vody. Špetka písku v jeho pravé ruce, přímo pod prsty. Obrat ruky. Pramínek zpod ukazováku, palec řídí výtok. Pohyb. Ruka nezapomněla. Přímky. Pravé úhly. Modř, běl a žluť. Néa-tse-elit, vytváří se yei Duha, která hlídá jih, západ východ a sever otevřené na východ. Uvnitř, tělo Hromu, Ikne,etso, bdící netopýr nad hlavou, vyslanec Noci, východ, střela, ash-tin, západ. Velká Noc. Jeden z nepředvídatelných, hrozných bohů. Vládce blesku. Tiše si notující úryvky Písně Hory, pomalu umlkající, zahleděný, Billy. Dlouho zahleděný.

Postupně opět vědomí. Neobvyklá věc k udělání. Vědomě nebo podvědomě. Proč zrovna Hrom ze všech, které mohl vyzvat? Ale proč vůbec vzývat? Ať se věci vyvinou jakkoliv, on prohraje. Navzdory tomu sáhl, aby se dotkl ikne,eka, blesku, aby přenesl na sebe jeho kouzlo a sílu, protože tam s ním byl.

A nyní… Než zapadne slunce bude třeba odstranit písečné kresby. Posvátná hůl per. Vzpomněl si na černé pero v tchah, vytáhl je a využil je k tomu, házeje písek do vody.

Slunce opouští oblohu, skláněje se k západu

Čas rozplétá uzly

Neexistují opravdové barvy

Ikne,etso a N,aa-tse-ellt v proudu řeky

recirkulují

Zpíval. Billy Černý Kůň Zpěvák. V samém rohu rezidence. Noc. Jarní souhvězdí tísnící se na nebi. Utichlo vytí kojota.

Večer ji zase objevili. Kroužila v dálce, opatrně sondujíc a pomalu se přibližujíc. Čekali.

Přibližovala se jen velice pomalu a opatrně. Klouzala, ryla a hořela. Čekali. A když nastala noc, vyrazila.

V jednom okamžiku stála Kočka těsně za jeho zády: tmavá, kamenná opera zdi. Pak mu něco velkého přeletělo nad hlavou, zastiňujíc hvězdy na obloze. Podpěra se přesunula vzhůru a přeměnila se v tuhnoucí obrys na vrcholku zdi. A pak se ve vzdušných virech připravoval druhý stín, nabíral výsku a rychlost, dělal kruhy a pak vyrazil směrem k budově.

Nevěděl, kdy došlo ke střetu a kdy začal boj, zda to bylo ve vzduchu nebo na zemi, na nádvoří nebo v domě. Uslyšel několik příšerných výkřiků téměř v tomtéž okamžiku, kdy v celém domě vzplála všechna světla. Zůstal zcela nehybný v temném zákoutí a poslouchal zvuky, které k němu doléhaly: údery, třesk rozbíjeného skla, několik tlumených výbuchů. Všechno to trvalo necelých pět minut, načež zhasla všechna světla.

Čekal. Nenapadalo ho nic, s čím by mohl počítat. Vzpomínal na různé věci a tiše zpíval. Pak znovu nastalo ticho. Pozoroval noční oblohu. Jeho slova ani nezrychlila, ani nezpomalila svůj noční výlet.

Rozlehl se osamocený, hlasitý rachot a hned po něm jakýsi tichý lomoz. A opět ticho. Ve dvou oknech zazářilo tlumené světlo.

Kočko?

Něco velkého stanulo před domem, dopadlo na všechny čtyři tlapy a vydalo se směrem k němu. Nic se mu nesnažilo postavit do cesty. Billy svýma očima sledoval pohyb tmavé siluety velké postavy. Věděl, že přišel čas dokončit píseň. Měl u sebe nůž a laserovou pistoli s počítačově řízeným optickým zaměřovačem. Jestli to je Strageánka, tak by se měl pokusit ji zabít. Vytáhl zbraň a prstem se dotkl spouště.

Tak držíš své slovo, lovče?

Kočka!

Ano. Bojovala statečně, ale teď je mrtvá. Porazila jsem ji. Chceš se o tom přesvědčit nebo stačíš použít zbraň dřív, než tě dostihnu? Dělí nás od sebe deset metrů a já jsem připravena ke skoku. Zbraň je rychlejší než já, ale je stejně rychlý i tvůj prst? Budu vědět, kdy se rozhodneš ho zmáčknout. No, tak dělej. Kdy jen budeš chtít…

Ne.

Billy odhodil laserovou pistoli do houšti po své pravé straně.

Nevěděl jsem, kdo z vás přichází.

Vycítil překvapení a v pozadí slabé píchnutí bolesti.

Jsi zraněna?

To nic není.

Oba stáli nehybně a mlčeli.

Jak jsi sama řekla, kdy jen chceš, řekl nakonec Billy.

Nechceš se mnou bojovat.

Ne.

Proč? Jsi dravec, stejně jako já.

Uzavřeli jsme dohodu.

Je to důležité, když jde o tvůj život? Čekala jsem větší odpor.

Kočka vycítila něco jako údiv.

Dal jsem ti své slovo.

Chápala jsem je tak, že tady budeš čekat na můj útok a bránit se, když to bude zapotřebí.

Je mi to líto. Já chápu tuto dohodu jinak. Teď však nemám chuť utkat se s tebou v symbolickém souboji. Chtěla jsi můj život. Tak si ho vezmi.

Kočka se k němu pomalu blížila a její postava stále více klesala k zemi. Když znovu zvedla hlavu, byla obrovská, s rohy, kly, s napůl lidskou tváří, s bestiální karikaturou Billyho obličeje. Kočka se postavila na zadní nohy a zvedla hlavu do výšky nejméně osmi stop nad zemí.

Podívala se dolů.

Billy se zachvěl, ale necouvl zpátky.

Bereš mi velkou část radostí, lovče.

Billy pokrčil rameny.

Nemohu za to.

Kočka za sebou rozložila velká, blanitá křídla. Za chvíli je zase složila a proměnila se v tmavý, nehybný sloup.

Jestliže přelezeš přes zeď ještě dříve, než se mi podaří tě dostihnout, dovolím ti odejít, řekla.

Billy se nehýbal z místa.

Ne, odpověděl. Vím, že to nedokážu. Nemám žádnou chuť to udělat jen pro tvé potěšení.

Sloup rozkvetl. Na jeho vrcholu se rozevřel exotický květ ve tvaru tygří hlavy. Ta se vzápětí sklonila dolů.

Pronásledoval jsi mě téměř celý týden, pokračovala Kočka. Když jsem snila o tvé smrti, snila jsem také o lovu na tebe. Samotná smrt by měla stačit, ale nechci, aby se to skončilo v jednom jediném okamžiku. Nevím také, zda se má touha nezrodila z toho, co znám nejlépe: z lovu, nebo z toho, že myšlenkový kontakt s jedinci tvého druhu ve mně vyvolal velký pocit radosti, kterou dovede poskytnout pouze prodlužování utrpení protivníka a nepřítele.

Obojí je příliš primitivní, řekl Billy. Nedělal bych si s tím těžkou hlavu.

Nedělám si z toho těžkou hlavu. Ale toužím po lovu a vidím, že pouze jedná věc tě může přinutit k tomu, abys mi ho zajistil.

Co to je?

Tvůj život. Šance, aby sis ho zachránil.

Billy se rozesmál.

Už jsem se smířil se smrtí. Nebo se snad pokládáš za jediného cizince, který se vůbec nehodí do tohoto světa? Můj lid, můj opravdový lid už také odešel. Všichni. Svět, ve kterém nyní žiji, je velice podivným místem. Dineh nejsou takoví, jaké jsem je znal. Tvůj návrh mi ukázal v celé nahotě mé postavení. Připravil jsem se na to.

Kočka couvla krok zpátky.

Před mnoha léty, řekla, jsem zpozorovala ve tvé mysli pýchu ze schopností tvého lidu přizpůsobit se každé situaci. Předpokládám, že to také znamená to, že ses stal tchořem. Smrt pokládáš za nejjednodušší řešení.

Billy zcepeněl.

To není pravda!

Podívej se do svého nitra. Dala jsem ti pouze příležitost k rezignaci.

To není pravda!

Tak tedy bojuj, Billy. Postav ještě jednou své schopnosti proti těm mým.

Já…

Teď se bojíš, tehdy jsi strach neměl.

To není pravda.

Řekneš to ještě počtvrté, člověče pocházející z Lidu?

Jdi k čertu, Kočko! Byl jsem připraven, připraven na tvou pomstu! Ale tebe neuspokojuje moje smrt. Než mě zabiješ, chceš zasít v mé mysli nejistotu.

Jestli je tomu opravdu tak, tak pak ano. Nyní vidím, že zabití tebe, jako kusu masa bez sebemenší špetky mozku, mi nezpůsobí jakoukoliv radost. Pomsta si žádá vychutnat radost z lovu. Proto ti nabídnu určité řešení, ubezpečujíc tě přitom, že moje slovo má přinejmenším stejnou váhu, jako to tvoje, když i v tomto si nemůžu dovolit se nechat porazit. Běž si. Utíkej. Zahlazuj za sebou stopy, stopaři. Dám ti čas, tak asi jednu hodinu. Víš, že jsem dost přesná při hodnocení a stanovování času. Pak vyrazím a začnu tě pronásledovat. Pronásledoval jsi mě osm dní. Řekněme, že týden. Když se ti podaří ho přežít, tak se vzdám své pomsty. Rozejdeme se a půjdeme každý svou cestou, navždy osvobozeni jeden od druhého.

Jaké jsou podmínky? zeptal se Billy.

Podmínky? Jestliže se ti podaří mě zabít dříve, než se to podaří mně, tak to učiň bez jakéhokoliv zaváhání. Libovolným způsobem. Běž, kam chceš, jakýmkoliv dopravním prostředkem, který si vybereš. Všechno je dovoleno. Lov bez jakýchkoliv omezení. Přežij ten týden a zbavíš se mě jednou provždy. Ale to se ti nepodaří.

Kdo ví?

Jak zní tvá odpověď?

Billy se otočil, udělal několik rychlých kroků, vyskočil a chytil se horního okraje zdi. Jediným, plynulým pohybem se vytáhl nahoru.

Začni odpočítávání, řekl a seskočil na zem na druhé straně zdi. Hned vzápětí se rozběhl.

Kočičí smích ho pronásledoval nejméně celou minutu.

ČÁST II

Bytosti, které utíkají a bytosti, které je pronásledují

mají svou dobu.

Každý z nás loví.

Všichni jsme dravci;

všichni jsme oběťmi.

Opatrný lovec to ví

dává si pozor. Oběť také ví, co loje smělost

v rámci svých možností.

Existuje také štěstí

a bohové.

Úspěch v lovu je vždy nejistý

Stáhli jsme kůži z vlka

a nad ránem

už lidská kůže visela na svém místě.

V noci se opět stala

vlčí kůží.

Během lovu

neexistují žádné podmínky

a nikdo si není ničím jíst.

Mluvící Bože, stůj při mně.

Černý Bože, stůj při mně.

Štěstí a odvaho,

i vy při mně stůjte.

První den

Aniž by zpomalil, osvětlil ciferník svých hodinek a zkontroloval si čas. Celá hodina… Usmál se, protože kočka asi zapomněla na jednu velice důležitou věc. V tuto dobu se může dostat hodně daleko, vždyť je přece všechno dovoleno…

Běžel rovnoměrným tempem, které mohl udržovat téměř celý den. Kdyby se nyní poddal strachu a začal běžet jako šílený, tak by to znamenalo riziko únavy vzhledem k úsilí a námaze, které ho pravděpodobně teprve čekají.

Vítr mu vál do obličeje a skvrny hlubokého stínu nabíraly stále hrozivější podoby, ukrývajíce kly, oči, vzrušení…

Nežije. Strageánka je po smrtí. Bytost, která dokázala vyvolat strach v nejvyšších kruzích. Je mrtvá. To Kočka ji zabila. Za chvíli poběží toutéž cestou co on. Věřil, že její velké fasetové oko vidí v infračervené oblastí spektra a že dovede registrovat polarizované světlo. Stále si nebyl jist všemi smysly, kterými disponovala. Viděl ji nyní jako obrovského chindi, který stale rovnoměrně běží v jeho stopách.

Na čele mu vyvstaly kapičky potu. Část jeho vědomí registrovala sílu a moc bestie z racionálního uhlu pohledu. Už s ní jednou zápasil, v době, kdy byl ještě mnohem naivnější. Ale měl padesát let, tedy dost na to, aby získal rafinovanost, aby poznal podmínky onoho světa. Kočka se náhle stala přízrakem: nebyla už zvířetem jako kdysi, jako něco, co se vrací ze severu…

Potlačil v sobě stále vzrůstající chuť po zrychlení běhu. Má dost času, řekl si. Bohatě mu postačí na útěk. Konec konců, proč by měl mít strach? Před několika minutami byl zcela připraven na smrt. Nyní mel aspoň šanci. Snažil se myslet pouze na současnost. Minulost odešla pryč. Získal určitý vliv na minulost, který však zcela záležel na jeho chování. Všechno bude O.K. Dlouho před uplynutím darované hodiny bude absolutně bezpečný. Teď už to je jen otázka několika minut…

Běžel úplně lehce, myslel jen na svůj cíl. Konečně se ukázal v jeho zorném poli: stanice transportních plošin, která ho okamžitě přenese z dosahu Kočky. Viděl už světla malého stavení vedle křižovatky za polem, na které právě vběhl. Něco však nebylo v pořádku…

Když se přihlížel ke staveni, spatřil vybité sklo v okně. Zpomalil. Nikoho neviděl.

Zastavil se a nahlédl dovnitř. Tři soupravy u protější stěny byly zcela zdemolovány. Vypadalo to, jako kdyby těžký, splašený vůz přejel po místnosti, lámaje přitom a ohýbaje všechny skříňky a kontrolní zařízení. Zdroje napětí zůstaly neporušeny.

Kočka…

Jednou Kočka odešla hodně daleko na kontrolu a rekognoskaci terénu… Předpokládala, že poběží právě sem a rozhodla se připravit ho o možnost transportu…

Rozhlédl se kolem sebe. Automaty místního řídícího střediska by měly zaregistrovat poškození. Ale měl velice málo času. Bylo těžké říct, kdy tady dorazí opravářská četa.

Mapa… uvnitř by měla být mapa místních spojení. Otevřel dveře a vstoupil dovnitř.

Ano, visela na stěně po pravé straně. Prostudoval si síť červených teček označujících transportní plošiny. Zlokalizoval umístění stanice a vyhledal jiné.

Čtyři míle k nejbližší z nich.

Ví o ní také Kočka? Podívala se na schéma na stěně a pochopila, že to je mapa? Kdyby to přece jen udělala, tak dala by si práci s rozbitím ještě další nejbližší plošiny? Možná, že se chtěla pro každý případ pojistit…

Ale ne. Byla velice překvapená, když Billy nechtěl utíkat. Předpokládala to. Možná, že by se mu podařilo jí uniknout a dorazit až sem, ale za daných podmínek by už nedoběhl k další plošině. Je tedy naděje, že ačkoliv o ní Kočka ví, nebyla zničena a je v pořádku.

Navzdory tomu mapa a terén jsou dvě zcela rozdílné věci. Nevěděl přesně, kde se nachází ona červená tečka. Hledaje ji, může vyčerpat svou ochrannou lhůtu, kterou měl k dispozici.

Opustil zničenou stanici, stanovil si směr a rozběhl se přes opuštěný sad. Zpoza malého drnu trávy vyskočil králík a zmizel ve tmě po jeho levé straně. Tráva byla vlhká. Za chvíli měl nohavice promočené až po kolena. Kdesi zaštěkal pes. Náhle ho přepadl pocit, že ho někdo pozoruje. Objevující se a hned se zase ztrácející stíny vytvářely obrazy.

Na chvíli přemýšlel o tom, kolik má ještě času, ale chuť na jeho přesné stanovení téměř okamžitě odplula pryč. Náhle ucítil, že je šťastný. Část jeho vědomí téměř dopingovala Kočku v naději, že už běží po jeho stopě. Ať si jen je poblíž. Ať to je nebezpečné a otevřené až do konce. Odkud by se jinak vzala tato radost? Už dlouho se necítil tak plný života. Dozrávala v něm nová píseň, píseň do rytmu jeho kroků, píseň na hudbu staccata jeho běhu.

Nesnažil se hledat příčinu této náhlé změny jeho nálady. Podmínky se měnily příliš rychle na to, aby je měl část zkoumat a vyhodnocovat, a to i tehdy, kdyby to opravdu chtěl. Zatím mu stačil pohyb vpřed v rytmu útěku.

Byly okamžiky, kdy cítil, že Kočka je už za jeho zády. Nemělo to žádný význam. Jindy se zase domníval, že už zvítězil, že porazil svého protivníka, že už nemá žádnou šanci ho dohonit. Všechny jeho smysly získaly neobvyklou ostrost: sebemenší pohyb ve tmě byl okamžitě zlokalizován na základě sotva postřehnutelného zaškrábání, stoupnutí nebo prasknutí větvičky. Temné stíny se staly výraznější a dokonce i vůně a zápachy nabraly nový význam. Kdysi už to zažil, před mnoha léty…

Byl takový, jako nyní, než se ještě svět stal tím, čím je teď. Běžel na východ. Vize ještě nezamlžené záclonami, které zatahoval život. Měl osm nebo devět let, když se naučil mluvit anglicky…

Ale po tom všem, myslel si, co v něm zůstalo, jaké stopy v něm zanechal jeho přechod z téměř neolitické společnosti do technicky vyspělé civilizace? Více let prožil v té druhé, než v té první. Kdyby se jen takové věci daly měřit léty! Jeho přechod byl úspěšný. Nyní disponoval oběma přízraky své vlastní osobnosti. Byl to však člověk prvobytně pospolné společnosti, který řídil jeho útěk. Ano. A ona část jeho já chtěla raději den než noc. Navzdory tomu radost neustupovala. Což ovšem neznamenalo, že nemá strach. Právě naopak: strach byl důležitou součástí této neobvyklé, stále v něm rostoucí euforie.

Zatímco běžel, přemýšlel o tom, co se asi teď děje v rezidenci. Jak Walford, Tedders, celá ochranka a Strageané pochopili neočekávaný útok zakončený smrtí Strageánky? Zvláště, když se jun nedostalo patřičného vysvětlení. Přirozeně se domnívají, že v tom měl prsty, ale zároveň jsou překvapeni jeho nepřítomností. Určitě se teď snaží s ním spojit., i když s sebou nemá vysílač.

Naučí je to něčemu? Poprvé se Billy pozastavil nad tím, co pak udělá Kočka, když už všechno bude rozhodnuto a skončeno, a on Billy Zpěvák odejde na sever. Ukryje se Kočka na nějakém opuštěném místě a stráví zbytek života jako dravec lovící místní zvěř? Je to možné, i když lze jen těžko říct, zda tomu tak opravdu bude. Nevěděl, zda Kočičí nenávist se týká pouze jeho, nebo zda své věznění přičítá na vrub celého lidstva. Obrazy propluly Billyho vědomím… schoulený v kleci, každý den pozorován množstvím návštěvníků. Kdyby on byl na jejím místě, určitě by nenáviděl celé lidstvo.

Ucítil stále stoupající rozčílení. Proč se Kočka nespokojila s tím, že by obětním beránkem byl pouze on.

Zakroutil hlavou. Neměl důvod se domnívat, že Kočka upadne do šílenství. Nic tomu nenasvědčovalo. Proč se však tím vůbec zabývá? Hledal problémy? Kočka chtěla jeho a ne jeho plus všechny ostatní. A když ho dostane, bude všemu konec…

Obětní beránek… Vzpomněl si na ovce, které pásl jako malý chlapec. Dlouhé, pomalu plynoucí dny pod širým nebem, horkým i studeným, pod nekonečně velkým nebem… Vylehávání na svazích a úbočích… Uřezávání větviček… Zpěvy. Soutěže s jinými dětmi. První styk s onou dívkou zpoza průsmyku. Jak se jen jmenovala? A pak s její sestrou. Pevná ňadra pod jeho rukama. Vůkol lhostejné ovce. Na horizontu oblaka jako ty ovce. Ovce. Beránci Boží. Dora in the sky with turquoise. Běh…

Kočka. Běží. Jak mě jen budeš pronásledovat, Kočko? Budeš se při svém stopování řídit stejnými znaky a stopami jako já? Nebo tvé jediné oko vyhledává jiné znaky? Je to bezpředmětné, protože není čas na zahlazování stop. Nejdříve utíkat. Pak se skrývat. Nejdůležitější je rychlost. Rychlost a příležitost. Možnosti. Jak jsi daleko? Ještě stále čekáš, abys mohla vyrazit?

Turquoise in the sky with Dora, přesně v rytmu kroků. Jakási světla nahoře na úbočí, daleko vpředu. Noční vzduch vstupuje do plic a zase vychází zpátky. Rovnoměrný krok. Zatočit doleva, za ten balvan ve tvaru smrti. Nyní nahoru. Kočka se blíží. Do černé propasti. Úplná entropie je vším. Ale nejdříve…

Splývající minuty. V dálce zvuk elektromobilu nad stezkou, která dříve byla cestou. Reflektory pročesávající kmeny stromů. Možná, že jede do stanice. Výborně! Jsme stále naživu! Ledaže by Kočka právě v tomto okamžiku…

Zpomalil, přicházeje blíže. Toto místo se ideálně hodí na past. Proč nezkontroluje čas? Protože Kočka mohla lhát, aby si ušetřila zbytečnou námahu s pronásledováním. Když se přenese jinam pomocí plošiny, příšera ztratí orientaci. Opravdu ztratí?

Hodnotil tuto novou hypotézu, opatrně přitom našlapuje. Kočka říkala, že ví, jak fungují plošiny. Co všechno věděla?

Ne. Dokonce i v případě, že by se jí podařilo přeskočit bez platby, nebude vědět kam…

Kočka je telepat.

Ale jaký? Oceňoval tuto vlastnost jako druh lokátoru, zcela určitě zdokonalený během celé té dlouhé doby strávené ve vězení, ale ve své podstatě fungující jako zařízení pro vyhledávání kovových předmětů. Měl dosah necelých tři sta metrů. I když na druhé straně existovali telepaté, kteří dovedli vysílat a přijímat zprávy z celého světa a dokonce i z kosmického prostoru. Ty mohl do určité míry úspěšně blokovat, vraceje se ke svému dětskému myšlení. Ale Kočka byla také primitivní bytost. Možná, že tato metoda ho před ní neuchrání. Za této situace.

K čertu s tebou, Kočko! Plazil se teď, pečlivě odstraňuje z cesty všechno, co by mohlo vyvolat sebenepatrnější šelest. Své ozdoby zabalené do kapesníku zasunul do kapsy. Jeho ruce se pohybovaly přesně tak, jak měly. Kolena a nohy se pohybovaly vyčištěným terénem naprosto tiše. Najdi si mě, jestli to dokážeš.

Nikdo mu neodpověděl. Nic mezi ním a stanicí ani vzdáleně nepřipomínalo jakkoliv přeměněného protivníka. Elektromobil se zastavil před nádražní budovou a zůstal viset nad zemí. Nikdo nevystupoval.

Vyrazil kupředu, překonávaje poslední metry pole, stromů a dřívější cesty. Podíval se přes okno stavení: zařízení byla netknuta.

Téměř se usmívaje otevřel dveře a překročil práh. Pusto a prázdno. Zhluboka si oddechl Narovnal se a pustil rukojeť nože. Zavřel za sebou dveře. Dobře. Pět kroků ke svobodě.

Plošina po jeho pravé straně zabzučela, zcela připravená k přenosu. Díval se na ni zvědavě. Bylo poměrně pozdě. Stanice byla umístěna na téměř liduprázdném místě. Neměl ponětí o tom, kdo by tady mohl dorazit. Za chvíli se objevila poměrně korpulentní ženská postava s vlasy hladce učesanými dozadu. V ruce držela registrační soupravu jedné z hlavních informačních sítí. Když se úplně zmaterializovala, podívala se na něho.

„Dobrý večer,“ řekla a začala si prohlížet jeho oblečení.

Sestoupila z plošiny.

„Dobrý večer.“

„Přijel jste zdaleka?“

„Odjíždím. Čekal jsem jen, abych zjistil zda nejste náhodou někdo, koho znám.“

„Vy jste opravdový Indián? Nebo jste se jenom tak oblékl?“

„Jsem Indián. Jestli jste si přivolala vůz, tak jsem viděl jak právě zastavil před stanicí.“

„Ano, přivolala jsem si vůz. To je určitě můj.“ Vydala se ke dveřím, ale zase se zastavila. „Vy tady někde poblíž bydlíte?“ zeptala se.

„Ne. Byl jsem tady jen krátce.“

Přistoupil k nejbližší plošině.

„Ještě okamžik,“ zvolala. „Hledám námět na článek nebo něco, co by jím mohlo být. Nevíte náhodou o něčem?“

S vynuceným úsměvem ve tváři udělal další krok.

„Bohužel. Neviděl jsem nic zajímavého.“

„Víte,“ byla neústupná, „od jisté doby k nám docházela hlášeni o neobvyklých bezpečnostních opatřeních ve Walfordově rezidenci. Dnes večer k něčemu došlo. Vypadá to na havárii zdrojů napětí. Nelze se s nimi spojit.“

Zakroutil hlavou a vstoupil na plošinu.

Přiběhla k němu a chytila ho za ruku zrovna v okamžiku, když se chystal zasunout do štěrbiny svou kartu, zabraňujíc tím transportu.

„Prosím, počkejte ještě na okamžik. Je ještě něco,“ řekla. „Dozvěděli jsme se, že transportní plošiny, které jsou nejblíž Walfordově rezidenci, byly poškozeny. Víte, že nejbližší stanice odtud na východ je poškozena?“

„Možná že to je díky těm poškozeným zdrojům napětí?“

„To nikoliv. Mají své vlastní akumulátory. Tedy lépe řečeno tytéž, co ve Walfordově rezidenci.“

Pokrčil rameny v naději, že její ruka se sesmekne z té jeho.

„Obávám se, že vám nebudu moci pomoci. Je mi lito, ale pospíchám…“

„Neviděl jste a neslyšel jste nic podezřelého?“

Zpozoroval, že zapnula registrátor.

„Ne,“ řekl. „Musím už jít.“

„Je to jen domněnka,“ řekla. „Ale myslím si, že o tom něco víte.“

„Drahá paní,“ řekl, „váš vůz už na vás čeká. Jeďte a přesvědčte se sama jako pořádný reportér. Na vašem místě bych tady nezůstával příliš dlouho.“

„Proč ne?“

„Této stanici se také může něco přihodit.“

„A proč?“

„Jak to mám vědět? Když se však děje něco nebezpečného, máte i nadále chuť postavit se tomu čelem?“

Poprvé se usmála.

„Jestliže to bude senzace, tak ano.“

Vyťukal souřadnice.

„Přeji vám hodně úspěchů.“

„Ještě okamžik,“ řekla žena, stále ho držíc za ruku. „Byl jste tam poblíž?“

„Vypadněte odtud,“ poradil ji. „Vozem nebo pomocí nějaké jiné volné plošiny. Rychle! Toto místo je velice nebezpečné! Přestaňte tady okounět a vypadněte.“

„K sakra! Nedovolím vám teď zmizet!“ vykřikla a vytáhla zařízení vypadající jako tužka, které měla připnuté pod klopou svého kostýmku.

„Je mi líto,“ zamručel, vyškubl se z jejího sevření a odstrčil ji od sebe. „Udělej, co jsem ti řekl,“ vykřikl. „Vypadni odtud!“

Začal se rozplývat.

Když sestoupil z plošiny na londýnském nádraží Viktory a schoval svou kartu do kapsy, jen s velkými obtížemi přemohl svou chuť rozběhnout se. Ruka, kterou si otřel čelo, byla úplně mokrá.

Zamířil k nejbližšímu východu, přes který dopadalo dovnitř šedé světlo úsvitu. Na chvíli ho zadržela vůně jídla z non stop baru. Příliš blízko, rozhodl se a vyšel ven.

Minul dlouhou řadu turistických vznášedel, pak další řadu, tentokrát taxíků. Nikde neviděl žádného řidiče. Nějakou dobu šel, kam ho nohy nesly. Pak zabočil doleva, přibližně na sever a sešel z chodníku. Vydal se chodníkem mezi stromy podél toho, co kdysi bylo širokou ulicí. Zůstalo zde jen velice málo ulic, méně než sto nebo dokonce méně než padesát. Hlavní tepny byly používány pouze pro nákladní vozy a pro několik málo soukromých vznášedel, některé jiné byly přeměněny na promenády, ještě jiné prostě zpustly a zarostly. Většina ulic se přeměnila ve změť divoce rostoucích bylin, keřů a stromů, čili v parky, jak jim říkal.

Slabou půlhodinu se prodíral úzkými stezkami, stále více se vzdalujíc od nádraží. Bylo stále více světla. Doléhaly k němu zvuky probouzejícího se města ztlumené stromovím. Zabočil doprava ke kraji parku.

Pozoroval okna otevřených a právě otevíraných lokálů. Dále za branou vedle náměstí, spatřil vývěsní štít kavárny. Vystoupil po schodech na chodník a vydal se tím směrem. Bylo mu jasné, že se nachází někde poblíž Picadilly Circus.

Hned za bránou se zastavil; zase měl ten nepříjemný pocit, že ho někdo sleduje. Rozhlédl se kolem sebe. Na chodníku i na náměstí téměř nikdo nebyl. Někteří, jako on, byli nápadní svým oblečením charakteristickým pro tu část světa, odkud pocházeli. Nikdo mu však nevěnoval sebemenší pozornost. Nikdo také nebyl patřičně velký, aby mohl pojmout veškerou hmotu Kočky.

Samozřejmě, může to být něco vzadu, něco, co se skrývá v hustých křovinách parku.

Nechtěl podcenit žádné upozornění nebo dokonce pocit. Opět se dal do chůze, minul bránu. V křoví na rohu zpozoroval transportní plošinu. Vydat se na pospas vlastním nervům může být příznakem slabosti nebo ostražitosti. Během útěku však také záleží na zachování si chladné mysli. Zrychlil krok.

Když se blížil k plošině, zpozoroval, že kromě ní je v křoví také policejní automat. Jediné trhnutí za páku by sem během několika vteřin přivedlo bobbyho. V dnešní době byla téměř všude nainstalována podobná zařízení. Nevěděl však, k čemu by mu to bylo platné, jestliže náhle objeví za svými zády Kočku. Nejvýše jako zpomalený reflex. Kromě toho pravděpodobně odsoudí k smrtí nebohého policistu, kterého přivolá k sobě. Ještě více zrychlil svou chůzi.

Spařil kojotí hlavu… ne, to je jakýsi malý psík… vykukující zpoza rohu. Podíval se tím směrem. Cítil, že musí pospíchat. Navzdory námaze se neubránil tomu, aby se neotočil a nepodíval se za sebe.

Ucítil náhlou závrať. Zpod stromů pávě vycházel vysoký muž v černém plášti a s brýlemi. Billy se rozběhl.

V běhu nahmatal svou kreditní kartu a otočil ji tak, aby ji mohl ihned vsunout do štěrbiny přístroje. Přepadl ho strach, který se rychle změnil v rozpaky. Náhle byl přesvědčen o tom, že to nestihne. Silný impuls mu přikazoval, aby se zastavil a počkal na svého pronásledovatele. Místo toho skočil na plošinu, vsunul kartu do štěrbiny a vyťukal souřadnice. Otočil se. Člověk dopadl na všechny čtyři a rozběhl se směrem k němu. Za běhu začal měnit tvar. Někdo vykřikl. Nad hlavou mu plul ovládací panel. Celá stěna se stala dvourozměrnou a pomalu se začala ztrácet. Na shledanou, Picadilly…

Utíkej, lovče, uslyšel nevýrazně ve své mysli. Příště…

Stál na plošině na nádraží Victory. Celý se třásl. Nyní to však byla reakce na události, ke kterým došlo. Ne strach. Úlek, zoufalství a jistota vlastní záhuby zmizely v okamžiku přeskoku. Náhle si uvědomil, že to byla Kočka, kdo mu předával ony pocity, že to byla jen poněkud více komplikovaná a modifikovaná verze jejího starého fóru s paralyzováním oběti. Setkal se s ním před mnoha léty, i když v daleko jednodušší formě. Překvapila ho skutečnost, jak hodně a kvalitně ho Kočka zdokonalila.

