Doporučeno Velkým bratrem

Antologie italských povídek SCIFI

Noční ministr

Anna Rinonapoliová

Anna Rinonapoliová (1922-1986), klasická filoložka, středoškolská profesorka, překladatelka z řečtiny a angličtiny), psala sci-fi už ve studentských letech, ale publikovat ji začala až v roce 1963. Hned první povídkou (Noční ministr – Ministro notturno) se vřadila mezi přední autory žánru. Napsala množství povídek a šest románů, sci-fi i fantasy. Noční ministr a Rekviem za vojáka (Requiem per un soldato) představují dva póly její tvorby: na jednom pólu je satira, ironie, výsměch, na druhém sentiment a morální patos. Z jejích románů jmenujme aspoň Červeného tygra (La tigre rossa), Labyrint mého pekla (Il labirinto del mio inferno) a Rytíře z Tau (Cavalieri del Tau).

„Rozumím, rozumím…“ Vrátný na něj upíral trpělivý pohled. „Jsou tři úřední postupy. Běžný, rychlý a extrarychlý. Který si vyberete?“

„Extrarychlý. Jde o velmi naléhavou…“

„Chápu. Tak to bude tudy.“

Muž vykročil naznačeným směrem, ale vrátný ho zastavil:

„Kampak? Napřed si musíte vyzvednout formulář!“

Muž si stoupl do fronty. Naštěstí před ním byli jen tři lidé. Když se dostal k okénku, spustil: „Musím mluvit s…“

„To mě nezajímá. Já prodávám formuláře.“

„Tak tedy jeden extrarychlý.“

„U vedlejšího okénka.“

„Vy mi ho nemůžete dát?“

„Neumíte číst? Nahoře je to jasně napsáno.“

„Nezdržujte, mladíku,“ rozčilovala se stařenka za ním.

Muž rychle přeběhl k druhému okénku.

„Do fronty!“ zaječel nějaký mužský hlas.

„Ale já už jsem stál…“

„Co je nám do toho?“ křikl muž na konci řady.

Zasáhl policista: „Zachovejte pořádek!“

Muž se musel postavit na konec dlouhé fronty. Jen stěží se ovládal. Konečně byl u okénka a dostal červený blanket.

„Dvanáct set lir.“

„Tak moc?“

„Tři sta za rychlost, pět set za extrarychlost a čtyři sta za kolek. Něco se vám nezdá?“

Mlčky zaplatil a rozhlédl se po volném stolku. Spěchal k němu ovívaje se červeným blanketem, usedl a kvapně se dal do vyplňování. Některé kolonky vynechával. A teď, kam? Úplně ztratil orientaci.

Celou pravou stěnu sálu pokrývala obrovská vyhláška. Měla třiatřicet paragrafů se sedmadevadesáti odstavci. Muž ji začal pročítat, ale u pátého odstavce třetího paragrafu se vzdal. Zoufale zapátral očima kolem a spatřil přepážku s nápisem Informace. A dlouhou frontu před ní. Vrátil se tedy k vrátnému.

„Prosím vás…“

Vrátný nerudně vzhlédl od křížovky. „Informace jsou tamhle,“ zabručel.

Muž se rezignovaně postavil do fronty. Za čtvrt hodiny se posunul k přepážce.

„Takhle se vyplňují formuláře? To vám při vašem věku ještě nedošlo, že…“ Úřednice letěla pohledem po kolonkách s takovou rychlostí, že muž pochyboval, jestli to vůbec čte.

„S touhle přesností a pečlivostí můžete řídit leda tak dětskou lodičku,“ utrousila.

„Tak? A víte vy, kdo jsem?“ vykřikl muž: snažil se vytáhnout z knoflíkové dírky hodnostní odznak a ukázat jí ho.

„Jen se uklidněte. Odznak mě nezajímá, dnes je důležitý každý. Nemám času nazbyt. A když jste si to špatně vyplnil, tím hůř pro vás.“ Se škodolibým úsměvem mu blanket vrátila.

Muž začal zmateně pobíhat po sálu. Samou zlostí zapomněl požádat o informaci. V ústí jedné z chodeb seděl úřední poslíček. Muž se k němu rozeběhl jako k záchraně.

„Promiňte,“ oslovil ho, ale chlapec nereagoval. Něco psal.

„Promiňte…“ Muž si všiml, že poslíček vyplňuje tiket kosmické sazky. Rozhodl se předstírat zájem. „Vy také sázíte? Máte na to nějaký systém?“

Poslíček zvedl hlavu. „Co myslíte? Vyhraje Andromeda nad Kentaurem?“

Muž se zamyslil. „Jsou to lodě stejné třídy. Musel bych znát složení jejich posádek.“

„Jeden můj kamarád vymyslel vědecký systém. On před časem sloužil u kosmické policie.“

„Před jakým časem?“

„Před sedmi lety.“

„To už je dlouho. Kdybyste chtěl, mohl bych se informovat…“

„Opravdu?“ Poslíček se na něj zpytavě zadíval. „Vy jste kosmonaut?“

„Kapitán Vladimír Clarcke.“

„Nikdy jsem o vás neslyšel. Ve kterém družstvu hrajete?“

„Nehraji. Jsem kosmonaut z povolání. Poslyšte, kam bych měl odnést tenhle dotazník?“

„A zastavíte se u mě, až budete hotov?“

„Určitě. Taky jsem fanoušek. Ale co s tím dotazníkem?“

„Pojďte.“ Vedl ho chodbou. Otevřel dveře. Za nimi se objevilo schodiště. „První patro, číslo patnáct.“

Kapitán vyšel do patra. Našel číslo patnáct a zaklepal. Otevřela mu tmavovlasá žena v bílém plášti, vytrhla mu z ruky formulář a ukázala na židli.

„Vaše doklady,“ řekla stroze.

Podal jí je. Žena je i s dotazníkem zastrčila do žluté obálky a začala ji nadepisovat.

„Jak se jmenujete?“

„Dal jsem vám doklady.“

„Jak se jmenujete!“

„Vladimír Clarcke.“

„Co je jméno a co je příjmení? Dnes už se v tom člověk nevyzná.“

„Clarcke je příjmení,“ odpověděl Clarcke rezignovaně. „Poslyšte, jde o velmi naléhavou záležitost. Já…“

„Nemá smysl vyprávět to mně. Červený blanket mluví sám za sebe. Lékař vás přijme, hned jak bude volný.“

„Lékař? Co s tím má společného lékař?“

„Vy mě ale udivujete! Mohla bych být vaše matka, poslechněte mě. Tak hloupou otázku už nikomu nedávejte. Uvědomujete si, kolik lidí sem chodí s nesmyslnými požadavky? Naše oddělení je nezbytné, jinak by se ti maniaci nedali vyřadit.“

„Ale já…“

„Ani nevíte, kolik bláznů se sem dere.“

„Pochopte, že já…“

„Uklidněte se. Vaše rozrušení by mohlo ovlivnit psychotechnickou zkoušku.“

„Ale já…“

Nedalo se nic dělat. Zdravotní sestra odešla, aniž mu dala možnost dokončit větu.

Téměř ihned se však dveře opět otevřely a sestra ho s úsměvem pozvala dál.

Kapitán vstoupil a hned se obrátil k lékaři: „Pane doktore, já…“

„Všechno chápu,“ přerušil ho psychoanalytik. „Semhle se posaďte. Udělejte si pohodlí. Jistě už máte nějakou zkušenost s testy.“

„Ano. Právě jsem chtěl říci, že…“

„Ovšem. Jen se už posaďte. Před vámi na stěně jsou hodiny. Po každém dokončeném testu zaznamenejte čas. Hotové testy se vkládají do otvorů těchto skříněk. Jsou tu tři, jak vidíte. Modrá, červená a žlutá. Modré papíry patří do modré skříňky, červené do…“

„To je mi jasné,“ skočil mu Clarcke do výkladu, „ale já…“

„Máte neomezený čas,“ ujistil ho doktor.

„Ale já nesmím ztratit ani minutu! Jde o nesmírně důležitou věc!“

„To říkají všichni. Ale vysvětlovat něco mně, to je zbytečné. Jsem jenom lékař. Klidně se pusťte do práce.“

Lékař odešel. V první chvíli měl kapitán chuť na všechno se vykašlat a utéct, brzy se však vzpamatoval. Jeho zpráva je příliš závažná. Nutně musí mluvit s ředitelem. Když se to neobejde bez testů, co se dá dělat.

Když se v onom vzdáleném roce 1960 ukázalo, že jeden elektronický mozek zvládne sám za čtyři dny práci, na kterou osm set účetních potřebuje celý měsíc, byrokracii zachvátila panika. Z obavy, že bude zničena, rychle ovládla elektronická zařízení a rozvinula kolem nich tak bouřlivou činnost, že bylo nutné počet úředníků zdvojnásobit. Vyrozumět o něčem ředitele ministerstva meziplanetárních záležitostí bylo možné dvěma způsoby; poslat dopis, nebo mu to sdělit osobně. Kapitán psal, ale nedostal odpověď. Před třemi dny poslal svého druhého pilota Juaréze, avšak Juaréz zmizel. Teď přišel sám a už ztratil aspoň hodinu.

Vztekle se vrhl na testy. Už jich zvládl bezpočet, tak snad bude brzy hotov. Takže honem; zajíc v labyrintu. Kudy musí běžet, aby se dostal k trávě? Tudy… Špatně! Čert vem zajíce! Druhý test, vyjmenujete přístroje na palubní desce, nic snazšího. Potom přišly dlouhé řady číslic, stále menších a menších. Měl podtrhat stejné hodnoty, také nic složitého. Tahle a ta a ještě tahle… Do háje, zas to popletl. Ať si ty testy strčí za klobouk, páni psychologové. Závisí snad na nich jeho povýšení?

Bez přemýšlení vyplňoval jeden test za druhým a pak je všechny nacpal do barevných schránek. Sám sebou spokojen, zaklepal na dveře. Sestra ho uvedla do čekárny.

Kapitán se usadil do měkkého křesla a snažil se zachovat chladnou hlavu. Začal myslit na svou ženu Marii… A kouřil jednu cigaretu za druhou. Uplynula hodina. Vyskočil a vrhl se ke dveřím.

„To je zbytečné,“ poznamenal muž, který seděl v sousedním křesle. „Čekat musíme všichni. Ještě štěstí, že vynalezli superrychlé elektronické mozky, jinak bychom tady shnili, než by se nás uráčili přijmout!“ A ukázal na ostatní čekající, čtyři muže a jednu ženu. Všichni s povzdechem obrátili oči ke stropu.

„Úplné šílenství,“ zabručel Clarcke.

„Byrokracie,“ řekl elegantní starý pán, který si přidržoval na kolenou obrovské desky.

Potom Clarcka zavolali. Starý pán zbrunátněl a rozhořčeně protestoval: „Dovolte mi zdůraznit… To je nespravedlnost. Protekce!“

„Musí opakovat testy,“ přerušila ho sestra. „Všechno popletl. Červené blankety strčil do žluté schránky a žluté do červené. To se nestává. Doktor je z toho celý pryč.“

Uvedla kapitána k jinému lékaři a ten mu několik minut vytýkal nedbalost.

„Tak dost!“ vykřikl Clarcke. „Nedám se už týrat vašimi testy! Jsem důstojník z povolání, kapitán v činné službě. Všechny testy jsem dávno absolvoval!“

Lékař otevřel žlutou obálku. „Správně,“ řekl. „Jste důstojník a povinnost podrobit se testům pro vás neplatí. Co zas tenhle doktor Piacenza…“

„Co teď mám dělat?“

„Nepříjemná situace, skutečný malér.“ Lékař nervózně ťukal prsty po obálce. „Řekl jste doktoru Piacenzovi, že jste důstojník?“

„Nepustil mě ke slovu.“

Lékař se na něj pochybovačně podíval. Pokrčil rameny. Zvedl telefonní sluchátko a vytáčel číslo. Přitom bručel: „Ať si láme hlavu primář! Pošlu vás rovnou k němu.“ Vysvětlil primáři situaci a kapitánovi dal obálku s doklady, aby ji odnesl do čísla dvacet sedm.

Primář si ho nevraživě změřil: „Jak jste dokázal udělat takový zmatek?“

„Já ne! Nikdo mě nenechal ani otevřít pusu! Poslyšte, já už nesmím ztrácet čas. Okamžitě musím mluvit s…“

„Kam spěcháte, to mě nezajímá. Stala se chyba a to je v mém oddělení nepřípustné. Vaše testy už zpracovává elektronický mozek. Vysvětlete mi, co jste v nich napáchal.“

„Vůbec nic!“ Kapitán zvýšil hlas. „Celé dopoledne lítám z oddělení do oddělení… A pak že osobní návštěva urychlí postup!“

„Kdyby každý dodržoval vyhlášku, za hodinu by bylo všechno vyřízeno. A zatím si ji nikdo ani nepřečte. A dokonce se tím chlubí! To je asociální jednání, vážený pane!“

„Kapitán!“ vykřikl Clarcke.

„Uklidněte se.“ Primář byl zřejmě zaražen. „V činné službě?“

„Ovšem.“

„Proč jste to neřekl hned? Jste volný, můžete jít. Nejen váš, ale i náš čas je drahý, milý kapitáne. Tady máte své papíry.“

Kapitán vzal obálku a rychle vyběhl na chodbu, aby snad nepodlehl nutkavému přání dát primáři na pamětnou. Brzy našel poslíčka a pověděl mu o svých nesnázích.

„Máte pravdu, kapitáne. Je tu pěkný chaos. Každé oddělení se snaží shodit všechna ostatní. Žádná spolupráce. Ale já to teď vezmu do ruky. Dejte mi svůj dotazník.“

Červený dotazník samozřejmě zůstal v psychotechnickém oddělení.

„Zpátky ho nedostaneme, ani kdybychom prosili. Všechny blankety jsou očíslovány. Jděte si raději pro nový. Pak přijďte za mnou. Půjdeme na oběd a přitom mi povíte něco o těch záhadných kosmických motorech.“

Clarcke vystál další frontu, vyplnil dotazník a vrátil se k poslíčkovi.

„Proč extrarychlý? S tím chodí všichni! Lepší je obyčejný, věřte mi.“

Kapitán už byl skoro na dně, přesto se dopotácel k okénku, koupil žlutý formulář, vyplnil ho a znovu šel za poslíčkem. Ten ho odvedl do prvního suterénu, kde stály tři fronty sunoucí se zvolna k přepážkám. Pohled na ně vyvolal v Clarckovi slepou zuřivost. Celé dopoledne pryč, a on je znovu na začátku!

„Vidíte?“ řekl poslíček triumfálním tónem. „Před žlutou přepážkou stojí sotva dvacet lidí! Postavte se tam, já za chvíli přijdu.“

Kapitán poslechl. Všude kolem chmurné tváře, sem tam se někdo s povzdechem obrátil k sousedovi.

„Příště si s sebou vezmu oběd,“ stěžovala si nějaká žena.

„Proč? Je tu jídelna.“

„Ovšem! Vy asi nevíte, že musíme čekat ve druhém suterénu, až nás zavolají?“

Na to Clarcke nepomyslil. Jeho vztek se změnil v obavu, že to zavolání zmešká.

Sotva se obrátil od přepážky, viděl, jak na něj poslíček mává. „Jdeme, kapitáne!“

„Teď musíme rychle do druhého suterénu!“

„Nebojte se. Máme přesně hodinu času.“

V jídelně kapitán jakžtakž odpovídal na poslíčkovy otázky. Poslíček se přitom ládoval, využíval toho, že je Clarckovým hostem. Za hodinu pak sešli do druhého suterénu a čekali na vrácení formuláře. Oběd dodal kapitánovi nejen energii, ale i novou naději. Rozhodl se, že se domůže audience za každou cenu, i kdyby měl celé ministerstvo vyhodit do povětří.

„Nestrkejte se, však vás zavolají,“ ozvala se tlustá žena, nejspíš vdova po úředníku zdolaném prací.

Konečně zaslechl své jméno. Prodíral se kupředu mezi protestujícím davem, uklidňovaným vzdálenějšími čekateli. Do vřavy zasáhl policista: „Ticho!“

Kapitán dorazil k robotovi.

„Rychle,“ zachřestil robot. „Už vás volám několik minut.“

„Nemohl jsem se protlačit!“

„Honem! Váš osobní průkaz!“

Clarcke strčil průkaz do horního otvoru a ze spodního vypadl jeho formulář. Schodištěm vpravo se valila záplava lidí, všichni drželi formuláře. Kapitán se k nim přidal. Mechanický hlas monotónně opakoval: „Modrý blanket druhé schodiště, červený blanket třetí schodiště, žlutý blanket první schodiště, modrý blanket…“

Na chodbě mu zřízenec vytrhl formulář z ruky a ukázal do čekárny. Clarcke se k ní vydal a vtom zahlédl člověka s utrženým límečkem, jak toporně kráčí opačným směrem, pohled vytřeštěný, třesoucí se ruce… Byl to Charrier, třetí pilot.

„Charriere!“

„Kapitáne…“ Muž se zakoktal. „Našel jsem Juaréze, ale hned nás rozdělili. Dělali mu narkoanalýzu… Mně ji taky chtěli…“

„Co je s ním?“

„Uvázl v psychotechnickém oddělení. Protože zuřil.“

„S kým se mu podařilo promluvit?“

„S nikým, kapitáne! Chtělo by to paprskomet, aby člověka vůbec někdo vyslechl. Juaréz možná opravdu zešílel; tři dny se snažil něco vyřídit a kdo ví, kde skončil! I mně už občas bzučí mouchy v mozku. A když si pomyslím, že Juaréz chtěl zabít dvě mouchy jednou ranou a vyřídit si ještě povolení k sňatku… Ach, ach!“ Charrier se rozvzlykal.

Clarcke ho chytil za paži a zatřásl s ním: „Jedl jsi dnes, Charriere?“

Mladý důstojník se poněkud vzchopil. Zčervenal, prohrábl si zcuchané vlasy a snažil se zapnout límeček.

„Promiňte, kapitáne. Ještě jsem nejedl.“

„Tumáš. Poslíček mi vnutil housky a dobře udělal.“ Kapitán mu podal plný sáček. „Jez. Pak mi všechno vysvětlíš… Takže Juaréz se tu potlouká už tři dny a já myslil, že je někde na flámu… A co tady vlastně děláš ty? Jsi snad už ženatý, nemýlím-li se.“

„Hledal jsem vás! Honí mě z jedné kanceláře do druhé. A kdybyste byl neudělal ten bengál v psychotechnickém oddělení, byli by do mne nacpali narkotika jako do Juaréze. Ale sotva uslyšeli vaše jméno, vykopli mě. Skoro doslova. Jak jste je dokázal přitlačit ke zdi?“

„O tom později. Ještě jsi mi neřekl, proč jsi mě hledal.“

„Propána!“ zděsil se Charrier. „Tady člověk zapomene na to nejdůležitější! Torrente se už úplně probral, kapitáne. Potvrdil všechno, co vykřikoval v deliriu. Lékař mi pro vás dal záznam jeho výpovědi.“

Kapitán sáhl po dokumentu; události se řítily, situace hrozila katastrofou, a jim se dosud nepodařilo ani se ohlásit!

„Vladimír Clarcke,“ ozvalo se a kapitán sebou trhl.

„Konečně! Pojď se mnou, Charriere.“

„Tenhle pán nemůže dovnitř,“ řekl zřízenec.

„Poručík Charrier půjde se mnou!“ vzplanul Clarcke.

Zřízenec pokrčil rameny a oba důstojníci vstoupili do kanceláře číslo sto sedm.

Úředník k nim zvedl krátkozraké oči: „Jméno, příjmení, adresa.“

„Nechte toho! Jde o nesmírně vážnou věc.“

„Jméno, příjmení, adresa,“ opakoval úředník neochvějně.

„Kapitán Vladimír Clarcke a poručík Robert Charrier žádají, aby byli bezodkladně přijati…“

„Tady je oddělení běžných žádostí.“

„To je mi jedno. Chceme mluvit…“

„Okamžik.“ Úředník přestal psát a zazvonil. Vešel zřízenec. „Zaveďte je k Lampedusovi. Nechápu, co vlastně chtějí. Ať vstoupí další.“

„Ale já…“ začal kapitán. Charrier ho zatahal za rukáv a oba šli za zřízencem. Zavedl je do čísla sto devět. Clarcke horečně přemýšlel; přítomnost třetího pilota mu dodala odvahy, takže začal mluvit hned ve dveřích:

„Pane Lampeduso, my jsme důstojníci astronautického sboru. Musím si stěžovat na špatnou práci oddělení. Od rána jsme posíláni bezúčelně z jedné kanceláře do druhé. To není v pořádku!“

„Ne, to není v pořádku.“ Úředník na ně mžoural prasečíma očkama. „Asi jste nevyplnili červený formulář… Vida, je to tak.“ Poklepal na žlutý blanket. „V kancelářích je spousta práce a lidí máme málo. Chtělo by to další síly. Pracujeme ve dne v noci, ale všechno se ani tak nedá zvládnout.“

„Máte pravdu, pane doktore, máte plnou pravdu,“ hlučně souhlasil kapitán. „Promluvím o tom na vyšších místech. Zatím… Spoléhám na vás, pane doktore Lampeduso!“

„Ano, postarám se o vaši záležitost,“ zavrkal doktor a sám je odvedl do pracovny doktorky Robertsonové.

„Co pro vás mohu udělat?“ zeptala se blahovolně vedoucí oddělení.

„Musíme se ihned setkat s generálním ředitelem. On jediný může osobně promluvit s Jeho Excelencí ministrem meziplanetárních záležitostí.“

„Jde o nějakou žádost?“

„Ne. O vojenské tajemství.“

Doktorka Robertsonová sebou trhla. „A proč s tím jdete sem? Už jste o tom někomu vyprávěli?“

„Ovšemže ne. Copak jsme děti?“

„Místnost 4733, generál Pandha Thun!“ A stiskla tlačítko. Zřízenec je doprovodil k výtahu. „Předposlední patro,“ řekl.