Nechal si na obrazovce ukázat schéma spojení a vybral si nové souřadnice. Jeho protivník si mohl přečíst nádraží Victory v jeho mysli a…

Když se začal ztrácet, spatřil něco, co se pomalu začalo vytvářet o dvě plošiny dále. Cosi, co se podobalo vysoké postavě zahalené do černého pláště, ani ne tak mužské, jako spíše nelidsky cizí, stále ještě zvětšující svá ramena a protahující své přední končetiny…

„K sakru!“

Ano!

Přeskok do Madridu… Čisté, vymetené nebe za špinavým sklem. Davy cestujících. Není čas…

Vyvolal si seznam souřadnic a vyťukal nové. Když už Madrid pomalu mizel, rozhlédl se kolem sebe. Ani stopy po přicházejícím torglindu metamorfovi. Začal výdech. Dokončil ho už na plošině na Gare du Nord v Paříži. Vyvolal si místní seznam a znovu přeskočil.

Procházka. Ještě více denního světla. Od nádraží Tuileries. Konečně v bezpečí. Tentokrát ho Kočka nemohla následovat.

Cesta podél Elizejských Polí. Když přecházel na chodník od kraje parku přes stezku pro cyklisty, ucítil vůni jídla z nejbližší kavárny. Minul jich několik, než si vybral jednu s prázdným stolkem nedaleko transportní plošiny s dobrým výhledem na obě strany. Posadil se a objednal si solidní snídani. Když skončil, odpočíval. Vypil přitom několik hrníčků kávy. Neobjevilo se nic hrozného a on začínal pomalu cítit, že se v něm začíná rodit slaboulinký pocit bezpečí. Za chvíli ho přepadla apatie.

Noc. Tady se blížilo poledne, ale v místě, odkud přišel, byla ještě noc. Už příliš dlouho nespal.

Vstal a šel dál. Měl by přeskočit do jiného města, aby za sebou důkladně zametl všechny stopy? Nezmýlil už dostatečně svého protivníka?

Vybral si kompromisní řešení a přeskočil na levý břeh. Znovu šel. Věděl, že nemyslí precizně. Nejdříve byl zcela zaujatý útěkem. Uvolněná, unavená mysl pracovala jako zpomalený film. Mohl lehce získat nějaký povzbuzující prostředek a dostal se do správné formy. Stačilo by, kdyby se spojil se svým lékařským počítačem a poslal recept do místní lékárny. Cítil se však relativně bezpečný. Dal tedy přednost odpočinku – obnově sil přirozeným způsobem. Při závěrečné konfrontaci sil se tělo může ukázat jako mnohem důležitější a potřebnější než vědomí, pocity, instinkty či příliš složitý plán. Vždyť už přece dávno přišel na to, že primitivní vědomí je nejlepší prostředek při kontaktu s nebezpečným telepatem. Nejdříve spánek, a pak – pokud nebude vyhnutí – teprve prášky.

Nedaleko univerzity našel hotel St. Jacques. V jeho těsné blízkosti bylo několik transportních plošin. Jedna byla dokonce i u recepce. Pronajmu! si pokoj ve druhém patře a oblečený se natáhl na postel.

Dlouho nemohl usnout. Ležel na posteli a díval se do stropu. Před očima mu probíhaly scény z jeho útěku. Postupně se však do nich vkrádaly jiné obrazy. Žádný z nich se netýkal posledních událostí. Dýchal stále více klidněji, až ho obrazy konečně odnesly do tmy.

…Díval se, jak si Dora pouští roje rovnic na jeho videu; její prsty se kmitají nad klávesnicí jako prsty jeho matky nad tkalcovským stavem, když vkládala nové proměnné; jako jeho matka vplétající nové vzory do látky. Měla dlouhé, světlé vlasy a velice světlé oči. Potkal ji po návratu z velmi dlouhé výpravy, když ho Ústav znovu poslal do školy, aby se dověděl něco nového z astrofyziky a vylepšených navigačních metod. Učila tam matematiku… Rovnice se mění na kresby v písku, a ty postupně v lebky, lidské i zvířecí. Dora se usmívá. Nejasně si vzpomíná, že je mrtvá. Byla by ještě naživu, kdyby ho nepoznala? Určitě ano. Ale… Obrazovka se mění v hrací automat, lebky víří vzduchem, zastavují se, hoří různobarevnými plameny… Barvy představují stěny kanónu, kterým kráčí. Po obou stranách jsou v obnažené skále vidět dlouhé, široké pásy jednotlivých geologických vrstev. Na zemi jsou různé lebky a jiné kostí, některé šedé, zlámané, rozkousané a rozdrcené, jiné zase čerstvé, svěží a neobyčejně vybělené, občas ozdobené tyrkysem, koraly a opály. Za svými zády slyší nějaké zvuky, otáčí se, ale nic nevidí. Znovu a znovu k němu doléhají zezadu nějaké hlasy. Potřetí tytéž zvuky. Když se počtvrté otáčí, stojí za ním kojot. Stojí vedle hromady kostí a směje se.

„Pojď,“ říká a jde zpátky.

Jde a kojot ho vede mezi stíny.

„Rychleji,“ říká a začíná poskakovat, zatímco on zrychluje krok. Nějakou dobu jdou zcela neznámými místy. Temnými místy. Místy zapomnění. Dora jde za nimi. Záře plamenů a tanečníci. Zvuky řehtaček a bubnů. Noční klub za příkrovem whisky. Písečná cesta Woden IV. Obývají ji bestie podobné tankům. Kosti pod nohama, kostí všude kolem. Padají… Nějaký zvuk za zády. Stín běží vpředu, když pronásleduje kostnatý ohon Lháře.

„Kam jdeme?“ volá.

„Ven a nahoru, ven a nahoru,“ slyší odpověď.

Jeho stín náhle zakrývá jiný stín, který vrhá někdo mnohem vyšší, kdo stojí za ním.

„Pospíchej! Rychle nahoru! Rychle!“

Probudil se celý vyplašený. Den za okny pomalu uhasínal. Co to je za hluk na schodech?

Ven a nahoru? Až příliš zřejmé znamení na to, aby ho ignoroval. Zdálo se mu, jako kdyby za okny stále slyšel hlas kojota.

Vstal, přešel přes pokoj a vyhlédl ven. Jakoby protipožární schody. Všiml si jich, když sem přišel? Nepamatoval se na to.

Otevřel oko a vyšel ven. Nepodceňoval vážnost upozornění. Stále se pohyboval jako ve snu. Jediným rozumným řešením bylo vydat se cestou, kterou mu ukázal kojot. Večerní vzduch byl chladný, pouliční světla mu ukazovala cestu dolů. Ten vlhký, výrazný pach, nesený větrem… Seina?

Nahoru!

Šplhal nahoru. S určitým vypětím se mu podařilo vyšplhat se na šikmou střechu. Lidé chodili podél Rue de Ecoles, ale nikdo se nedíval nahoru. Vydal se doprava, stoupaje na okap a drže se rukama za střešní krytinu. Vize z jeho snu stále neustupovala. Přešel kolem komínů a televizních antén. Před sebou spatřil roh budovy. Uslyšel vzdálený, hluchý lomoz, jako kdyby se někdo dobýval do pokoje, někde pod ním, po levé straně. Zrychlil tempo svého postupu. Hlasitý praskot lámaného dřeva už jen nepatrně zčeřil hladinu jeho představivosti. Někde poblíž byla plošina, jen kdyby se nějak dostal na zem…

Šel, jako kdyby následoval jakýsi magický přízrak, který ho vedl k dalším protipožárním schodům, které právě zpozoroval. Dokonce zaslechl i ohlasy jeho pronásledování – velké tělo protahující se přes okno hotelového pokoje, dunící po kovových schodech sahajících až ke střeše – to vše se zdálo být součásti jakéhosi představení. Nebyl jeho divákem a už vůbec ne jedním z herců. Pohyboval se zcela mechanicky, sotva si uvědomuje, že ho jeho protivník volá k sobě, ne slovy, ale pocity, které by v něm za normálních okolností zcela určitě vyvolávaly neklid.

Když míjel roh budovy, tak se ohlédl. Spatřil velkou, podivnou postavu, celou v černém, soukající se na střechu. Dokonce ani tehdy, když pod ní praskl okap a postava se marně snažila najít něco, čeho by se zachytila, nepocítil přiliv adrenalinu. A když padla dolů, uslyšel její volání: Dnes ti přeje štěstí. Využij toho! Zítra… Když přistála uprostřed houští vedle domu, její křik a pohyby ustaly. Teprve pak nabyl dojmu, že se probouzí a že svět opravdu existuje a jeho situace není právě nejrůžovější. Hluboce si vydechl v chladném nočním vzduchu, přelezl na protipožární schody a začal sestupovat dolů.

Když dorazil dolů, postava byla stále černou skvrnou uprostřed křovin rostoucích vedle ulice. Neznatelně se hýbala a vydávala jakési tiché, neartikulované zvuky, ale v žádném případě nebyla schopná pokračovat v pronásledování.

Teprve když byl na plošině, když vyvolal a zakódoval souřadnice, začal se Billy zamýšlet.

Disk III

POČÍTAČ PODÁVÁ ŽALOBU ZA PORUŠENÍ

PATENTOVÝCH PRÁV

BRG-118, laureát Nobelovy ceny v roce 2128 za lékařství, podal dnes ráno u okrskového soudu v Los Angeles žalobu. Obviňuje J & J Pharmaceuticals

SATELITÁRNÍ ZLODĚJ OPĚT UDEŘIL

Cenné důkazové materiály zmizely z Bergu-12, pravděpodobně byly zcizeny osobou nebo několika neznámými osobami během poruchy v dodávce proudu způsobenou pravděpodobně

ZÍTRA JE START SLUNEČNÍCH REGAT

BRUTÁLNÍ VRAŽDA REPORTÉRKY

Zmrzačené tělo reportérky Virginie Kalkoffové bylo nalezeno v málo navštěvované stanici transportních plošin ve státě New York

A nevím, co teď udělám…

JARNÍ URAGÁNY OHROŽUJÍ

JIHOZÁPAD

UMĚLÉ SRDCE, SÉRIE 12, PRO VÝMĚNU

Omlouváme se za případné nevýhody

Než ještě přišel Nayenezgani, Stařec Kojot potkal jednoho dne Putující Skálu. Promluvila na něho a on jí odpověděl. Překvapený tím, že takový kus skály disponuje inteligencí, si z ní začal brzy utahovat.

Nejdříve na ní nakreslil groteskní obličej.

„Krčíš obočí, Stará Skálo,“ řekl jí.

„Nelíbí se mi tvář, kterou jsi mi namaloval,“ odpověděla mu.

„A jsi úplně holá,“ zjistil Kojot. „Spravím to.“

Vyšplhal se na její vrchol a vykonal na ní potřebu.

„Celkem ti padnou takové hnědé, kudrnaté kadeře.“

„Štveš mě, Kojote.“

„Zanedlouho se vrátím, rozdělám u tvého úpatí oheň a připravím si na něm oběd,“ řekl Kojot. „Jen co si něco ulovím.“

„Možná že i já bych si měla něco ulovit,“ řekla Skála.

Kojot se vydal přes les. Nevzdálil se příliš od skály, když za sebou uslyšel dunění. Otočil se a uviděl, že skála se za ním pomalu šine.

„K čertu!“ vykřikl Kojot a rozběhl se pryč.

Když utíkal, spatřil Horského Lva, který odpočíval ve stínu.

„Horský Lve!“ zavolal na něho. „Někdo mě pronásleduje. Můžeš mi pomoci, bratře?“

Horský Lev vstal, protáhl se a rozhlédl se kolem sebe.

„Ty žertuješ,“ řekl, když spatřil Putující Skálu. „Nemám chuť stát se plochou kočkou. Běž dále.“

Kojot běžel dále a po určité době potkal Medvěda, který právě vycházel ze své jeskyně.

„Hej, Medvěde, starý příteli!“ vykřikl. „Někdo mě chce vyřídit. Můžeš mi pomoci?“

„Jistě,“ odpověděl Medvěd. „Je jen málo věcí, kterých se bojím…“

Uslyšel jakési zvuky svědčící o pronásledování a spatřil Putující Skálu.

„…ale to je právě jedna z nich,“ dokončil vzápětí. „Je mi líto.“

„Co mám dělat?“ zařval Kojot.

„Dej se na filozofii a upaluj jako všichni čerti,“ poradil mu Medvěd vracející se do své jeskyně.

Kojot běžel směrem k prérii a Putující Skála ho pronásledovala stále rychleji.

Konečně Kojot uviděl Starého Bizona pasoucího se na prérii.

„Bizone! Zachraň mě!“ vykřikl.

Starý Bizon pomalu otočil hlavu a podíval se na stále rychleji se přibližující Skálu.

„Máš mou plnou morální podporu,“ sdělil mu. „Ale právě jsem si vzpomněl, že musím odtud odvést stádo. Spásli jsme všechnu trávu v okolí. Tak se měj, hochu! Hej, hoďte sebou! Zvedněte svý líný zadky a hajdy za řeku!“

Kojot běžel dále, těžce oddechuje, až dorazil k místu, kde odpočívali Jestřábi.

„Pomůžete mi, nádherní ptáci, báječní lovci!“ zavolal na ně. „Můj protivník je stále blíž!“

„Skryj se v tom dutém stromě a Skálu nech nám,“ odpověděl vůdce Jestřábů.

Načež dal znamení a všichni jedinci jeho druhu se vznesli do vzduchu, udělali velký oblouk a vrhli se na Putující Skálu. Ptáci svými zobáky odstranily veškeré zbytečné věci a pak se dali do práce u četných prasklin na povrchu Skály. Zvětšovali je, prohlubovali, odlamovali stále větší kusy. Za chvíli byla Putující Skála jen pásem škváry.

„Hotovo,“ řekl Vůdce Jestřábů Kojotovi. „Můžeš vyjít ven.“

Kojot vylezl z díry a prohlédl si zbytky svého pronásledovatele. Pak vybuchl smíchy.

„To byla jen zábava,“ řekl „Nic víc. Nic mi nehrozilo. A vy, hloupí ptáci, jste si opravdu mysleli, že jsem v nebezpečí. To je opravdu k smíchu. Nedivím se, že si všichni z vás dělají legraci. Opravdu jste si mysleli, že se bojím jakéhosi starého kamene?“

Kojot odešel, smějíc se na celé kolo. Vůdce Jestřábů dal jiný signál.

Jestřábi se vrhli na zbytky rozdrcené skály, sebrali je a začali je spojovat dohromady, jako kousky gigantické skládačky.

Když Putující Skála ucítila, že je zase celá a neporušená, vyjekla a nejdříve pomalu a pak stale rychleji se pohnula tím směrem, kam odešel Kojot. Nabírala stále větší rychlost. Za chvíli uviděla Kojota.

„Och, ne!“ zaječel Kojot, když uviděl, jak se k němu blíží.

Znovu začal utíkat. Dorazil ke svahu a rozběhl se dolů do údolí. Putující Skála se pohybovala stale rychleji a neúprosně zmenšovala vzdálenost, která ji dělila od Kojota. Jestřáb kroužící na obloze to spatřil a vrátil se, aby o tom vyprávěl svým druhům.

„Stařec Kojot to zase udělal,“ řekl. „Nikdy se nepoučí.“

Druhý den

Noc, kdy se chuchvalce mlhy převalují po kamenitých úbočích hor, hvězdy přibližující se samému středu nebe, měsíční fosforescence na samém kraji světa. Vznášedlo uhánělo nad horskou kamenitou stezkou, mezi skalnatou stěnou a propastí, dělalo zatáčky, vznášelo se vzhůru a zase padalo dolů. Ovce přecházely přes cestu, každou chvíli se zastavovaly a uždibovaly jarní trávu. Poblíž nebylo vidět žádná světla; nikdo jiný nejel touto trasou. Občas se čelní sklo orosilo mlhou, což vždy bylo odstraněno jediným mohutným pohybem stěrače. Jediným zvukem, kromě tichého šumu motoru, byly nepravidelné poryvy větru dostávajícího se do skulin vozidla.

Billy udělal velký oblouk doprava a pak strmě sletěl vlevo dolů. Každým absolvovaným kilometrem se cítil bezpečnější. Kočka se ukázala mnohem více schopnější, než se původně domníval. Velice rychle zvládla techniku přeskoků pomocí transportních plošin a zásady jejich používání na veřejných místech. Billy si stále nebyl jist, jakým způsobem dovede s takovou preciznosti určit jeho polohu. Kousky s transportními plošinami dovedl pochopit, ale odkud věděla, kde ho najde… To zavánělo magií, a to i navzdory tomu, že Kočka měla dostatek času na plánování dalšího postupu.

Změna taktiky by mu však měla zajistit převahu tolik potřebnou pro konečný úspěch. Když ponechal omámenou Kočku jejímu osudu na levém břehu Seiny, přeskočil Gare du Nord a odtamtud se přenesl do Dublinu. Už několikrát byl v tomto městě během svých návštěv Irska. V Dublinu si překontroloval seznam čísel a přeskočil do Bantry, kde kdysi strávil několik týdnů lovením ryb a plavbou na plachetnici. Tam, v příjemném koutku West Corku, snědl večeři a ucítil první nevýrazné příznaky slabého pocitu bezpečí. Prošel se po městě kolem zátoky. Nemohl se nabažit slaného povětří. Vzpomínal tam na tu dobu. Tehdy mohl být šťastný, i když dnes to vnímal jako ještě jeden pokus přizpůsobit se další změně epochy. Pamatoval si loď, dívku jménem Lynn a jídla z mořských ryb. A ještě to, že to bylo malé, klidné městečko, kde mohl klidně vstoupit do nového desetiletí. Nepotřeboval právě nyní něco podobného? Zakroutil hlavou. Silněji uchopil řídící páku, vyrovnávaje ostrou zatáčku.

Čas na rozmyšlenou. Musel najít nějaké klidné, bezpečné místo, aby si všechno v klidu promyslel. Něco tu nehrálo. Něco důležitého mu unikalo. Kočka si byla až příliš jistá svým vítězstvím. Měl by se jí přece docela snadno zbavit. Navzdory všem změnám to byl stále jeho svět. Cizí bytost ho přece nemohla tady přechytračit. Čas. Potřeboval čas, aby se nad tím zamyslel.

Rozhodl se, že změní systém svého postupu. Jestliže zanechával na plošinách nějaké stopy, něco, co umožňovalo zjistit cíl jeho přeskoků, tak právě toto rozhodnutí by mělo tuto skutečnost eliminovat. V Bantry si vypůjčil vznášedlo a vydal se jím na východ cestou, kterou si pamatoval. Minul Glegariff a letěl dále směrem na Kenmare, přes neobydlené území, kde nebyly žádné plošiny. Na chvíli se cítil opravdu volný. Existovala pouze noc, vítr a kamenitá krajina. Včera ho Kočka překvapila tím, že mu nabídla možnost útěku. Od tohoto okamžiku vyloženě improvizoval. Nyní musel vytvořit nějaký plán, strategický plán taktiky obrany, který by mu umožnil přetrvat tuto zkoušku. Plán…

Nějaké světlo v dálce. Nyní dva. Tři… Zvedl termosku a napil se kávy. Konstatoval, že základní chybou bylo to, že nepřeskakoval dostatečně často. Měl se neustále přemisťovat aby pořádně rozmazal své stopy. Kočka byla zcela určitě tak blízko, že dovedla číst v jeho vědomí. Dokonce i tehdy, když absolvoval několik přeskoků za sebou, se Kočka mohla objevit v okamžiku, když on právě mizel. Tímto způsobem se Kočka dověděla cílové místo jeho přeskoku.

Čtyři… Kenmare leželo ještě příliš daleko, za několika farmami a vesnickými sídly. Noc byla tichá a studená. Po dlouhém sjezdu vyrovnal let a nyní letěl podél dlouhé řady stromů, které teď vypadaly mnohem větší, než ve skutečnosti.

Příště určitě pořádně zamíchá karty. Udělá parádní koktejl. Budu přeskakovat tam a zase zpátky mezi tolika místy, že zcela určitě poplete všechny stopy. Ano, od samého začátku měl tak postupovat…

Příště?

Vykřikl. Myšlenková přítomnost Kočky náhle vyplnila vzduch kolem něho jako zápach spáleného masa.

„Ne,“ řekl a snažil se získat vládu nad strojem. V okamžiku výbuchu ztratil nad ním zcela kontrolu a sklouzl na pravou stranu stezky. Poskakoval teď nad polem ve výšce necelých dvou stop. Řítil se ke stále rychleji se přibližujícímu skalnímu srázu. Prudká změna směru mohla nyní vznášedlo převrhnout. Přitáhl k sobě řídící páku, udělal nevelký oblouk a za okamžik se už zase vracel na původní trasu letu. Rozhlížel se kolem sebe na všechny strany, všude tam, kam dosahovalo světlo reflektorů, ale nezpozoroval žádné známky přítomnosti svého protivníka.

Zabočil na původní trasu a zrychlil. Stíny ubíhaly pod přídí vznášedla. Vítr pohyboval větvemi stromů. Reflektory vznášedla osvětlovaly cáry mlhy převalující se nad trasou letu. Nic víc neviděl.

„Kočko…?“ zavolal nakonec.

Nedostal žádnou odpověď. Nebo že by byl tak přetažený, že se mu to jen zdálo? Únava…

„Kočko?“

Bylo to přece tak realistické. Pokoušel se o rekonstrukci svého psychického stavu v onom okamžiku, kdy to uslyšel. Domníval se, že on sám byl příčinou tohoto efektu, i když se mu velice nelíbily důsledky, které musel z této skutečnosti vyvodit a které se týkaly stavu jeho vědomí.

Udělal několik prudkých zatáček doleva a pak doprava. Stále svýma očima prohledával terén po obou stranách trasy.

Tak rychle… Jeho jistota v sebe sama se sesypala jako domeček z karet. Bude snad od tohoto okamžiku vídat Kočku za každou skálou a každým keřem?

Proč ne?

Kočka!

Kde jsi? Co děláš?

Bavím se. Pochopila jsem, že jedním z hlavních cílů této hry musí být maximum zábavy. Je milé, že jsi chtěl také spolupracovat na její realizaci.

Jak jsi mě našla?

Snadněji, než bys čekal. Jak už jsem řekla, jsem ti vděčná za spolupráci.

Nechápu.

Samozřejmě, že ne. Máš sklon k oklamávání sebe sama.

O co ti jde?

Vím, že tě mohu v každém okamžiku zničit, ale hodlám si prodloužit tuto rozkoš. Utíkej. Zaútočím v okamžiku, kdy to budeš nejméně očekávat.

To, co říkáš, nemá žádný smysl.

Ne. Protože si to nechceš připustit. Jsi můj, lovče, kdy se mi jen zamane.

Proč?

Dorazil k dlouhé, trojité zatáčce. Vpředu uviděl hodně světel.

Řeknu ti to a ty si tím zachráníš kůži. Jsi teď úplně jiný než kdysi. Pozoruji v tobě něco, co předtím v tobě nebylo. Víš, co opravdu chceš?

Porazit tě, odpověděl Billy. A také toho dosáhnu.

Ne. Tvým největším přáním je zemřít.

To není pravda.

Vykašlal ses na udržování kroku se svým světem. Už dlouho jen čekáš a hledáš patřičné východisko. Já jsem ti nabídla takovou možnost. Myslíš si, že utíkáš přede mnou, ale ty zatím ve skutečnosti pádíš ke mně. Ulehčuješ mi můj úkol, lovče.

To není pravda!

…Celá ironie této skutečnosti je v tom, že si to nechceš přiznat.

Nahlíželas do vědomí příliš mnoha Kaliforňanů. Jsou plné psychologie pop kultury…

…A tvůj nesouhlas činí lov mnohem snazším.

Snažíš se mně psychicky vyčerpat. To je vše.

Nemusím to dělat.

Blufuješ. Jestli můžeš teď udeřit, tak to dokaž a udeř.

Neboj se, brzy k tomu dojde. Už brzy… Utíkej.

Musel zpomalit. Absolvoval několik prudkých zatáček. Stále pozoroval terén pod sebou. Kočka musela být nedaleko odtud, když se jí podařilo dostihnout ho svou myslí. Samozřejmě, měl převahu, když se mohl pohybovat přímo, zatímco on…

Přesně.

Kousek noci se utrhl nad jeho hlavou a vrhl se dolů z vysokého skalnatého útesu sklánějícího se po pravé straně nad trasou jeho letu. Billy se pokusil současně zabrzdit a zatočit doleva.

Obrovská silueta podobná jaguárovi s jedním lesknoucím se okem přistála na přední masce vznášedla, čelem ve směru letu. Trvalo to jen okamžik, než zase zmizela.

Vznášedlo se naklonilo dopředu. Větrný polštář ho přestal udržovat nad zemí. Padalo na střechu, ještě než sjelo z trasy. Billy bojoval s řídící pákou, ale věděl, že už je pozdě. Nastal prudký otřes a skřípění. Billy ucítil, že jakási síla ho hází dopředu…

Smrtelný, smrtelný, smrtelný… Vířící kaleidoskop… Měnící se spojení uvnitř neměnné struktury… Není to chyba? Se silou a mocí přichází bolest… Terč času na okrajích… Uvolněný střed se vytváří na jiném místě… Nedotknutelná? Ale… Obrat ven. Tady, kde přetrvává eroze vůle, na kterou útočí písně reality, a kde činy leží zraněné na pokrývce noci… Ale… zase pohyb… Vydrží ten záchvěv okamžiku? Fragmentace… Ne kaleidoskop. Už není střed. Ale vždyť… Zformovat vůli… Struktura… Bolest… Smrtelný, smrtelný… A pohádkový. Jak vychrtlý, malý pes… Socha… Tóny varhan, první úder ginu do prázdného žaludku… Opět se spojujeme, dále než kdykoliv… Střed. Světlo!… Je těžké být bohem. Krása. Hrůza odosobněného… Konat! Ano. Střed, střed, střed… Tady? Smrtelný…

nesnesitelnost z mostu duhomozku ojototoužebný zrak dopadá na krajinodaleký nutnost časotrvání ouhy a vlivů změna avšak příšeropříchod ani mozkobouře v odvoláních bouzachráněné kreslí čáru což poutá ečinnost abyvarovat znejcestu tvoří skřínkopandoru touhasmrtizemě amen amenuace otevřel lidskoulmys spojuje bolest durthwursht vernichtung uha abyzřetelněji a mrtelný ěčnost sezamu

My jsme klíčem.

Probral se uprostřed znehybnění a vlhka. Cítil pulsaci bolesti na pravé straně čela. Ruce mu úplně zdřevěněly; zjistil, že leží ve zcela nepřirozené poloze. Jeho pravá ruka byla úplně promočená. Otevřel oči. Noc ještě stále pokrývala zemi. Natáhl levou ruku a rozsvítil vnitřní osvětlení. Z rukávu se mu vysypaly úlomky skla.

Uviděl, že přední sklo neprasklo a že vlhkost na jeho ruce je zbytek kávy, který nevypil. Přiložil si ruku na čelo. Nenašel žádnou otevřenou ránu, i když ucítil bolestivou bouli v místě, kde se uhodil.

Vznášedlo leželo na boku, mimo trasu, s maskou částečně zdeformovanou po nárazu do stromu. Poblíž rostly také jiné stromy a keře, které vznášedlo částečně zakrývaly. Podíval se nahoru a doleva, ale nenašel příčinu rozbití bočního skla.

Pak jeho zrak spočinul na opěradle hlavy. Na jeho polstrování, hned vedle hlavy, našel čtyři rovnoměrné čáry, které ho protrhly až na kov, jako kdyby od drápů ostrých jako břitva. Opět se podíval na rozbité boční sklo. Ano…

Kočko?

Ticho.

Na co čekáš?

Přesunul nohy, opřel je o protější dveře a opatrně je narovnal. Zaujal tím pozici téměř se blížící normálnímu postoji. Okamžitě se mu zatočilo v hlavě. Podvědomě se zachytil řídící páky. Když závrať pominula, pokusil se otevřít dveře. Na čtvrtý pokus se mu to podařilo. Náhle si připomněl, že něco podobného udělal ve staré modré dodávce, když se vracel po sobotní noci strávené ve městě.

Viděl stopu. Viděl ji dokonce i ve tmě. Kočka byla tam a zmizela. Nahmatal polámané větve, konečky prstů našel prohloubeniny v zemi. Šel za ní asi dvacet metrů, směrem k polím, daleko od trasy. Pak zůstal stát a vrátil se zpátky.

Co plánuješ, Kočko? Co teď chceš?

Slyšel jen vítr. Pomalu se vydal dolů po svahu. Byl si jist, že do města mu zbývá nejvýše několik mil.

Uplynulo asi deset minut. Neviděl žádné přibližující se vozidlo. Zdálo se mu, že mezi stromy po jeho levé straně se pohybuje velké tělo. Pronásledovalo ho.

V pořádku, Kočko, řekl. V této situaci můj další útěk nemá žádný smysl. Jestliže chceš zaútočit, tak zaútoč. Jestli ne, tak ti přeji příjemnou vycházku.

Žádná odpověď. Přešel do mírného klusu.

Neušel příliš daleko. Přepadla jej náhlá slabost. Nevšímal si jí a běžel dále. Byl přesvědčen o tom, že to je důsledek úderu do hlavy.

Za chvíli se však mezi jeho četnými pocity objevil strach, že Kočka na něho ihned skočí. Pokoušel se ho ztlumit, ale on místo toho stale mohutněl a sílil. Konečně Billy poznal jeho iracionální zdroj.

Cítím to, Kočko. A vím, co to je, řekl. Proč to děláš? Dorazím do Kenmare, pokud mě nezabiješ. Možná, že se prostě bavíš.

Intenzita pocitu vzrůstala. Nervózně oddechoval. Náhle ucítil, že bude močit. Poznání záhuby se vznášelo nad stezkou až tam, kam ve tmě dohlédl.

Pres stezku přeběhlo něco o velikosti malého psa. V témže okamžiku strach zmizel. Nebyl to snad jen stín, který jsem zahlédl mezi stromy? Zamyslel se. Co když Kočka odešla? Je to opravdu můj pravý, nefalšovaný strach?

Nebo to všechno je tvoje dílo, Kočko? Máš snad v plánu vzbudit ve mně pochybnost, zlomit mě ještě dřív, než mě zabiješ?

Uběhl nejméně jednu míli, než k němu zezadu přijelo vznášedlo a těsně před ním zastavilo. Řidič mu navrhl, že ho sveze do města.

Když vyrazili, Billy ve své mysli uslyšel tichý smích svého pronásledovatele.

* * *

Zmizet, někde se zašít, všechno promyslet. To právě dělal, když konečně dorazil do města. Potřeboval si někde byť jen na okamžik odpočinout někde, kde by Kočka nedokázala nahlédnout do jeho vědomí. Musel pokračovat ve svém útěku, ještě jednou se pokusit zamést za sebou stopy tak, aby získal aspoň na chvíli klid, čas na analýzu situace, na vytvoření plánu…

Řidič ho vysadil u stanice. Předpokládal, že Kočka čte v jeho mysli, aby zjistila, kam chce přeskočit. Začal si tiše zpívat píseň v navažštině: část Cesty Blahořečení. Vešel do stanice a přiblížil se k plošině. V hale byl pouze jediný člověk, stasí muž sedící na dřevěné lavici u stěny po pravé straně. Zvedl hlavu od novin a kývl mu hlavou na uvítanou.

„…večer,“ řekl.

Vešel na plošinu, zvolil souřadnice nádraží Victory.

…do krásy.

A teď do Mnichova.

…napravo ode mne.

Snědl chlebíček a přeskočil do Říma.

…nalevo ode mne.

Přeskočil do Ankary. Dlouho stál před terminálem a díval se, jak vychází slunce a začíná horký a ušpiněný den.

…přede mnou.

Do Al Hillah v Saudské Arábii a odtamtud k řadě plošin v Národním Ropném Lese Rab al Khali.

Ano. Tady, rozhodl se, vcházeje mezi gigantické stromy s velkými listy a hrubou, červenou kůrou zpívající ve větru. Kráčel v jejich stínu po vyznačené cestě.