„Snad jsme na dobré cestě,“ poznamenal Charrier, když vstoupili do výtahu. Jeho obdiv ke Clarckovi rychle rostl. „Je vidět, že se v tom vyznáte, kapitáne.“

„Ale ne, jsem tady poprvé. Povolení k sňatku obstarala moje žena. Ženy toho moc vydrží… Pořád doufám, že se Torrente zmýlil.“

„Bojím se, že ne, veliteli. Znám ho už dlouho; je to puntičkář, neobyčejně svědomitý. Když jsme přistáli na Marsu, hned věděl, kde co hledat.“

„Opravdu? Proč se tedy nepokusil o kontakt?“

„Nešlo to. Znám tamější byrokracii; je skoro stejná jako ta zdejší.“

Oba vzdychli. Vystoupili z výtahu a našli pracovnu generála Pandhy Thuna. Zaklepali. Otevřely se dveře a vyhlédla žena, měla ledově modré oči.

„Máte vyplněné formuláře?“

„Jaké zase formuláře?“

„Vyzvedněte si je u zřízence.“ Dveře se zavřely, ale Clarcke se nedal. Znovu zabušil. Dveře se pootevřely na úzkou škvíru.

„Jsem kapitán Clarcke a…“

„Opravdu?“ Žena se zamračila. „Chcete-li velet, potřebujete tím víc disciplíny. Formulář!“ A zabouchla jim před nosem.

Clarckovi se chtělo zavýt, ale ovládl se a vydal se hledat zřízence s formuláři. Třetí pilot ho následoval s povzdechem: „Juarézi, Juarézi, jak tě chápu!“

Pak před nimi ležel fialový blanket a indiskrétně se tázal: „Proč chcete mluvit s generálem?“ Důstojníci na sebe zmateně pohlédli. Clarcke pokrčil rameny a napsal: „Nebezpečné vojenské tajemství.“

Čekali.

Konečně byli zavoláni, generál Pandha Thun byl připraven návštěvu přijmout. Tvářil se nerudně, a když vstoupili, nerudný výraz zesílil.

Kapitán v pozoru přednesl zprávu. Generál otevřel obálku a prolistoval dokumenty. Příkře se zeptal:

„Kde je palubní deník?“

„U mého zástupce. Poslal jsem ho za vámi před třemi dny.“

„Proč jsem ho ještě neviděl?“

„Asi vás dosud hledá.“

„Co to máte za zástupce, když mě za tři dny nedokáže najít?“

„Třetí pilot mi ohlásil, že si ho nechali v psychotechnickém oddělení.“

„Proč tam chodil? Co tam pohledával? To nechápu.“

„Prosím vás, pane generále, nechme teď byrokracii, vyhlášku a úřední postupy. Mám tady poslední zprávy. Země je v nebezpečí!“

Generál si ho chladně změřil. „To není důvod, aby se porušoval řád. Naopak…“ Sklonil se nad papíry.

„Ale opravdu… vy jste kapitán… Skutečně? Ovšem… Ne, ne, je nutno najít palubní deník. Sekretářka vyhledá vašeho zástupce, pokud vůbec existuje. Jak se jmenuje?“

„Juaréz.“

První sekretářka začala obvolávat různá oddělení. Všude tvrdili, že Juaréz u nich před chvílí byl, ale odešel do sousední kanceláře.

„To jsou jistě zas intriky psychotechniků!“ rozčilila se sekretářka.

Starý generál vzplanul: „S těmi doktory musíme už jednou zatočit!“

„Dovoluji si připomenout,“ řekla žena mrazivě, „že vyhláška předpisuje, aby se každý hysterický občan podrobil analýze, dřív než se s vámi setká.“

„Co je to za člověka, ten váš zástupce?“ zeptal se pochybovačně generál Pandha Thun. „Takhle ztratit hlavu!“

„Promiňte, pane generále, ale vy si zřejmě neuvědomujete vážnost situace. Marťané se chystají napadnout Zemi!“

Generál zvedl obočí. „A kdo jste vy, abyste se mnou takhle mluvil? Jeho Excelence ministr? Vzpamatujte se, kapitáne! Vy kosmonauti máte příliš bujnou fantazii. Marťané jsou naši přátelé, naši staří spojenci! Nevěřím, že by nás napadli. A vy se modlete, abych se nemýlil, jinak nevím, jak byste se zodpovídal před vojenským tribunálem. Váš zástupce je tu tři dny a ještě nebyl schopen sdělit mi tak závažnou informaci.“

„Pane generále, já jsem žádal o audienci ještě z paluby kosmické lodi!“

„Má pravdu,“ potvrdila sekretářka. „Mám dokonalou paměť. Loď Altair číslo pět, kapitán Vladimír Clarcke, žádost o rozhovor. Předána k podpisu generálnímu řediteli.“

„A ještě ji nepodepsal?“

„Podpisuje dvě žádosti za hodinu.“

„Tak málo?“

„Chtěl jste snad říct ‚tak mnoho‘. Sekretářky píší dopisy, počítače zpracovávají údaje, ale kdo jiný má promyšleně rozhodnout než generální ředitel, skutečná duše ministerstva, který jediný může odpovědně jednat s ministrem?“

„A jde-li o velmi naléhavou věc?“

„K tomu je tu extrarychlý postup. Červený formulář.“

„Jenže já jsem kvůli červenému formuláři ztratil celé dopoledne! K vám jsem se dostal jen díky běžnému žlutému blanketu, postupem, který už nikdo nepoužívá.“

„To je špatné. Vaše žádost jistě teď leží na tajemníkově stole.“

Clarcke zbledl. Vztáhl paži a ukazováčkem namířil na sekretářku. Bylo to hrozivé gesto. „Vy budete odpovědná za zkázu Země!“

„Za nic nebudu odpovědná. A ani pan generál. Vaše hlášení jde běžnou úřední cestou.“

Kapitán zasténal. „Vsadím se, že Juaréz už s vámi mluvil. Proto se zbláznil.“

„Chcete-li dělat narážky… Dejte si pozor! Vyhláška vyžaduje, aby se občané chovali k zaměstnancům uctivě. Já zde pracuji a plním své povinnosti, kdežto vy jste žadatel. Vyzývám vás k zachování zdvořilosti.“

První sekretářka uraženě zamířila ke dveřím, sledována generálovým okouzleným pohledem. Clarcke si toho všiml a pochopil, že od tohohle starce nemůže čekat nic rozumného. Zakryl si tvář dlaněmi a na okamžik se mu zdálo, že před ním stojí jeho žena Marie a polekaně ho pozoruje. Musí, musí přece něco podniknout!

„Sám si s tím ředitelem promluvím!“ vykřikl.

„Vy nemáte rozum.“ Generál zavrtěl hlavou. „Skončíte ve vězení za urážku úřední osoby. Ostatně,“ bručel, „vy jste si zavinil nesnáze, tak je na vás, abyste se z nich dostal. Poslat sem zástupce a ztratit ho i s palubním deníkem jako… jako rukavici.“

„To je vina těch… z psychotechnického oddělení.“

„Správně!“ Generál se zaradoval, že našel oběť. „Sbalte si své papíry a jděte do nejvyššího patra k hlavnímu podtajemníkovi. S psychotechnickým oddělením zatočím já osobně. Blázni neschopní. Strkat nos do věcí, které se jich netýkají! Do vojenských tajemství! To je bojkot. Nebo spíš sabotáž. Sabotáž je to!“ Prudce si přitáhl diktafon a začal zuřivě diktovat: „Hlavnímu primáři psychotechnického oddělení a zároveň na vědomí…“

Kapitán vyletěl do chodby nadzvukovou rychlostí a Charrier za ním. „Tamhle je výtah!“

Skočili do výtahu, vyjeli nahoru, vystoupili do chodby osvětlené silnými lampami.

„Už je noc!“ vyjekl Charrier. Vzorní úředníci stále pracovali. Trpělivě čekali, až je vystřídá další směna stejně vzorných úředníků. Z pracovny hlavního podtajemníka bylo slyšet psí kňučení a ostrý hlas, který se ho snažil utišit. Clarcke měl náhlou předtuchu: „Uvidíš, že Juaréz je tady!“ Bez klepání otevřel dveře. Podtajemník vyskočil. „Co si to dovolujete?“ Clarcke se na něj ani nepodíval. „Juarézi! Chlapče drahý, konečně!“ Rozeběhl se k příteli.

„Veliteli!“ Juaréz se málem rozplakal. „Já jsem se asi zbláznil! Už tři dny…“

„Vím, všechno vím!“ Poplácal Juaréze po rameni. „Teď jsme tu všichni. Kde je první tajemník?“

Clarcke a jeho kolegové se tyčili nad drobným podtajemníkem.

„Který? Denní nebo noční?“ vyštěkl mužík. „To je jedno. Hledáme někoho, kdo by ohlásil ministrovi, že se Marťané chystají obsadit Zemi.“

„To myslíte vážně?“

„Naprosto vážně. Copak by vám sem tři astronauti přišli vykládat vtipy?“

Malý podtajemník se scvrkl jako vyždímaná mořská houba. Zmateně nahlížel do papírů a nakonec řekl, všecek zděšený: „Ale výsledky testů… jen si to přečtěte… tady je to zapsáno. Poručík Juaréz se chce oženit s Marťankou a kapitánu Clarckovi je jedno, že králíci nemohou z labyrintu na trávu.“

„Sabotáž psychotechnického oddělení!“ vykřikl kapitán. „Říká to i generál Pandha Thun!“

„I to je možné.“ Podtajemník se v rozpacích zahleděl na tři důstojníky. Věděl, že si různá oddělení dělají naschvály, i on už tím pletichařením párkrát utrpěl na vážnosti.

„Vlast je v nebezpečí,“ začal Charrier a malý podtajemník vyskočil; snad právě nastal čas ukázat celému ministerstvu, kdo je on, Parapopulus!

„Já jsem vlastenec!“ prohlásil rozhodně, „ale jsem i bezúhonný úředník. Na podobný případ vyhláška nepamatuje. Jak vám mám dovolit rozhovor s ministrem bez příslušných předpisů?“

„Jde o záchranu lidstva!“ zahřměl Clarcke.

„Ano, kapitáne, vlast… chápu. Marťané nás zradili…“ Podtajemník se rozhlédl, pak otevřel dveře do chodby. Přesvědčil se, že je prázdná, že nikdo nenaslouchá. Přesto promluvil potichu: „Musíte zaútočit. Já vás budu krýt v týlu. Za chvíli skončím práci a přijde noční kolega. Já mu předám denní agendu a začnu vysvětlovat situaci… Ale vy nebudete čekat. Rychle přeběhnete do místnosti na konci chodby, tam je ředitelova kancelář. Denní ředitel bude předávat službu nočnímu. Proklouzněte dovnitř a předstírejte, že už jste byli přijati. A… prosím vás, hlavně neztrácejte čas.“

Za chvíli už tři astronauti spěchali chodbou. Zatím co denní ředitel tiskl ruku nočnímu, vmáčkli se dovnitř. Čekali v pozoru, a sotva se za denním ředitelem zavřely dveře, Clarcke bez úvodu oslovil jeho nočního kolegu:

„Pane generální řediteli! Pokračuji v jednání přerušeném střídáním služby. Máte čest splnit historické poslání a oznámit Jeho Excelenci ministru, že se Marťané rozhodli napadnout Zemi. Zde je zpráva, evidovaná již všemi příslušnými odděleními ministerstva. Nesmíme ztratit ani minutu! Ke zprávě jsou přiloženy snímky nepřátelských lodí. Prohlédněte si je.“

Důstojníci kvapně předkládali papíry a mávali jimi řediteli před nosem. Vyvolali tím nepředstavitelný zmatek mezi přihlížejícími úředníky. Hlavní sekretář se marně snažil promluvit.

„Vlast je v nebezpečí!“ křičel Charrier do tváře každému, kdo se pokusil otevřít ústa.

„Už-tři-dny!“ skandoval Clarcke, „celé tři dny bloudí moje zpráva po ministerstvu a dosud vám ji nikdo ani neukázal!“

„Tři dny!“ zaúpěl ředitel a tiskl všechna tlačítka a křičel do telefonu. Pak se obrátil k sekretářům: „Rychle, slepičí mozky! Tupci, vy jste spíš hejno kachen než úředníci! Rychle! Celé ministerstvo proženu!“

To už byl na chodbě a tři důstojníci s ním. Mával dokumenty a dveře se otvíraly, ze dveří vybíhali tajemníci a sekretáři a hlasitě protestovali. Šermovali červenými, žlutými, modrými i fialovými formuláři.

„Máte pravdu,“ prohlásil Clarcke. „Marťani tvrdí, že nás přemohou nějakou novou zbraní. Tajnou, absolutní, totální zbraní.“

„Nepřemohou nás!“ vykřikl noční ředitel ve vlasteneckém nadšení a zabušil na dveře ministrovy pracovny. Na chodbě všichni zmlkli.

„Vstupte,“ ozval se chabý, hřbitovní hlas.

„Má špatnou náladu,“ poznamenal ředitel a nerozhodně vzal za kliku. „Možná už to ví.“

V téže chvíli začaly kvílet sirény, zasvištěly rakety, vzdušná obrana zahájila palbu. Budova se zachvěla, několik okenních skel se vysypalo do chodby. Ředitel chvíli pozoroval záblesky za okny.

„Prokletí zrádci,“ zasyčel. „Ale my je porazíme!“ A konečně stiskl kliku a otevřel dveře.

Zůstal stát na prahu. Všichni viděli, co on; v ministrově křesle seděl mohutný tvor s dlouhým chobotem a čtyřmi hadovitými pažemi. „Ma… Ma… Marťané!“ vykoktal.

Venku slábla palba. Sirény umlkly. Z ministrova zadního salonku vypochodovali dva marťanští vojáci s pistolemi-bazilišky, které dokázaly proměnit všechno živé v kámen. Nový noční ministr se vztyčil z křesla, chobot po vojensku natažený. Pozemšťané se zděšeně tiskli ke stěnám.

„Obsadili jsme Zemi. Využili jsme své tajné zbraně.“ Chobot hrozivě namířil na úředníky. „Co z toho vyplývá? Ministerstvo bude pracovat jako dosud. Vy, generální řediteli, předložte mi sporné záležitosti. A všichni ostatní ven! Vaše přítomnost zde je porušením vyhlášky. Zpátky do kanceláří! A do práce!“

Všichni se mlčky rozešli.

„Do práce, do práce!“ volal za nimi Marťan. Pak si všiml tří důstojníků, kteří na něho od stěny hleděli vytřeštěnýma očima.

„Vy tři! Jste silní chlapíci, tak vyneste ze salonku do přízemí mého předchůdce a portrét bývalého prezidenta. A rychle, rychle!“

Hlavně bazilišků přiměly astronauty ke spěchu. Se sklopenými hlavami vešli do salonku a brzy opět vyšli, tentokrát v doprovodu Marťana, který hrozivě natahoval chobot a v každé ze čtyř rukou svíral pistoli. Charrier a Juaréz s námahou vlekli zkamenělé tělo nočního ministra, jehož pravá paže zůstala zdvižena k pozdravu. Za nimi šel zdrcený Clarcke a nesl v náručí obrovský portrét světového prezidenta, starce se smutným úsměvem v dobrotivé tváři, který byl nazýván otcem lidstva. Truchlivý průvod uzavíral další po zuby ozbrojený Marťan.

Zbraně poražených mlčely. V hrobovém tichu duněly chodbami jen těžké kroky dobyvatelů. Sem tam se pootevřely dveře a z nich zděšeně vyhlédli pobledlí úředníci, aby se podívali na své nové pány, kteří dobyli Zemi tím, že se zmocnili byrokracie.

1962

Pravá rusovláska

Lino Aldani

Lino Aldani (1926, profesor matematiky, dlouholetý předseda italské sekce World SF) začal publikovat pod jménem N. L. Janda. Od počátku šedesátých let je středem všeho dění kolem SF v Itálii. Desítky jeho povídek jsou roztroušeny po fanzinech a časopisech. Vydal několik povídkových sbírek, z nich nejznámější je Čtvrtý rozměr (Quarta dimensione), a čtyři romány; nejlepší je Ledový kříž (La croce di ghiaccio). Román Ve znamení bílé luny (Nel segno della luna bianca) napsal společně s Danielou Piegaiovou. Aldaniho tvorba má široké rozpětí, od próz téměř realistických po téměř fantasy. Je překládán do všech evropských a do některých asijských jazyků. Pro svět je jeho jméno symbolem italské sci-fi.

Nepříjemně působily především kníry; černé a tenké, nad koutky úst lehce zahnuté. A lesklé brilantinou.

André Clement znovu pohlédl na muže, který seděl naproti němu za psacím stolem. Omyl byl vyloučen. Celý mužův zjev potvrzoval, že jde o soukromého detektiva starého ražení. Ale možná to všechno bylo jen divadlo, nic než dým foukaný do očí prosťáčkům.

Muž s kníry bubnoval prsty levé ruky po okraji popelníku. Pravá byla skryta, pravděpodobně v kapse. Nebo ji měl položenou na stehně. Pravé rameno se lehce pohybovalo, takže neviditelná ruka pod stolem možná drbala svědící koleno.

André zaznamenal roztřepenou manžetu, nepříliš čisté nehty, prsty žluté od nikotinu. Ne, muž kouřil dýmku a aspoň tím se lišil od ustáleného stereotypu.

„Ten případ je proklatě složitý,“ řekl detektiv a prudce zarazil bubnování po popelníku.

„Ano, velmi složitý,“ souhlasil André. V tom okamžiku pochopil, že měl raději zůstat doma. Obrátit se na soukromou policii, to byl ztřeštěný nápad, který mu vklouzl do mozku ve chvíli zoufalství.

„Avšak Antoine Laforgue jen tak nekapituluje, pane! Na dveřích mám cedulku Rysí oko, a to je přesné.“ V nadneseném tónu zněla domýšlivost, z níž bylo Andrému nevolno. Z hrdla mu vyšel pokorný zvuk, jako by se bál vyrušovat:

„Co se dá udělat, pane Laforgue?“

Detektiv uhodil dlaní do stolu.

„Jen klid, mladíku.“ Svraštil čelo, naladil profesionální vizáž. Otevřel zásuvku a vytáhl z ní bílý formulář. „Pořádek,“ pronesl, „především pořádek.“ Sundal kryt plnicího pera. „Jméno, prosím.“

André měl chuť vstát a odejít.

„André Clement,“ vydechl.

„Věk?“

„Dvaatřicet let.“

„Povolání?“

„Lékař.“

„Samostatný nebo v nemocnici?“

„Hm, ne. Pracuji v Biologickém centru pro výzkum rakoviny.“

„Ženat?“

„Ne, ale jak to s tím… Přišel jsem, abych…“

„Pane doktore,“ přerušil ho detektiv, „musíme vyhovět zákonu. Přesné vyplnění formuláře je naše povinnost. Zůstaňte klidný, prosím. Adresa?“

„Zámek Beauregard, Saint Julien.“

„Pěkné místo, Saint Julien. Loni v létě jsem tam v okolí strávil týden dovolené.“

„Ach, ano?“ zvolal André v předstíraném zájmu.

„Ano. Ve skutečnosti to nebyla dovolená, měl jsem tam práci. Ale takovou… Jako bych měl prázdniny. Jeden žárlivý manžel mě pověřil, abych mu dal pozor na ženu. Pěkná paní. Na letním bytě trochu moc flirtovala.“

André nakrčil nos. Teď mi sdělí, pomyslil si, že si ta pěkná paní zaflirtovala i s ním. Laforgue však už nic nedodal. Přistrčil Andrému formulář a pero.

„Váš podpis, prosím. To je záloha… Začít pátrat, to obnáší pětadvacet tisíc franků předem.“

Tarif byl vysoký, André však bez nářků podepsal a zaplatil.

„Takže…,“ vyslovil pomalu detektiv a zastrčil dotazník i kopii stvrzenky do zásuvky. „Takže… takže. Tady jde o klasické hledání jehly v kupě sena.“

„Ano, ale je to rusovláska. Tento detail značně omezí pole pátrání.“

„Souhlasím. Přesto se mi to jeví extrémně nesnadné. Rezavé vlasy by mě mohly naopak svést na špatnou stopu. Nadto musím upozornit, že dnes má každá desátá vlasy nabarvené. Nesnáz spočívá právě v té snadnosti, s jakou ženy mění barvu vlasů. Dívka, kterou hledáte, mohla mezitím navštívit kadeřníka. Přeliv a sbohem, rusé vlasy! Dnes je může mít modré, nebo je z ní dokonce platinová blondýnka.“

„Weena má pihy, světlé pihy na obličeji a trochu i na pažích. Je to pravá rusovláska.“

Laforgue otevřel notes a zapsal si: Pihy.

„Takže pravá rusovláska?“

„Ano.“

„Jste si tím jist, doktore?“

André vybuchl, viditelně znechucen: „Poslyšte, pane Rysí oko. Řekl jsem pravá rusovláska a nechápu, proč vás tenhle detail tak rozrušuje. Ostatně Weena a já jsme byli dobrých čtrnáct dní pořád spolu. Nevěřím, že si mohla denně malovat falešné pihy.“

Laforgue zakašlal. „Rozumím dokonale, doktore. Jen bych chtěl, abyste si uvědomil jednu věc: Neptám se, abych uspokojil svou osobní zvědavost; ptám se výhradně v zájmu klienta. Z tohoto hlediska a při tomto druhu pátrání není počátečních informací nikdy dost.“

Nechal si mezi prsty rychle proběhnout stránky notesu, pak si stiskl kořen nosu v komediantském gestu hlubokého soustředění.

„Shrňme to,“ řekl s výrazem převahy. „Poprvé jste potkal dívku s rezavými vlasy před osmnácti dny na pláži v Saint Juliemi. Souhlasí?“

André unaveně kývl.