Tady, uprostřed dávného snu Freemana Dysona, by měl najít cestu k něčemu, co se musel bezpodmínečně dovědět. Pravě na tomto místě, kdysi nazývaném Pustým Místem, vyrůstal geneticky řízený les se stromy většími než sekvoje. Právě pouštěly pupeny. Jejich umělý metabolismus syntetizoval ropu, která pak stékala speciálními kanálky po kmenech dolů ke kořenům, odkud byla umělými ropovody rozváděna k jednotlivým rafinériím. Tvořily jediný obrovský rezervoár celé planety, který dodával ropu pro ta průmyslová odvětví, která ji ještě využívala. Stromy rostly tam, kde byla dříve poušť, využívající nadbytek sluneční energie. Nevyžadovaly téměř žádnou údržbu. Nadčasové na pozadí blankytu nebe. Byly zároveň triumfem jak přírody, tak i vědy a techniky. Byly důkazem kulturností, planěly stejně jako stromy v městských parcích, které jim dodávaly vlastní, specifické substance a počítačová síť, která – kdyby se k ní připojil – by mu mohla podat každou informaci, kterou by potřeboval.

Téměř všechny informace. Některé věci si potřeboval promyslet o samotě. Ale tady, v této působivé kombinaci starého s novým, prvotního a současného, se cítil úplně svobodný, více než kdykoliv předtím od onoho dne, kdy se začala celá ta historie. Dokonce i ptáci zpívali ve větvích…

Dlouho šel tímto lesem. Když narazil na nevelkou mýtinu, tak se zastavil. Na mýtině stály dva dřevěné stoly, koš na odpadky a kůlna. Podíval se do ní. Obyčejné lovecké náčiní: vysokootáčkové ruční pily, krumpáče, řetězy a kabely, rukavice, holínky a boty pro lezení po kmenech stromů. Na všem byla velká vrstva prachu. Pavučiny jako silonové mosty spojovaly nářadí mezi sebou.

Zavřel dveře, kousek od nich ustoupil, vtáhl nosem vzduch a rozhlédl se kolem sebe. Posadil se na zem zády ke kmeni stromu střední velikosti. Několik chlupatých lodyh šafránu a trav se prodíralo mezi kořeny. Naplnil si dýmku tabákem a zapálil si ji.

Kočka chtěla jeho smrt a snažila se ho přesvědčit, že on sám po ní také touží. Vypadalo to příliš absurdně, ale navzdory tomu to důkladně přeanalyzoval. Vesmír je ve své podstatné části jeho protivníkem. Pochopil to, když byl ještě dítě. Je nutné být ostražitý a mít naději. Čas je plynoucí voda, která se nenechá chytit. Je možné jen do ní ponořit ruce a na chvíli zadržet její nepatrnou část, toť vše. Ale během posledních deseti let jeho života, čili zhruba třiceti let skutečného času, se čas změnil v dravý potok. Nedokázal zadržet ani kapku. V této době se svět velice rychle měnil. Tanečníci si vyměňovali masky, ale nedovedli už rozpoznat své nepřátele.

Kromě Kočky.

Ale to není fér, konstatoval. Dokonce i pro samotnou Kočku. Kočku dovedl pochopit. Kočka byla jednoduchou, ve svých potřebách a tužbách monomaniakální bytostí. Zbytek světa se stal nebezpečný mnoha různými způsoby, ačkoliv na první pohled neprojevoval jakékoliv zlé záměry. Byl to protivník, ne vrah. Kočka byla vrahem. Vesmír se otáčel a drtil. A teď…

Rychlost vzrůstala Cítil to celý svůj život, od prvních školních krůčků, byl stále rychlejší, jako rytmus bubnů. Jistě, existovaly přestávky, doby, kdy se přizpůsoboval novým rytmům. Ale nyní… Cítil únavu. Jeho poslední reakce nebyly takové, jaké měly být, dokonce ani mezi jeho rodáky ne. Dívaje se do minulosti chápal, že nejlépe se cítil tehdy, když se vydával na lov ke vzdáleným světům uprostřed hvězd. Návrat zpátky byl pro něho vždy velkým otřesem. Nyní… nyní si chtěl jen odpočinout. Anebo opět odletět, i když další návrat…

Dora. Vedle ní také cítil klid. Ale teď mu to nepomůže. Vzpomínky na Doru pouze způsobovaly to, že se k současným problémům otáčel zády. Opravdu chtěl zemřít? Měla Kočka pravdu?

Uvnitř toho umělého stromu, který mu těsně přiléhal k páteři, málem slyšel píseň. Cítil vibrace nervů.

Chuť utéct co nejdále, důkladně si odpočinout a už se nikdy nemuset měnit a přizpůsobovat… Možná…

Překousl cibuch dýmky. Neměl rád takové myšlenky jako betticano, to hledám skrytých motivů a významů. Tím spíše…

Možná, že však v tom všem přece jen něco bylo. Uvolnil stažené svalstvo svých čelistí.

Jestliže ukryté zdroje jeho pocitů byly přesně takové, o jakých říkala Kočka, tak se hnal do náruče smrti celou tu dobu od onoho dne, kdy zemřela Dora a…

Dora? Jakou roli v tom všem hrála právě ona? Ne, lépe ať mrtví klidně odpočívají a dají pokoj těm, co jsou ještě naživu. Zcela stačí, když pochopí, že změny ve společnosti – společnosti, ve které se nenarodil, ale jejíž součástí se snažil stát – byly dostatečně hluboké na to, aby ho přivedly až sem. Co z toho vyplývá? Co dál? Co opravdu chtěl? A jak by toho měl dosáhnout?

Náhle se obnažily vzpomínky, které ho překvapily znalostí toho, co už věděl od samého začátku. Po prvním šoku ucítil rozpaky, protože už věděl, že Kočka měla pravdu.

Pokaždé, když utíkal, využívaje k tomu plošinu, někde hluboko v jeho vědomí tkvěl konečný cíl jeho cesty. Přenosy, které prováděl cestou, nebyly vůbec důležité. Kočka musela jen přečíst směr cesty, přeskočit tam a začít hlídat město tím, že nejdříve hledala jeho mysl a pak teprve tělo. Ze strany Billyho to byla více než neopatrnost. Bylo to totéž, jako kdyby se vzdal Kočce a skrýval tuto skutečnost před vlastním vědomím. Jak teď může věřit sám sobě, když se k něčemu rozhodne?

Na druhé straně vsak také jakákoliv nečinnost mohla být stejně osudná. Překvapila ho snadnost, s jakou přijal svou ukrytou touhu zemřít. Navzdory tomu se rozhodl nepoddávat se tomuto přání; alespoň ne během jeho souboje s Kočkou. Potahoval kouř z dýmky a poslouchal ptačí zpěv.

Nacházelo se v jeho vědomí to místo, když opouštěl Kenmare v oné první sérii přeskoků? Asi ano…

Dobrá. Vstal. Předpokládal, že Kočka to věděla a mohla se tady každým okamžikem objevit. Čím déle tady zůstane, tím větší šanci bude mít ta bestie, že ho zastihne nepřipraveného. Očistil si rukama kalhoty.

„K sakru,“ zabručel.

Stále potřeboval čas k tomu, aby si aspoň něco mohl naplánovat.

Bouchl pěstí do kmene stromů a vydal se přes mýtinu k cestě. Náhle nad ním přeletěl velký krkavec. Billy se zastavil. Hlavou mu začala vířit vyprávění o Černém Bohu a loveckém umění.

Jedinou stanicí v nejbližším okolí byla právě ta, kterou použil. Kočka se v ní mohla každou chvíli objevit, dokonce i tehdy, když tam právě přijde. Ne, to není možné. Byl zcela bezbranný, jeho ostražitost ho nabádala k útěku. Ale riziko, které s tím bylo spojené, se zdálo být příliš velké.

Procházel přes Utah i Colorado, byl velký, černý a zlý. Když útočil, lidé hledali úkryt a čekali. Útočil, míjel se a vyplňoval kanály. Vřel a křičel, od Lake Powell po Carrizos. Jazykem plamenů lízl Shiprosk. Skvrny běli na horských úbočích mizely pod jeho slinami. Překulil se pres prérii a převalil se přes hory. Dech měl rychlý a prudký. Arroyo se přeměnily v blátivé věže. Byly mlhy a tu a tam duhy. Hrom se probudil ze spánku. Nebylo možné už déle vyprávět legendy.

Strážce Oblaků vypustil své chráněnce.

Strážce Vetru otevřel brány.

Strážce Vod otevřel nebe.

Strážce blesků pokynul svými kopími

Strážce satelitů řekl:

„Stoprocentní pravděpodobnost že bude pršet.“

Sestoupila z transportní plošiny a rozhlédla se. Chvíli stála zcela nehybně a jakoby naslouchala. Pak dopadla na všechny čtyři tlapy a vběhla mezi stromy. Během cesty změnila svůj tvar. Našla mysl, kterou hledala. Zase plno písní, představ a obrazů, které s nim byly spojeny. Ale i když dokonale maskovaly jeho vědomí, nemohly ukrýt směr a místo pobytu myslícího člověka. Nalezení těla už nebude žádný problém.

Pohybovala se stále více opatrněji, zatímco linie jejího těla stále více nabývaly podoby kočičího těla, kterému dávala přednost před jinými tvary a těly. Její oko se lesklo jako kaluž vody. Kly jí sahaly několik centimetrů pod spodní ret. Také ony se leskly. Téměř neslyšně přeběhla mezi velkými ropnými stromy. Když se zastavovala, aby registrovala pocity, stávala se téměř neviditelná mezi skvrnitými dezény světla a stínů.

Jednou v takovém okamžiku spadl ze stromu list. Kočka zaútočila jako živý blesk. Pak se zase narovnala a zatřásla hlavou. Podívala se na list a znovu se rozběhla.

Možná, že teď už k tomu opravdu dojde. Ta hra nebyla tak obtížná, jak se původně domnívala. Jestliže nedojde k nějakému zajímavému souboji anebo útěku, jestliže i tentokrát nedojde k ničemu emocionálnímu, tak bude asi nejlepší, když to tady všechno zakončí. Lovec asi ztratil chuť k boji; byl příliš unavený a ustaraný na to, aby kladl požadovaný odpor.

Nějakou dobu se dívala na velkého, černého ptáka, který jí vyřvával nad hlavou a pak odletěl.

Vrať se, milánku. Jen na chvíli. Pojď, podívej se.

Ale pták zmizel.

Kočka mávla svým širokým ocasem a rozběhla se po měkkém koberci lesa. Není to už daleko… Zrychlila běh a nezpomalila ho, dokud se nepřiblížila k mýtině. Opatrně pozorovala okolí. Udělala kruh a znovu pozorovala okolí.

Člověk prostě seděl na zemi opřený zády o dřevěnou operu lavice. Kouřil dýmku a jeho mysl vyplňovala ta nesmyslná píseň. Všechno to vypadalo až příliš jednoduše, ale pravě tak ho ocenila hned na samém začátku: zdánlivě neopatrný, připravený na smrt. Navzdory tomu…

To není vůbec žádná zábava Několik výsměšných poznámek a možná, že se zvedne.

Sám vidíš, že to je tak, jak jsem říkala. Když přede mnou utíkáš, běžíš ke mně. Proč jsem nezůstala uvězněna už dříve, když jsi ještě chtěl žít?

Lovec jí neodpověděl. Stále zpíval svou píseň.

Tak tedy uznáváš, že to je pravda. Smířil ses s tím, co jsem ti řekla. Není to, co teď právě zpíváš, náhodou píseň smrti?

Žádná reakce.

Dobrá. Nevidím žádný důvod prodlužovat tuto hru, lovče.

Kočka přešla mezi stromy a vrátila se na mýtinu.

Poslední šance. Či snad nevytáhneš ani nůž?

Billy konečně vstal a pomalu se vydal směrem k ní.

No konečně. Probudil ses. Dáš se na útěk?

Billy se ani nezachvěl. Kočka skočila. Rozlehl se hlasitý třesk.

Když se pod zvířetem propadla země, v Billyho vědomí se zastavil čas. Když uvolnil automatickou brzdu, nebyl si příliš jist tím, zda zvolil přiměřeně velkou jámu. Nyní, když se její zamaskovaný povrch prolomil a Kočka zmizela v jámě, Billy s uspokojením konstatoval, že ji zvolil správně. Rychle vyskočil, aby z desky stolku zavřel západku.

Nezadržíš mě tady dlouho, lovče, ozvala se Kočka z pasti.

Doufám, že to bude dostatečně dlouho.

Billy přešel nad jámou a vhodil do ní celý obsah koše s odpadky stojícího u nejbližšího stromu. Zapálil kus papíru.

Co to děláš?

Jestliže se vznítí jeden z těchto stromů, okamžitě se vznítí všechny stromy kolem. Všechny jsou mezi sebou pospojovány pod zemí a jsou plné hořlavých materiálů. Jestliže dovolíš, aby se vznítily, tak v žádném případě nestihneš dorazit k plošině.

Otočil se a rozběhl se pryč od jámy.

Moje gratulace, zavolala za nim Kočka. Zase jsi učinil tuto hru zajímavou.

Buď zdráva, řekl Billy.

Ne až tak úplně. Máme domluvenou schůzku.

Běžel až do toho okamžiku, než uviděl plošinu. Skočil na ni, zasunul kartu, zapojil řídící systém a aniž by se díval, vybral si zcela náhodně souřadnice.

Dosáhl jsi odročení rozsudku, řekla Kočka. Ale zase ses prozradil, tentokrát na zcela jiné úrovni.

Opravdu? odpověděl jí Billy, když les kolem něho začal mizet.

Kráčí krajinou soumraku, městy zarostlými hustou džungli. Přes horkem se tetelící vzduch k němu proniká křik neviditelných ptáků. Je příjemně teplo; ve vzduchu se vznáší pach vlhka a rozkladu. Stezka, po které kráčí, je stříbřitá stuha vinoucí se mezi ruinami, které se se stále se prodlužující chůzí zdají být stále méně zničeny. Cítí pálenku copal a jeho průvodce mu podává jakýsi podivný nápoj. Pod jeho nohama se míhají různé barvy a cesta se najednou stává zářivě červenou. Po určité době přicházejí k pyramidě, na jejímž vrcholu leží na kameni roztažený modrý muž, který je k němu přidržován ještě čtyřmi dalšími. Billy se dívá, jak muž s vysokou pokrývkou hlavy rozřezává mužovu hruď a vytahuje z ní srdce. Billy pije svůj nápoj a dívá se, jak si srdce bere jiný muž; pomazává jím tváře soch. Tělo je shozeno ze schodů dolů, kde čeká dav. Tam jiný muž z něho opatrně stahuje modrou kůži, nyní celou červenou od krve, odívá se do ní jako do tágy a začíná tančit. Jiní se vrhají na mužovy ostatky a začínají je pojídat, kromě rukou a nohou, které byly odděleny od těla a položeny stranou. Jeho průvodce na chvíli odchází, aby se přidal k davu. Za chvíli je zase zpátky, něco s sebou přináší, a ukazuje mu, aby to snědl. Billy mechanicky přežvykuje a popíjí balché. Zvedá hlavu a zjišťuje, že jeho průvodcem je Dora. „Pátého dne, Uaeb, moje jediná a opravdová láska, dala mi…“ Neusmívá se na něho. Když se otáčí a dává mu znamení, aby šel za ní, její tvář zůstává bez jakéhokoliv výrazu. Jako krev červená cesta je po určité době přivádí k širokému ústí jeskyně. Zastavují se před ní a vidí, že uvnitř po obou stranách stojí sochy s dlouhými kly, nadočnicovými oblouky a tmavými kruhy kolem očí. Když se dívá pozorněji, zjišťuje, že mezi nimi chodí lidé; na nízkém oltáři stavějí mísy s copamem, tabákem a kukuřicí. Tiše přitom zpívají, ale nerozumí slovům písně. Dora ho vede přes práh; teď vidí, že jeskyně je osvětlena světlem mnoha svící. Cítí zde vůni kadidla. Zastavuje se a poslouchá slova modliteb. Během každé přestávky mezi obřady dostává nápoj z kukuřičné mouky a medu. Sedí opřený o skálu, poslouchá a prstem si kreslí kruhy do písku. Někdo mu podává další tykev balché. Nebyla to Dora, kdo mu přinesl nápoj, ale dobře urostlý mladík, oblečený podle starodávného způsobu Dineh. Za jeho zády stojí další muž, mnohem vyšší a svalnatější, stejně oblečený a překvapivě podobný tomu prvnímu. „Jako kdybych vás už někde viděl,“ říká Billy. První muž se usmívá. „Jsme zabijáci obrů Sedmero-Papoušků, Zipakny a Cabracana,“ odpovídají. „To jsme my,“ říká druhý muž. „Vypravili jsme se po stopách do Xibalby, přešli jsme přes Řeku Rozkladu a Řeku Krve. Šli jsme Černou Stezkou do Domu Pánů Smrti.“ Druhý muž přikývl. „Hráli jsme s nimi neobvyklé hry, jednou vyhrávajíce, jindy zase prohrávajíce,“ dodává za chvíli. Načež oba jedním hlasem pokračují: „Zabili jsme Pány Hun-Came a Vucub-Came a vznesli jsme se ke světlu.“ Billy si dává další hlt balché. „Připomínáš mi,“ obrací se k tomu mladšímu, „Tobadzichiniho, a ty,“ otáčí se k druhému muži, „Nayenezganiho, Válečná Dvojčata mého lidu; ano, tak jsem si je vždy představoval.“ Oba muži se usmívají. „To je pravda,“přitakají. „Hodně cestujeme. Tady nás znají jako Hunaphu a Xbalanque. Nyní vstaň a podívej se tam, k těm tmavým místům.“ Zvedá se ze země a dívá se dovnitř jeskyně. Vidí stezku klesající dolů. Na ni stojí Dora a dívá se na něho. „Běž za ní,“ říká mu Hunaphu. „Běž za ní,“ říká mu Xbalanque. Když se otáčí, aby šel za ní, slyší ptačí křik…

Billy sestoupil z transportní plošiny a rozhlédl se kolem sebe. Byla tma. Hvězdy jasně svítily s neopakovatelným leskem tropů. Studený, vlhký vzduch byl přesycen vůněmi, které se mu vždy spojovaly s vůněmi tropické džungle. Chlad svědčil o tom, že noc právě končí.

Na stěně stanice našel její identifikační znak. Ano. Jeho cit ho ani tentokrát nezklamal. Dorazil do velkého archeologického parku Chichén Itzá.

Stál na nízkém pahorku. Odtud vedly do všech stran úzké stezky. Byly osvětleny tlumeným světlem. Tu a tam viděl lidi procházející se po nich. Rozpoznával masivní tvary starověkých stavení, mnohem tmavší a neproniknutelnější, než tma kolem. Občas ostré světlo zalévalo – s ohledem na noční návštěvníky – nějakou část ruin. Někde se dočetl, že reflektory se rozsvěcují v pravidelných intervalech, jejichž rozpis byl k dispozici na různých místech parku spolu s počítačovým komentářem a odpověďmi na otázky zvídavých návštěvníků.

Začal pomalu sestupovat dolů. Ruiny byly velké, tmavé, tiché a ryze indiánské. Když kráčel mezi nimi, cítil velký klid. Kočka ho tady nenajde. Pochopil také její slova na rozloučenou. V jistém smyslu se prozradila, protože poslední cíl byl stále v jeho mysli, když si náhodně vybíral souřadnice, aby dorazil právě tady. Když se konečně vydá k tomu poslednímu bodu, tak udělá všechno pro to, aby s ní změřil své síly.

Tiše se rozesmál. Nic mu nemohlo zabránit v tom, aby zde zůstal, dokud neuplyne Kočkou stanovená doba lovu.

Silová pole chránila některá nejvíce poškozená stavení. Jiná dovolovala vejít dovnitř, vyšplhat se nahoru a prozkoumávat je. Vzpomněl si na to, když se náhodou opřel o obrazovku; měkká, tvrdá, tvrdší, v každém případě neprostupná. Vzpomněl si na klec v Ústavu, kde byla Kočka umístěna. Ta byla ještě navíc pod proudem. Konec konců právě tímto způsobem ji Billy chytil. Úplně náhodou, když Kočka snažící se ho vystopovat, se zcela náhodně srazila s ochranným polem chránícím jeden z jeho táborů. Tato vzpomínka vyvolala celou řadu dalších vzpomínek a asociací.

Napravo od něho se rozsvítilo světlo. Zastavil se a podíval se tím směrem. Nikdy předtím tady nebyl, ale viděl spoustu fotografií a mnoho o něm četl. Díval se na Svatyni Bojovníků, s celým lesem sloupů vepředu a jejich stíny jako černými zářezy nože na její zadní stěně.

Než k ní dorazil, světlo zhaslo, ale i tak si uchoval v paměti nejenom její obraz, ale i její polohu. Šel tím směrem, až se ocitl v těsné blízkosti svatyně. Když zjistil, že silové pole neblokuje vchod, vkročil mezi sloupy. Pak začal pomalu vystupovat po strmých schodech.

Když dorazil k horizontální platformě na jejím vrcholu, otočil se čelem tím směrem, kde si myslel, že je východ, posadil se na zem a opřel se o stěnu menší budovy stojící uprostřed svatyně. Přemýšlel tam o Kočce a o touze po smrtí, která ho srážela na kolena, protože se neuměl přizpůsobit, protože už nebyl Navaho. Je to pravda? Vzpomněl si na poslední léta, už po tom, když zanechal své práce. Vypadala, jako kdyby byla zasypána popelem. Ale jeho národ mnohokrát zažil popely strachu a utrpení, žalu a kapitulace, ale přesto neztratil nic ze své hrdosti a pýchy. Občas cynický, často se vzpouzející, ale přesto stále přežívající. Něco v něm z toho všeho stále přežívalo jako protiváha jeho vlastní modlitby o smrt. Vzápětí usnul a měl neobvyklý sen, který si pak nemohl vcelku vybavit.

Probudil se, když už slunce vstávalo. Pozoroval vlny barev oznamující jeho příchod. Ano, nebylo nic, co by mu mohlo zabránit v jeho pobytu tady do té doby, dokud neuplyne doba vyznačená Kočkou. Věděl, že to neudělá. Vyrazí na setkání se svým chindi.

…Po snídani, rozhodl se. Po snídani.

„Nezajímá mě to!“ řekla Mary Spenderová zvedajíc jednou rukou láhev a druhou sklenici.

„Musím se zase napít.“

Elizabeth Brooková položila ruku na její rameno.

„Opravdu si myslím, že bys už neměla pít miláčku. Alespoň teď ne. Jsi vzrušená a…“

„Vím! Ale právě proto se chci napít!“

Dno láhve odpadlo a s hlasitým třeskem dopadlo na podlahu. Gin vytekl na podlahu mezi úlomky skla. Pokojem se rozlehla vůně jalovce.

„Prosím…?“

„Blbý fór,“ poznamenal Walter Sands a usmál se. „Ale stále tě potřebujeme. Vím, že bys chtěla odjet a odpočinout si tam v tom domě. Jestli se teď vypneš, budeme to mít o hodně těžší. Počkej ještě trochu.“

Mary sklonila hlavu. Výraz hněvu jí zmizel z obličeje. Pouze v jejích očích se leskly slzy.

„Byla to hloupost,“ řekla za chvíli. „Jestli on chce zemřít, tak mu to dovolme.“

„To není tak jednoduché. On není tak primitivní,“ odpověděl Železný Medvěd. „A dlužíme mu to…“

„Já mu nic nedlužím. A kromě toho ani nevíme, co bychom měli dělat. Já…“

Na chvíli se odmlčela.

„Každý z nás má něco, co ho bolí,“ řekla. „Možná… No dobře. Dám si čaj.“

„Zajímalo by mě, co bolí stvoření, které ho pronásleduje,“ zamyslel se Fisher.

„Nemáme kompletní údaje týkající se ekologie planety, ze které pochází.“

„Existuje pouze jediný způsob, jak to zjistit,“ zabručel Železný Medvěd. „Zjistit to na místě.“

„To je nesmysl,“ konstatoval Fisher. „Je velice obtížné dotknout se člověka, který přesedlal na primitivní způsob myšlení. To stvoření to dokáže na krátkou vzdálenost, když existuje něco, co je spojuje. Ale vydat se za samotným stvořením a pak… to bych nemohl.“

„Já také ne,“ řekla Elizabeth. „Nikdo z nás by to nedokázal, ale všem společně by se nám to mohlo podařit.“

„Nám? My? Spolu? Zase? To může být nebezpečné. Posledně…“

„Zase.“

„Dokonce ani nevíme, kde ona kočkobytost vlastně je.“

„Walfordův člověk by mohl ještě jednou nařídit kontrolu počítačové sítě SkokCo. Zlokalizuje Zpěváka a ta bestie přijde hned vzápětí za ním.“

„A co nám to přinese?“

„Nedovíme se to, dokud nezískáme tuto informaci a nevyzkoušíme to.“

„Nelíbí se mi to,“ řekl Fisher. „Můžeme dostat pěkně na frak. Hovoříš o místu, které je příšerně cizí a nám zcela neznámé. Včera jsem se dotkl jednoho ze Strageanů a téměř půl hodiny mě pak bolela hlava. Nemohl jsem dokonce ani zaostřit zrak. A oni jsou nám přece tak podobní…“

„Jestliže to bude příliš těžký oříšek, vždycky z toho můžeme vycouvat“

„Mám zlé tušení,“ řekla Mary. „Ale myslím si, že to bude křesťanský skutek.“

„K čertu s tím! Přinese nám to vůbec nějaký užitek?“

„Asi máš pravdu,“ přidal se Mancin. „Když zhodnotíme tuto situaci, tak nevypadá příliš slibně. Řekněme Walfordovi, jak to Zpěvák dokázal, a také o té bestii a o dohodě, kterou spolu uzavřeli. Pak pomocí počítačů ohraničíme terén, který bychom měli prohledat. Mohou za tím zvířetem vyslat vojsko.“

„Vyslat vojsko za bytostí, která zabila bytost kterou vojsko nedokázalo zadržet?“

„Najděme je,“ navrhl Železný Medvěd. „Možná se dovíme vše, co se lze dovědět a pak se rozhodneme.“

„To zní rozumně,“ řekl uznale Sands. „Já jsem pro.“

„Já také,“ přidala se Elizabeth.

Mancin se podíval na Fishera.

„Vypadá to na to, že jsme byli přehlasováni,“ vzdychl si. „Souhlasím.“

Fisher kývl hlavou na znamení souhlasu.

„Zavolejte Tedderse. Projděte SkokCo. Do práce.“

Billy sestoupil z plošiny dovnitř svého hoganu, ponechávaje v její štěrbině svou kreditní kartu. Vypnul blokádu a bzučák. Nepřijímal žádné výzvy.

Na záznamníku bylo několik telefonátů Edwina Tedderse. Mohl by se s nimi spojit? Další hlas se nepředstavil, nechal pouze zprávu:

„Zjistil jsem, že je chovají v izolaci. Věděls to, že ano?“

Zapojil překapávač na kávu, svlékl se a vešel pod sprchu. Pod osvěžujícím proudem vody uslyšel vzdálený hřmot, který byl silnější než šum vody.

Vyšel ze sprchy, oblékl si teplejší oděv a vzal si kávu s sebou na verandu. Na severu těžká, šedá mračna zakrývala oblohu, visely z nich dlouhé záclony deště. Jižní a východní část oblohy byly bez mračen. Na západě plula jen malá oblaka. Chvíli pozoroval ve větru se vlnící stébla trav. Dopil kávu a vrátil se dovnitř.

Vytáhl svou zbraň a zkontroloval ji. Staromódní tazer, tak byla nazývána. Vystřelovala ostnatý drát a oběti způsobovala silný elektrošok. Nyní byly mnohem důmyslnější hračky: ve své vzdušné stopě nejdříve ionizovaly vzduch a pak jím posílaly svůj náboj. Nyní mu však stačí tento tazer. Když poznal Kočičí slabiny, použije proti nim podobné zařízení.

Naostřil si svůj téměř třiceticentimetrový lovecký nůž a přes díru v pochvě protáhl opasek. Zkontroloval svou 30.06, starou, ale stále udržovanou v perfektním stavu. Kdyby se mu podařilo Kočku ohlušit, mohlo by se mu povést naládovat do ní přes ten její hustý kožich dost nábojů k tomu, aby vážně poškodily její důležité orgány. Na druhé straně střelba na takový cíl byla velice obtížná. Nakonec si vybral půlmetrovou laserovou pistoli, sice méně precizní, ale stejně hrozivou a nebezpečnou. Stejně ji chtěl použít jen z bezprostřední blízkosti. Když se takto rozhodl, začal si balit lehký batoh s věcmi nezbytnými pro krátkou výpravu, kterou si naplánoval. Když skončil, natáhl si budík, vlezl do spacáku a prospal se dvě hodiny.

Když ho budík probudil, kapky deště už bubnovaly na střechu jeho hoganu. Oblékl si bundu proti dešti s vlněnou podšívkou, hodil si batoh na záda, připnul si k pasu zbraň a na hlavu si nasadil klobouk. Zapojil komunikátor a vyťukal na něm souřadnice.

Obrazovka téměř okamžitě ožila. Objevila se na ní široká tvář Susan Žlutého Mraku.

„Azaethlin!“ řekla. Odhodila z čela pramínek vlasů a usmála se. „Kolik to už je let?“

„Hodně,“ přiznal. Přivítal se s ní. Chvíli spolu rozmlouvali. „Prší tam u vás?“ zeptal se nakonec.

„Vypadá to na to, že se rozprší každým okamžikem.“

„Musím se dostat na severní útes,“ vysvětlil jí. „Neznám nikoho, kdo bydlí blíže tohoto místa, než ty. Mohu k tobě vpadnout?“

„Jistě. Běž k plošině a já zapnu tu naši.“

Vysel ven, schoval kartu do kapsy a zmáčkl tlačítko TRANS.

Objevil se v koutě vkusně zařízeného salonu. Jimmy Žlutý Mrak vstal z křesla stojícího naproti obrazovky televizoru a dotkl se jeho ruky. Byl to nízký, šlachovitý Indián se širokými rameny.

„Hosteen Zpěvák,“ řekl. „Vypij si s námi šálek kávy.“

„Rád.“

Posadili se do křesel.

„Říkals, že se chystáš do kaňonu.“

„Ano.“

„Ale doufám, že ne dolů.“

„Chci sejít dolů.“

„Právě začaly jarní deště.“

„Ano, já vím.“

„Ta tvoje pistole vypadá opravdu hrozivě. Mohu se na ni podívat?“

„Prosím.“

„Ouha, laser! Mohl bys jím udělat ještě jednu díru do Okenní Skály. Je hodně starý, že?“

„Nějakých osmdesát let. Asi se už takové nedělají.“

Podal mu zbraň.

„Lovíš něco?“

„Více méně ano.“

Ještě nějakou dobu mlčeli.

„Zavezu tě na útes kamkoliv budeš chtít.“

„Díky.“

Jimmy si dal další hlt kávy.

„Budeš tam dlouho?“

„Těžko říct.“

„Málo tě v poslední době vídáme.“

„Raději jsem sám.“

Jimmy se zasmál.

„Měl by ses oženit se sestrou mé ženy a bydlet tady s námi.“

„Je pěkná?“ zeptal se Billy.

„Určitě. A dobře vaří.“

„Znám ji?“

„Asi ne. Museli bychom zařídit tanec squaw.“

Z jižního konce domu k nim dorazilo náhlé bubnování deště na střechu.

„No, a prší,“ řekl Jimmy. „Nepočkáš, až přestane?“

„To může trvat i několik dní,“ vyprskl Billy. „Zcela určitě byste přišli na buben, kdybyste mě museli živit.“

„Hráli bychom karty. V této roční době nemá lovec příliš mnoho práce.“

Billy dopil kávu.

„Mohl by ses naučit dělat ozdoby: opasky, brože, prstýnky.“

„Moje ruce se na to nehodí.“

Jimmy postavil svůj hrnek na stůl.

„Nemám co dělat. Možná, že se převléknu a půjdu s tebou. Mám vysokoenergetickou pušku s radarovým zaměřovačem. Povalí i slona.“

Billy pozoroval vzor na povrchu stolu.

„Tentokrát ne,“ řekl.

„Jak chceš. V takovém případě je čas vyrazit.“

„Ano, je čas vyrazit.“

* * *

Jimmy ho vysadil na severním okraji útesu, nad Ruinami Antilopího Domu. Rozhodl se vystoupit poněkud dále směrem na východ. Kdyby šel pěšky, pokusil by se o sestup několik mil odtud na západ. Jimmy by ho byl zavezl dále, kdyby o to požádal, ale to by bylo pro něho méně výhodné. Musel by začít od místa, kde se kaňon Černé Skály odděloval od samotného kaňonu del Muerto. Měl v záměru projít přes rozvětvující se spojení obou kaňonů a tam zamést po sobě všechny stopy. Kdyby všechno vypadalo až příliš jednoduše, Kočka by mohla něco tušit.