„Zopakujte mi, prosím, detaily prvního setkání.“

„Ale já už jsem vám řekl všechno!“ vybuchl André nervózně. „A taky nevidím důvod pro popisování bezvýznamných podrobností.“

„Ty podrobnosti jsou naopak velmi významné. Prosím vás, popište mi události, jako kdybyste mi to vykládal poprvé.“

„Tak dobře. Bylo asi jedenáct, ležel jsem na pláži, opaloval jsem se…“

„Bylo tam hodně lidí?“

„Ne. Celkem asi deset patnáct a dost daleko od sebe. Vy znáte Saint Julien. Je to hezké místo, ale chybí hotely a penziony. Pláž je skoro pořád prázdná. Tedy. Já jsem ležel až u břehu a měl jsem zavřené oči. Možná jsem napůl spal. Najednou jsem otevřel oči a uviděl jsem ji.“

„Uviděl jste ji?“

„Ano. Weena stála v bikinkách ne víc než dva metry ode mne. Ani se nepohnula. A upřeně mě pozorovala.“

„Vysvětlete mi to lépe, prosím.“

„Co mám vysvětlovat? Řekl jsem, a opakuji to, že mě upřeně pozorovala. Možná se na mě dívala už pár minut, to já nemohu vědět, když jsem měl zavřené oči…“

„Popište mi její pohled. Dívala se se zájmem?“

André neodpověděl. Tenhle puntičkář vystavoval jeho nervový systém tvrdé zkoušce.

„Snažte se rozumět, doktore Clemente. To je oprávněná otázka. Vidíte, Saint Julien není příliš navštěvovaná pláž, ale lehké holky se najdou všude…“

Andrého popadl vztek.

„Weena není žádná lehká holka!“ vyrazil ze sebe chraptivě. „Vím, co mluvím, čtrnáct dní jsme byli spolu a ani jednou se nestalo… Zkrátka, byl bych si toho všiml. Zapomínáte, že Weena zmizela, ale z mého bytu se nic neztratilo, ani špendlík…“

„Uklidněte se, doktore. Je to jen pracovní hypotéza. Ostatně… stačí mrknout a člověk vidí, že jste dobře situovaný muž. Mám pravdu? A pak, ten briliant na vašem prsteníku by zbavil pochybností i nejopatrnějšího pozorovatele. Ale vraťme se k věci. Co se stalo potom?“

André lovil v kapsách, avšak cigarety nenahmátl. Laforgue mu nabídl balíček.

„Myslíte ihned potom? Nic zvláštního. Hned jak si uvědomila, že i já, v rozpacích, se na ni dívám, vzdálila se. Ale ne moc. Sedla si na útes, asi deset metrů ode mne.“

„Přirozeně. To je obvyklá taktika. Vsadím se, že už vás neuznala za hodná ani jediného pohledu.“

‚Ne. Občas se ohlédla a pozorovala mě. Tak jsem skočil do vody a odplaval jsem co nejdál. Víte, já nejsem ten typ, co neumí využít příležitosti. Ale když se tak krásná žena dívá na člověka takhle… Mám v sobě poplachový zvonek. Od téhle raději dál, řekl jsem si.“

„Správně. A jak to bylo dál?“

André zamáčkl v popelníku cigaretu, sotva zapálenou.

„Pak jsem si vzal pramici. Nikde nikdo, byl jsem úplně sám na moři a těšil jsem se z čistého vzduchu, když se najednou z vody vynořila hlava. ‚Ahoj,‘ řekla mi. Zachytila se za okraj pramice. Svižně se vytáhla nahoru, úplně bez námahy. Víc než hodinu jsme tam pak leželi a dívali se do nebe. Vůbec jsme nepromluvili.“

„A pak?“

„Pak jsme se vrátili na břeh. Cestou jsme se občas potopili, až jsme dosáhli dna. Chápete, ne? Obvyklé hraní ve vodě. Na pláži mě Weena vzala za ruku a odvedla mě ke křoví. Měla tam schované šaty. Moje auto stálo na silnici asi o sto metrů dál. I já jsem se šel převléci a pak jsem počkal, až za mnou přijde.“

Laforgue otevřel notes.

„Popište mi šaty, které měla dívka na sobě,“ řekl s chladnou neosobností.

„Šaty? Hm. Weena byla oblečena dost jednoduše. Kalhoty z černého veluru, postříbřené sandály a světlezelenou blůzku. A kabelu, takový ten pytel s měděnými cvočky, co se nosí přes rameno.“

Laforgue si to zapsal.

„Doprovodil jste ji pak někam?“

„Šli jsme na oběd do nedaleké restaurace. Obědvali jsme venku, pod slunečníkem.“

„O čem jste mluvili?“

Andrého tvář jasně vyjadřovala, že v tomto bodě jsou jeho vzpomínky dost zamžené.

„Nevím,“ řekl. „O ničem zvláštním, vždyť jsme se ještě neznali. V jedné chvíli se představila: ‚Jmenuji se Weena.‘

A já: ‚Weena, a dál?‘ A ona: ‚Weena a dál nic‘ Chtěl jsem se toho o ní dovědět víc, odkud je a jaká práce ji čeká po prázdninách. Vzpomínám si, že se rozesmála jako blázen. Prohlásila, že prázdniny se mají prožívat inkognito. A tak… Mohla být prodavačkou, učitelkou, nebo taky irskou princeznou. Ale když tak na to myslím, ani mě to moc nezajímalo, zrovna tak jako mě nezajímalo, je-li svobodná nebo vdaná, rozvedená nebo vdova. Zkrátka se mi líbila. Ani později jsem nikdy necítil potřebu uspokojit svou zvědavost, aspoň v době, kdy byla Weena u mne.“

„Dobře,“ broukl Laforgue. „Dobře. A pak?“

„Pak co?“

„Kam jste šli po obědě?“

André Clement vstal, pohled posupný a rozhněvaný jako ten, kdo už je na dně s trpělivostí.

„Tak dost, pane Laforgue,“ sykl a položil pěsti na stůl ve výhružném gestu. „Po obědě jsem vzal Weenu domů. Do svého bytu. Nejsem-li právě zaneprázdněn výzkumem, žiji v zámku Beauregard úplně sám. Dvacet místností mám jen pro sebe, s majordomem, kuchařkou a sluhou, který se stará i o zahradu. Tam jsem přivedl Weenu a milovali jsme se. Ale myslíte-li si, že vám to budu popisovat, důkladně se mýlíte. Přišel jsem za vámi kvůli pátrání. Tak si zapište, co potřebujete, a přestaňte mě mučit.“

Detektiv naznačil lehkou poklonu a licoměrně se usmál. Zdvihl ruce a naznačil jimi několik obloučků. Připomínalo to slavnostní gesto dvořanů osmnáctého století.

„Máte nervy nadranc, doktore. Ta dívka jistě musela být krásná, až se tajil dech, a vy jste se šíleně zamiloval. To je tak jasné, jako že se jmenuji Antoine Laforgue. Nadto si uvědomuji, jak musí být trapné vykládat cizímu člověku o vlastním intimním životě. Ale opakuji vám, že mé otázky jsou vždy jen v klientově zájmu. Můj úkol by byl dalekosáhle usnadněn, kdybych…“

„Nemám co dodat,“ prohlásil André suše. „Řekl jsem vám, jak se jmenuje a jak byla oblečena, popsal jsem ji a podepsal vám šek. Tím končím. Dejte se do práce a sdělte mi výsledek, pokud se vám něco podaří zjistit.“

Zapnul si sako a obrátil se k odchodu.

„Okamžik, doktore Clemente! Je tu jeden detail, který si musím ujasnit. Dívka tedy byla vaším hostem čtrnáct dní. Vyšla někdy sama ze zámku, třeba jen na chvíli?“

„Ne!“ zařval André. „Celé dva týdny jsme byli spolu jako novomanželé na svatební cestě. Ještě něco?“

„Ano. Chtěl bych vědět, kdy přesně ta holubička vyletěla.“

„Před třemi dny. Probudil jsem se sám na posteli, která najednou byla příliš velká, studená a zbytečná. Na shledanou, pane Laforgue.“

Detektiv se nedal odradit. Vstal, rychle obešel stůl, dostihl klienta u dveří.

„Ještě jednu otázku, doktore,“ řekl a sevřel mu paži. „Nehněvejte se na mě, ale říkal jste, že dívka zmizela před třemi dny, to jest ve čtvrtek ráno. Vzpomeňte si; žádná hádka večer předtím? Nebylo náhodou v jejím chování něco neobvyklého? Nějaké gesto nebo slovo? Víte přece, že se ženy někdy urazí pro hlouposti a jednají pak naprosto iracionálně. Weena se třeba ukryla někde v okolí, jen tak, abyste měl o ni starost. A může se každou minutu vrátit…“

„Žádné hádky,“ přerušil ho André. „Ani ve středu večer ani nikdy předtím. Byly to dva týdny dokonalého souladu a nikdy, opakuji nikdy nic nezaskřípalo, nikdy mezi námi nebylo nic neobvyklého. Dobrý večer, pane Laforgue!“

Dobrý večer, pane Laforgue! Nechal ho na holičkách, neodpovídal na volání, které za ním hlasitě vysílal od zábradlí schodiště.

Možná měl Laforgue pravdu, možná nebylo nic chorobného v té jeho žízni po detailech, možná to byl oprávněný požadavek pro usnadnění pátracích akcí, které jistě nebudou jednoduché. Teď to André chápal. Oč by bylo bývalo lepší, kdyby byl rovnou vysypal všechno, do nejmenších podrobností. Dva týdny dokonalého souladu, ale to byla pravda jen částečně, protože pod jejich vztahem zůstávalo stále něco záhadného a nejasného.

Prázdniny se mají prožívat inkognito, řekla tehdy Weena. Souhlasil. Zpočátku přistoupil na hru a nikdy jí nepoložil otázku, která by chtěla odhalit její totožnost. Weena pro něj byla nesmírně velkou budovou o tisících a tisících pokojů, každý úplně jiný než všechny ostatní, labyrint s nevysvětlitelnými průchody, kde bylo krásné se ztratit, kde se fantazie ihned měnila ve skutečnost. Ale jak šly dny, nejasnost jejich vztahu ho začala znepokojovat. Weena byla sfinga, žena bez minulosti. Nebylo možné sestoupit s ní nazpátek, zdálo se, že její vzpomínky nesahají dál než ke dni, kdy se setkali na pláži v Saint Julienu.

Mnoho věcí André Laforguovi zamlčel. Například mu neřekl, že jednou nahlédl do její kabely. Neměla tam doklady ani peníze, jen pár drobných a… sáček diamantů. A především zamlčel jednu epizodu, nebo spíš halucinaci, kterou prožil ve středu v noci. Weena ležela vedle něho na posteli a náhle… Ale snad to byl jenom sen, noční můra, vyvolaná jeho přecitlivělostí, citlivostí extrémně zostřenou. Nazítří ráno Weena zmizela, patrně ani nepočkala, až nastane den. Mezi halucinací a Weeniným odchodem nebylo žádné logické spojení, přesto André tušil, že jde o příčinu a následek.

I teď, když seděl na mořském břehu a pozoroval obrovskou červenou krůpěj slunce, jak se roztahuje v jiskření západu a klesá pod obzor, i teď byla jeho mysl jako chycena do pasti, marně se snažila pospojovat slova a obrazy do mozaiky, která by dávala smysl. Složit takovou mozaiku bylo nemožné.

Weena odešla. Náhle mu bylo jasné, že už ji nikdy neuvidí, a v té chvíli se mu moře proměnilo v absurdní, laciný barvotisk.

Weena odešla. Weena odešla.

Sebral oblázek a pomalým pohybem ho hodil do vln. Pak vstal a vydal se dál podél břehu. Pláž byla opuštěná. André ji celou přešel, až k pěšině, která vedla pod piniový a eukalyptový háj.

Večer tu byly velmi dlouhé stíny.

„Měl bys myslit na nějaké rozptýlení,“ říkal Jean Aumont téměř otcovským tónem. „Za týden musíš do práce a zdá se mi, že máš dost daleko k tomu, aby ses vrátil ve formě.“

André znechuceně potřásl hlavou.

„Co tě chytá?“ naléhal Jean. „Je možné, že se nedokážeš vymanit z apatie? Jsi v takovém stavu, že budíš soucit, a když si pomyslím, že tě takhle zničila žena, čestné slovo, že bych ti nejraději nafackoval.“

André sklonil hlavu a sledoval vzor na koberci.

„Dej na mne,“ pokračoval přítel, „odjeď na pár dní ze Saint Julienu. Sedni do auta a jeď do Biarritzu. Jsou tam tucty lázní a všechny se hemží hezkými děvčaty. Zkusil jsi už metodu ‚vyrážení klínu klínem‘?“

André k němu zvedl ledový pohled.

„Ty jsi Weenu znal, ne?“

„Viděl jsem ji, když jsem tě přišel navštívit do Saint Julienu, na pozvání, co jsi mi poslal týden předtím. A to už se mezitím u tebe usadila. Obědval jsem s vámi a byl to ten nejtišší oběd, co jsem kdy zažil. Ani jsem nevybalil kufr, vzpomínáš si? Odjel jsem hned to odpoledne…“

„Takže jsi ji poznal?“

„Ale ano, André, tenkrát jsem ji viděl.“ Zmaten, chvíli se bezmocně díval na přítele, v očích lítost, že mu nemůže pomoci. „Byla velmi hezká, jestli chceš slyšet tohle. Vím, ze není lehké najít dívku, která by ji mohla nahradit…“

André si bouchl pěstí do čela.

„Mám strach, že se zblázním.“ Vstal. Začal přecházet sem a tam po místnosti. „Kdybych si ji aspoň dokázal vymazat z paměti, vytrhnout z duše…“

„Dej na mne,“ opakoval Jean. „Změň vzduch. Ten zbývající týden by stačil, aby ses dal do kupy. A mohl bys požádat o prodloužení dovolené…“

„To je zbytečné,“ naříkal André a zastavil se přímo před přítelem. „Nejlepší by snad bylo vrátit se ihned do práce. Potřebuji se ohlušit prací, Jeane. Kdo ví, zda mě zítra nebo pozítří nepotkáš v Biologickém centru. Zamknu se v laboratoři a nevyjdu z ní, dokud se mi mysl znovu nevyjasní.“

Jean se ušklíbl a potřásl svou holou hlavou na znamení nesouhlasu. „Máš nervy v tahu. Vypadáš bledě, oči oteklé. Řekni mi pravdu, nemůžeš spát, co?“

„Ne,“ přiznal André zlostně. „Dělám, co mohu, abych neusnul, nechci mít noc plnou můr, chápeš?“

„Plnou můr? Teď tedy přeháníš, André!“

„Poslyš, Jeane. Ty nevíš, co se tu přihodilo tu noc, než Weena odešla… Viděl jsem něco strašného, Jeane, a pronásleduje mě to, den ode dne je pro mne těžší vymnout si to z očí, den ode dne jsem víc přesvědčen, že to nebyla halucinace…“

Jean vyvalil oči. Na široké kostnaté tváři se mu zračil údiv a rozpaky. „Uklidni se,“ řekl mírně. Snažil se nedat najevo příliš velký zájem. „Co se tu noc stalo?“

André si pomalu dolil sklenku. Vyprávěl:

„Usnuli jsme pozdě, jako obvykle. Aspoň já jsem usnul. Uprostřed noci pak přišla bouřka a hřmění mě probudilo. Weena se ke mně přitiskla. Třásla se strachem a hledala u mne ochranu, jako dítě v nebezpečí. Venku to vypadalo, že příroda zešílela. Moře vrčelo jako uražený obr. Vítr, to bylo skučení divokého zvířete. Co chvíli bylo v ložnici jasno jako ve dne. Sel jsem zavřít okenice, ale světlo blesků stejně pronikalo dovnitř, mohl jsem rozeznat detaily nábytku, drobné věci…“

„Pokračuj,“ vybídl ho Jean, teď už neschopen skrýt zvědavost.

„Viděl jsem Weenu,“ pokračoval André nepřítomně. „Právě jsem ji hladil po tváři, když vtom velmi jasný a velmi dlouhý blesk ozářil místnost. Jeane! Její obličej byl bílý jako papír, měkký pod mými prsty… A oči, neumím ti popsat ty oči… Byly bílé a obrovské jako, jako veliké hodiny. Chápeš, Jeane? Vedle mne, v mé posteli, byl netvor!“

Jean se rozloučil. Poklepal mu na rameno, mrkl na něho, jako že ta příhoda s Weenou, která měla bílý obličej a velké bílé oči, by se neměla brát docela vážně. Pro něj to bylo jasné; André byl vyčerpán a potřeboval si odpočinout a pobavit se.

Jean měl pravdu. André však nedokázal opustit Saint Julien; zůstal raději v zámku Beauregardu, přestože mu v každém okamžiku dne připomínal Weenu. Netrpělivě čekal na toho domýšlivce Laforgua, nebo aspoň na nějakou jeho písemnou zprávu o výsledku pátrání. To byl nejdůležitější důvod, proč zůstával v Saint Juliemi.

Několik dní prožil v silné psychické depresi. Mnohokrát volal do detektivovy kanceláře, ale Rysí oko nezastihl. Sekretářka tvrdila, zeje šéf pracovně mimo v Bordeaux. Ať je však klidný, jeho telefonní číslo je zaznamenáno, a jakmile se Laforgue vrátí, André ihned dostane zprávu.

Uplynul celý týden. André vyhlížel listonoše, dvacetkrát za den se ptal majordoma Gabriela, jestli náhodou nepřisel telegram nebo zda ho nevolal někdo z Bordeaux. Gabriel vrtěl hlavou, tvářil se, že je mu líto, a s brumláním odcházel.

Potom konečně přijel Laforgue osobně. V úterý ráno. André viděl oknem jeho zaprášené červené auto, jak projíždí branou. Detektiv prošel dvorem, promočený potem, jen v košili, sako přes ruku. André mu vyběhl naproti.

„Mám hroznou žízeň,“ oznámil Laforgue ještě dřív, než mu podal ruku. „Uf, to je horko.“

André ho zavedl do rytířského sálu v přízemí. Laforgue nepronesl ani slovo, dokud nedopil druhou sklenici chlazené limonády.

André se třásl nedočkavostí. Detektiv si hřbetem ruky otřel kníry, chvíli lovil po kapsách a pak si pomalu zapálil cigaretu.

„Rusovlásky jsou opravdu k uzoufání,“ začal, jakoby pro sebe. „Co jsem říkal, doktore Clemente? S těmi zpropadenými přelivy je Francie plná zrzavých kadeří. Víte, kolik jsem ujel kilometrů? Sledoval jsem tři falešné stopy, než jsem trefil na tu pravou!“

„Ach! Díky bohu, že jste ji vystopoval! Kde je?“

Laforgue se zašklebil a rozpřáhl paže v gestu naprosté malomyslnosti.

„Okamžik, doktore. Prosím, abyste mi dobře rozuměl. První stopa mě zavedla až do La Rochelle. Ale byla to obarvená rusovláska, která odjela ze Saint Julienu odpoledne sedmého. Mělo mě hned napadnout, že je to špatná stopa, ale…“

„K věci,“ přerušil ho André. „Tyhle detaily mě nezajímají. Mluvte o té správné stopě, chci vědět, kde je Weena.“

„V Roquefortu, na břehu Douzy. Byla tam viděna minulý týden, to mi potvrdilo víc než dvacet osob. Rusovláska s pihami na pažích, kalhoty z černého veluru, světlezelená blůza, postříbřené sandály. Byla to ona, o tom není pochyb. Ale zmizela. Prohledal jsem celou oblast, dům od domu, továrny, nemocnice, venkov, policejní stanice. Víte, my máme známosti všude.“

Vstoupil Gabriel s malým stříbrným podnosem.

„Máte tu dopis, doktore,“ oznámil a zastavil se dva metry od Andrého.

Ten se na něj ani nepodíval, jenom netrpělivě mávl rukou. Majordoma to uvedlo do rozpaků. Chvilku váhal, potom položil podnos na dlouhou vykládanou truhlu a se sklopenou hlavou odešel.

„Mluvte dál,“ pobídl André detektiva. „Řekněte mi všechno, úplně všechno, co jste zjistil.“

„Dívka opustila Saint Julien v taxíku. Vystopoval jsem šoféra, který ji vezl, mladý chlapec, jmenuje se René. Odjeli ráno, k osmé hodině. Počasí bylo pod psa, dívka byla celá mokrá. Spěchala jako lupič, kterému jsou v patách policajti – René říká, že na něj padl takový divný pocit, když ji viděl u silnice, promáčenou, s vlasy přilepenými přes obličej. Silnice byla ve špatném stavu a trvalo přes dvě hodiny, než dorazili do Roquefortu. René říká, že měl z toho děvčete strach. Seděla vzadu a choulila se, jako kdyby měla nějakou velkou bolest. Mohl ji pozorovat ve zpětném zrcátku. Po celou cestu si přidržovala kapesník na obličeji. René říká, že mu nebylo jasné, jestli ji tak oslňují blesky, nebo jestli…“

Laforgue se odmlčel, potom dodal: „Nevím, co říct, doktore. René říká, že dívka měla hlavu zvrácenou na opěradle, jednu ruku v kapse a ten kapesník přes tvář… Buď plakala, nebo se nechtěla dát poznat. Tohle si myslí ten chlapec, ale já mám trochu jiný názor…“

„A to?“ zeptal se André nejistě.

„Dívka vystoupila z auta na křižovatce a vstoupila do bistra, kde bývají řidiči kamionů. Mluvil jsem s vedoucím a mohl jsem tam posbírat jisté podrobnosti. Chápejte, doktore. Je nemožné, aby v jedenáct dopoledne byli všichni hosté opilí. Vedoucí se mi zdál velmi slušný člověk. Říká, že dívka vběhla dovnitř a hned vypila dvě nebo tři sklenice vody, jako by uvnitř hořela. A pak… Pak se jí udělalo špatně. Zbledla úplně doběla a pokožka se jí zvrásnila, náhle vypadala jako stařena. Já nevím, doktore, možná přece jen byli všichni opilí… Vedoucí tvrdí, že se její tvář stále měnila, chvíli byla hezká a chvíli ošklivá, chvíli měla dokonce veliké mléčně bílé oči…“

„Dost!“ vykřikl André, už to nemohl poslouchat. „Nechci slyšet, jak vypadala. Chci vědět, kam potom šla, kam se schovala…“

Laforgue znovu rozpřáhl paže.