Dívaje se do široké prolákliny točitého kaňonu, viděl širokou, lesknoucí se stuhu řeky, která tekla uprostřed. Myslel si to. Nebyla ještě tak hluboká, jak si ji pamatoval ze svých dřívějších návštěv, když pádila mezi pomerančovými, lososovými a šedými stěnami, nesouc s sebou jarní roztáté sněhy podemílající skalní výčnělky podobné obeliskům, padajíc kaskádami nerovného skalního terénu, víříc přitom za skálami a obrovskými balvany a strhávajíc s sebou bahno a vegetaci až k Topieli Chinle. Zároveň vytvářela po celém dně kaňonu rozsáhlé oblasti pohyblivých písků. V teplejších měsících tady bydlelo několik set jedinců z Lidu. Všichni se však odtud na zimu stěhovali pryč. Okolí by mělo být zcela liduprázdné.

Skály byly v tom mírném dešti úplně hladké a slizké. Porozhlédl se po nějaké bezpečné cestě dolů. Tam vlevo dole.

Přešel k tomu místu a pořádně si ho prohlédl. Stezka vedla z kamenité sutě vedoucí rovnoběžně s okrajem útesu ke strmému, skalnatému úbočí.

Během cesty se zastavil, poopravil si batoh na zádech, otřel si čelo a podíval se vedle sebe na skalní kresbu antilopy v životní velikosti. Poblíž jich bylo ještě několik, nějací čtyřnozí kopytníci, supi, lidské postavy a několik koncentrických kruhů. Některé z nich sahaly až k úrovni třetího podlaží obrovských ruin budovy opírající se o úpatí útesu. Nebyli to lidé jeho kmene, kteří toto všechno vytvořili. Kresby pocházely z doby pueblánské kultury, někdy mezi dvanáctým a čtrnáctým století tohoto letopočtu. Byly dílem pradávných Anasaziů. Opět se vydal stezkou dolů. Sestup byl teď mnohem snadnější. Úzké skalní římsy vyčnívající z útesu ho chránily před deštěm.

Když konečně dorazil dolů, zamířil na východ. Zpěněná voda tekla po pravé straně. Úbočí a srázy byly porostlé suchou trávou a zakrslými stromy. Vůbec se nepokoušel zahlazovat za sebou stopy; šel dlouhým, rychlým krokem. Za řekou, u úpatí protilehlé skalní stěny, byly Ruiny Bitevního Úkrytu – malé, cihlové stavení ozdobené červenými, žlutými a zelenými kresbami. Ona byla také dílem civilizace Pueblanů. Jako malý chlapec by se takových míst zcela určitě bál; měl strach, že probudí mstivé duchy Pradávných. Na druhé straně, myslel si, by tady zcela určitě přišel, aby dokázal, jak je odvážný.

Na východě na obloze zatančilo klikaté lano blesku – ikne,eka,a. Vzápětí k němu dorazil dunivý rachot. Kočka už pravděpodobně byla v Arizoně. Spatřil v jejím vědomí Rezervaci Kaňonu de Chelly a jeho odnože del Muerto. Umístění plošiny při Chatě Ohnivého Ptáka však bylo více než podivným nápadem. Kočka se zcela určitě objeví v Chinle. A to znamená, že má před sebou ještě dlouhou cestu, a to i tehdy, jestliže tam dorazila už před několika hodinami.

To je dobře. Kaňon Černá Skála už byl nedaleko.

* * *

Stopa větru na konečcích mých prstů,

znamení, že jsem smrtelný.

Stopa deště na mé dlani,

znamení očekávajícího světa.

Píseň, co se ve mně rodí, aniž bych ji přivolával,

znamení mého ducha.

Světlo té polokrajiny,

kde hřebec tančil pro Šíleného Koně,

znamení jiného světa,

kde se pořád procházejí moce a síly,

kameny spolu rozmlouvají a

nic je tím, čím se zdá být.

Potkáme se na pradávném místě.

Země se zachvěje, Skály budou pít.

Dávno zapomenuté věci jsou jen stíny.

Stíny budou tak skutečné,

jako vítr a déšť a píseň a světlo,

na tom pradávném místě.

Pavoučí Ženo na vrcholku své skály,

pozdravím tě,

ale pokračuji jinou cestou.

Jen blázen by pronásledoval Navaha

do Kaňonu Smrti.

Jen blázen se tam pokusí vejít,

tam, kam stékají vody.

Jdu na pradávné místo.

Ten, který mě pronásleduje, tam také musí dojít.

Znamení větru, dotek deště, zrození písně, světlo

za mnou, nade mnou, ve mně, kolem mne.

Je dobré být bláznem ve správnou dobu.

Jsem synem Slunce

a Proměňující se Ženy.

Jdu na pradávné místo.

Na-ya!

* * *

Když se Kočka vynořila na transportní plošině v Chinle, měla na sobe tmavý plášť, brýle a široký klobouk. Budova stanice byla prázdná. Díky své schopnosti vidět v infračervené oblasti spektra však z termických stop poznala, že u dveří nedávno stálo několik lidí. Vyhlédla ven. Ano. Muž a žena právě odcházeli. Určitě jeden z nich čekal na toho druhého, chvíli spolu rozmlouvali a pak odešli. Zatímco se ona na ně dívala, přešli ulici a zmizeli ve dveřích na levé straně. Jejich mysli jí připomněly, že už mnoho hodin je pořádně hladová. Její oko současně registrovalo tisíce obrazů nástěnné mapy. Nyní už věděla, jak ji může využívat. Zapamatuje si všechny značky. Když v terénu spatři něco, co jim odpovídá, pozná podle toho svou polohu. I když asi už i bez toho věděla, kam má jít. Nyní však poslechne hlas svých pocitů a hladu, současně sledujíc a hromadíc všechny pocity.

Vyšla z budovy. Polovinu nebe zakrývala těžká mračna. Přesouvala se dále po obloze, aby ji ještě více zakryla Cítila vlhkost a částečnou ionizaci vzduchu.

Kráčela dlouhou ulicí. Tři muži vyšli zpoza rohu a delší dobu jí pozorovali, příliš dlouho na to, aby to byl normální, zvídavý pohled. Cizinec. Podivný. Velice podivný, vyčetla v jejich vědomí. V tomto chlapíkovi je něco podivného a podezřelého, v jeho pohybech… Pak obrazy. Dětinský strach. Dávné příběhy. V jistém smyslu podobné toku Billova myšlení.

Zezadu přichází větší množství lidí. Žádná vědomě plánovaná činnost v jejich pohybech. Ale tentýž pocit zvídavosti

Rozhodla se. Vyslala strach a hluboce zakořeněné předsudky: Utíkat! Vlkodlak, tvaroměnič! Požírač mrtvol! Vstřikne do vás rozkládající se zbytky těl, vdechne do plic mrtvolný prach! Vlk, nosič kůže. Vystopuji vás a roztrhám na kusy!

Lidé za ní se rychle schovali v otevřeném obchodě. Ti před ní se zastavili a pak rychle přešli na druhou stranu ulice. Když zmizeli, vyslala za nimi téměř pobavená jejich strachem další pocit strachu a hrůzy. Dělalo jí to volnou cestu. Zůstávali stát ve dveřích, otáčeli se a hned nato se zase rychle vraceli zpátky, jako kdyby si právě vzpomněli na něco, co mají ještě udělat. Zakoušeli nápor strachů z doby svého dětství. Je lépe couvnout a pak hledat vysvětlení než se bezhlavě vrhat vstříc vyzvání.

Vždyť jsou přece realističtí, pomyslela si. Mohu se proměňovat, což je může bez větší námahy dostat na kolena. Mohla jsem se vynořit z nočních hrůz a legend…

Z jejich vzdalujícího se vědomí vyčetla cestu do Topieli Chinle. Na rohu ulice zahnula doprava a na dalším rohu znovu doprava.

To je k smíchu. Nikdo v zorném poli. Nebudou žádné problémy…

Prodlužujíc se a smršťujíc, nakláněla se stále více dopředu. Za okamžik už běžela po všech čtyřech. Je to jen kousek, určitě jen kousek odtud. Městečko se za ní vzdalovalo, až úplně zmizelo. Sešla z cesty, běžela vedle ní. Zamířila do otevřeného terénu. Lépe, lépe. Už brzy. Ano. Dolů. Stromy a vyschlá tráva. Slabý záblesk světla. Za okamžik pak ztlumený rachot od východu.

Dolů, dolů, na holý písek a vlhkou zemi, ulámané větve a napůl vodou zalité balvany. Dostatečně pevné na to, aby šlo po nich běžet… Nějaké primitivní, chaotické vědomí zepředu. Podvědomě se začala plížit. Hlad zapamatovaný z toho téměř rozkošného místa, jen nebýt té vlhkosti. Teď opatrně, za zatáčkou…

Sotva uviděla kořist, ihned znehybněla. Vyzáblý, černý pes, čichající k něčemu pod hromadou kamení. Pokud se patřičně rozčtvrtí, mohou být jeho některé částí docela k snědku…

Skočila. Pes dokonce ani nezvedl hlavu. Teprve při třetím skoku se o to pokusil, ale to už bylo pozdě. Než ho dostihla projekce pocitů, vydala ze sebe jedno krátké zaskučení a hned vzápětí její levá přední tlapa rozdrtila jeho páteř.

Kočka přestala tínat svou kořist a zvedla tlamu. Otočila hlavu tak, aby se její fasetové oko mohlo dívat do všech stran a také nahoru. Nic. Žádný pohyb, kromě větru a jeho efektů. A přece… Měla dojem, jako kdyby jí něco pozorovalo. Ale ne. Vrátila se zpátky k vytrhávání kostí, jejich lámání, drcení a polykání spolu s pískem. Nebylo to tak dobré, jako rouroplazci u ní doma, ale zase mnohem chutnější než syntetická strava, která jí byla podávána v Ústavu. Mnohem lepší a chutnější. Ve své mysli opět pozorovala vyschlé pláně, nebojíc se ničeho, kromě…

Co je to? Zase… Otřásla se a pozorně si prohlédla horizont. Nic, i když se jí zdálo, že jí něco pozoruje.

Lehla si na zem, vyplivla z tlamy zbytky psího masa, ukázala kly a začala pozorně naslouchat. Čeho se mohla bát? Na této planetě nebylo nic, co by se jí mohlo postavit čelem. Navzdory tomu se cítila být ohrožena něčím, co nechápala. Dokonce i tehdy, když kdysi dávno potkala krela, věděla o co jde. Ale teď…

Vyslala vlnu paralyzujících pocitů a čekala. Nic. Žádný důkaz toho, že by je něco vycítilo. Možná, že to je jen nějaká varianta snu?

Čas upletl kolem ní síť. Za jejím pravým ramenem náhle rozkvetlo nebe.

Napětí pomalu začalo opadávat. Za chvíli úplně zmizelo. To je divné. Velice divné. Není to něco, co je spojeno s tímto místem?

Dokončila jídlo. Opět se ve své mysli vrátila ke dnům, kdy lovila na pláních své rodné planety, kde pouze jedna jediná věc mohla vyvolat takový neklid…

Udeřilo to.

Cokoliv to bylo, udeřilo to jako balvan z čistého nebe. Poklesla v kolenou a vyskočila do vzduchu s hlavou odhozenou dozadu Z hrdla se jí vydralo silné zasyčení. Na nějakou dobu se svět prudce zavlnil a ztratil své obrysy. Ale v jejím mozku už vířily myšlenky. Už to začínala chápat, i když jen částečně.

Vzájemným soubojům o kořist v rámci jejího druhu vždy předcházel vyzývatelův mentální útok. Toto bylo něco podobného. Ona byla na tuto možnost připravena.

Nemohla přesně zjistit, odkud se to v její hlavě vzalo. Navzdory tomu udeřila se vší nenávistí a touhou po zabíjení. Pak to něco zmizelo.

Spadla na zbytky psa, stale s vyceněnými zuby. Přešla na dřívější způsob existence. Kde byl onen útočník? Kdy zase zaútočí? Čekala, všemi svými smysly důkladně pročesávajíc okolí. Nic nenašla.

Za chvíli napětí odplynulo. Nic se k ní neblížilo. To něco nebylo z jejího druhu. To, co cítila, nebylo vyzvání k boji. Byla zneklidněna tím, že někde poblíž je něco, co nechápe a čemu nerozumí. Zamířila k severu.

* * *

Mercy Spenderová a Charles Fisher, kteří seděli po obou stranách stolu, se pokusili zachytit padajícího Waltera Sandse.

„Položte ho na stůl. Rychle,“ vykřikla Elizabeth.

„Jen omdlel. Měli bychom mu položit hlavu níž než tělo,“ řekl Fisher.

„Nahmatej mu puls. Byla jsem s ním. Cítila jsem, jak se mu zastavuje srdce.“

„Můj Bože! Ať nám někdo pomůže!“

Položili ho na stůl a bezvýsledně se mu pokoušeli nahmatat puls. Mercy mu začala provádět masáž hrudi.

„Víš, co děláš?“ zeptal se jí Železný Medvěd.

„Ano. Kdysi dávno jsem absolvovala kurs zdravotních sester,“ vypálila ze sebe jako z kulometu. „Něco jsem si z toho zapamatovala. Zavolejte někdo pro pomoc.“

Elizabeth přistoupila k interkomu.

„Nevěděl jsem o tom, že má tak slabé srdce,“ zabručel Fisher.

„Ale já nejsem přesvědčen o tom, že by měl slabé srdce,“ odpověděl Mancin. „Dověděli bychom se o tom pravděpodobně tehdy, kdybychom se rozhodli podívat se do sebe. Musel zažít obrovský šok, když ho ten tvor dostihl. Neměli jsme souhlasit s návrhem Železného Medvěda.“

„To není jeho chyba,“ řekla Mercy, aniž by přerušila svou práci.

„Všichni jsme s tím souhlasili,“ dodal Fisher. „Vzpomínal, tento okamžik se zdál být přímo ideální. A něco jsme se přece jen dověděli…“

„Ještě před chvílí,“ vzdychl Fisher, „ještě před chvílí byl tady s námi.“

„Mám takový dojem, že stále ještě je,“ konstatoval Mancin.

„Musíme se pokusit dostat se ke Zpěvákovi,“ řekla Elizabeth a vrátila se na své místo.

„Bude to velice obtížné… A co mu máme vlastně říct?“ zeptal se Fisher.

„Všechno, co víme,“ zabručel Železný Medvěd.

„Kdo ví, jakou formu přijme ten jeho velice podivný stav mysli?“ dodala Mercy. „Nebylo by lepší povolat vojsko, jak doporučoval Mancin?“

„Možná, že bychom měli udělat obojí,“ odpověděla Elizabeth. „Ale jestliže se sami nepokusíme mu pomoci, tak Walterův útok se mine svým účinkem.“

„Budu s vámi,“ slíbila Mercy. „Ale teď by mě měl někdo zastoupit. Do té doby než sem přeskočí nějaký lékař. Jsem příšerně unavená.“

„Já to zkusím,“ navrhl Fisher. „Jen se podívám, jak to děláš.“

„Já se to pro všechny případy také naučím,“ řekl Mancin a přistoupil blíž ke stolu. „Stále se mi zdá, i když velice slabě, že cítím jeho přítomnost. Možná, že to je dobré znamení.“

Zezdola k nim doléhaly údery kladiva. Právě byla vyměňována zdemolovaná stěna.

* * *

Nedaleko malého vodopádu překročil potok. Věděl, že jeho dno je relativně pevné. Pak se vydal podél jižního kamenitého srázu. Zanechával za sebou výrazné stopy. Vešel do Kaňonu Černá Skála a ušel asi kolem půl míle podél jeho srázných stěn. Stále pršelo, skučení větru připomínalo píseň. Uviděl několik kamenů, které se utrhly ze severní stěny. Sesuly se dolů, odrazily se od dna kaňonu a se silným šplouchnutím spadly do vody.

Vyhledal několik dřevěných trámů. Našel odpovídající klacek. Nějakou dobu kráčel podél říčky, pak zabočil na skalní plošinu, kde otisky jeho nohou ihned zmizely. Okamžitě se vydal zpátky ve svých dřívějších šlépějích, až opět dorazil k vodě. Vešel do koryta říčky. Dorazil k východu z kaňonu. Klackem opatrně sondoval půdu před sebou,aby zjistil, kde jsou pohyblivé písky.

Vyšel z vody na severním břehu a vydal se kaňonem del Muerto směrem k Ruinám Stojící Krávy. Téměř půl míle zahlazoval za sebou stopy. Konstatoval, že se mu velice líbí jeho procházka tímto gigantickým kaňonem. Říčka zde byla mnohem širší a hlubší. V duchu se vrátil k vyprávěním, které slyšel jako malý chlapec, do doby strachu z kolapsu světa. Kdo byl ten starý zpěvák? Nedaleko Kayentu, v roce 1920… Bleskem zasažený stařec byl ponechám svému osudu jako mrtvý. Ale po několika dnech přišel k sobě a vrátil se zpátky, přinášeje s sebou upozornění prý od samotných bohů, že vody brzy zatopí svět. Byl vyslechnut, protože obvyklá práva a tabu se netýkala osob, které přežily zasažení blesku. Lidé mu uvěřili a spolu se svými stády vystoupili na Černou Horu. Ale vody nepřicházely. Kukuřice na polích uschla a zemřela pod paprsky letního slunce. Šaman s vizí, která se nenaplnila.

Billy vyprskl smíchy. Jak mu to říkala Susan. Žlutý Mrak? „Azaethlin“ – „čaroděj“. Ne vždy jsme hodní důvěry, jsme vystaveni stejným pokušením a omylům jako ostatní lidé. Šamane, léč se sám.

Přešel kolem „hromady přání“, hromady kamení a jalovce. Zastavil se, vrátil se zpátky a položil na hromadu další kámen. Proč by ne, když už je tady…?

Nakonec dorazil k Ruinám Velké Krávy, pravděpodobně největší zřícenině na území kaňonu. Zřícenina se nacházela u severního úpatí útesu. Stěny zříceniny, čnějící nad obrovskými balvany, se táhly do délky kolem sto dvaceti metrů. Také ony pocházely z doby pueblánské kultury; uvnitř byly tři kiwas a hodně pokojů. Byly tam však také špižírny Navahů postavené z hlíny a dřeva a také kresby Navahů hned vedle kreseb Anasaziů. Přišel ještě blíže, aby si ještě jednou prohlédl bílé, žluté a černé obrázky: lidé se zdviženýma rukama, hrbatý lučištník, kruhy, kruhy a ještě více kruhů. A zvířata… A tam, vysoko nad skalní římsou na levé straně, bylo dílo, které vytvořili pouze Navahové. Výtvor, který ho nejvíce zajímal. Jízdní kavalerie Španělů na koních s pelerínami, klobouky s plochými okraji a puškami; dva z nich stříleli na Indiána. Výjev pravděpodobně představoval vojáky poručíka Antonia Narbony, který bojoval s Navány u Jeskyně Masakru v roce 1805. Níže, u úpatí útesu, byli jiní lidé a americký voják na koni z roku 1805. Zdálo se mu, jako kdyby byli živí, jako kdyby se hýbali…

Protřel si oči. Opravdu, hýbali se. A měl dojem, že také slyší výstřely. Postavy byly trojrozměrné, jako živé, pádící písečnou plání…

„Vždy proti nám, co?“ obrátil se na ně a na svět jako na celek.

Uslyšel kletby ve španělštině. Když sjel pohledem dolů, aby se podíval na druhou postavu, dolehl k němu zvuk trubky. Vysoké skalní stěny se rozplynuly a zmizely. Říčka tekoucí dnem kaňonu utichla. Viděl teď úplně jinou krajinu – ponurou, nahou a strašlivě světlou. Zvedl hlavu; slunce zářilo téměř krystalickou bělí. Část jeho vědomí jakoby stála vedle něho a říkala si, jak je to možné. Ale zbytek jeho vědomí byl zcela vtažen do této vize.

Díval se, jak jedou pustinou a slyší údery bubnů. Tempo úderů stále vzrůstalo. Když dosáhlo šíleného rytmu, před prvním jezdcem náhle vytryskl vysoký sloup písku. Vysoký, průhledný a trojúhelníkovitý předmět se vznesl vzhůru a sklonil se dolů, aby svými hladkými, blanitými křídly přikryl koně i jeho jezdce. Několik dalších podobných fantomů vystřelilo prudce vzhůru vedle toho prvního; setřásali ze sebe písek a jako žlutá oblaka padali na jezdce a jejich koně, stahovali je k zemi a usazovali se na ni jako chvějící se, třpytící se balvany velké vypouklosti na nahé planině. I jezdce se vztyčenou šavlí potkal stejný osud.

Přirozeně.

Co je možné očekávat po setkání s krelem, nemluvě už o celém stádu? Velice rychle zavrhl myšlenku, že by jednoho z nich ulovil pro Ústav. Dvě setkání s nimi mu bohatě stačila k tomu, aby zjistil, že jsou přímo čertovsky nebezpeční. Kočičí planeta vyšlechtila opravdu ďábelsky nebezpečná stvoření…

Kočka. My o vlku… Tady je Kočka, běžící pustinou, ztělesnění rychlosti a síly…

A zase se ve fontáně písku zvedl vzhůru další krel. Kočka odskočila stranou, zvedla se na zadní tlapy, zatímco její přední tlapy se prodloužily a prudce sekly svými drápy. Srážka. Kočka bojovala, aby se mohla dát na útěk…

S dalším úderem bubnu celá tato scéna zmizela. Zase se díval na lidské postavy, koně a velkou Stojící Krávu. Za svými zády slyšel šum tekoucí vody.

Je to divné, ale během uplynulých let už viděl mnohem podivnější věci. A vždy věřil tomu, že v těchto zdech je ukrytá jakási podivná moc. Její manifestace před chvíli mu dodala síly, pokládal ji za dobré znamení. V poděkování za tuto vizi zazpíval krátkou píseň a vydal se na další cestu. Stíny výrazně potemněly, stěny se zdály být ještě vyšší. Celou dobu měl dojem, jako kdyby je viděl přes duhovou mlhu.

Návrat. Část jeho vědomí stále stála stranou, ale byla mnohem menší a více vzdálená. Život od dětství až po současnost měl charakter snu a mihotavých představ; nezjistil, kdy k tomu došlo. Začal si připomínat jen zřídka kdy používané názvy, o kterých byl přesvědčen, že už je dávno zapomněl. Napravo od něho stále silněji pršelo, on však byl před deštěm stále chráněn stěnou kaňonu. Zdálo se mu, jako kdyby mu nějaký paprsek světla ukazoval před ním se vinoucí, načervenalou stezku.

„Krel, krel,“ zpíval si, kráčeje po oné stezce. Nevěděl proč. Pustit Kočku, aby zabila Strageánku, najít krela, aby zabil Kočku… Co pak? vyprskl smíchy. Podivná vize mu neukázala odpověď. Vědomí provádělo kouzla se skalními útvary, které ho obklopovaly. Prérijní Indiáni více uctívali Skalní Lid, než jeho rodáci. Nyní však vyciťoval v těchto kamenných formacích něčí přítomnost. Jak se jen jmenoval ten filozof bellicano, kterého měl tak rád? Spinoza. Ano. Všechno žije a navzájem se slučuje a spojuje, celá příroda. Velice indiánský bellicano.

„Hah la tse kis!“ zvolal a echo několikrát zopakovalo jeho výkřik.

Klikatý blesk zatančil nad okrajem útesu a když zhasl, Billy zpozoroval, že přichází noc. Zrychlil krok. Bylo by dobré, kdyby se mu podařilo minout kaňon Mnoha Třešní dříve, než nastane tma.

Terén se prudce svažoval dolů. Opatrně zkoumaje klackem půdu před sebou, přešel velkou zátočinu vody. Než se vydal na další cestu, očistil si boty. Projel svou rukou po povrchu skály, vychutnávaje její lesknoucí se hladkost a nerovnosti. Pak si olízl palec a ještě jednou se zadíval mezi stíny.

Okamžiky přicházely a zase odcházely jako tmavé vlny mezi balvany. Šel dále. Napůl rozpoznané obrazy v něm vyvolávaly stuhy vzpomínek a souvislostí, jak rodových, tak i osobních.

Zdálo se mu, že k němu připlouvají na plachetnici přímo ze tmy, která ho obklopovala. Její příď vyřezávala klín přímo ve směru jeho pohledu. Tato představa byla jako malý Shiprock. Když se k ní přiblížil, zvětšila se a vyplnila téměř celou jeho mysl…

Vracel se do minulostí. Nebe nad jeho hlavou bylo opět jako modré sklo. Vítr studený a bouřlivý, skály drsné, výstup stále strmější. Už za chvíli se bude muset přivázat… Blížili se k téměř kolmé skalní stěně…

Ohlédl se přes rameno. Lezla jistě a rovnoměrně. Měla zdravou červeň ve tváři. Byla dobrou horolezkyní, vylezla na mnoho vrcholů. Ten však byl něčím výjimečným, zakázaný výstup…

„Blázen!“ zabručel, stiskávaje zuby.

Vystupovali na Tse ba dahi, Okřídlenou skálu. Bílí lidé ji nazývali Shiprock. Měřila 2173 metrů a byla dobyta jen jednou, právě před dvěma sty léty. Mnoho horolezců zahynulo během výstupu na ni. To místo bylo posvátné a výstup na ni byl zakázán.

Dora milovala lézt na skály. Je pravda, že to nebyla ona, kdo navrhl, aby na ni vystoupili, ale šla s ním. Ano, byl to jeho nápad, ne její. Očima svých představ viděl jejich malinkaté postavy na kolmé stěně, stoupající stále výš a výš. Jeho nápad. Řekni mu, proč. Řekni Haste-hoganovi, bohu noci, proč… aby se mohl tomu zasmát a vyslat černý vítr severu, aby vál na tebe.

Proč?

Chtěl jí ukázat, že nemá strach ze zákazů, které přikazovala víra jeho Lidu, že je lepší, moudřejší a více civilizovanější. Dokázat, že k ní patří, že je stejně volný jako ona, zcela nad věcí a pověrami, že se jim vysmívá. Teprve mnohem později pochopil, že se jí to vůbec netýkalo, že jen pro sebe tančí tanec strachu, že ho nikdy nepokládala za někoho horšího, než je ona sama, že celá tato jejich výprava byla nesmyslná, neopodstatněná a ubohá. Ale potřeboval Doru. Byla pro něho novým životem v oněch hrozných dobách…

Když uslyšel její výkřik, otočil se tak rychle, jak to jen šlo a natáhl ruku. Možná jen několik centimetrů dělilo od sebe konečky jejich prstů. A pak zmizela, spadla dolů. Viděl, jak její tělo několikrát udeřilo do skály. Téměř slepý od slz proklínal horu, proklínal bohy a proklínal sebe. Vše pro něho skončilo. Nyní už nic neměl. Byl ničím…

Znovu zaklel, dívaje se do míst, kde – mohl by to odpřísáhnout – ještě před chvíli stál kojot a smál se, než mávl svým ocasem a zmizel ve tmě. V mysli se vynořily části písně z rituálu ohně staré Kojotí Cesty:

Půjdu místy, kde na mě spadnou černá mračna.

Půjdu místy, kde na mě spadne déšť.

Půjdu místy, kdy budou padat blesky.

Půjdu místy, kde mě obklopí tmavé mlhy.

Půjdu tam, kde září duhy a duní hromy.

Půjdu rosou a prachem cest.

Když dorazil k místu, kde, jak se mu zdálo, viděl kojota, rychle prozkoumal terén před sebou. Zdálo se mu, že v něm našel otisk tlapy. Konec konců, nebylo to důležité. Určitě to mělo nějaký význam. Nevěděl však jaký.

Jde vodou…

Stezkou za horami.

Kouzla jsou připravena.

…To je jeho voda,

voda bílého kojota.

Kouzla jsou připravena.

Když míjel kaňon Mnoha Třešní, byl si jist, že Kočka už vyrazila. Budiž. Bylo mu to souzeno, když ne s Kočkou za zády, tak nějak jinak. Všechno nyní vypadalo úplně jinak. Svět se lehce pohnul, trochu se rozostřil.

Tma, tma. Jeho oči se přizpůsobovaly. Najednou začal vidět neobyčejně ostře a výrazně. Mine jeskyni Modrého Býka. Půjde dále. Nebude se zastavovat. Odpočine si během chůze. V kaňonu Dvojité Stezky položí ještě jednu falešnou návnadu. Později ještě více zamaskuje cestu, po které půjde. Půjde dále. Půjde vodou.

Pojď za mnou, Kočko. Snadnější část lovu spěje ke konci.

Slabý záblesk. Voda a vítr tlumí rachot hromu. Usmívá se. Má mokrou tvář.

Černá magie mě zvedá ve své ruce…

Třetí den

Když přišla zpráva o tom, že Walter Sands nežije a reanimace se nepodařila, Mercy Spanderová odříkala modlitbu. Fisher byl zdrcený. Mancin se díval přes okno. Železný Medvěd si nalil kávu. Dlouho nikdo nic neříkal.

„Chci se vrátit domů,“ řekl nakonec Fisher.

„Ale podařilo se nám dorazit ke Zpěvákovi,“ poznamenala Elizabeth.

„Když to chceš tak nazvat,“ zamručel. „Přešel hranici. Je teď… někde jinde. Jeho mysl propouští všechno přes filtr primitivního symbolizmu. Nechápu ho a jsem přesvědčen o tom, že on mě také nechápe. Domnívá se, že je hluboko pod zemí a kráčí jakousi prastarou stezkou.“

„Protože tomu tak opravdu je,“ přerušil ho Železný Medvěd. „Kráčí šamaní cestou.“

„Co ty o tom můžeš vědět?“ vyprskl Fisher.

„Dost na to, abych tomu trochu rozuměl. Když zemřel můj otec, začal jsem se zajímat o historii Indiánů. Vzpomněl jsem si i na to, o čem jsem byl přesvědčen, že se na to už nepamatuji. Navzdory celému svému vzdělání a cestování. Zpěvák nepřemýšlí úplně v kategoriích současnosti. Nepřemýšlí ani jako soudobý Indián. Vyrůstal pravděpodobně v posledním období, kdy bylo možné žít v sousedství něčeho, co se blížilo pravěkým neolytickým společenstvím. Jistě, byl v kosmu. Ale vždy se alespoň částí svého vědomí vracel k těm bláznivým kaňonům. A kdysi byl šamanem. Opravdovým šamanem. Před několika dny se vědomě rozhodl, že se vrátí právě k oné části svého já, protože se domníval, že mu to pomůže. Právě ona část převládla po tolika letech útlumu. Chce se pomstít. Alespoň se to domnívám. Od toho okamžiku, kdy jsem se dověděl, kým vlastně je, si prohlížím pásky o Indiánech kmene Navaho. Lišili se od jiných indiánských kmenů, dokonce i od svých nejbližších sousedů. Ale mají určité povahové rysy, které jsou společné nám všem… Když je opravdu hodně zle, cesta vede šamana pod zem…“

„Nám všem?“ zeptal se Mancin a ušklíbl se.

„To byl jen přebrebt,“ odpověděl mu Železný Medvěd.

„Snažíš se nám vysvětlit, že divoká mimozemská bestie pronásleduje šíleného Indiána,“ shrnula Mercy. „Právě jsme se dověděli, že vláda nevpustí vojáky na toto území, protože v takovém počasí to je až příliš velké riziko. Vypadá to na to, že nemůžeme nic dělat. Dokonce ani v tom případě, když spojíme své mysli dohromady, protože ta bestie dovede pěkně zostra odpovědět, a Zpěvák nám nerozumí. Možná, že bychom se měli raději vrátit domů a umožnit jim, aby si to rozdali sami mezi sebou, jen oni dva.“

Fisher přistoupil k Železnému Medvědovi.

„Už chápu tvé pocity k tomu chlapíkovi. Ale když jsi, sakra, mrtvolou, tak klidně lež a nehýbej se.“

„Mohli bychom na tu bestii zaútočit,“ řekl tiše Železný Medvěd.