„Ztratila se,“ řekl nešťastně a stiskl rty. „Vyklopýtala z bistra a dala se podél břehu k lesům. Mluvil jsem s člověkem, který ji viděl naposled, s dřevorubcem, nájemcem části lesa. Říká, že dívka proběhla kolem jeho chatrče jako smyslů zbavená a prodrala se do houští. Nedlouho nato uslyšel něco jako tlumenou explozi, nebo jako když se protrhne buben. Nic víc. I já jsem pak prohledal okolí, jen tak, ze svědomitosti. Žádná stopa, za to vám ručím. Jediná věc hodná pozornosti bylo vypálené kruhové místo, temná skvrna uprostřed vegetace, asi šest nebo pět metrů v průměru, sotva půl míle od kraje lesa. Možná samovznícení, nebo… Myslil jsem i na cikánský tábor.“

André už neposlouchal. Zmocnilo se ho nekontrolovatelné rozrušení. Temný a nejasný pocit, který se nepostřehnutelně, pozvolna vyjasňoval, až dospěl k myšlence, že… Bože! Jaký smysl by mělo předpokládat něco tak hrozného? Nesmí dovolit, za žádnou cenu nesmí své fantazii dovolit, aby ho děsila tak morbidními představami! Weena odešla. Ale… kdo byla Weena? Ještě měl před očima tu bílou tvář, náhle změklou pod jeho dlaní, pod prsty, které ji hladily, viděl ty kulaté oči, nafouklé jako polokoule z huspeniny, cizí, strašidelné ve světle blesků…

Laforgue se omlouval. Pro detektiva to dneškem skončilo, ale žádá-li doplatek za pátrání, má ho mít.

André jej doprovodil k bráně. Otupěle pak zůstal stát na schodišti a sledoval zaprášené auto, jak se vzdaluje s řinkotem uvolněného motoru.

Z tupého polovědomí ho probudil majordomus.

„Dopis, doktore,“ připomněl mu zdvořile. „Leží na truhle v rytířském sále.“

André se vrátil do domu jako náměsíčný. Dopis. Ještě než ho zvedl, bylo mu jasné, že je od Weeny. Kupodivu nepospíchal se čtením; jako by už předem věděl, co v něm je, cítil v sobě jakousi elementární jistotu, dávnou a průzračnou jako instinkt.

Vzal do ruky obálku, hrubou a pomačkanou, roztřepenou a plnou šmouh. Jméno a adresa vyryty velkými dětskými tahy. Pomalu dopis otvíral, téměř zdráhavě vytáhl čtyři listy. Žádné datum, písmena čím dál tím nejistější, upachtěnější, nečitelnější. Na konci podpis nakreslený velikými literami: WEENA.

Cit se v něm prudce vzedmul, zasáhla ho vlna vzpomínek a téměř ho pohltila. Pak náhlá lhostejnost, jako by se ta změť pocitů a vzpomínek týkala někoho jiného, kdo však žije uvnitř něho, kdo se tam dostal podvodně, tajně jako pytlák.

Četl:

Milý André, tak se správně začíná dopis, nebo ne? Musím tě požádat o odpuštění. Vzbudila jsem v tobě iluzi, přestože jsem věděla, že ji nebudu moci udržet nastálo. André, můj André, drahý, jediný, moje nedosažitelná lásko! Až dostaneš tento dopis, já už budu daleko, daleko v prostoru i v čase, za jakoukoliv představitelnou bariérou. Neptej se kde, nesnaž se porozumět, nepodařilo by se ti to. Dlužím ti však aspoň jedno vysvětlení, i když vím, že tě velmi těžko dokážu přesvědčit. Ty máš právo znát důvody, které mě donutily prchnout. Tak tedy… Není to snadné, André. Kdybys mohl na chvíli mít znovu důvěřivou duši dítěte, pak snad… Poslouchej. Snaž se představit si daleký svět, svět jako každý jiný, jako ten tvůj, kde se trpí a kde se raduje, svět bytostí, jejichž vzhled pro tebe nemůže být jiný než děsivý. A teď si představ čarodějku s podivnými schopnostmi, která dokáže měnit vlastní odpudivý vzhled, která je však nešťastná, protože jí příroda odepřela, co jiným ženám darovala, to jest schopnost stát se matkou. A představ si, že existuje lék. Představ si zázračnou bylinu, která může čarodějce darovat závratný prožitek mateřské lásky. Vím, budeš mě pokládat za šílence, který blouzní, nebo za lehkou ženu, která má sklon ke špatným vtipům. A přece, i když se ti to může zdát absurdní a nereálné, ta pohádka je pravdivá. Ve světě z něhož pocházím a do něhož se právě chystám vrátit, jsem velmi řídkou výjimkou; žádný muž mé rasy mě nemůže učinit matkou. Ale ty, ty ano. Ty, nebo kterýkoliv jiný muž z tvého malého světa. Proto jsem k vám přišla. Vzpomínáš si, André, na naše první setkání na pláži? Opaloval ses, byl jsi jako měděná socha, krásný a klidný. Přesto… Cítila jsem odpor. Protože my jsme jiní, moje lásko.

Neptej se, jak jsem se pak mohla do tebe zamilovat. Může se včelí královna zamilovat do trubce? A to se stalo, André. Cítila jsem, že mé tělo, to pravé, jež jsem před tebou skrývala, se stává každým dnem, každou hodinou podobnější tvému; žít vedle tebe, to bylo trochu jako sejít k základu, k původní společné matrici. A tak jsem tě cítila jako součást své bytosti, ve slunečných dnech a v hlubokých nocích jsem vnímala tvé tělo jako pokračování svého těla.

Milovala jsem tě, André. Odevzdaně. Naprosto. Celým svým já. A pak… Myslím na poslední noc, kterou jsme strávili spolu, když blesk osvítil místnost a ty jsi mě na okamžik mohl spatřit v mé pravé podobě. Ne, André, nebyla to halucinace. V těch okamžicích jsem ti téměř četla v mysli a vytušila jsem v tvém náhlém strnuti úzkost. Vzpomínáš si? Přála jsem si, abys rozsvítil, chtěla jsem se ti z posledních sil ještě jednou ukázat lidsky krásná, zdánlivě člověk jako ty. Nevíš, nemůžeš vědět, jak jsem trpěla. Objímals mě, tiskls mě v náruči s divokou zběsilostí, zdálo se, že chceš zkontrolovat každý centimetr mé pokožky, soudržnost mých tkání, pevnost mých svalů. Byl to podvod, André. Zdála jsem se ti krásná jen díky úsilí mé vůle. Čarodějka může dělat všelicos. Ale ty nevíš, jaké zásoby životní energie jsem musela vynaložit, abych mohla být stále vedle tebe, v každém okamžiku dnů a nocí, abych si mohla udržet svou zdánlivou lidskou krásu. Nemůžeš si představit ten šílený strach, který jsem prožívala v posledních pokořujících okamžicích, když jsem si uvědomila, že už nedokážu úplně ovládnout své buňky. Byli jsme spolu čtrnáct dní, dlouhé a zároveň krátké dny, prožili jsme prázdniny lásky a ty spálily celou moji mladost. Věděla jsem, že to tak bude, André. A přesto jsem stále byla s tebou.

Teď jsem téměř stařena, zcela vyčerpaná. Stačilo by i jen jedno tvé pohlazení, abych se zhroutila, nebo zemřela Chápeš, proč jsem uprchla? Odpusť mi. Do své dálky v prostoru a v čase se vrátím s pokladem vzácných vzpomínek. A přivedu na svět syna, konkrétní dovršení krásné, neuvěřitelné lásky. Ano, André, věřím tomu, i když jsi byl jediný. Můj instinkt neklame. Kdyby klamal, celý můj život by ztratil smysl; tajemství lásky je nesmírné, ale mateřství… Věř mi, nic jiného mi nezůstalo. Jsem navždy tvá

WEENA.

„Gabrieli!“ zavolal zoufale André. „Pojď sem, Gabrieli. Kdo přinesl ten dopis?“

„Byl ve schránce, doktore.“

Doktor, doktor, doktor. Žádný doktor. Blázen byl, slepý ignorant, to byl! Ne logika věci, ale intuice a snad i pohodlné alibi ho přimělo dopisu věřit.

Otevřel okno k moři, klepal pěstmi na římsu a šeptal: „Weeno.“

Ubohá, ubohá žena, která se přišla napít z vyschlého pramene. Čarodějka dokáže všelicos, jistě! Vědomosti čarodějek jsou málem nekonečné. Ale i ony mají omezení, neobsáhnou všechno. Nevztahují se na banality, na náhodu, na nepředvídané případy.

André si rukou přetřel čelo. Celý život utracený v jediném vzepětí šílené lásky. Zbytečná oběť.

Vyšel z domu jako opilý, proběhl zahradou a křovisky dolů k moři, po pláži opuštěné jako tehdy doběhl k vlnám, myslil na ni a na sebe… Biologické centrum, pět let v laboratoři… Pět let dennodenního kontaktu s radioaktivními látkami…

„Weeno!“ křičel. Moře pohltilo jeho hlas a hučením vln mu vrátilo úzkost řečiště, věčně čekajícího na vodu.

„Weeno! Weeno!“

Protože André byl neplodný.

1962

Srdce z ledu

Donato Altomare

Donato Altomare (1951, stavební inženýr) píše od dětství, zprvu poezii (první básnickou sbírku vydal ve svých osmnácti letech), později i prózu. Sci-fi začal psát v osmdesátých letech a brzy rozšířil svůj zájem i na fantasy; obojí píše stejně dobře. Napsal na sto sedmdesát povídek, uveřejňovaných ve fanzinech, časopisech a antologiích, časopis Zlomený meč (La spadá spezzata) mu v roce 1987 věnoval celé číslo. Část jeho povídek vyšla v pěti samostatných sbírkách, z nich nejlepší je sbírka s názvem titulní povídky Srdce z ledu (Cuore di ghiaccio) z roku 1989. Píše také prózu pro děti, např. Strom lastur (L’alberto delle conchiglie).

Žena byla velmi bledá, ale nenalíčila se. Nebylo proč. Její pohaslé oči, zarudlé pláčem a nevyspáním, rezignovaně hleděly do prázdna.

Spojovací modul přistál teprve před několika minutami ale vnější vstup už byl otevřen. Z malé rampy se dutě ozvaly těžké kroky. Žena se nepohnula. Přesně podle instrukcí čekala na doktora Kalimora, lékaře, který na této planetě zastupoval Zemi.

Když se otevřely vnitřní dveře, vnikl dovnitř proud oslnivého světla a s ním závan mrazu. Objevila se silueta v těžkém kožichu a za ní bílá ledová plocha.

„Jsem Amir Kalimor.“ Muž zdvihl kapuci a odhalil tmavou, ostře řezanou tvář. Rty roztáhl k úsměvu, jeho oči však zůstaly bez výrazu. „Je mi líto, že vás poznávám za tak neradostné situace.“ Podal ženě ruku.

Mechanicky ji stiskla. Kolikrát už jsi asi pronesl tuhle větu, pomyslila si. Nahlas řekla: „Jmenuji se Cristina Montiová. Promiňte, ale nemám náladu na zdvořilosti.“

„Chápu vás,“ vzdychl, jak předpisoval scénář. Jeho rty se přestaly usmívat a tvář dostala sklíčený výraz. Za okamžik dodal: „Teď mi laskavě ukažte své doklady a kartu z kliniky.“

Podala mu je a trpělivě sledovala, jak všechno kontroluje do nejmenších podrobností.