„Je pro nás příliš cizí,“ zaprotestoval Mancin. „Nemáme klíč k jejímu vědomí. Prostě s námi zacvičí stejně jako posledně. Konec konců, celý ten nápad se společným vědomím je velice riskantní. Jen málo telepatů tak dosud pracovalo. Kdo ví, co to může s námi udělat. Každá analýza zisků a ztrát svědčí o tom, že můžeme dokázat jen velice málo. A přitom narazíme na nám zcela neznámé nebezpečí.“

Železný Medvěd vstal a vydal se ke dveřím.

„Strč si někam tu svou analýzu zisků a ztrát,“ řekl a odešel

Fisher se chtěl za ním rozběhnout, ale zachytil Elizabethin pohled.

„Nech ho být,“ řekla. „Je vzteklý. Nechceš přece válku s přítelem. Nic, co řekneš, ho v tomto okamžiku neuklidní.“

Fisher se zastavil u dveří.

„Nedokázal jsem ho tehdy dostihnout a teď to také nedokážu,“ řekl. „Vím, že je vzteklý, ale… Sám nevím. Bojím se, že může provést nějakou hloupost.“

„Například?“

„Nevím. V tom je právě ten problém. Možná, že by bylo lépe…“

„Ještě nějakou dobu se bude vztekat,“ konstatoval Mancin. „Pak se vrátí a pokusíme se ho k něčemu přemluvit. Možná, že bychom se měli na něčem dohodnout. Kdybychom dorazili ke Zpěvákovi a přemluvili ho, aby odešel na nějaké bezpečné místo, odkud bychom ho pak mohli vzít… Možná, že by se nám to mohlo podařit.“

„Mám takový divný pocit že nikoliv, ale myslím si, že to byl až dosud nejlepší nápad. Jak budeme vědět že to bude opravdu bezpečné místo?“

Mancin se zamyslel.

„Ten Zpěvákův přítel, ten stopař,“ vzpomněl si náhle. „Žlutý Mrak. Ten to bude vědět. Kde je ten výpis s jeho číslem?“

„Železný Medvěd ho měl naposledy,“ vzpomněla si Elizabeth.

„Na jeho křesle není. Ani na stole.“

„Myslíš si…“

Železný Medvěde, počkej! vyslala za ním Elizabeth zprávu. Chceme ti pomoci!

Nikdo neodpovídal.

Rozběhli se ke schodům.

Nebyl v rezidenci. Domysleli si, že použil některou z plošin dole v přízemí. Dostali číslo z Informací, ale v domě Žlutého Mraku nikdo neodpovídal na jejich výzvy. Až za hodinu, zrovna když večeřeli, někdo zpozoroval, že ze strážní místnosti se ztratil blaster.

Skalní graffiti

KOJOT KRADE HLASY VŠECH ŽIVÝCH

BYTOSTÍ

Když Kojot ukradl zvuk ze světa, nic se nemohlo hýbat. Teprve tehdy, když se ho podařilo přesvědčit, aby vzkřísil Slunce a Měsíc, silně zařval a vrátil zpátky všechny hlasy

NAYENEZGANI POKRAČUJE VE ZLEPŠOVÁNÍ

ŽIVOTNÍCH PODMÍNEK

Poblíž Tse,a haildehe, kde úlomek skaly přinesený z podzemního světa měl tu nepříjemnou vlastnost, že se rozděloval, aby vytvořil dva útesy a zase se spojoval, zrovna když nějaký náhodný cestovatel šel mezi nimi, právě tehdy Nayenezgani geniálně vyřešil tento problém, používaje k tomuto účelu úlomek losího rohu

KRÁLÍK – VÍTR 2 : 7

VÍTĚZSTVÍ DOMÁCÍHO MUŽSTVA

Quetzalcoatl, který dnes ráno přijel do Tuly, vyslovil názor „Každý člověk má svého králíka“. Místní obyvatelé to považovali za dobré znamení a reagovali na to oběti z tortilly, květů, kadidla, motýlů a hadů

Obchodní cestující

míjející toto místo

KITE CARSONE, BĚŽ DOMŮ

CESTOU JSEM ZABIL JELENA

URČITĚ KULHAL

NEDALEKO ODTUD ČTYŘI APAČI

ZABILI NAVAHA

PRÁVĚ TOLIK JICH JE ZAPOTŘEBÍ

PAVOUČÍ ŽENA PŘEDVÁDÍ NOVÉ UMĚNÍ

„Asi to nazvu textilie,“ řekla, když byla dotázána na

VON DÄNIKEN NĚKDY ŘEKNE,

ŽE TO JE ASTRONAUT

FORT SUMNER SMRDÍ

PROMĚŇUJÍCÍ SE ŽENA ZASKOČENÁ

CHOVÁNÍM SYNŮ

„Připouštím, že to mají po otci,“ pravděpodobně řekla, když byla informována o posledním

BILLY černý kun zpěvák a jeho chindi

šli kolem

po prvním POLOČASE BYL STAV 0 : 0

ČERNÝ BŮH SE DÍVÁ

ŽLUTÁ MAGIE MĚ ZVEDÁ VE SVÉ RUCE

Když se Železný Medvěd zmaterializoval na transportní plošině v domě Žlutého Mraku, první věcí, které si všiml, byla pistole v ruce majitele domu, která mířila na jeho břicho ze vzdálenosti necelých pěti metrů.

„Odhoď tu bouchačku,“ přikázal mu Žlutý Mrak.

„Jistě. Nevzrušuj se.“ Železný Medvěd odhodil na zem blaster. „Proč na mě míříš?“

„Jsi Indián?“

„Ano.“

„Ha,át,ííh biniinaa yínía?“

Železný Medvěd zakroutil hlavou.

„Nerozumím.“

„Nejsi Navaho.“

„Neříkal jsem, že jím jsem. Abych řekl pravdu, jsem Sioux. Ale jejich jazyk také neznám. Možná jen pár slov.“

„Tak ti to tedy řeknu anglicky: Proč jsi přišel?“

„Vysvětlil jsem ti to po telefonu. Musím najít Zpěváka nebo to stvoření, které ho pronásleduje.“

„Myslím si, že to ty ho pronásleduješ. Tady v tomto terénu je velice snadné zbavit se mrtvoly, zvláště v této roční době.“

Železný Medvěd ucítil na čele kapky potu.

„Počkej,“ poprosil ho. „Chci mu pomoci. Ale je to dlouhá historie a já nevím, kolik máme času.“

Žlutý Mrak ukázal hlavní pistole na křeslo.

„Posaď se. Ale nejdříve slož pohovku a odstrč ji stranou. Nechtěl bych potřísnil Dvě Šedá Pohoří.“

Železný Medvěd provedl to, co po něm Žlutý Mrak chtěl. Zároveň prováděl hloubkovou sondáž jeho vědomí, aby se dostal přes tok jeho současných myšlenek. Když našel to, co hledal, nebyl si jist, zda jeho jazyk dovede zformovat cizí sylaby. Pokusil se o to.

„Co jsi řekl?“ zeptal se ho Žlutý Mrak. Hlaveň jeho pistole se nepatrně zvedla.

Zopakoval tajné jméno.

„Jak jsi ho zjistil?“

„Přečetl jsem si je ve tvém vědomí. Jsem paranormální. Proto jsem se nechal do toho všeho zatáhnout.“

„Jako šaman?“

„Dříve bych byl zcela určitě šamanem. V každém případě je nás několik. Jdeme po stopách toho stvoření, které stopuje Zpěváka. Teď se mí přátelé na to chtějí vykašlat. Já ne. Proto potřebuji tvou pomoc.“

Stále pršelo. Když zabzučel komunikátor, Žlutý Mrak ho vypnul. Pak postavil na kávu.

* * *

Běžel. Měl dojem, že do samých střev země. Stále více tma. Za chvíli bude muset zpomalit. Kromě zvuků větru, vody a úderů jeho nohou, svět kolem něho úplně zmizel. Pomaleji. Ano, přesně tak.

Zepředu. Něco v té skupině stromů. Nehýbá se to. Světlo.

Opatrně se k tomu přibližoval.

Vypadá to na… Ale ne. To není možné. Ale přece jen ano. Transportní plošina. Byl si jist, že předpisy zakazovaly instalovat je v kaňonu.

Přiblížil se k ní. Určitě to vypadalo jako plošina. Tam mezi stromy. Přistoupil k ní a nahlédl dovnitř.

Podivná plošina. Bez škvíry pro kreditní kartu. Neměla také klávesnici pro vynikání souřadnic. Vstoupil do ní a pořádně si ji prohlédl. Pouze jediný, červenobíle puntíkovaný knoflík. Bez přemýšlení natáhl ruku a zmáčkl ho.

Před jeho očima se roztáhl plášť z duhy. A zmizel. Vyhlédl ven. Nic se nezměnilo. Nikde nepřeskočil. I když…

Kaňon byl zalit bledým svitem, jako kdyby nad kaňonem svítil měsíc v úplňku. Ale nebyl to měsíc.

Zase si důkladně prohlédl plošinu. Teprve teď si všiml nápisu na její boční stěně. SVĚT DUCHŮ. Pokrčil rameny a odešel. Kromě světla se nic nezměnilo.

Po asi dvaceti krocích se ohlédl. Plošina zmizela. Stříbřité stromy za jeho zády stály nehybně, bez jakýchkoliv známek cizí, nepřirozené přítomnosti. Vpravo se třpytila vodní hladina říčky. Padající kapky deště padaly k zemi jako ve zpomaleném filmu. Byly více podobné drobným kapičkám mlhy než silnému dešti. Další blesk vypadal spíše jako stylizovaný nápis na číši nebes.

Před ním se táhla výrazná stezka, po které musel jít. Postavil na ni nohu. Větrné staccato mu zapělo náčelnickou píseň. Šel velmi rychle. Neustále se přibližoval k oblouku kaňonu. Když byl sráz stále strmější a užší, tak zpomalil. Stezka se začala zatáčet; vstoupil na širokou plošinu a zrychlil chůzi.

Minul ohyb stezky. Před sebou spatřil obrys lidské postavy stojící na druhé straně říčky, na samém konci písečné ostruhy vybíhající daleko do vody. Byl to člověk a zdálo se mu, že ho zná. Obklopovala ho záře, kterou Billy pokládal za znepokojivou.

Když onen člověk zamířil přímo k němu, trochu zpomalil. V prvním okamžiku nevěděl, jak by se měl k němu chovat. Nevzpomínal si, kde se s ním setkal. Jejich setkání na tomto místě bylo v každém případě neobvyklé. Pak si náhle vzpomněl, ale onen člověk ho už pozdravil.

Zastavil se.

„Jsi daleko od svého domu,“ řekl. „Od místa, kde jsem tě před několika dny potkal, v horách, kde jsi pásl ovce.“

„Máš pravdu, opravdu jsem daleko od svého domova,“ odpověděl tamten. „Ještě téhož večera jsem zemřel.“

Billymu přeběhl mráz po zádech.

„Nic jsem ti neudělal. Proč ses vrátil? Abys mě trápil?“

„Nevrátil jsem se, abych tě trápil. Abych pravdu řekl, vůbec jsem se nevrátil. To ty jsi našel cestu na toto místo. To je velký rozdíl. Neublížím ti.“

„Nerozumím.“

„Poradil jsem ti, aby ses vydal po točité stezce,“ řekl starý zpěvák.

„Vidím, že jsi mě poslechl. Je točitá. To je dobře.“

„Ne příliš,“ řekl Billy. „Mé chindi mě neustále pronásleduje.“

„Tvé chindi zabočilo, doprava místo doleva, vydalo se po falešné stopě do kaňonu Černá Skála. Ještě nějakou dobu budeš v bezpečí.“

„Tak to je tedy opravdu něco. Možná, že se mi to zase podaří.“

„Možná. Ale co vlastně děláš?“

„Jdu po stezce.“

„Ta tě přivedla právě tady. Nemyslíš si, že naše setkání není jen náhoda?“

„Asi ne. Víš, proč jsme se setkali?“

„Vím jen, že by ses chtěl naučit pradávnou píseň moci.“

„Výborně. Rád přijmu jakoukoliv pomoc.“ Billy se podíval na stezku. „Doufám, že není příliš dlouhá.“

„Ne, není,“ uklidnil ho stařec. „Nyní pozorně poslouchej, protože ti ji mohu zapívat pouze třikrát. Kdybych ji zazpíval počtvrté, tak bych mohl uvolnit tu moc.“

„Chápu.“

„To je dobře. Tady je ta píseň…“

Stařec začal zpívat píseň přivolávající Ikne,etsa. Billy si ji poslechl, pochopil ji a napotřetí se ji naučil. Když zpěvák přestal zpívat, Billy mu poděkoval a zeptal se ho:

„Kdy mám použít tuto píseň?“

„Budeš vědět kdy,“ zazněla odpověď. „A nyní pospíchej po své točité stezce.“

Billy se s ním rozloučil a vydal se podél severního úbočí. Chtěl se otočit, ale neudělal to. Šel mihotavým kaňonem. Obrazy jiných světů a jeho vlastního života ve městech vznikaly všude kolem něho a spojovaly se s tím, co ho obklopovalo. Měl pocit, že celý jeho život se soustřeďuje tady a je promícháván. A všechny jeho pocity, které s tím byly spojeny, také vířily spolu tak, že kráčel hlubinou bílého šumu. Minul skupinu stojících balvanů. Zdálo se mu, že všechny mají tváře s otevřenými ústy a že zpívají píseň vetru. Nehýbaly se, ale bylo za nimi něco, co se nyní vynořilo ze tmy.

Byl to člověk, kterého velice dobře znal. S úsměvem na rtech se opřel o posledního ze zpěváků větru. Byl oblečen podle poslední módy, měl pečlivě učesané vlasy a pečlivě ostříhané nehty.

„Buď zdráv, Billy,“ řekl anglicky jeho vlastním hlasem.

Tehdy pochopil, že oním mužem byl on sám. Tak by mohl vypadat, kdyby se nevrátil na toto místo.

„Uhodls. Jsem tvůj stín,“ řekl. „Jsem onou částí tvého já, kterou jsi chtěl zanedbat, odhodit stranou, když ses rozhodl vrátit do kolébky. Protože ses bál zůstat se mnou.“

„Myslíš si, že by se mi líbilo být tebou?“

Tamten pokrčil rameny.

„Asi ano. Čas a náhoda, to je všechno. Kdybys dokázal sám sobě, jak ses stal volným a svobodným, tak ty i Dora byste se nakonec přestěhovali do města. Zariskoval jsi a prohrál. Kdybys vyhrál, vydal by ses touto cestou. Čas a náhoda. Několik centimetrů. Takové maličkosti mění náš život.“

„Říkáš, že kdybych sám sobě dokázal, jak jsem volný, tak bych opravdu nebyl zcela volný?“

„Co to je volný?“ zeptal se příchozí. Kolem jeho hlavy vzplála lehounká, mihotavá záře. „Domnívám se, že to je procházka po všech dobrých stezkách. Ty ses ohraničil. Jsem cestou, po které ses nevydal. Důležitá cesta. Mohl jsem se stát součásti tebe samotného, zachránce štěstí. Ty jsi mne však ve své pýše odhodil. Myslel sis, že jen ty to víš nejlépe.“

Příchozí se znovu usmál a Billy zpozoroval, že mu začínají vyrůstat kly.

„Znám tě,“ řekl. „Jsi mým chindi, mým opravdovým chindi, že ano?“

„Kdybych jím opravdu byl a jestliže mě pokládáš za zlo, tak se zcela mýlíš. Jsem odvrácenou stranou tvého já. Ne lepší, ale také ne horší. V každém případě však tou nezrealizovanou částí tvého já. Kdysi dávno jsi mě přivolal, utíkaje od části sebe sama. Nemůžeš zničit negaci.“

„Uvidíme,“ řekl Billy, zvedl laserovou pistoli a zmáčkl spoušť.

Záblesk světla pronikl jeho dvojníkem, aniž by mu jakkoliv ublížil.

„Tímto způsobem se mě nezbavíš,“ sdělil mu příchozí.

„K čertu s tebou. Proč bych si měl vlastně s tebou vyřizovat účty a pokoušet se tě zbavit?“

„Protože tě mohu zničit.“

„Tak na co čekáš?“

„Nejsem ještě dost silný. Proto utíkej, vrať se ke své primitivní realitě a já budu pomalu sbírat síly. A pak, když se zase potkáme…“ příchozí dopadl na všechny čtyři a přeměnil se v Kočku. Zablýsklo se její jediné oko. „…budu tvým protivníkem vystupujícím pod jakýmkoliv jménem.“

Billy vytáhl tazer a vystřelil. Náboj zmizel v tele Kočky, která se zase stala jeho dvojníkem. Vstala a zaútočila. Kabel a střelka automaticky klesly na nulu. Billy provedl úder z levé strany. Měl dojem, že jeho pěst na něco narazila. Jeho dvojník spadl na zem. Billy odskočil stranou a rozběhl se pryč.

„Ano, utíkej, Billy. Dej mi sílu,“ znělo za ním.

Když se Billy otočil, viděl už jen slabě nazelenalé, mihotavé jiskření za skupinou zpěváků větrů. Běžel dále, až záře zcela zmizela za dalším ohybem. Umlkly také písně větru. Pak zpomalil. Kaňon se znovu rozšířil. Říčka byla také mnohem širší a plynula mnohem pomaleji. Spatřil v ní zdeformované lidské i zvířecí tváře. Měl dojem, že už hodně dlouho ho někdo pozoruje. Tento pocit v něm stále sílil, rozhlédl se tedy opatrně kolem sebe, hledaje zdroj tohoto nepříjemného pocitu mezi těmito jak ve vodě, tak i ve vzduchu se ztrácejícími a zase se objevujícími formami.

Kočka?

Žádná odpověď. Nic, co by mohlo cokoliv znamenat Žádná emise úleků, pokud nemizely v emocionálních bouřích.

Kočko? Jsi-li to ty, tak to skončeme. Teď hned. Jsem připraven. Můžeš začít, kdy jen chceš.

Prošel kolem ostrého výčnělku vystupujícího ze stěny kaňonu a právě tehdy pochopil, že to nebyla Kočka, co před chvíli cítil. Viděl totiž před sebou podivnou postavu, která se na něho dívala. Její objevení se slilo s tam tím dojmem.

Vypadala jako gigantický totemový sloup. Jeho kmen nikdy nestavěl takové totemy. Vypadal spíše na totemový sloup jihovýchodních kmenů. Tento totem však nějak divně odpovídal současné době, i když se příliš nehodil k tomuto místu. Byly na něm umístěny čtyři tváře… možná, že ještě i pátá, zamlžena, na samém jeho vrcholu. Byly to tváře dvou žen, jedné štíhlé, druhé s drsnými rysy a dvou mužů, černého a bílého. A nad nimi jako dým visela usmívající se mužská tvář. Všechny tváře se na něho dívaly a on věděl, že se nedívá na sochy, ale na živé bytosti.

„Billy Černý Koni Zpěváku,“ zavolal ho bezpohlavní hlas.

„Slyším tě,“ odpověděl.

„Tady musíš přerušit svou cestu.“

„Proč?“ zeptal se.

„Splnil jsi svou misi. Dalším útěkem nic nedosáhneš.“

„Kdo jsi?“

„Jsme tví strážní duchové. Chceme tě ochránit před tvými pronásledovateli. Vylez tady na tuto stěnu a počkej na jejím vrcholu. Za chvíli se objeví někdo, kdo tě přenese na bezpečné místo.“

Billy odvrátil svůj pohled od věže duchů; podíval se na zem u svých nohou a na cestu před sebou.

„Stále vidím svou stezku v tomto kaňonu,“ řekl jun. „Nesmím ji opustit.“

„To je špatná stezka.“

„Ne,“ zaprotestoval. „Vím zcela určitě, že musím po ní jít až do konce.“

„Na jejím konci tě čeká smrt.“

Na chvíli se odmlčel.

„Navzdory tomu musím po ní jít dále,“ řekl. „Jisté věci jsou mnohem důležitější než jiné. Jsou dokonce důležitější než smrt.“

„Které věci? Proč musíš kráčet touto stezkou?“

Několikrát se zhluboka nadechl. Stále se díval do země, jako kdyby ji viděl poprvé ve svém životě.

„Já sám čekám na sebe na jejím konci,“ vysvětlil jim. „Ano, tak, jak musím. Jestliže nepůjdu dále touto cestou, bude to jen jiným druhem smrti.“

„Pravděpodobně mnohem horším,“ dodal hned vzápětí.

„Jestliže půjdeš dále, tak ti pravděpodobně nebudeme moci pomoci.“

„Nechť se tedy stane, co se má stát,“ odpověděl. „Děkuji, že jste se mi snažili pomoci.“

„Slyšíme tě,“ řekl totem a pomalu se ponořil do země. Jedna tvář za druhou postupně mizela v kamení, až nakonec zůstala pouze jedna, ta mlhavá. Usmála se na něho.

„Pokračuj tedy ve hře.“ zašeptala. Nebo se mu to jen zdálo? Hned vzápětí i ona zmizela.

Protřel si oči, ale nic se nezměnilo. Vydal se na další cestu.

…Kráčím po neviditelném oblouku,

nohama, keře jsou připraveny mě zavést kamkoliv

budu chtít.

* * *

vycházeje z tětomíst fvody ftkucí odud hlavovrchol se třese avede nyní ke každému kde pět tam čtyři zvlášťvlášť kůň na vrcholu dostečně živ skutečnosti směre tělosloup jak dloouhohod voda ještě několik zatoč a místa našvlastních hlav oddělit sestry v nebi starců pod zemí kde stopa dále kosa stín navšem a jednobratr v čši vědomí zvlašťvlášťvýrazně

„Můj Bože,“ vzdychla Elizabeth a opřela se o opěradlo křesla.

Alex Mancin si nalil sklenici vody a jedním hltem ji vypil.

„Ano,“ řekl Fisher a začal si prsty třít spánky.

Mercy Spenderová dostala záchvat kašle, který trval téměř celou minutu.

„Co teď?“ zeptal se nejistě Fisher.

Mancin zavrtěl hlavou.

„Nemám tušení.“

„Železný Medvěd měl pravdu, on si myslí, že je v jiném světě,“ řekla Elizabeth. „Nedostaneme ho odtamtud.“

„K čertu s tím vším,“ vyprskl Fisher. „Zkusili jsme to a pronikli jsme k němu, i když jsme se museli proměnit v totem. Víte dobře, že to není to, co mě zneklidňuje.“

„Byl s námi,“ řekla Mercy Spenderová. „V duchu…“

„Ať někdo zavolá do nemocnice a zjistí, zda Sands opravdu nežije,“ navrhl Fisher.

„Nevím, jak by se mohli takhle splést, Charlesi,“ uklidňovala ho Elizabeth. „Mercy však má pravdu. Nějak byl s námi a mám dojem, že je stále někde poblíž.“

„Ovšem,“ řekla Mercy. „Je tady.“

„Nemusím znát teorii o existenci duchů, abych vám vysvětlil, k čemu podle mého názoru došlo,“ prohlásil za chvíli Mancin.

„Tedy k čemu?“

„Vzpomeňte si, jak Sands zemřel. Byli jsme všichni spolu, fungovali jsme jako jediná mysl, i když stále ještě nechápeme, jak je to možné a jak vlastně funguje. Když jsme rozděleni, jako nyní, není dojem tak silný, ale všichni máme v sobě slabší odrazy. Proto stále cítíme jeho přítomnost. Když jsem před chvíli otevřeli naše spojené vědomí, spojení jednotlivých stop stačilo k tomu, abychom zreprodukovali úplnou, plně funkční repliku jeho vědomí.“

„Domníváš se, že to je specifický druh vzpomínky, která je přivolávána, když jsme v takovém stavu?“ snažila se ubezpečit Elizabeth. „Co si myslíš, zmizí za nějakou dobu?“

„Kdo ví?“

„Tak co budeme dělat?“ přerušil je Fisher.

„Měli bychom v přesně stanovených časových odstupech zjistit, co je se Zpěvákem. A stále opakovat naši nabídku, že ho zachráníme, pokud dorazí k nějakému snadno rozpoznatelnému orientačnímu bodu.“

„Nebude s tím souhlasit. Viděl jsi přece, jak psychicky silná byla jeho mysl.“

„Jistě… ale možná, že něco ji může přece jen změnit. Člověk nikdy neví. Ale vzpomněl jsem si na to, co říkal Železný Medvěd. Jsme jeho dlužníky a jen my mu můžeme pomoci.“

„Souhlasím. Nic tím neriskujeme. Ale jen proboha, po mně nechtějte, ať zase najdu tu bestii. Jednou mi to bohatě stačilo.“

„Já také příliš netoužím po tom, abych se s ní znovu setkal.“

„A co Železný Medvěd?“

„Co je s ním?“

„Možná, že bychom se měli s ním spojit a říct mu o našich plánech?“

„Proč? Je navztekaný. Nevyslechne nás. Ať nás sám zavolá, až se uklidní.“

„Nechtěl bych se dopustit takové hlouposti.“

„Například?“

„Například, že bych začal úplně sám pronásledovat tu bestii a pak ji našel.“

Mancin kývl hlavou.

„Asi máš pravdu. Stále si myslím, že by nás nevyslechl, ale…“

„Snad by vyslechl mě,“ řekl Fisher. „Ale nejsem si jist, zda ho budu schopen zcela sám na takovou vzdálenost dostihnout.“

„Co kdybychom prostě našli transportní plošinu, která je nejblíž kaňonu a přeneseme se tam?“ navrhla Elizabeth. „To nám usnadní práci.“

„Indiánské rezervace jsou neobyčejně vyprahlé a suché,“ nesměla poznamenala Mercy.

„Musíme to říct Teddersovi a musíme si sbalit své věci,“ řekl Fisher. „Sejdeme se za čtvrt hodiny.“

„Walter je také přesvědčen o tom, že to je dobrý nápad,“ řekla Mercy.

* * *

Tam, kam jdu, na mě číhá nebezpečí

v mokasínech, džínách, košili

z černého obsidiánu.

Můj opasek je černá zmije.

Černí hadi se plazí kolem mé hlavy.

Klikyháky blesků vystřelují zpod mých nohou,

mých kolen, mého jazyka.

Na hlavě nesu terč prachu.

Hadi ho požírají.

Tam, kam jdu, na mě číhá nebezpečí.

Stal jsem se něčím hrozným.

Jsem tornádo a šedý medvěd.

Kolem mě skotačí blesk.

Tam, kam jdu, na mě číhá nebezpečí.

* * *

„Tady jsem ho vysadil.“ Žlutý Mrak poklepal prstem na mapu. Železný Medvěd několikrát kývl hlavou, dívaje se na stuhy dlouhých, klikatých kaňonů.

Déšť zešikma bubnoval o kapotu vznášedla, kterým sem přiletěli a které bylo nyní zaparkováno na kraji kaňonu. Železný Medvěd si podvědomě zvedl límec své vypůjčené bundy. Dokonale mu seděla. Je to dobré znamení, že máme stejnou velikost.

„Nějakou dobu jsem ho sledoval,“ pokračoval dále Žlutý Mrak. „Chtěl jsem mít jistotu, že dorazí v pořádku na dno. Podařilo se mu to. Pak jsem viděl, jak odchází směrem na východ,“ přesunul svůj prst na mapě a zabořil ho o kus dále.

„Tady,“ řekl, „mohl zabočit doprava, do kaňonu Černé Skály a nebo jít dále rovně, vlastním kaňonem del Muerto. Co myslíš?“

„Já? Jak to mám vědět?“

„Jsi šaman. Mohl bys mávnout hůlkou nad mapou nebo něco v tom smyslu a uhodnout to, ne?“

„Raději ne,“ přiznal se. „Cítím ho tam, dole. Ale skalní stěna je pro mě jen skalní stěnou. Není důležité, zda se na ni dívám svýma nebo jeho očima. I když…“ dotkl se mapy prstem a kousek s ním po ní pohnul. „Asi šel kaňonem del Muerto. Potřebuje hodně místa a Černá Skála končí příkrou skalní stěnou.“

„Dobře. Také si to myslím. Nevybral si toto místo jen tak. Vsadím se, že v místě, kde se rozdvojuje, položil falešnou stopu.“ Žlutý Mrak složil mapu, vypnul vnitřní osvětlení vznášedla a nastartoval motor. „Protože jsme zajedno pokud se týká trasy,“ dodal a několikrát pohnul řídící pákou, „můžeme získat trochu času. Pokud poletíme nad útesem až za místo, kde se rozdvojuje, a pak sletíme dolů. Určitě najdeme jeho stopy u jedné nebo u druhé stěny.“

„Bude na to příliš tma.“

„Mám s sebou speciální ochranné brýle a černé světlo. A také celé spektrum.“

„Když víš, kde jsi ho vysadil a jak rychle se pohybuje, domýšlíš se, kde by teď mohl být?“

„Mohu se to jen domnívat. Ale přece nechceme sletět přímo k němu, ne?“

„Proč ne?“

„Jestliže ho něco pronásleduje, bude zcela určitě střílet po všem, co se hýbá.“

„Máš pravdu.“

„Proto sletíme dolů poblíž Jeskyně Mnoha Supů a Jeskyně Modrého Býka, před místem, kde se kaňon rozšiřuje. V místě, kde je užší, se nám budou stopy hledat mnohem líp, než tam, kde se rozšiřuje. Proletíme kolem falešných stop vedoucích do kaňonu Dvojité Stopy a vydáme se za ním.“

Vítr zacloumal malým vozidlem letícím liduprázdnou pustinou. Každou chvíli zatáčeli, aby se vyhnuli skalám a prohlubeninám, kde se terén svažoval příliš prudce dolů.

„…A pak ho budeme moci krýt svými palebnými prostředky.“

„Pokusím se ho přemluvit, aby toho nechal,“ poznamenal Železný Medvěd.

Žlutý Mrak se usmál.

„To určitě. Už vidím, jak se ti ho podaří přemluvit.“

Železný Medvěd se podíval do vědomí svého společníka a zpozoroval v ní obraz onoho člověka.

„No dobrá,“ vzdychl. „Jsem přesvědčen o tom, že v P-Hlídce jsem se naučil docela obstojně střílet.“

„Ty jsi byl v P-Hlídce? Také jsem se tam chtěl dostat.“

„Proč jsi to neudělal?“

„Bál jsem se, že dostanu klaustrofobii z té létající plechovky od piva. Mám rád volný prostor.“

Dlouho mlčeli, uhánějíce tmou pod sebou. Před nimi a vedle nich se vynořovaly mlhavé tvary a předměty, zatímco sněhové vločky vířící před reflektory jejich vznášedla se ihned měnily v kapky deště a zase zpátky ve sněhové vločky.

„Ten tvor, který ho pronásleduje, “ ozval se Žlutý Mrak, „je tak chytrý jako člověk?“

„Svým způsobem ano. Možná, že je dokonce mnohem chytřejší.“

„Ale Billy i tak může mít nad ním převahu. Určitě se pěkně navzteká, až nás uvidí.“

„Ta bestie ho pronásleduje po celém světě. Je stvořená k zabíjení a nenávidí Zpěváka.“

„Dokonce i sám Kit Carson se bál pronásledovat Navahy v těchto kaňonech. Když přišla zima, snažil se nás vyhladovět.“

„Proč se bál?“

„Je to přímo ideální místo na různé nástrahy a pasti. Každý, kdo zná dole všechna zákoutí a skrýše, může dlouho odrážet jakékoliv útoky. Může dokonce svého protivníka zničit.“

„Bestie dovede číst myšlenky.“

„No, tak se doví, že někde vpředu na ni číhá někdo, kdo ji chce zabít. K tomu není zapotřebí být telepat. A když se za ním vydá, tak právě to se jí může stát.“

„Dovede měnit svůj tvar.“

„Ale musí se pohybovat aby postupovala kupředu. A to z ní činí cíl. Billy je ozbrojen. Nebude to mít vůbec snadné, nemysli si.“

„Proč ses tedy rozhodl jít se mnou?“

„Nemám rád, když nějaký vetřelec pronásleduje Navaha na našem vlastním území. A už vůbec bych nedovolil, aby Sioux vystřelil na toho tvora jako první.“

Bez Žlutého Mraku by tuto výpravu nebylo možné uskutečnit, pomyslel si Železný Medvěd. Dokonce i ty nejmenší děti žijící tady v těchto místech toho vědí mnohem víc než já – o tomto místu, o lovu, o stopovaní a o přežití ve volné přírodě. Vše, co vím o tom, co to je být Indián, jsem se naučil na Aljašce. Ale to už bylo hrozně dávno. Co pak v takovém případě tady dělám? Opakuji si, že mám rád Zpěváka, ale proč vlastně? Protože ztělesňuje pojem hrdina? Asi ne. Domnívám se, že to je Indián ve starém stylu. Můj otec mohl být přesně takový jako on. Alespoň tak jsem si ho představoval. Možná, že tím chci splatit svůj dluh, zahladit pocit viny. Možná, že ano. Celá hudba ve mně má v sobě indiánský rytmus…

Vozidlo zpomalilo, vjelo pod skalní římsu stěny a zastavilo se. Sníh se opět změnil v déšť, ve velké, ledově studené kapky vody.

„Jsme na místě?“ zeptal se Železný Medvěd.

„Téměř,“ odpověděl Žlutý Mrak. „Nedaleko odtud je celkem snadný sestup dolu. Lépe řečeno, relativně snadný sestup. Vezmu světlo a ukážu ti ho.“

Když vystoupili ze vznášedla na skalní římsu, hodili si na záda batohy a k opaskům si připnuli zbraně. Žlutý Mrak posvítil svítilnou do kaňonu.

„Běž za mnou,“ poručil. „Před několika léty tady spadla lavina. Když dorazíme dolů na dno, budeme alespoň trochu chráněni.“

Železný Medvěd se vydal v jeho stopách k okraji útesu. Dno nebylo vidět. Skály pod jeho nohama byly ostré a kluzké. Nic však neříkal. Začali pomalu sestupovat dolů. Žlutý Mrak svítil na cestu.

Déšť je stále méně obtěžoval. Asi v polovině cesty je stěna zcela chránila před deštěm. Kameny zde byly mnohem více sušší. Rychlost jejich postupu dolů se zvýšila. Naslouchal poryvům větru a šumění deště.

Když se tak posunoval od kamene ke kameni, začal pochybovat o tom, zda vůbec existuje nějaké dno. Měl dojem, že už sestupují celou věčnost a zbytek času bude jen opakováním cyklu chycení a opuštění těla. Právě tehdy uslyšet volání Žlutého Mraku:

„Jsme dole!“

Krátce nato i on stál na dně kaňonu, mezi téměř neviditelnými, rozplývajícími se kamennými útvary viditelnými v černém světle.

„Nehýbej se na chvíli,“ doporučil mu Žlutý Mrak. „Nechci, abys náhodou nesmazal stopy.“

Za chvíli dodal:

„Můžeš použít ty své fígle a zjistit, zda tady nikdo není?“

„Asi ne,“ odpověděl po nekouká vteřinách Železný Medvěd. „Dobrá. Chci teď na chvíli zapálit normální světlo. Počkej chvíli, já se porozhlédnu kolem.“

Během několika následujících minut Železný Medvěd pozoroval pomalu se pohybující proud světla ze svítilny Žlutého Mraku. Žlutý Mrak prozkoumával terén a stále více se od něho vzdaloval, přecházeje z jedné strany kaňonu na druhou a zase zpátky. Konečně se zastavil a vzpřímil. Pokynul rukou na Železného Medvěda, aby za ním přisel. Sám nečekaje, až za ním přijde, se vydal dále.

„Našel jsi něco?“ zeptal se ho Železný Medvěd, když k němu dorazil.

„Byl tady, vidíš?“

Železný Medvěd si klekl na koleno a pozorně se zadíval na zem. Nic neviděl, ale v mysli Žlutého Mraku vyčetl zcela zřetelné známky toho, že zpěvák tady byl.

„Jak je to dlouho?“

„Těžko říct. To však není podstatné. Pojď.“

Šli spolu mlčky nejméně čtvrt hodiny, než se Železný Medvěd zeptal:

„Našel jsi nějaké stopy po jeho protivníkovi?“

„Ne. Pouze několik otisků psích tlap, tady a tam. Podle toho, cos mi o ní říkal, to nemohou být její stopy.“

„Ne. Má mnohem větší hmotnost.“

Žlutý Mrak si nevšímal falešných stop při vchodu do kaňonu Dvojité Stopy. Klidně pokračoval podél hlavní průrvy v další cestě směrem k severovýchodu.

Železný Medvěd pociťoval téměř hypnotický rytmus pravidelného tempa jejich postupu. Vítr zde dole byl mnohem slabší než nahoře. Nebyla zde také taková zima. Ale otupělost a malátnost, která se ho pomalu začala zmocňovat, byla spíše psychického rázu. Vedle nich pěnila a bublala voda říčky. Jejich ramena se rytmicky kolébala a jejich nohy se posouvaly dopředu téměř zcela automaticky.

…Ano, ano, ano, ano, ano, ano…

Zdálo se mu, že vítr k němu takto promlouvá, mluvil už od hodně, hodně dávna, hovořil o spánku, o odpočinku…

…Spi, spi, spi, spi. Ano, spi, ano, spi, sen, sen, sen…

To bylo něco víc, než jen vítr a rytmus, uvědomil si náhle. Tam někdo byl…

Ano. Ano.

Síla. Moc. Tma. Smrt. Šly za ním. Tvor. Bestie. Přicházela.

Ano. Ano.

Nemohl nic proti tomu udělat. Nemohl dokonce zvolnit krok, natož změnit směr. Bestie ho měla ve své moci. Převzala nad ním kontrolu tak zručně, že ani neucítil její přítomnost. Až teď, ale už bylo příliš pozdě.

Ano. Ano, synu měst. Jsi jiný než ten druhý a oba mi stojíte v cestě. Běž dál. Za chvíli vás dohoním. Ale to už pak nebude důležité.

Železný Medvěd se ještě jednou pokusil změnit směr svého pochodu, ale jeho svaly mu vypověděly poslušnost. Chtěl nahlédnout do vědomí Žlutého Mraku a zjistit, zda si je vědom jeho stavu. Ale rozmyslel si to. Ona bytost zezadu telepaticky kontrolovala jeho nervový systém. Nevěděl, zda také dovede číst myšlenky. Možná, že ano, možná, že ne. Chtěl si své vlastní telepatické schopnosti co možná nejdále udržet od vědomí toho vetřelce. Sám nevěděl proč. Ale měl takové tušení…

Za svými zády uslyšel jakýsi hluk. Shora spadl nějaký kámen. Věděl, že jestliže se mu nepodaří uvolnit se během několika následujících minut, jeho tušení a pocity už mu budou k ničemu. Pro něho se tato výprava skončí. A s ní i všechno ostatní. Bestie, kterou Zpěvák nazýval Kočkou, byla kousek za ním.

Jeho nohy se stále pravidelně pohybovaly dopředu. Pokoušel se Kočku zvizualizovat, ale nedokázal to. Zlověstný stín s plynulými pohyby… Obrazy se objevovaly a zase mizely. Žádný z nich se nehodil ke stále více se přibližující bestii, ohromné a neustrašené…

Neustrašené?

V jeho mysli se náhle rozbleskl obraz a spolu s ním otázka: Jak silný psychický dojem by dovedl vyslat? Fisher dokázal bez větších problémů vytvářet celkem reálné iluze. Jestliže by využil všechnu svou energii, nemohl by aspoň na okamžik dosáhnout této zdánlivé iluze? Možná, že by stačilo, kdyby nějak tu bestii dokázal alespoň rozptýlit…

Mezi tímto nápadem a jeho realizací nebyla žádná přestávka. Jeho představy běžely současně s vlastním pokusem, jako záchvěv jeho vědomí.

Písčitý výběžek, kolem kterého právě šel… Stále obraz písečných erupcí a zářící, trojúhelníkovité siluety vyskakující vzhůru a hned vzápětí padající dolů, aby objaly své pronásledovatele…

Krel! Krel! vyslal výkřik, soustřeďuje se na to, aby dosáhl naprosté dokonalosti demonstrace své představy.

Zastavil se. Cítil vlnu paniky, která k němu dorazila zezadu. Opět panoval nad svými pohyby; věděl, že i Žlutý Mrak se zastavil.

Krel! Ale i když tento obraz zesiloval pomocí všech pocitů své ohrožené mysli a strachu, se kterými měl právě tu čest se seznámit, i když sundal z ramene blaster a pevně stiskl v ruce jeho rukojeť a i když se už sám rozhodl, co udělá, náhle pochopil, že se bojí otočit a postavit se tváří v tvář bestii, kterou měl za zády.

Rachot zbraně Žlutého Mraku přesekl tuto paralýzu. Rychle se otočil a téměř současně zvedl svůj blaster.

Kočka právě dopadala ve světla svítilny Žlutého Mraku ze vzpřímené polohy na všechny čtyři. To strašlivé oko se nehybně dívalo přímo na něho, pronikalo jím, drtilo ho a přibíjelo…

Zmáčkl spoušť. Země a kamení vytryskly vzhůru těsně před bestií.

Žlutý Mrak vystřelil hned vzápětí. Kočka se zachvěla a vyrazila kupředu.

Železný Medvěd zvedl hlaveň blasteru a vyslal další impulz. Vlnící se paprsek jí proletěl krkem a ramenem.

Když ucítil, jak do něho tělo Kočky narazilo, všechno zaplavilo ticho a tma.

* * *

Seděli nebo leželi ve svých pokojích v Chatě Ohnivého Ptáka, nedaleko vchodu do kaňonů. Stejně dobře se mohli spolu sejít v jednom pokoji, protože zdi jim vůbec nebránily ve vzájemné komunikaci.

Tak tedy? zeptala se Elizabeth. Co jste se dověděli?

Chci to zkusit ještě jednou, odpověděl ji Fisher. Počkejte ještě několik minut.

Trvalo ti to pěkně dlouho, konstatoval Mancin.

Občas dochází k takovým blokádám, k jakýmsi nevysvětlitelným stavům mysli, které lze jen těžko předvídat. Sami to dobře víte.

Něco tady nesedí, řekl Mancin. Já jsem se o to také pokusil.

Možná, že jsme přišli pozdě, přidala se Mercy.

Nedělej si legraci!

Prostě jen se snažím myslet reálně.

Zatímco vy jste hledali kontakt, já jsem se spojila s domem Žlutého Mraku, řekla Elizabeth. Jeho žena tvrdí, že před nějakou dobou vyjeli spolu se Železným Medvědem. Řekla, že se vydali do kaňonu.

Za Zpěvákem? zeptal se Mancin.

Nechtěla mi nic dalšího říct. Ale pro co jiného by se tam vydali?

Máš pravdu.

Teď to zkusím, řekl Fisher.

Počkej, zadržela ho Elizabeth.

Na co?

Sám ničeho nedosáhneš.

Chceš tím říct, že bychom se měli spojit a pokusit se o to společně?

Proč ne? Pro to tu vlastně jsme. Abychom dělali společně.

Domníváš se, že Sand…? nedopověděl Mancin svou domněnku.

Asi ano.

Ano, souhlasila Mercy s Elizabeth. Ale neublíží nám.

Pokud se týká našeho pobytu tady, tak máš pravdu, obrátil se Mancin k Elizabeth.

A co když nenajdeme Jimmyho, zeptal se Fisher. Co pak?

Pokusíme se najít Zpěváka, rozhodla Elizabeth. Možná, že nás tentokrát poslechne.

* * *

Nyní kráčíš svou cestou, zcela sám.

Nevíme kým ses stal

Nevíme z jakého jsi kmene.

Nyní, od tohoto okamžiku jsi něčím,

co není z tohoto světa.

* * *

Pochod. Černou a stříbrnou krajinou. Pomalu. Zmást pronásledovatele. Zamést za sebou stopy. Ty skály jako kdyby byly přímo stvořeny pro léčku. Ulomenou větví zamést za sebou stopy v úseku nejméně jednoho sta metrů. Dobře. A teď dále. Cesta je čistá. K sotva patrným bílým a červeným skvrnkám. Pochod. Modrý záblesk odražený od vodní hladiny, zdeformovaný. Zase tlumený zvuk bubnu. Identičnost písně větru se sklonem stěn. Malá, sklovitá maska tváře nakreslená na skále, řasy z prizmat lámajících přízrak… duhy… geometrický tanec světel. Setřít. Stíny skáčou na záda. Kojotopsí úsměv mizející mezi světlem a stínem. Kdekoliv vede cesta, tam veďte stopy. Obejít. Přeskočit. Zamaskovaní tanečníci ve stínu. Mlčí. Daleko, daleko vzadu slabá nazelenalá záře. Nač se otáčet? Vrátit se znamená pochopit. Nyní přískok. A dolů. Za chvíli zúžení, pak se zase rozšíří. Tvor s mnoha očima sedí vysoko na skalní plošině, ale nehýbá se. Možná, že zkameněl, anebo jenom pozorně sleduje. Bubny, hlasitěji. Pochod v jejich rytmu. Oheň v srdci kamene. Dešťová yei prohnutá jako most, zezhora dolů. Stopy ptáků za prohnutou půlměsíční stěnou. Stehenní kost koně. Prázdný hogan. Napůl ohořelá kláda. Dotknout se miki, co se třpytí jako prach. Pamatovat na starcovu píseň…

…Zpěváku.

Tiše, tiše. Vítr nebo jeho echo. Utrápené slovo z utrápených plic.

Billy Černý Koni…

Zase na druhou stranu, na to kamenité místo.

Cítím tě… někde tam, dále… stopaři…

Něco. Něco, co bych si měl pamatovat. Ta cesta. Abych mohl kráčet po stezce. Ale…

Proč neodpovídáš? Rozmluva tě neprozradí.

Přízračná Kočka, chindi. Ano. Kočka.

Jsem tady, Kočko.

Ano a já jdu za tebou.

Já vím.

Vybral sis dobré místo.

To ono si mě vybralo.

To je jedno. Je lepší než města.

Billy se zastavil, aby zahladil své stopy a vytvořil tak zdání ještě jedné léčky.

…Přicházím. Nemůžeš jen stále utíkat.

Jen tak daleko, jak musím… Jsi zraněna…

Ano. Ale to mě nezadrží. Setkáme se.

Určitě.

Cítím, že jsi mnohem silnější, než předtím.

Možná.

Ať kdokoliv z nás zvítězí, stejně to bude mnohem lepší, než cokoliv jiného. Vždyť každý z nás je posledním představitelem svého druhu. Co nám ještě zůstalo?

Nevím.

To je hodně neobvyklé místo. Ne všemu v něm rozumím.

Já také ne.

Už brzy se setkáme, starý nepříteli. Jsi spokojený s tím, žes utíkal?

Billy se jen s velkým úsilím nad tím pokusil zamyslet.

Ano, řekl nakonec.

Vzpomněl si na píseň, ale nebyla to ta pravá chvíle, aby ji zazpíval. Hrom cosi zabručel někde v hloubi kaňonu.

Od onoho okamžiku, kdy jsme naposled byli spolu, ses hodně změnil, lovče…

Už vím, kam teď jdu. Kočko.

Tak si pospěš. Mohu být mnohem blíž, než se domníváš.

Pozoruj stíny. Můžeš být dokonce blíž, než si sama myslíš.

Ticho. Rozšíření a otevřený výhled daleko dopředu. Zastavil se zcela překvapený tím, jak daleko může dohlédnout. Jeho cesta jako široká stuha vedla dál a dál a pak začala stoupat vzhůru. Nechápal to, ale to nebylo důležité. Rozběhl se lehkým klusem. Ze tmy vysoko nad jeho hlavou k němu dolehl ptačí křik.

Dále, ještě dále, on se vrací se mnou, Nayenezgani,

mávaje svou černou holí na obranu.

Blesk září před ním i za ním.

K první příčce žebříku,

k Místu Zjevení

se vrací se mnou;

a také duha se vrací se mnou.

Vystupujeme na dvanáct příček žebříku.

Malí, modří ptáci zpívají nad našimi hlavami

Hashje-altye se vrací se mnou.

Vylezu na Horu Zjevení,

Náčelníkovu Horu, Dešťovou Horu,

Kukuřičnou Horu, Horu Prachu…

Vracím se. Nad postavu z prachu, abych se posadil.

Abych měl dům, oheň, stravu,

místo pro odpočinek, pro chodidla, nohy, tělo,

abych získal vědomí, hlas, sílu

pohybovat se. Řeč, která je blahoslavená.

Vrací se se mnou. Když shromažďuji tyto věci,

stoupá. Přes mlhu a oblaka,

mech a trávu,

lesy a zemi

čtyř barev. Vrací se.

„Můj vnuku, podívej se, stojíme na duze.“

Běh. Ohlasy větru a vody jsou nyní součástí hudby bubnů. Stezka je stále výraznější, krvavě červená, posypaná sněhovými vločkami.

Země se zachvěla a přímo před ním vyrostlo něco jako sloup dýmu. Sloup neustále měnil barvy, svíjel se a pomalu stoupal vzhůru. Pět zamlžených tváří se uvnitř sloupu zvětšilo a nabylo výraznějších obrysů.

„Billy, přišli jsme tě ještě jednou poprosit,“ ozvaly se všechny jedním hlasem najednou. „Nebezpečí vzrůstá. Musíš opustit stezku a vyjít z kaňonu. Rychle. Musíš dorazit k místu, kde se setkáš s někým, kdo tě přenese na bezpečné místo.“

„Nemohu teď sejít ze stezky,“ odpověděl. „Už je na to pozdě. Můj nepřítel se blíží. Cesta přede mnou je jasná a výrazná. Ještě jednou vám děkuji. Už nemám jinou možnost.“

„Vždy existuje nějaká možnost výběru.“

„Já jsem se už rozhodl.“

Když šel kolem něho, sloup z dýmu se rozplynul.

Už viděl to, co bylo pravděpodobně koncem jeho cesty. Když pochopil, kam ho stezka zavede, ucítil dotyk atavistického strachu. Byla to Jeskyně Mumie, pradávné sídlo zemřelých, nacházející se vysoko ve stěně kaňonu.

Když přišel blíže, rozrostla se před ním ruina ukrytá v houštinách. V jednom z jejích oken zazářila na půl mrknutí oka malá, nazelenalá záře. Pak se utišil vítr, aby se hned vzápětí opět zvedl, a zase a zase.

Uslyšel zvuk, jako kdyby někdo nahoře zatřásl s velkou plachtou. Díval se na svůj cíl a šel stezkou až k úpatí stěny. A když běžel, tak se ozvěna jeho kroků vracela mnohem silnější a bližší. Konečně k němu doléhala přímo z hory. Celým svým tělem cítil každý její úder. A pak se vzduchem mihl tmavý stín.

Když zvedl hlavu, spatřil obrovskou bytost podobnou ptákovi pomalu klesající dolů, aby se vzápětí posadila na okraji útesu vysoko nad Jeskyní Mumie. Zpomalil chůzi a pomalu přistoupil ke stěně. Vkročil na kamenitou suť. Když se díval na černého ptáka, který se nehybně díval dolů, věděl, že vidí Haasch-ééshzhini, Černého Boha, vládce lovů. Než stačil otočit hlavu, narazil na nelítostný pohled žluté zřítelnice jeho oka, které se na něho dívalo.

Opravdu to musím zakončit pod tvým nelítostným pohledem, Vládce temnoty? Přemýšlel. Jsem teď jak lovec, tak i oběť. Na čí stranu se postavíš?

Přešel po suti. Prohlížel si stále kolmo stoupající stezku vedoucí k ukrytým ruinám. Ano, to je pravděpodobně nejkratší cesta…

Přistoupil ke stěně, našel první pevný úchyt a první oporu pro nohu. Začal výstup nahoru.

Přísun. V nejvíce kluzkých místech velice pomalu a opatrně. Podivné mravenčení v konečcích prstů. Jako onehdy…

Ne. Zastavil se. Vše, co byl právě v této chvíli, bylo součástí lovu. Ale také kusem minulosti. Zapomeň. Výstup. Lov. Pouze správná poloha je důležitá. Vědění vyplývá ze vzpomínek. Právě teď je ovládni. Přitahoval se, nedívaje se na velký černý stín nahoře, nedívaje se dolů. Už za chvíli…

Už brzy vkročí do sídla smrtí a bude tam čekat na svého pronásledovatele. Útěk se už pomalu blíží ke svému konci. Rychleji. Musí dorazit na místo a schovat se dříve, než tam přijde Kočka. Příliš kluzký úchop. Chytit se o něco výš. Silněji se přidržet.

Bleskový pohled nahoru. Ano. Už je vidět. Ještě kousek. Opatrně. Přitáhnout se. Tam.

Po několika dalších minutách se vydrápal na plošinu a přešel na levou stranu. Další úchop. Znovu nahoru.

Přitáhnout se. Už je to v pořádku. Přitisknout se více ke skále. Vylézt nahoru. Žádné zelené záření. Přejít za zeď…

Prolezl kolem skalní stěny. Na okamžik se úzkou průrvou podíval dolů, na dno kaňonu. Nic. Ještě není nic vidět. Dále. Ten velký otvor…

Dobře. Stop. Odepnout zbraň. Zkontrolovat ji. Opřít ji o skalní výčnělek. Čekat.

Nic. Stále nic. Jeskyně byla vlhká, plná sutin. Ve fosforeskující září pohledem zkontroloval prostor před sebou. Byl mistrem v čekání. Opřel se zády o blok kamene. S rukou na pažbě svého laseru se díval dovnitř kaňonu.

Uplynula téměř jedna hodina, aniž by došlo k jakýmkoliv změnám.

A pak stín, pomalý, plazící se podél stěny, daleko vpředu na levé straně. Pohyb byl téměř neviditelný. Vzápětí si uvědomil, že takový stín nemůže nic vrhat.

Zvedl pistoli. Měla jen normální mířidla. Pomalu zamířil. Pomyslel na přesné zamíření a preciznost výstřelu a opět pistoli sklonil k zemi. Příliš daleko. Jestliže je tento stín Kočka, nechtěl riskovat, že ji mine a prozradí tak svou přítomnost.

Stín se zastavil Splynul dolů v podobě skály a dlouhou dobu zůstal nehybně ležet. Billy už začínal věřit tomu, že celá tato obrazová sekvence byla pouhým zrakovým klamem vyvolaným hrou světla a stínu. Namířil pistoli na skálu.

Jsi někde blízko, Billy. Cítím tě.

Neodpověděl.

Ať ses schoval kdekoliv, za chvíli tam budu.

Může si dovolit riskovat výstřel? Kočka bude potřebovat nějakou dobu k tomu, aby se změnila v jakousi rychleji se pohybující postavu. Zcela určitě bude moci během té doby několikrát vystřelit…

Zase pohyb. Skála se zachvěla, zvedla se do vzduchu a o něco dále se znovu přeměnila.

Trp, lovče. Zakrátko zemřeš. První tvůj výstřel tě prozradí a všem dalším se vyhnu. Uvidíš mě, až budu připravená být viditelná. Pak vystřelíš.

Opět se začal pohyb, přenos k opravdové skále pod plochým skalním převisem. V samém středu beztvaré hmoty se objevilo lesknoucí se oko Kočky. Pomalu se začínaly vytvářet její nohy.

Billy si zkousl ret. Vzpomněl si, že kdysi viděl, jak na své rodné planetě metamorf torglindu vybíhá téměř po kolmé skalní stěně nahoru. Zmáčkl spoušť. Minul cíl.

Když Kočka nad sebou uviděla záblesk výstřelu, na zlomek vteřiny znehybněla. Pak se pohnula, ale mnohem pomaleji, než Billy čekal. Zcela určitě byla zraněna. Uskočila směrem k pásu kamení pod stěnou. Okamžitě se podívala nahoru. Hned vzápětí zjistila svůj omyl a opět skočila dopředu. Už to však nestihla. Výstřelem vytržený velký kus skály se sesul dolů a udeřil do skalní lavice, pod kterou se Kočka skrývala. Už zvedala tlapy ze země, když na ni spadla ulomená skalní lavice.

Lovče! Asi jsi… vyhrál…

Billy ještě jednou vystřelil. Tentokrát vypálil podloží necelých pět metrů od místa, kde spadla skála na zem. Pomalu přesunul hlaveň a zmáčkl spoušť. Vrchol skalní sutě explodoval.

Měl dojem, že vidí mohutnou tlapu čouhající zpod hromady kamení. Ale z takové vzdálenosti si tím nebyl zcela jist.

Něco se pohnulo?

Vystřelil ještě jednou, zasahuje samotný střed hromady.

Kaňonem se rozlehlo mohutné zakrákání. Zase se rozezněl šum křídel. Billy se podíval nahoru. Napravo od sebe spatřil rychle se k němu přibližující stín…

„Je konec,“ zazpíval a opřel si hlavu o rameno. „A moje vděčnost stoupá vzhůru jako dým…“

Zatímco si prohlížel dno kaňonu, slova písně pomalu utichala. Skrčil čelo. Vstal. Naklonil se dopředu, aby lépe viděl.

„Proč?“ zeptal se nahlas.

Nic mu neodpovědělo.

Stezka, po které sem vystoupil, nekončila tady na tomto místě. Dříve to jaksi nezjistil. Běžela doprava a mizela za ohybem kaňonu. Zcela určitě vedla dále.

Vrátil se k místo, kde zakončil svůj výstup a opatrně začal sestupovat dolů.

* * *

Bolela ho ruka. Kromě toho mu déšť padal přímo do obličeje a nějaký ostrý kámen ho píchal do zad. Uvědomil si tato fakta ještě dříve, než pochopil jejich význam: přežil.

Železný Medvěd otevřel oči. Svítilna Žlutého Mraku ležela na zemi a osvětlovala hromadu štěrku.

Otočil hlavu a uviděl Žlutý Mrak. Seděl opřený zády o skálu s nohama nataženýma dopředu. Obě ruce měl přitisknuly k levé noze.

Železný Medvěd zvedl hlavu, natáhl ruku dopředu a opřel se o loket.

„Žije,“ zaradoval se. „Co je ti?“

„Mám zlomenou nohu,“ odpověděl Žlutý mrak. „Nad kolenem.“

Železný Medvěd vstal, zvedl ze země svítilnu a namířil ji na svého partnera.

„To není zrovna v nejlepším místě,“ konstatoval. „Nemůžeš ani kulhat.“

Přiklekl k němu.

„Nevím, co bych měl udělat,“ přiznal se. „Máš nějaký návrh?“

„Zavolal jsem už pro pomoc. Mému mobilnímu telefonu se nic nestalo. Přijdou sem i s lékařem. Jestliže to bude zapotřebí, vytáhnou mě nahoru na nosítkách. Neměj obavy. Vylížu se z toho.“

„Proč jsme ještě naživu?“

„Pochopila, že nemá cenu nás zabíjet. Byli jsme pro ni jako nežádoucí dotěrové. Odhodila nás jen z cesty.“

„Člověk se hned cítí strašně důležitý, že?“

„Nestěžuji si. Poslyš, tam pod skálou je trochu suchého dřeva. Přines ho sem. Rozděláme si oheň. Přidá se nám troška tepla.“

„Jistě,“ řekl Železný Medvěd a odešel pro dřevo. „Zajímalo by mě, kam až došel ten tvor.“

„Nemůžeš to zjistit?“

„Raději se k němu nebudu přibližovat. Může nás svými myšlenkami rozdrtit.“

„Půjdeš za ním?“

„Ano, pokud ovšem přijdu na něco, jak ho neztratit.“

Žlutý Mrak se usmál a kývnutím hlavy mu ukázal směr.

„Šel tím směrem.“

„Nejsem stopař jako ty.“

„K čertu, vůbec nemusíš být stopařem. Ta potvora je těžká jako prase a utíká. Vůbec se neskrývá. To není vůbec žádné umění. Vůbec ji nezajímá, zda se někdo doví, kudy šla. Vezmi si světlo. Já budu mít oheň. Uvidíš stopy, které zanechává za sebou.“

Železný Medvěd přinesl celou náruč uschlých větví a odešel pro další. Než se vrátil zpátky, Žlutý Mrak rozdělal oheň.

„Mohu pro tebe ještě něco udělat?“

„Ne. Jdi už.“

Zasunul si lépe za opasek blaster a vzal si svítilnu. Když si posvítil hlouběji do kaňonu, bez obtíží rozeznal poměrně hluboké a výrazné stopy.

„A tohle si vezmi s sebou.“ Žlutý mrak mu podal mobilní telefon.

„Dobře. Zkusím to ještě jednou.“

„Možná, že je třeba zasáhnout to oko.“

„Možná. Tak se měj.“

„Zlom vaz.“

Železný Medvěd se otočil a vydal se na cestu. Voda byla temná, ukecaná bytost, jejíž řeči vůbec nerozuměl. Cesta byla čistá. Stopy byly hluboké a zřetelné.

* * *

Vítr kolébá stébly trav.

Sníh viň těsně nad zemí.

Větrná trouba kráčí po horách,

zvedaje mračna prachu.

Skály zvoní

vysoko nahoře, nad mlhami

Sluneční světlo se vylévá

jako voda z prasknutého džbánu.

Zase budeme žít.

Zasněžená země

se vysouvá z větrné trouby.

Zase budeme žít.

Za skalní výdutí stěny kaňonu. Jde dále. Poryvy větru, tady, kde potok nabral na šířce. Vířící, třpytící se kapičky vody napříč marnivou písní vody. Tam ta strana je více odkrytá, ale červená stezka vede blízko útesu. Nyní vede až k vrcholu. Vrásky na vodě jako tekuté piktogramy. Otisky tlap věrolomného. Kosti pokryté ledem vedle stezky. Králík. Shořelý hogan, uvnitř nazelenalá záře. Místo smrti. Odvrátit zrak. Třpyt krystalu. Stěna v pásmu sněhu, na dotyk hebká jako peří. Stezka se vine dále. Až tam, kam dosáhne jeho zrak. Kdo je teď oběť?

Přestávka, hlt vody z říčky, kterou překročil. Dýchá chladem. Voní skálami a zemí. Zepředu příval mlhy; blíží se, uvnitř zamaskovaní tanečníci, vůkol jihomodré světlo. Podzimní rytmy. Stává se dýmem, plyne vzduchem podél své stezky, mlčící a beztvarý, pohybuje se, aby se vtopil v toto místo plynutí a taneční kadence země. Ano. A doznat v něm zatracení…

Bílé a měkké, přitlumené zvuky, jako na onom místě, kde před mnoha léty lovil garletta…

Tanečníci napravo, tanečníci nalevo, tanečnicí křížící mu cestu. Cožpak ho vůbec nevidí, neviditelného stejně jako nějaký duch, když se šine vedle nich, podél výrazné, červené stezky jakoby vyryté do země krví a ohněm?

Jeden se k němu blíží s něčím, co je zakryté tkaninou s prastarými vzory. Když mu tanečník zastupuje cestu a ukazuje mu onen předmět, Billy se zastavuje! Je to pár rukou. Billy si je pozorněji prohlíží. Ta jizva u konce levého palce… Jsou to jeho vlastní ruce. Když je poznal, ruce se vznášejí do vzduchu a visí před ním ve vzduchu, jako kdyby je zvedl on sám. Cítí je jako rukavice natažené na rukou jeho ducha. Stahoval s nimi kůži z ulovených zvířat, bojoval s nimi, hladil jimi Dořiny vlasy…

Dovoluje jim, aby zaujaly místo po jeho boku, visící k zemi z úbočí po pravé straně stezky…

Čas přestal existovat. Skupina šedých stébel trčící vyzývavě ze země po pravé straně stezky… Na chvíli se zastavuje, aby se podíval, jak se zelenají. Na jejich koncích se objevují pupeny. Za chvíli praskají, dostávají se ven listy, otáčejí se, rostou. Kvetou bílé květy.

Jde dále a mává rukama. Další tanečník s dalším balíčkem v podpaží. Tentokrát přichází zleva. Zastavuje se ve vzduchu a svýma rukama přebírá dar – své vlastní nohy. Dává je na své místo, na zem pod sebe. Tolik mil absolvovali společně…

Dál, stále dál po stezce. Přes podešve svých mokasínů cítí pulsaci země. Čas neexistuje. Sněhové vločky padají nahoru. Říčka obrátila svůj tok. Krev teče zpátky do uloveného jelena ležícího na cestě. Vyskakuje na nohy, otáčí se a mizí.

Mlha se rozestupuje jako opona. Čtyři zamaskovaní tanečníci přicházejí, aby mu předali jeho vlastní tělo. Když ho opět nosí, děkuje jim, ale oni mlčky odcházejí.

Jde stezkou. Mlha se pomalu převaluje. Všechno se převaluje a přesouvá přes stezku.

Sílí zvuk, který už mnoho let neslyšel. Brodí se mnoho mil za ním, blíží se, nabývá na intenzitě: hvízdání vlaku.

Pak slyší supění. Takové lokomotivy se už přece nevyrábějí. Neměla by tady po čem jet. Nejsou tady…

Vidí koleje, vedoucí rovnoběžně se stezkou. Ta skalní plošina vpředu připomíná nástupiště…

Opět zaznívá pískot lokomotivy. Blíž. Cítí dunění kol, splývající s rytmem země. Přijíždí vlak, který už tolik let neviděl. Přijíždí zcela neskutečný vlak na zcela neskutečném místě. Billy kráčí vpřed. Zvuk jedoucího vlaku vyplňuje celý svět. Za chvíli ho musí předjet.

Pískot vlaku ho téměř ohlušuje. Billy otáčí hlavu.

Ano. Dojíždí k němu. Parní lokomotiva, stará, černá, vyplivující oblaka kouře, podobná draku s řadou vagónů pro pasažéry. Slyší skřípění brzd…

Dívá se na nástupiště, kde čeká jediná, přihrbená postava… Téměř známá…

Parní lokomotiva projíždí se supěním a skřípěním oceli kolem něho. Stále více zpomaluje a zpomaluje, až nakonec zůstává stát přímo u nástupiště. Pach dýmu, oleje, rozehřáté oceli…

Postava na nástupišti přichází k prvnímu vagónu a tehdy Billy poznává v oné postavě starého, mrtvého zpěváka, který ho naučil zpívat. Těsně před dveřmi vagónu se stařec otáčí a mává na něho.

Prohlíží si okna vagónů. Za každým z nich vidí tvář. Všechny je poznává… To jsou lidé, které znal a kteří už nežijí: jeho matka, babička, strýci, bratranci, dvě sestry…

Dora.

Jen Dora se na něho dívá. Ostatní se dívají do dálky, pozorují krajinu, svého nového spolucestujícího…

Dora se dívá přímo na něho. Její ruce zápasí se zámkem v dolní části okna. Téměř horečnatě jím cloumá a snaží se ho stáhnout dolů. Opět zaznívá pískot. Vlak se dává do pohybu. Billy běží za ním, k vagónu, k oknu…

Vlak sebou zmítá, skřípe. Kola se pomalu otáčejí.

Dora stále zápasí se zámkem na okně. Náhle okno klesá dolů. Její rty se pohybují. Něco křičí, ale její slova se ztrácejí v rachotu kol odjíždějícího vlaku.

On také vykřikuje. Její jméno. Dora se vyklání z okna, natahuje ruku.

Vlak nabírá stále větší rychlost, ale on už je těsně vedle otevřeného okna. Také natahuje ruku. Jejich ruce jsou od sebe jen necelý metr. Dora stále pohybuje svými rty, ale nic neslyší. Obraz se na chvíli rozplývá. Zdá se mu, že Dora padá, padá stále dál.

Zrychluje běh, vzdálenost mezi nimi se zkracuje, půl metru, třicet centimetrů, dvacet…

Chytají se za ruce a Dora se na něho usmívá. Nějakou dobu běží spolu s vlakem, pak vsak začíná zůstávat pozadu. Je mu jasné, že ji musí pustit.

Roztahuje prsty a dívá se, jak se Dora vzdaluje. Padá na zem.

Neví, jak dlouho leží na zemi. Není nástupiště. Jeho natažená ruka leží v ledové vodě říčky. Padá sníh. Vstává.

Velké vločky víří všude kolem. Vítr přestal vát Šum vody je neobvykle přitlumen. Zvedá ruku a uprostřed ticha se na ni dívá jako na cizí, zcela neznámý předmět.

Po delší době se odvrací a nachází stezku. Vydává se po ni na další cestu.

Pochod. Pro změnu euforie a deprese, nakonec obojí dohromady. Chytit ji a zase pustit. Dovolit, aby odjela ve sněhové vánici se Smohalii, vlakem-přízrakem. Druhý rozchod. Dojde také ke druhému sloučení?

Zjistil, že kráčí po dlouhé, gigantické kresbě z písku. Celé podloží pod jeho nohama bylo velice stylizované a mnohobarevné. Kráčel po zbytcích duhy, mezi Eth-hay-nah-ashi: Těmi-kteří-existují-spolu. Jsou to dvojčata, stvořená ve Druhém světě Behochiddyem. Samotná kresba byla používána v Hozhoni, Cestě Blahořečení. Billyho stezka se táhla za duhou, k lodyze kukuřice, kde změnila barvu na žlutou, jako pyl kukuřice. Tak tedy vzhůru, vzhůru po lodyze kukuřice. Když procházel mezi ženskou kukuřicí a mužským bleskem, zářivý blesk rozčísl oblohu. Prošel mezi postavami Velké Mouchy a vydal se na sever, ke stupňům žlutého pylu.

Východ. Zase se vrátit na stezku, cestou projít kolem průrvy velkého kaňonu. Stále na sever. Sám. Cestou si zpívat. Je tak krásné jít v padajícím sněhu, kráčet krásou… Krása všude kolem…

Jen ji vychutnávej, pokud ještě můžeš, lovce.

Kočko? Vždyť jsi přece mrtvá! Mezi námi už všechno skončilo!

Jsem opravdu mrtvá?

Dotkl jsem se tvé tlapy na tom místě, kde jsi padla. Byla ztuhlá a studená. Nebylo v tobě ani trochu života.

Když na tom trváš…

A nemohla ses za nic na světě dostat zpod té hromady kamení.

Přesvědčil jsi mě. Vrátím se tam zpátky a položím se tam pod ní.

Billy se otočil Neviděl nic jiného, než sněhové vločky padající do kaňonu.

…Ale nejdříve tě najdu.

To nebude příliš obtížné.

To rád slyším.

Chci dokončit to, co jsem začal. Pospěš si.

Proč na mě nepočkáš?

Musím jít po stezce.

A to je pro tebe důležitější než já?

Než ty? Ty jsi teď ničím.

To není příliš lichotivé označení. Ale budiž. Jestliže se máme opět sejít na tvé stezce, tak se na ní sejdeme.

Billy si zkontroloval své zbraně.

Měla jsi přijet vlakem, řekl Billy.

Nerozumím ti, ale to není důležité.

Ale je.

Billy obešel další skálu a uviděl, že stezka pokračuje dále.

Vítr se sněhem zatančil nad hladinou říčky. Uslyšel osamocený úder bubnu.

…Modrá magie mě zvedá ve své ruce.

Tupá, pulzující bolest v rameni mu už nepůsobila takové problémy jako před nedávném. Díval se do houštin stínů, které míjel, přemýšleje o tom, zda bestie už tady na něho někde nečeká, aby na něho skočila. Věděl, že to je zcela nesmyslná obava, protože jasně viděl před sebou stopy. Konec konců, proč by se měla vracet a čekat někde v ukrytu, když mohla věnovat necelou vteřinu navíc a rozmačkat ho jako malinu, když se setkali?

Železný Medvěd zaklel. Neustále se kolem sebe rozhlížel. Z jeho úst stoupala sražená pára. Nos mu promrzl a každou chvíli měl oči plné slz.

Žlutý Mrak měl pravdu. Nebylo těžké jít po této stopě. Výrazná, patřičně hluboká. Jasně viditelná.

Není to tam nalevo nějaký podezřelý pohyb?

Ano. Větve keřů zmítající se ve větru.

Opět zaklel. Opravdu se jeho předkové vydávali na válečné výpravy? Dost však genetiky…

Jimmy. Nevypínej mě!

Neboj se, Charlesi. Jsem rád v něčí společnosti.

Kde jsi? Co se děje?

V kaňonu. Stopuji toho tvora.

Jsme tady, v Arizoně, v hotelu nedaleko kaňonů.

Proč?

Abychom v případě nutnosti mohli přispěchat na pomoc. Ovšem, jestli toho budeme vůbec schopni. Jdeš za tou bestií? Je s tebou Žlutý Mrak?

Byl, ale zlomil si nohu. Přivolal už pomoc.

Potkali jste ji?

Ano. Vyšel jsem z toho s pěkně pocuchaným sebevědomím. Ale podařilo se mi vpakovat do ní pár výstřelů.

Ztratil jsi vědomí?

Ano.

Nevěděl jsem, proč ses tak dlouho neozval. Měl jsi kontakt se Zpěvákem?

Ne.

My ano. Opravdu, je to šílený, starý Indián.

Myslím si, že ví, co dělá.

A ty víš, co?

Pravděpodobně jsem druhým Indiánem, který se zbláznil.

To je pravda.

Vypadá to na to, že v tomto místě přecházíme přes řeku.

Myslím si, že bys to měl vzdát. Jdeš po dvou stopách, ne po jedné.

Začíná sněžit. Bože, doufám, že stopy nezapadnou sněhem. Ale sníh po dopadu na zem hned taje. To je dobře.

Vždyť tě ta bestie málem zabila.

Mění svůj tvar.

Stopy?

Ano. A posouvají se blíže k útesu. Přemýšlím, co to může znamenat.

Že máš střílet po všem, co se hýbe.

Vidím něco mokrého a lesknoucího se… Zajímalo by mě, jak asi vypadá její krev.

A vůbec, jak daleko jsi došel?

Nevím. Rozbily se mi hodinky. Ale zdá se mi, že už jdu celou věčnost.

Možná, že by bylo lépe, kdyby ses zastavil a odpočinul sis.

Ne, k čertu. Myslím, že je čas něco narafičit. Mám divné tušení. Myslím si, že už jsem dostatečně blízko a že ta bytost je zraněna.

Nechci sedět ve tvé mysli, když tě ta bestie dopadne.

Neodcházej ještě. Mám strach.

Ještě chvíli počkám.

Během následující čtvrt hodiny, když běžel kolem skalní stěny, cítil ve své mysli tichou Fisherovu přítomnost. Nerozmlouvali spolu do té doby, než za dalším zatáčkou trochu zpomalil, aby nabral dech.

Tady šel velmi opatrně. Plížil se. Ale je tady jen trochu té lesknoucí se tekutiny.

Buď opatrný.

Jsem, neměj strach. Přepnu jen na černé osvětlení a nasadím si ochranné brýle. Sehnu se a podívám se za roh.

Dlouho bylo ticho.

Tak co?

Nic nevidím.

Opět zamířil světlo na zem.

Stopy se opět mění. Půjdu po nich.

Počkej! Proč se to nepokusíš zjistit?

Bojím se dotknout jejího vědomí.

Na tvém místě bych se ještě více obával toho zbývajícího úseku. Dělej vše pomalu a úplně klidně. Zjisti pouze její přítomnost. Přikradni se k ní psychicky. Pomohu ti.

Máš pravdu, ale pokusím se to vyřídit zcela sám.

Zapátral v kaňonu hlouběji. Nejdříve opatrně, a pak se stále větší energií.

Nic. Nic tam není, řekl. Vidím stopu, ale necítím její přítomnost. Zpěvák tam také není. Museli jít dále.

Asi ano…

Blížil se k ohybu. Šel pomalu, pozorně sleduje stopy na zemi. Za zatáčkou se zase změnily, vytvářejíce podlouhlé prohlubně, nejdříve širší a pak užší, až nakonec byly zcela okrouhlé.

Když viděl, kam vedou, zastavil se. Když uviděl něco, co rozhodně nebylo skálou, rychle se k tomu rozběhl. Zpěvákovy stopy vytvářely pevný podklad kolem hromady kamení nedaleko kočičí tlapy. Teprve po delší době se přinutil odhodit několik kamenů, a to teprve až po důkladném psychické sondáži. Trvalo mu to několik minut, po kterých se celý zpotil a těžce oddechoval. Konečně se zadíval na nehybné tělo a na nyní matné oko uprostřed velké hlavy.

Zvítězil, konstatoval Fisher. Vyřídil tu bestii.

Železný Medvěd mlčel.

Už je po všem. Zpěvák zvítězil.

Je nádherná, zašeptal Železný Medvěd. Ta šíje… oko jako klenot…

Je mrtvá, připomenul Fisher. Počkej, musím se přesvědčit. Řeknu ti, kam máš jít. Někdo tě vyzvedne.

Ale kde je Zpěvák?

Určitě si sám poradí. Je už v bezpečí. Sám vyjde ven, až bude hotov. Počkej.

Jdu za ním.

Proč? A nač?

Nevím. Říkej si tomu třeba předtucha. Řekněme, že bych ho chtěl po tom všem vidět.

Jak ho najdeš?

Začínám chápat, o co vlastně v celém tom nesmyslném stopování vlastně jde.

Je to vyřízená záležitost… a okolí je už bezpečné.

Jeho stopy zatím vedou bezpečnými místy. Kromě toho mám telefon.

Aby ses nezbláznil.

Neměj obavy.

Železný Medvěd se otočil, sundal si brýle, přepnul svítilnu na normální světlo a vydal se po Zpěvákových stopách.

Ponechám tě na chvíli o samotě, sdělil mu Fisher. Musím o všem informovat ostatní. A také si trochu odpočinout.

Není co řešit.

Železný Medvěd směřoval na sever. Na okamžik se mu zdálo, že slyší pískot vlaku a vzpomněl si na svého otce. Ve vzduchu zavířily těžké plátky sněhu. Těsně si utáhl šálu kolem krku a šel dál.

Mercy Spenderová

když se to dověděla,

otevřela si láhev, kterou si s sebou přivezla

& nalila si skleničku,

notujíc si „Rock of Ages“;

cítila zánik odpovědnosti,

vzdávala díkůvzdání,

myslela si, jaké knihy si přečte

& co všechno uplete

během své relaxace;

odříkala krátkou modlitbu,

za duši Waltera Sandse,

kterého náhle uviděla

před sebou

ve sklenici:

„Odpočívej v pokoji“, zašeptala

& stiskla pevněji skleničku

a když chtěla si opět nalít,

sklenička praskla;

byla unavená

& rozhodla se rezignovat

& odložit obřad

na zítřek;

& spala neklidně

Alex Mancin

když se to dověděl, přeskočil do domu,

hra skončila,

jeho strana zvítězila,

jako obvykle;

& když se rozloučil s ostatními

& vrátil se k sobě,

odešel do psince

& dlouho si hrál se psy

rozradostněnými & olizujícími mu ruce

četl jejich pocity, které mu dávali najevo

& to mu dodalo odvahu a naději…

pak se posadil k počítači

se sklenicí teplého mléka,

odpovídaje na četné zprávy,

které dostal,

jako obvykle;

příliš vzrušený na to, aby usnul

vzpomínky na poslední události

mu skákaly v mysli

jako malí psíci;

a úsměv Waltera Sandse

na chvíli probleskl obrazovkou,

když četl kurzy akcií

& bavil se s párem památečných kostek

nalezených ve spodním šuplíku

komody v samé

Elizabeth Brooke

měla chuť se s někým vyspat,

překvapila ji

síla tohoto přání, ale pomyslela si, že

tempo & napětí posledních dní

& náhlé uvolnění

v ní vzbudily tuto touhu po fyzické relaxaci;

& tak se se všemi rozloučila

& přeskočila do Anglie,

aby pozvala svého přítele

na čaj,

aby si s ním promluvila o posledních událostech,

poslechla si komorní hudbu

& složit se na duchovní odpočinek Waltera Sandse,

který ji zneklidňoval

více než jen trochu

Charles Dickens Fisher

vyhlédl ve svém pokoji v Chatě Ohnivého Ptáka

se šálkem kávy

oknem ven na zemi přikrytou sněhem,

přemýšleje o svém švagrovi

& Indiánech

z westernů, které viděl,

& o přežití na liduprázdných místech,

& o velké, mrtvé bestii,

jejíž obraz vytvořil

před sebou na trávníku

(vyvolávaje zděšení jakéhosi manželského páru od naproti, dívajícího se právě oknem)

pamatoval si její vzhled z videa,

které viděl předtím;

oko zářící jako Waterfordův křišťál,

kly jako stalaktity;

pak zlikvidoval tuto vizi

& přivolal širokoúhlý

obraz Waltera Sandse

sedícího v křesle

& dívajícího se na něho;

& když se ho zeptal

„Jak se cítíš, jsa po smrtí?“

Sands pokrčil rameny

& odpověděl:

„Má to své výhody,

má to své nevýhody.“

Kupředu. Nyní podél západní stěny kaňonu. Míří na severovýchod. Stezka se stáčí více k severu. Dále do kaňonu, pres sníh, směrem ke stromům. Asi před hodinou ho stezka přivedla k vodě a k okraji útesu. Tady nahoře byl silný vítr, ale sníh zde téměř nepadal.

Šel dále. Mezi stromy zavyl kojot, anebo možná že za nimi, daleko vpředu. Připlouvala vůně lesa a zvuky o sebe narážejících větví.

Jenom jednou se ohlédl za sebe. Tehdy, než vešel do lesa. Zdálo se mu, že nad okrajem kaňonu se vznáší nazelenalá záře. Hned ji však zakryly sněhové vločky vířící ve sněhu. Za chvíli kolem něho vyrostly stromy. Vítr zeslábl. Když odhrnoval nabok větve, ozývalo se suché praskání ledu. Připomínalo mu to úplně jiný svět, místo věčného soumraku a chladu, kde kdysi lovil to, co později nazval ledním medvědem. Slunce tam bylo malinkatou, bledou skvrnkou plazící se nad horizontem. Každým okamžikem mohl zaslechnout medvědí hvizdy. Pak už mu zbývaly jen vteřiny, aby zapnul bariéru a postavil přehradu z paralyzujícího ohně. To všechno musel stihnout předtím, než stádo zaútočí. Pak přenést bariéru k ochraně zasažených kusů, než je sežerou jejich soukmenovci. Přivolat prám…

Podíval se nahoru, jako kdyby očekával jeho přílet. Ale ze všech stran se pouze sypala perlově šedá, mlžná záclona mračen. Tento lov byl zcela jiný. To, co lovil, se v žádném případě nenechalo snadno ulovit ani převést do klece. O to zajímavější je tato hra.

Překročil říčku. Jeho stezka se náhle zatočila a vedla přes arroyo, kde se na něho ze tmy nevelké jeskyně dívalo něco se zelenýma očima. Terén pomalu stoupal. Stromy zde rostly řidčeji.

Stezka ho vedla stále vzhůru. Nakonec dorazil ke hřbetu, za kterým se rozprostíral nádherný výhled na celé okolí. Tam se zastavil a zadíval se směrem k černému severu. Stezka běžela dále až tam, kam už svým zrakem nedohlédl, k černému severu, tím podivným polosvětem, který ho doprovázel na této cestě. Otevřel čutoru a hodil špetku pylu na stezku. Pak se otočil v modrému jihu, směrem ke kaňonu, odkud přišel. Hodil tím směrem více pylu. Poprvé zjistil, že za ním nebyla žádná stezka. Sotva po ní prošel, okamžitě se ztrácela. Cítil, že kdyby se chtěl po ní vydat zpátky, udělat jen jeden jediný krok, nebylo by to možné. Dorazil na toto místo cestou bez možnosti návratu.

Podíval se na žlutý západ, kde se den skládal a balil do klubíčka. Házeje na zem pyl, přemýšlel o koncích a uzavírání cyklů. Pak na východ. Myslel na všechny dny, které prožil, na všechna rána, která viděl a na další, která odtamtud přijdou. Viděl do velké dálky a neobyčejně ostře. Myslel na zemi, nad kterou plynula jeho vize. Dodával jí rysy z vlastní, vnitřní krajiny vzpomínek. Pozastavoval se nad tím, proč chtěl kdysi odvrhnout od sebe Dinetah, která byla tak důležitou součástí jeho já.

Nevěděl, jak dlouho tam stojí a dívá se na východ. Vzduch kolem se náhle vyplnil vířícími kousky světla. Uslyšel tichý bzukot. Měl dojem, že před nim tanči roj světlušek. Náhle zcela neočekávaně odletěly doprava. Pochopil, že to je upozornění.

Podíval se doprava. V dálce se mezi stromy pomalu posunovala kupředu nazelenalá záře. Odvrátil od ní zrak, pohlédl na stezku a vydal se na další cestu.

Za chvíli už běžel. Drobné kousky ledu unášené větrem ho píchaly do tváře. Sníh však nezasypával stezku. Byla stale dobře vidět. Stezka vedla do arroyo. Pomalu se zužovala. Když z něho vycházela, budila zdání úzké stuhy. Bylo mu divné, že ta část stezky, po které nyní kráčel, měla normální šířku, i když už minul místo, kde se zužovala. Zjistil, že to je nějaký jiný jev.

Nejdříve se domníval, že arroyo je trochu hlubší a delší, než to na první pohled vypadalo. Když se však do něho hlouběji zanořil, zvětšilo se a proměnilo se ve velký kaňon s velkými, kolmými stěnami. Čím dále šel, tím byly stěny strmější a více od sebe vzdáleny. Ukázaly se také velké balvany, které dříve neviděl. Červená stezka však pokračovala nezměněna. Nebylo na ní ani památky po zúžení, které ho tak překvapilo.

Vedle něho proletělo obrovské bílé kolo s pěti loukotěmi jako mořská hvězdice. Hned nato mu nad hlavou proletělo další. Padalo k zemi Náhle pochopil, že to je sněhová vločka.

Proláklina už byla mnohem větší než kaňon del Muerto. Mnohem větší. Za chvíli se jeho stěny zmenšily a zmizely. Zrychlil krok. Pak se rozběhl, kličkuje mezi balvany.

Když vylezl po strmém úbočí nahoru, objevila se před nim velká, třpytící se hora. Její podivný prizmatický povrch odrážel pod různými divným úhly podivné různobarevné duhy.

Pomalu se k ní blížil. Viděl už místo, kde se jeho stezka končila v úzké průrvě na jejím úbočí – v klikatém blesku sahajícím z jedné třetiny její výšky dolů k jejímu úpatí.

Otřásl jím silný poryv větru. Získal ztracenou rovnováhu a rozběhl se. Sněhová vločka velká jako padající dům spadla na zem.

Hora dosahovala stále větší výšky. Byl už dostatečně blízko, aby se podíval do průrvy. Uvnitř zářila stejně intenzivně jako zvenku. Stěny zářily, jako kdyby po nich tekla voda. Praménky vody běžely nahoru jako stěny stanu, k jakémusi neviditelnému místu, kde se spojí.

Vkročil dovnitř a téměř okamžitě se zastavil. Sáhl po noži. Ale pak si uvědomil, že obklopující ho lidé jsou jeho vlastním odrazem od vlhkých stěn. Jeho stezka se rozbíhala do všech stran… Pokřivené odrazy…

Přitiskl se ke stěně, pomalu sunul ruce po jejím vlhkém povrchu. Stezka tady vedla přímo rovně. Nyní však dobře viděl, která je opravdová a kam vede ta zdánlivá. Pravá stezka zatáčela doprava.

Po třech krocích narazil na další stěnu. To není možné. Stezka nemohla vést jinudy. Byla úplně rovná, bez žádných zatáček, jak těch skutečných, tak ani těch zdánlivých…

Natáhl ruce, dotkl se stěny a důkladně ji prozkoumal. Odrazy věrně následovaly jeho počínání.

Stezka náhle zmizela. Jeho ruce nenarazily na žádnou překážku. Pochopil, že pouze horní část průchodu je zablokovaná. Sklonil se a postupoval dále po čtyřech.

Lezl po kolenou, všude kolem něho přeskakovaly odrazy. Koutkem oka viděl, že se na pravé straně proměnil ve starého, vypelichaného medvěda pronásledujícího sebe sama. Rychle se podíval doleva. Jelen šesterák, pozorné, tmavé oči, chvějící se nozdry. Splynuli spolu v několikanásobném odrazu něčeho, co bylo medvědem, jelenem a člověkem, něčeho prvobytného jako První Člověk, kráčejícího úzkými, tmavými chodbami nahoru do nového světa.

Odrazy vpředu svědčily o tom, že se strop zvedá a rozšiřuje do vysokého, úzkého gotického oblouku. Vznikl okamžitě nato, sotva to zjistil. Obrazy zvířat se rozplynuly. Zanechaly pouze několikanásobnou kopii jeho sama. Před ním ležely všechny barvy se všemi svými možnými odstíny. Šel dál. Když zjistil, že se blíží k východu, dal se do běhu.

Průrva se tím více zmenšovala, čím více se k ní blížil. Odrazy běžící po stěnách se spolu s ním proměňovaly v různé prizmatické krystaly a stíny. Zjistil také, že každý odraz byl jinak přioděn. Jeden z nich utíkal v potápěčském skafandru určeném pro velké hloubky, druhý zase v obleku, další odraz měl na sobě pouze bederní roušku. Jiný zase běžel úplně nahý. Další měl zase na sobě koženou bundu. Jeden měl modrou flanelovou kosili, na kterou už dávno zapomněl, přepásanou opaskem ze škeblí. V dálce zahlédl sebe jako chlapce, vztekle pohybujícího svými pažemi.

S úsměvem ve tváři proběhl průrvou po červené stezce. Před ním se objevily stěny kaňonu a hned vzápětí se přiblížily. Když šel dále, začaly se pomalu zmenšovat.

Zastavil se a podíval se zpátky za sebe.

Nebyla žádná třpytící se hora. Vrátil se po svých stopách asi deset kroků zpátky. Sklonil se k zemi, aby chytil do ruky kámen ležící na zemi – prasklý krystal křemene. Zvedl ho ze země. Uvnitř krystalu tančila duha. Dal si ho do kapsy. Měl dojem, jako kdyby měl u sebe polovinu existujícího času a prostoru.

Běžel dále téměř asi hodinu. Krystalky ledu ho bodaly do tváře jako kočičí drápy. Země pod jeho nohama vydávala zvuky mačkaného celofánu. Sněhové jazyky ležely na úbočích jako pokřivené prsty. Cesta vedla prudce vzhůru. Za chvíli začal vystupovat nahoru.

* * *

Když zavolám,

přicházejí ke mně

z Hory Temnoty.

Protínají je potrubí

přelétávají nad nimi satelity,

ale já vidím před sebou celou tu krajinu

a v ní všechna stvoření, která loví

a které loví jiná stvoření.

Spěchal jsem za Lidem

eony času,

dávaje patřičnému lovci jeho kořist

v patřičnou dobu.

Ale ti, kteří loví,

patří do zvláštní kategorie.

Taková vychytralost nebyla

v pradávných dobách známa.

Ale nikdy není pozdě učit se novému,

a to právě je příčinou toho, že to je velice zajímavé.

Já si ponechávám černá křídla. Na-ya!

Z Hory Temnoty tedy pošli:

Zakončení.

* * *

Stále výš. Všechno bylo neobvyklé. Ztratil pojem času a prostoru. Občas se zdálo, že terén začíná odplouvat dozadu, jindy měl zase dojem, že jde dlouhé hodiny a urazil přitom jen velice malý kus cesty. Cesta vedla stale vzhůru. Nevěděl už, kde se nachází, i když byl přesvědčen o tom, že jde stále na sever. Sníh se změnil na déšť který hned vzápětí ustal. Tu a tam stékaly kolem něho potůčky vody. Měl občas závratě. Přitiskl se vždy ke stěně. Konečky prstů a paty byly jeho jedinou oporou.

Narazil na tak úzkou skalní průrvu, že musel sundat batoh a bundu, aby se přes ni dostal. Fosforeskující skalní útvary se svíjely jako vysoké, vřetenovité anklavary na planetě Bayou. Pak se stezka zase rozšířila.

Když se otočil a protáhl si bolavé svaly, znehybněl. Co to je za místo? Ruiny jakési konstrukce vtesané do stěny po jeho pravé straně. A další, tentokrát na levé straně, trochu výš, kde byl kaňon vyšší. Kámen a rozdrcená cihla… Neznal tyto ruiny, i když byl přesvědčen o tom, že už je někde viděl. Měl chuť se tady zastavit, ale zase uslyšel pomalý rytmus bubnů. Stezka vedla stále strměji vzhůru.

Kaňon zatočil doprava, dno se trochu vyzvedlo a skály se ještě více rozestoupily. Šel stále kupředu. Objevily se další ruiny. Název „Lukachukai“ ho napadl okamžitě, jakmile si vzpomněl na vyprávění o ztraceném městě Anasaziů. Vítr utichl. Tempo úderů na buben se zrychlilo. Přes popraskané zdi se přesouvaly tmavé stíny. Díval se přímo před sebe na kamenitou plošinu. Viděl konec své stezky. Celý se roztřásl. Cítil, jak se mu ježí vlasy na krku.

Udělal krok, pak druhý. Našlapoval opatrně a pomalu, jako kdyby se země mohla každým okamžikem pod ním propadnout. Všechny stezky konči stejně. Proč by ta jeho měla být výjimkou? Jestliže se něco pronásleduje celý život, od prvního nesmělého krůčku až k poslednímu nejistému kroku, tak konec je vždy jeden a tentýž.

Tam, při skále, pod skalní římsou, stezka končila pod prázdným pohledem zahnědlé lidské lebky. Za ní už stezka nepokračovala.

Rytmus bubnů se změnil. Mah-ih, Podvodník Kojot, Tulák, se na něho díval zpoza nejbližší ruiny. Bílá duha yei roztáhla oblouk od jedné stěny kaňonu ke druhé. Teď uslyšel řehtačky doprovázející bubny. Zelená lodyha vyrazila ze země, vyrazily na ní listy a hned vzápětí červený květ.

Pomalu kráčel kupředu. Když se pomalu přibližoval, lebka se jakoby začala pohybovat dopředu. Něco se v ní pohnulo. Pak se ze všech jejích otvorů rozlila nazelenalá záře přímo směrem k němu. Daleko vpravo od něho chraplavě zavrčel Kojot. Když dorazil ke konci stezky, lebka se převrátila dozadu a trochu doprava, dívajíc se na něho prázdnými očnicemi.

Z jejího nitra k němu dolehl chraplavý hlas:

„Setkal ses se svým chindi…“

Billy se zastavil.

„Hrál jsem kdysi fotbal,“ řekl s úsměvem a napřáhl nohu. „Ty dva balvany tam vzadu mohou být brankou.“

Před lebkou se zaprášilo. Lebka vyletěla vzhůru a zůstala viset ve vzduchu zhruba třicet centimetrů nad Billyho hlavou. Spočívala na ramenou silného těla nahého muže, které před ním rozkvetlo jako květ. Kolem něho zářila mihotavá, nazelenalá záře.

„Bytost Stínu!“ Billy vytáhl pistoli.

„Ano. Tvého stínu. Střel, jestli si to přeješ. Ale to tě nezachrání.“

Tímtéž plynulým pohybem, kterým vytáhl pistoli, ji Billy ve své ruce otočil a silně udeřil její pažbou do lebky. Rozpadla se s hlasitým třeskem. Její úlomky spadly na zem. Bezhlavé tělo pokleklo na jedno koleno a bleskově natáhlo před sebe ruce. Silná ruka chytila pistoli, vytrhla ji Billymu z ruky a vysokým obloukem ji odhodila mezi kameny, kde zmizela.

Levá ruka chytila Billyho za zápěstí a držela ho jako ocelová obruč. Hranou levé ruky udeřil Billy do bicepsu těla, ale bez viditelného efektu. Sáhl tedy rukou k pasu, vytáhl z pochvy lovecký nůž a vrazil ho bytosti do břicha. Jeho zápěstí bylo náhle zase volné. Bytost dopadla na záda, přitáhla si kolena k hrudi a objala je rukama.

Bezhlavý trup se odplazil dozadu, ztratil svůj tvar, zmenšil se, zachrastil na štěrku a písku. Byl teď velkým, plochým balvanem. Zpomaloval…

Zůstal stát asi patnáct metrů od něho a začal se proměňovat v novou bytost. Roztáhl tlapy, zformoval hlavu, ocas…

Oko.

Nad kaňonem zmizelého města se na něho dívala Kočka.

Začneme na místě, kam jsme došli před přerušením, řekla.

Mercy Spenderovou něco probudilo z jejího hlubokého, bezesného spánku. Začala křičet, ale strach zmizel tak rychle, jak se objevil. To, co se dělo, jí bylo jakýmsi nepochopitelným způsobem známé a povědomé. Schoulila se do embryonální polohy a přitáhla si přikrývku přes hlavu.

Když to udeřilo, Alex Mancin právě studoval na obrazovce sloupce s čísly. Když pochopil, o co jde, vůbec se nebránil, protože zvědavost byla mnohem silnější než strach.

Elizabeth se svíjela a převalovala z boku na bok. Každou další vteřinou jí bylo líp a líp. Ještě chvíli… Její mysl se také zkroutila a ona vykřikla.

Když se rozpoutala psychická bouře, byl Fisher právě v kontaktu s Železným Medvědem. Oba dva je přenesla do jiného stavu vědomí.

Co to je, k čertu? zeptal se Fisher.

Znovu se spojujeme dohromady, odpověděl Železný Medvěd.

Kdo to dělá?

Sands. Necítíš to? Jako prasklý magnet, který se zase slepuje…

Pěkné přirovnání. Ale stále nechá… Ach!

Ploze ex. Im ezolp.

popel padající zpátky do ohniště, plamen podél pres noc sahající k východu mozkoduha čtyři obsahující se zase spojují jaro se probouz zpod zimě sníh mrz vězní vlhkost světlá kola uprstřd vody tekcí ruiny s przdnm očima stojí před nožorukýmčlověkem a skálonosná bestie ztracená na starobylém místě přichzí nekonečně roztahujíc myslozáclony antireal ity podl a mmo hmotu a sence a nad ohňoplamen vodotok a výbuch mají spachovdlo na toaletě světa a nechť ve spirále přetn moc pod mořem nocodlivu umění vplnuje člověkostín ve svtě sinů kde putuje a mjí ohňoplamen jámy jako krv zase sahající po člověkoformě za sebe

plamen podél

ploze

Stojí na pokrčených nohách s nožem v ruce. Pomalu ho v ní otáčí, pohupuje s ním, zvedá ho a zase ho nechává klesnout. Zelená záře uvězněná ve fasetách oka zlověstně bliká. Bestie dělá další krok.

Cítí na tváří drobné kapky deště. Nezpozoroval, kdy zase začalo pršet. Teď déšť houstne víc a víc.

Ještě jeden krok…

Jeho pravá ruka sahá ke kování opasku a silně ho sevře. Billy se otáčí, natahuje dopředu levou ruku. Stále pohybuje s nožem.

Ještě jeden krok…

Bestie vyplazuje jazyk a hned vzápětí ho zase schovává. Něco tady nehraje. Rozmar? Druh pohybu? Ledová nepřítomnost projekce pocitů během kontaktu?

Ještě jeden krok.

Stále ještě příliš daleko, aby skočila, konstatuje. Pomalu obrací trup. Pouští se kování opasku a přesouvá ruku dále doleva. Maskuje pohyb záhyby své bundy, pozicí těla. Čte teď Kočka v jeho mysli? Aby ji zaplnil, bezmyšlenkovitě začíná zpívat píseň Cesty Blahořečení. Něco v jeho nitru ji přebírá. Volně plyne z plic. Pocity, které jsou s ní spojeny se objevují bez jakéhokoliv odporu a zábran.

Ještě…

Hned. Brzy zaútočí. Jeho pravá ruka se dotýká rukojeti tazeru. Prsty pomalu objímají pažba

Téměř…

Ještě dva kroky, rozhoduje se.

Jeden…

Přichází čas podřezávání hrdel…

Dva.

Vytahuje zbraň a střílí. Střela zasahuje cíl a bestie znehybní.

Odhazuje tazer, přendává si nůž do pravé ruky, skáče dopředu.

Zastavuje se několik kroků před svým protivníkem, protože ten se začíná rozplývat a přeměňovat se v páru. Za chvíli zmizí. Opar vytváří malý mrak visící necelé tři metry nad zemí. Sklání ruku s nožem a dívá se.

Mrak jako dým odplouvá na levou stranu, k velké hromadě kamení, která zde zbyla po lavině.

Pěkný fígl.

Nejsem bestií, kterou jsi zabil. Jsem tím, koho nikdy nezničíš. Já jsem všemi tvými strachy a také porážkami. Teď jsem mnohem silnější, protože přede mnou utíkáš.

Neutíkám. Šel jsem po stezce.

Po jaké stezce? Viděl jsem jen tvé stopy.

Byla to právě ona stezka, která mě sem zavedla. Myslím si, že já jsem příčinou tvého příchodu.

Dým nehybně visí nad hromadou kamení.

Samozřejmě. Jsem tou částí tvého já, která tě zničí. Příliš dlouho ses mě zříkal.

Dým se pomalu začíná měnit v novou bytost.

Nezříkám se tě. Pochopil jsem svou minulost a našel jsem klid.

Pozdě. V podmínkách, které jsi mi vytvořil, jsem získal vlastní autonomii.

Tak se deautonomizuj. Vrať se tam, odkud jsi přišel.

Postava nabývá lidských rysů.

Nemohu, když ses smířil s minulostí. Jako Kočka mám teď jen jednu funkci.

Kočka je mrtvá.

…A nemám smysl pro humor.

Postava nabývá stále zřetelnějších rysů. Billy se dívá na svého dvojníka, stejně oblečeného jako on, držícího v ruce tentýž nůž. Dvojník se na něho dívá a usmívá se.

Co tě tak rozveseluje?

Těším se svou jedinou funkci.

Billy zvedá nůž.

Jeho dvojník se otáčí a skáče doleva, přistávaje na druhé straně hromady kamení. Billy běží kolem ní, ale když dorazí na ono místo, jeho protivník je už připraven. Volnou rukou si otírá čelo. Stále prší. Naklání se dopředu, natahuje ruku, nízko nad zemí, na pokrčených kolenou. Tamten to dělá také.

Billy couvá dozadu, když tamten vyráží dopředu. Pak uskakuje doprava, dělá obrat. Začíná kroužit dokola. Rychle prozkoumává zem pod svýma nohama v naději, že se mu podaří dostat protivníka na nějaké kluzké místo. Billy se chrání levým ramenem a provádí výpad na protivníkovo břicho. Ostří jeho dvojníka protíná rukáv jeho bundy a zraňuje jeho ruku. Je přesvědčen o tom, že jeho nůž vnikl hluboko do těla jeho protivníka. Ten však nereaguje. Billy nevidí, že by krvácel.

„Začínám ti věřit,“ říká nahlas a cítí, jak jeho vlastní krev mu prosakuje rukávem. „Možná, že tě opravdu nemohu zabít.“

„To je pravda. Ale já mohu,“ odpovídá tamten. „A také tě zabiji.“

Billy odráží ostří, roztíná tvář svého dvojníka. Žádná rána, žádná krev.

„Proč to tedy nevzdáš?“ pokládá otázku.

„Řekněme, že odhodím nůž a řeknu k čertu s tím vším…“

„Pak tě zabiji.“

„Takže ty mě zabiješ, i když budu válčit nebo ne?“

„Ano.“

„Tak to budu raději bojovat,“ říká Billy a opět útočí, odráží údery, zadává rány zespodu i shora, krouží kolem svého protivníka.

„Proč?“

„To je taková tradice bojovníků. Konec konců, proč ne? Poblíž není nic zábavnějšího.“

Couvaje před dalším útokem svého dvojníka, Billy se málem převrací na záda. Do nohy ho zasahuje kámen velikosti jablka. Opět získává rovnováhu, lehce ho odsouvá na bok jako rušivý element. Pak začíná slepě útočit, rozdává rány napravo i nalevo, zadržuje nápor tamtoho. Ustupuje krok zpátky, nastavuje nohu, ano právě tak…

Kopne z celé síly, přímo do svého dvojníka. Kámen vylétne jako z praku a zasahuje pravé koleno jeho protivníka.

Jeho dvojník se ohýbá a spouští dolů ruku s nožem. Jeho hlava klesá do lákavé polohy. Billy se rozpřáhne a krátkým švihem zasahuje jeho spodní čelist.

Jeho dvojník dopadá na levý bok. Billy kope do jeho ruky s nožem. Jeho bota zasáhla cíl. Nůž vyletí jeho dvojníkovi z ruky a naráží do skály. Billy se vrhá na svého protivníka ležícího na zemi. Zvedá nůž, aby mu zasadil zdrcující ránu.

Když už sahá po jeho krku, protivník bleskurychle sevře svými prsty jeho zápěstí. Ruka znehybní, jako kdyby narazila na stěnu. Jeho stisk je zdrcující. Pak se zvedá pravá ruka jeho dvojníka a on ví, že ho za chvíli chytí za krk.

Dává další úder do jeho spodní čelisti. Sevření jeho zápěstí trochu povolilo. Znovu a znovu zasypává údery pěstí protivníkovu tvář. Pak pod sebou cítí jakýsi pohyb. Jeho protivník skrčuje nohy, ohýbá se a pomalu začíná vstávat, zvedaje tím také Billyho. Znovu a znovu zasypává ránami protivníkův obličej, ale bez viditelného efektu.

Velká síla tam toho je oba staví na nohy. A pak se zase začíná zvedat ta strašná pravá ruka. Billy ji jen s největším úsilím chytá za zápěstí. Tlačí ji od sebe, jak to jen jde, ale nedokáže přesunout ruku, ve které drží nůž.

A pak jeho levá ruka pomalu ustupuje pod náporem tamtoho.

Jeho pravé zápěstí ho bolí tak silně, jako kdyby mělo každým okamžikem prasknout.

„Jste pěkně silní, vy zkurvení chindi,“ říká Billy.

Jeho dvojník chrčí a zatíná prsty. Billy mu zasazuje kopanec do rozkroku. Jeho protivník zasténá a sklání se. Billyho nůž se snadno přesouvá z jedné ruky do druhé. Ale když se jeho dvojník láme v pase, vidí Billy nad něho, za jeho záda. A pomalu začíná zpívat píseň, kterou ho naučil stařec: žádost o příchod Ikneetsa, Velkého Hromu. Vzpomíná si, že jednou přenesl moc a sílu z kresby v písku do své dlaně.

Dívá se…

Nejdříve tam, kde stojí totem: tytéž černé tváře dole; nyní však ona mlhavá forma na jeho vrcholu nabrala na výraznosti a hoří nepozemským jasem. Usmívá se na něho.

Jak vidím, zahrál sis. To je dobře, zdá se mu, jako kdyby říkal.a A pak totem roste, už dosahuje až k nebi…

A pak třpytícího se oblouku duhy zářícího nyní výraznými barvami na obloze.

Nayenezgani nasazuje tětivu ke svému obrovskému luku. Bere do ruky šíp, lehce natahuje tětivu a zvedá luk. Tmavý stín padá dolů a usedá na rameni Nayenezganiho.

Jeho dvojník skrčuje a natahuje prsty. Nůž vypadává z Billyho ruky. Cítí krev tekoucí po jeho ruce. Pomalu ho začínají opouštět síly. Jeho protivník ho pomalu přetahuje na sebe. Ale stále mumlá slova písně, vzývá…

Pak se vznáší do velké výšky. Postava na vrcholu, nyní to je od hlavy až k patě muž, zvedá pravou ruku a levou natahuje směrem k němu. Stále blíž…

Údery bubnu jsou stále hlasitější a stále rychlejší…

Řehtačky hučí jako kroupy padající na zem.

Navzdory své snaze odstrčit od sebe svého dvojníka, ten necouvá a chytá Billyho do drtivého sevření. Ale dusící se Billy stále chroptí slova písně.

Nayenezgani natahuje tětivu svého luku až na doraz a rychlým pohybem levé paže vypouští střelu.

Svět exploduje výbuchem jasnějším než slunce. Právě v tomto okamžiku Billy ví, že se spojil se svým dvojníkem a že jeho dvojník se spojil s ním, že se spojil s tím, co bylo od něho odděleno, že jednotlivé, ztracené kousky jeho vědomí se vrátily, složily se zpátky, že zvítězil.

A to je všechno, co ví.

Čtvrtý den

Disk IV

„JSEM NEVINEN“,

TVRDÍ POČÍTAČ STÁTNÍ BANKY

NOVÉHO SKOTSKA

OBCHODNÍ DOHODA SE STRAGIÍ KRÁTCE

PŘED SVOU RATIFIKACÍ

DELFÍNI SOUHLASÍ SE SMÍREM

Z ÚVŽ ZMIZEL METAMORF

* * *

Nyní kráčíš svou stezkou zcela sám.

Nevíme, kým ses stal.

Nevíme, z jakého jsi kmene.

Ted, od nynějška, od teď jsi něčím, co není

z tohoto světa.

* * *

NEWYORŠTÍ FILHARMONICI PŘIPRAVUJÍ

PREMIÉRU SYMFONIE „LEVIATHAN“

Charlie, starý keporkak obývající Lagunu Scammon, vyslechne první orchestrální provedení své kompozice díky propojení satelitárního přijímače se soustavou podvodních reproduktorů s věrným přenosem zvukového signálu. Charlie sice odmítl komentovat průběh prvních zkoušek, ale přesto budil dojem

TAKSTONICI OPĚT UTOČÍ

Po vylovení kulkami prošpikovaného těla vůdce jejich klanu z řeky East River bylo jen na krátkou dobu zabráněno další eskalaci potenciálně výbušné situace

VULKANICKÉ BOMBY NA SVAZÍCH KRÁTERU

PŘÍČINOU PANIKY

UPOZORNĚNÍ PRO CIZINCE

Dva cizinci z Jetaxu-5, jejíž civilizace je známa svým excentrickým smyslem pro humor, se přiznala, že

GENERÁL PŘIJAL NOBELOVU CENU MÍRU

* * *

konečně dorazil na otevřené prostranství. Opřel se zády o skálu a ponořil prst do krve. Natáhl ruku

* * *

ZMENŠENÍ POČTU HEJN JEŘÁBŮ VOLAVÝCH

Povolení k odstřelu mají snížit počet nadměrného vzrůstu počtu jedinců v hejnech kdysi velice vzácných jeřábů volavých, kteří nyní začínají být velkým problémem.

„Při takovém kraválu není možné usnout,“ stěžují si obyvatelé

ZEŠÍLIVŠÍ TOVÁRNA NIČÍ PRODUKCI

UŽ TÉMĚŘ OSM HODIN ODRÁŽÍ ÚTOKY

NÁRODNÍ GARDY

PROPUŠTĚNÝM RUKOJMÍM NEHROZÍ ŽÁDNÉ

NEBEZPEČÍ

* * *

Jeden starý děda z Antil

do ventilku svý sexpanenky whisky nalil

Pak jen křičel a vyl,

jako kdyby už neměl sil

a tolik rozkošných chvil s ní neprožil.

* * *

POČÍTAČ-LÉKAŘ OBVINĚN ZE ZANEDBÁNÍ

POVINNOSTI

ČERNÁ DÍRA NA AUKCI

V Sotheby Park Bernet, příští středu

DEŠTIVÉ JARO NA CELÉM ÚZEMÍ STÁTU

mu padá vedle hladiny adále podzem za potokohněm zhry sušné ale flšné och sands spojující každého se sandsem sands sands písek řesýpcí hodný odměřují dny rulety zapal oheň adále napřč úzkými tunely bytí kráčíme potokoheň rozděluje role stát nové sny, že by se moci dotknout šamana pod amuletem potokohně přes hnanévětrem dni adále stav nalezení opět znova přes čočky ohněpovodně vědomí oběti získává deštěvlhkost sněhozávan větrovýpad ůderoden nožopíchnutí vylitíohně jsou vědomi obětí a lovců krajina snemohraničená od vrcholu mysli přes srdce hvězd aby utišit rychlost rozkvétání věčnoběhu vždyběh vždy první skk a zblsk blesku žertozřeni vždytekutý ohňojotem rozděluje části navždy a padá

Mercy Spenderová se probudila. Měla chuť dát si šálek čaje a zajit si na psi dostihy. Divný nápad. Zavolala Fisherovi a poprosila ho, aby jí dělal v jídelně společnost. Pak se osprchovala, učesala a poprvé od doby, kdy přestala hrát, pomyslela na make-up.

Fisher se právě prohrabával ve svém vědomí, pozastavuje se nad tím, zda by se k jeho iluzím přece jen nehodilo trochu noblesy. Kdy byl naposled na nějaké výstavě? Prohlédl si svůj odraz v zrcadle. Neměl by nosit raději delší vlasy?

Za oknem se pomalu probouzel nový den. Venku tál sníh, všude kapala voda. Zpíval si nějakou melodii… Železného Medvěda, vzpomněl si za chvíli. Nemá špatný rytmus…

Alex Mancin se rozhodl schovat se v klášteře, o kterém slyšel v Kentucky. Trh s akciemi se bez něho nezhroutí. Psi budou krmeni a hlídáni dozorcem, tím bídným zkurvysynem. Byli přece tak hloupí.

Železný Medvěd se protáhl bokem úzkou průrvou zasypanou kamením. Stále zřetelněji rozeznával stopy před sebou, možná, že ještě lépe, než během těch už dávno zapomenutých dní v Bráně Arktiky. Nyní, když vstoupil do kaňonu, cítil, že se blíží konec jeho cesty.

Nezůstal stát, aby si prohlédl ruiny, ale mířil přímo na místo, kde spálené kráviny a udusaná země svědčily o tom, že zde došlo k boji. Když tam dorazil, dřepl si a dlouho zůstal v podřepu, pečlivě si prohlížeje stopy na zemi. Úlomky tyrkysu, zaschlá krev. Ať zde došlo k čemukoliv, muselo to být více než drsné…

Konečně vstal a vydal se nalevo, směrem k ruinám. Něco k nim bylo přivlečeno nebo něco se k nim připlazilo. Otevřel svou mysl a důkladně si to místo prosondoval. Nic však nenašel.

Přicházel k ruinám a v jeho mysli vznikaly nevýrazné obrazy. Byl tady jako část bytosti vytvořené Sandsovým vědomím v roli neobvykle symbolické postavy. Cítil emise telekinetické síly, pamatoval si výbuch. Ale pak už nic. Byl odstrčen, ponechán o samotě, aby šel po stopách.

…A pak ho uviděl, sedícího pod stěnou u rohu zřícené budovy. Nejdříve nevěděl, zda ještě dýchá, i když měl otevřené oči a díval se přímo na něho.

Když k němu přišel blíž, uviděl piktogram, který Zpěvák namaloval svou vlastní krví na stěně budovy. Byl to malý kruh a v něm dvě malé kapky, těsně vedle sebe, asi ve dvou třetinách jeho výšky. Hned pod nimi byl malý oblouk ohnutý nahoru.

Nasávaje do sebe tento přechodný okamžik, Železný Medvěd sklonil hlavu před tím, co bylo malé, co nebylo tak časté, ale co bylo nesmírně silné. Určitě to nebude žít věčně tak jako bizon. Život je hra. Ale právě teď, v tomto okamžiku, než přistoupil blíže a prolomil kouzlo pocitů, tam něco bylo.

To něco bylo jako bizon.

Vysoko na hoře ohně

ve ztraceném městě Pradávných,

uprostřed ohně padajícího napravo

a nalevo ode mne,

přede mnou, za mnou, nahoře a dole,

jsem potkal chindi mého já

a já mého chindi.

Mohu si nyní dát jméno,

když jsem ho vsál do sebe?

Jdu duhovou stezkou.

V době ledu a ohně

ve ztraceném městě Pradávných

potkal jsem chindi svého já

stal jsem se vědomím chindi.

Putoval jsem mnoha světy.

Všude jsem lovcem.

Moje srdce bylo rozděleno na čtyři části

a rozneseno větrem.

Získal jsem je zase zpátky.

Sedím uprostřed světa

a posílám svou píseň.

Všude jsem u sebe,

všechny věd mi byly vráceny.

Kráčím po stezce svého života

a na jejím konci jsem potkal sebe.

Krása žije kolem mě.

Nayenezgani pro mne přichází

do Domu Temnoty,

odděluje od sebe čtyři změněné věci, odvrácené věci.

Lovec Soumraku si mě pamatuje,

Kojot si mě pamatuje,

Lidé Nebe si mě pamatují,

Pradávní si mě pamatují

Já si pamatuji sám sebe,

vycházeje na tento svět.

Sedím na velkém písečném vzoru,

Dinetah, tady, v jeho středu

jeho moc si mě pamatuje.

Kojot volá přes pás tmy.

Pohltil jsem sebe a získal jsem sílu.

Jsem obklopen krásou.

Přede mnou, za mnou, napravo

i nalevo

kukuřičný pyl a duha.

Bílá magie mě zvedá ve své ruce.

Tanečník ve středu všech věcí

se ke mně otáčí jako písečný démon.

Můj amulet blesku je rozbit.

Vyhlásil jsem svá vlastní práva.

Můj jediný nepřítel, moje obrozené já

je také tanečník.

Moje stezka, mé vědomí, jsou plné hvězd

ve velkém kruhu jejich obratů

k jaru. Hvězdy.

Přicházím s deštěm, jako déšť

a všechno, co roste.

Bílá magie mě zvedá ve své ruce.

Tady, ve ztraceném Lukachukai říkám:

Lov nikdy neskončí.

Cesta je krása.

Magie je silná.

Vlak duchů už tady nezastavuje.

Jsem lovec

v očích svých obětí. Když zavolám,

přijdou ke mně

z Hory Temnoty.

ČLOVĚK, JEHO CHINDI, NAVAHOVÉ A ROGER ZELAZNY

Člověk se od nepaměti střetával nejenom s tím, co ho obklopovalo, co představovalo možné ohrožení jeho existence, ale rovněž s tím, co měl a má sám v sobě: se svým druhým já.

Konečná podoba onoho binárního rozhodovacího procesu ve formě ano či ne, která paradoxně představuje řešení pomyslné rovnice charakterizující naši „svobodnou vůli“, je výsledkem úporného, intenzivního zápasu lidského dvojího já. Smysluplná a radostná existence jednotky jako takové, ať již fyzikální, chemické, biologické či společenské, je prakticky nemyslitelná. Kladný a záporný náboj, magnetický dipól, chemické vazby, pohlavní dimorfizmus a existence politických stran jsou toho pádným důkazem. I Bůh je ve své monoteistické podstatě trojjediný.

Střet protichůdných tendencí je motorem evoluce. Čím více je evoluce progresivnější, tím více je také její produkt citlivější a zranitelnější. Dochází k prudké akceleraci stále častějších a intenzivnějších změn, se kterým se člověk jako nejdokonalejší produkt evolučního vývoje jen velice těžko vyrovnává.

O tom všem, o lidské samotě, o ztrátě kontaktu člověka s jeho kořeny, o nenaplněné lásce, o hledání smyslu života, je kniha Rogera Zelazneho EYE OF CAT, ve které autor svým typickým způsobem na pozadí indiánských mýtů a legend působivě zobrazuje onen odvěký zápas, který člověk svádí sám se sebou při zvládaní záludností a překonávání překážek na oné tak dobře známé cestě zvané život. Ona cesta může nabývat mnoha překvapivě různých podob. Pro někoho to je jen sotva znatelná stezka, pro někoho dalšího zase fortelně vyasfaltovaná cesta či osmiproudá dálnice.

Střet našeho druhého já s námi samotnými byl velice častou literárně ztvárňovanou extrapolací naší existence. Za všechny autory jmenujme Dostojevského, Stevensona, Bulgakova či Lema. Roger Zelazny si pro vykreslení onoho věčného zápasu člověka s obklopujícím ho světem a se sebou samým vybral nadmíru zvláštní a naprosto odlišné subjekty: indiánského stopaře z kmene Navahů a mimozemšťana – torglinda metamorpha, mimozemskou formu života, který svými vlastnostmi (telepatické schopností, možnost libovolné změny své tělesné formace), je ztělesněním měnícího se světa kolem nás, reálného nebezpečí, které nás ohrožuje a může být příčinou našeho evolučního kolapsu. To vše Zelazny servíruje se svou typickou, opravdu perfektní literární nonšalancí a půvabem, včetně citací úvah středověkého filozofa Spinozy. Suma všech těchto skutečností je příčinou toho, že tato na první pohled zcela jednoznačná kreace science fiction překračuje pomyslný rámec vědecké fantastiky.

Zelaznyho volba telepatického, indiánského stopaře ztělesněného Billym Černým Koněm Zpěvákem z kmene Navahů byla trefou do černého. Navahové spolu s Indiány z kmene Hopi představují nejzvláštnější a nejzáhadněji etnickou entitu žijící na území Spojených států. Proč zrovna volba kladného hrdiny ve formě představitele jedné z nejprimitivnějších etnických skupin? Není nic jednoduššího – čím civilizovanější etnikum, tím větší pravděpodobnost jejího selhání. Také scenérie, ve které dochází k závěrečné konfrontaci a zúčtování, je velice působivá. Coloradské kaňony Amerického Jihozápadu na čele s Grand Canyonem, jsou bezesporu nejpůsobivější, nejkrásnější a také nejnebezpečnější místo naší planety, nádherné synonymum všeho toho, co nás obklopuje a s čím se neustále střetáváme: drsný, hrozný, mnohdy nesnesitelný, ale navzdory tomu všemu neskutečně krásný život, skrz naskrz jen náš a jen jeden jediný.

Každá z mnohobarevných vrstev skal coloradských kaňonů je barvou epochy geologického času Země. Skály coloradských kaňonů jakoby říkaly: „Jsme barvou planety Země.“ Při pohledu z vesmíru je naše Země příjemně modrá a zelená. Má chladivou modř jezer a moří a sytě zelený háv. Ale v oblastí coloradských kaňonů je Země zbavená svých moří i zeleného hávu. Tady leží nahá pod spalujícím sluncem, zbavená svého pozemského těla z půdy a hlíny, tady je jen její skalnatá kostra, neuvěřitelně stará a zcela odhalená. Některé z těchto skal jsou staré 2 miliardy let.

Coloradské kaňony se rozkládají na ploše 130 tisíc čtverečních mil, v samém srdci Jihozápadu Spojených států, v jižním Utahu, severní Arizoně a velkých částech Colorada a Nového Mexika, většinou na vyvýšině zvané Coloradská plosina. Salt Lake City na severu, Las Vegas na západě, Phoenix na jihu. Velká města jsou odtud velmi daleko. Tímto územím protéká řeka Colorado a její přítoky. Kolem těchto vod se rozkládá 14 národních parků a chráněných přírodních oblastí. Nejznáměji z nich, Grand Canyon, je jedním z divů světa. Bryceův kaňon – země fantastických skalních útvarů, Canyon Lands – tady se schovávali bandité a zloději dobytka, Capitol Rive – tady Mormoni přeměnili poušť v zahradu, Archives – rozlehlé oblouky vytesané erozí, Zion – mohutné skalní pilíře obklopující strmé rokliny. A nakonec Monument Valley ježící se přírodními mrakodrapy.

Nezdá se vám to nějak povědomé a známé? Coloradské kaňony jsou známé každému, kdo kdy viděl nějakou kovbojku. Známé jako snímky z rodinného alba. Při pohledu na ně máte pocit, že jste už tady byli. Ano, byli. Byli jste tu s Henrym Fondou a Johnem Waynem. Byli jste tu, protože Monument Valley je místo, které režisér John Ford s neomylným zrakem přeměnil v krajinu snů pro celý svět, v devíti z nejlepších westernů, které kdy v Hollywoodu vznikly. Monument Valley bylo také představeno Ridleyem Scottem v jeho filmu Thelma & Louisa z roku 1990 jako čistá, nedotčená divočina. Herci se na čas stali součástí jeho několika mil dlouhých stínů.

Ale nejdéle vrhali své stíny na toto údolí Navahové. Ti jsou jeho duší. Dodnes chovají svoje stáda ovcí a koz tak, jak to dělali před staletími. Vlnu ovcí spřádají a tkají způsobem prověřeným staletími. Jejich ozdoby odrážejí tyrkysové nebe. Vzory na jejich pokrývkách zrcadlí tvary a barvy náhorních plošin. Uctívaní předkové těchto Indiánů se vynořili z mlh západní Sibiře, překročili Beringovu úžinu a po celá staletí postupovali na jih, z arktického severu do teplých oblastí jezer a deštných lesů. Před asi pěti staletími přišli do vyprahlých plání v oblasti coloradských kaňonů. Byli to tvrdí lidé, zocelení staletími migrace. Stali se z nich piráti pouště. Nejprve napadali sídla a obydlí sousedních usedlých Indiánů, po příchodu conquistadorů se stali nájezdníky, kteří kradli koně, dobytek a ovce. Potom, v šedesátých letech minulého století, se přímo střetli s bělochy – bellicanos postupujícími na západ. Toto byla jejich posvátná půda, byli odhodláni za ni bojovat. Americká armáda vyslala proti nim jistého Kita Carsona – drobného indiánského zběha s rychle pálícími kolty. Navahové bojovali ze všech sil, spolu se svými vůdci – Barbonsitem, Ganadomuchem a nejslavnějším navajským náčelníkem Manuelitem. Manuelitovou strategií bylo ukrývat se v divokých kaňonech a zasazovat rychlé údery. Carsonovou strategií bylo spalovat úrodu Navahů, jejich sady a domovy. Po čtyřech letech začali Navahové hladovět. Mohli si zvolit mezi kapitulací a smrtí hladem. Jako jeden z posledních se vzdal Manuelito. Připojil se k dlouhému pochodu do vězení v Novém Mexiku. Cestou mnoho Navahů přišlo o život. Ale Navahové z Monument Valley nikdy dopadeni nebyli. Ukryli se ve svých skalách a horách a zůstali svobodní. Svobodní mohli pokračovat ve svém starém tradičním životě, chráněni a izolovaní svou rozlehlou zemí. V roce 1868 byli zajatí Navahové propuštěni a znovu se spojili s těmi svými soukmenovci, kteří se skrývali v kaňonech. Dnes je Monument Valley součástí rezervace Navahů, chráněné kmenové oblasti o rozloze téměř 25 tisíc čtverečních mil, což je největší zbylé území původních obyvatel v pevninské části Spojených států. Je to místo, kde všichni mohou, řečeno slovy Navahů, kráčet v kráse.

Dávno před Navahy se do země kaňonů přistěhovali jiní Indiáni, tzv. košíkáři – Freemontové a Anasaziové. Někteří z nich zanechali po sobě důmyslné příbytky na úbočích útesů, jako je Mesa Verde. Jiní stavěli své domovy v údolích a na vrcholcích náhorních plošin. Podél řeky Freemont se věnovala zemědělství skupina Indiánů, kteří zanechali na skalách nápisy. Nápisy vytesané do skal se nazývají petroglyfy. Nápisy namalované na skalách jsou piktogramy. V kaňonech jsou rozesety tisíce míst s prehistorickým uměním. Jedno z nejkrásnějších míst je v kaňonu Horses Shoes – Velká Galerie. Přízračné malby postav v životné velikosti vyprávějí o světě, o duchovním světě před dvěma tisíci léty. Další obrovské postavy dosahující velikosti dvou a půl metru jsou pravděpodobně výtvorem mocných indiánských šamanů. Jsou velmi složité a dobře zachované. Jsou to jedny z nejlepších příkladů amerického prehistorického skalního umění. Význam těchto piktogramů je záhadou stejně jako to, co se stalo s Indiány, kteří je vytvořili. Vše, co je o nich známo, je to, že je drsná a náročná půda přinutila přestěhovat se. Jiné indiánské kmeny se naučily z této půdy žít. Využívaly rostliny, ságo jako potravu, juku na košíky a sandály. A další kmeny živila hojnost zvěře. Dnes žijí všichni Indiáni v rezervacích. Přežili a s nimi i jejich legendy.

Když Indiáni poprvé spatřili nádherné tvarované skály coloradských kaňonů zvané húdús, pocítili velkou úctu. O jejich vzniku vypráví zajímavá legenda. Indiáni věřili, že dávno před nimi žily na tomto místě legendární bytosti – mystická zvířata, která měla moc přijímat lidskou podobu. Byla však zlá. A tak jednoho dne se mocný duch Kojot na ně rozzlobil a změnil je ve skály.

Dodnes jsou vidět na místech, kde právě tehdy byla. Některá stojí v řadách, jiná sedí, další se drží jedno druhého… Je vidět barvu jejich tváří, přesně takovou, jakou ji měla, než se změnila v kámen.

Zelaznyho opus o životě je nádherným holdem existence života jako takového a všeho, co s ním souvisí. Atributy science fiction jen umocnily tvary, obrazy a celkový dojem Zelaznyho kreace o lidských radostech a trápeních na stezce života. Život je hra i lov a člověk je jak lovcem, tak i obětí.

Odvěká otázka po smyslu života zaměstnává lidi postindustriálního věku jako žádná jiná. Hledají na ni nové odpovědi. Ty jsou téměř stejně různorodé jako charakter těch, kdo je hledají. Jejich cílem je nalézt orientaci, společenství, do něhož patří, místo v přírodě, své skutečné já, nebo také jen uvolnění. Jedni si od toho slibují větší tvůrčí či fyzické schopnosti, druzí nalezení cesty či moudrosti a pro další je možná cílem hledání samo.

Roger Zelazny stále kráčí stezkou svého života se svým chindi v patách. Na této cestě ho doprovází jeho žena, dva synové a dcera. V současné době pobývají v Santa Fe v Novém Mexiku. Ano, v Novém Mexiku, nedaleko coloradských kaňonů…

Dittmar Chmelař