Konečně zvedl hlavu. „V pořádku. Můžeme jít. Ale nejdřív si oblečte kožich, který jste dostala při odletu. Na planetě M3 Hada je pouze led. A zima, jakou pozemšťan jen taktak snese.“

Cristina si ho beze slova oblékla. Měla pocit, že váží tunu. Lékař zatím dohlédl, aby bylo do modulu naloženo několik velkých beden. Pak přikročil k interkomu a dal pilotovi pár stručných pokynů. Otočil se k ženě:

„Modul se tu nemůže moc zdržovat. Odletí, jen co vystoupíme. Jdu napřed.“ Dole se k ní ohlédl. „Po ledu nepůjdeme dlouho. Přesto si vezměte tmavé brýle. Najdete je v kapse kožichu. Odlesk může poškodit zrak.“

Opět ihned mlčky poslechla. Skutečně pocítila okamžitou úlevu, jiskření ledu přímo řezalo oči.

Neušli ještě ani sto kroků, když jim za zády se sykotem odstartoval spojovací modul. Ženě to zasyčení připadalo jako skřípot víka rakve, které se nad ní zavřelo.

„Jsme na místě.“

Cristina se rozhlédla. Kolem byla jen nekonečná plocha svítícího ledu. Teprve potom si všimla velkého otvoru u nohou svého průvodce. Byly v něm točité schody. Kalimor začal sestupovat a ona ho rychle následovala. Ještě chvíli, myslila si, a proměním se v ledovou sochu. Jak pokračoval sestup, zdálo se tepleji. Nakonec se před nimi otevřela vysoká síň, celá vyhloubená v ledu; podlahu však už tvořila udusaná země. Ze síně vedlo na všechny strany množství tunelů.

Kožich hřál jako vytopená pec a doktor Kalimor pobídl ženu, aby ho svlékla. Sám také odložil kožich.

„Tady v podzemí je všude teplo. Ale neopírejte se o stěny, je to přece jen led.“

Bez kožichu se cítila lépe. Sundala si i brýle, tady dole už led nejiskřil. Následovala lékaře do jeho pracovny, do velmi neobvyklé pracovny. Ultramoderní zařízení bylo v podivném kontrastu se špinavě bílými ledovými stěnami a vlhkou tmavou půdou místo podlahy.

„Posaďte se. Za okamžik se vám budu moci věnovat.“ Doktor Kalimor byl zřejmě zvyklý přikazovat. I když mluvil laskavě, znělo to jako rozkaz. Zvedl sluchátko staromódního telefonu.

„Greto, zavolej mi nemocnici na Zemi!“

Uběhlo několik minut.

„Halo! Meziplanetární nemocnice St. Louis? Chci mluvit s doktorem Ferghatnerem. – To jsi ty, Vincente? Tady Amir. Všechno je v pořádku. Paní Montiová přiletěla. – Ano, náklad jsem poslal týmž modulem. Patnáct beden, jako obvykle. Ne… Žádný problém. Smlouva platí, tak jak je.“ Usmál se. Vincent mu zřejmě řekl něco pochvalného.

„Díky. Ale není to jen moje zásluha. Doufám, že se brzy uvidíme. Ahoj.“

Úsměv zmizel. Lékař se konečně obrátil k ženě. Jeho výraz jí připomněl kocoura, který si líže vousy od smetany. Úředně vám teď sděluji, že vaše smlouva byla ratifikována. Za několik dní vám bude zaslána kopie se zárukou nadřízených orgánů. Milá paní, v okamžiku vaší… ehm… vašeho odchodu se z vašich dětí stanou boháči.“

Cristina sevřela rty. Narážka na její smrt jí zadrhla hrdlo. Chtělo se jí plakat, ale oči už vyčerpaly všechny slzy. Řekla jen: „Potřebuji si odpočinout.“

Promiňte, to je pravda. Helga vás doprovodí do vašeho bytu.“ Kývl hlavou někam za ni.

Nikoho za sebou nevnímala; rychle se ohlédla. A po zádech jí přeběhl mráz. Stála tam Vegenka, nehybná jako socha.

Bylo to malé město, vtesané do ledu. Tisíce malých i velkých místností spojených chodbami a schodišti. Tam žily poslední zbytky obyvatel planety, přinucení nepřízní podnebí k životu pod ledem.

„Představuji vám Kenda, vládce Vegenů. Budete-li něco potřebovat, obraťte se na něho. Já zůstanu v zóně pozemšťanů spolu se svými lidmi. Je tam naše zdejší základna. Vy už patříte k Vegenům. Velmi vás prosím, abyste si zachovala klidnou mysl. A abyste měla na paměti, že to… není naše vina. Ani vina Vegenů.“ Doktor Kalimor kývnutím naznačil letmý pozdrav a nechal Cristinu o samotě s Kendem.

Bylo pro ni těžké vyrovnat se s představou, že…

„Doufám, že se vám mezi námi bude líbit,“ přerušil její myšlenku mužův hlas, monotónní a nezvučný.

Teprve teď se na něj podívala. Byl to opravdu Vegen? Spíš nějaký nešťastník, ve stejné situaci jako ona. Nebo přece jen…

„Neurazte se, ale raději bych kolem sebe nikoho z vás neviděla. Aspoň pokud to nebude nezbytné.“

Kendo vážně kývl.

„My nevíme, co znamená ‚urazit se‘.“ Otočil se k odchodu, Cristina ho však zavolala zpět. Od okamžiku, kdy podepsala smlouvu, jí nedala spát jedna otázka, a teď je tu příležitost.

„Proč,“ zeptala se. „Proč tohle… Proč?“ A oběma rukama ukázala na sebe, od hlavy k nohám, na své tělo.

Kendo chvíli mlčel, jako kdyby ho tou otázkou zaskočila. To jí umožnilo lépe si ho prohlédnout… Člověk? Ano, má lidský vzhled, ale jinak… Obyvatelé planety M3 Hada jsou rostliny. Vstupují do mrtvých lidských těl! Tak jí to na Zemi řekli.

Teprve teď si všimla, kolik cizosti vyzařuje bytost před ní. Především oči… Jasně zelené, s jemnou listovou strukturou a spletí drobných kořínků kolem duhovky.

Ústa se otvírají jen nepatrně a celá tvář je naprosto bez výrazu.

„Kdysi,“ začal konečně Kendo, „před stovkami let nebyla naše planeta pokryta ledem. Kypěla životem. My jsme žili v symbióze s jistým živočišným druhem. Vstupovali jsme do živočichova těla, jakmile dospěl, a desetinásobně jsme tím prodlužovali jeho existenci. Jednoho dne se naše slunce zhroutilo a prudce ochladlo. Stejně prudce pohasínal život a první začali hynout naši hostitelé. Oni byli tělem, my mozkem, jedni od druhých neoddělitelní. A když zmrzl poslední, náš osud se zdál zpečetěn. Až jednou zde přistál člověk se svým hladem po poznání. Zděsili jsme se, když jsme zjistili, že vaše těla jsou po smrtí ničena, nemohli jsme uvěřit, že je možné takové plýtvání.

Je zbytečné vykládat vám, co bylo dál. Po dlouhém jednání jsme dosáhli dohody. A tu dohodu vy, paní, znáte.“

„Děkuji. Už se nebudu na nic ptát.“

„Už se ani není na co ptát. Není jiné odpovědi. Přeji vám příjemný odpočinek. Uvidíte, že to nebude tak zlé, strávit u nás těch několik měsíců, které vám zbývají. Potom…“

„Potom budu vaší součástí,“ dořekla žena. Zmocnilo se jí tupé zoufalství. Nedokázala být lhostejná při pomyšlení na svou zhoubnou nemoc.

Kendo potřásl hlavou v neurčitém náznaku výčitky pak vyšel šouravým krokem. Jemné kořínky nohou musely být stále ve styku s půdou.

Čas ubíhal rychle. Bylo to divné, protože jedinou Cristininou společnicí byla nuda. Vegeny nevídala. Kromě Helgy, která přicházela na každé její zavolání, nikdo nezaklepal na její dveře, ani Vegen ani člověk. A tak stále častěji pociťovala potřebu s někým si popovídat. Přemýšlela o tragédii národa Vegenů, kterému hrozilo vymření. Kdyby se tu nebyli objevili pozemšťané a neuzavřeli dohodu, ne právě nezištnou… Soucit však rychle mizel, stačilo se podívat na vlastní kartu z kliniky. Pak začala počítat dny, které ji ještě dělí od smrti. Týden, podle lékařů. Je to málo? Mnoho? A běžela k zrcadlu hledajíc na své neporušené tváři známky blížícího se konce. Čím jsem si zasloužila tenhle osud? ptávala se, ale zrcadlo nikdy neodpovědělo.

Jídlo, které jí Helga přinášela, bylo dobré, výhradně pozemské, ale chuť k jídlu chyběla. Skoro jako by Cristinino tělo pokládalo už za zbytečné vstřebávat živiny.

Jednoho dne přerušilo její beznadějné úvahy zaklepání. Zároveň vešel Kendo. „Mohu vstoupit?“ zeptal se.

Prudce se otočila. Mužova bílá tvář s listově zelenýma očima vypadala jako z mramoru. Socha z masa. Peň a kořeny. „Už jste vstoupil.“

Vegen nepochopil sarkasmus. „Chci s vámi mluvit o smlouvě.“

Cristina stiskla rty. Neměla chuť mluvit. Tím méně o smlouvě. „Nemyslím, že je o ní třeba mluvit. Stokrát jsem ji četla, než jsem přijala. Už na ni nechci myslit.“

„Chápu.“ Ani ten nejhorší antropomorfní robot by nemohl mít tak bezvýrazný hlas ani tak odtažité chování. „Chci vám jen z pověření naší společnosti položit otázku.“ Zdálo se, že mu ani trochu nevadí utrpení, jež se jí zračilo ve tváři.

S povzdechem souhlasila. „Ale buďte, prosím, stručný.“

„Klauzule C/16 b se týká možnosti uspíšit vypršení smlouvy.“

Ledový závan roztřásl celé ženino tělo. Skousla si rty, aby se přestaly chvět. Teprve po chvíli řekla, se srdcem bušícím až v hrdle: „Znám tu klauzuli.“

„Chci vám nabídnout zvýšení prémie o padesát procent, budete-li ochotna dát nám své tělo ještě před smrtí.“

Už nedokázala ovládnout hněv. Jak může mluvit s takovou lhostejností o smrti? O její smrti? Vyskočila. Všechen rezignovaný klid odvála citová bouře.

„VEN!“ vykřikla. „Dokud nebudu mrtvá, nikdy vám nedovolím vstoupit do svého těla! NIKDY! Rozumíte?“

Kendo ani nemrkl. Kývl a vyšel svým šouravým krokem, úplně lhostejný k hysterickému záchvatu, který pokračoval za jeho zády.

„Darebáku!“ vykřikla ještě mezi vzlyky.

A něco se mihlo vzduchem. Zachytlo se jí to ve vlasech. Mechanicky zvedla ruku a dlaní si přejela po hlavě. Uslyšela lehký náraz. Podívala se dolů. Na zemi ležel svítící předmět, snad nějaký hmyz trochu podobný berušce. Všecka zmatena pozorovala, jak se roztáhla lesklá křidélka. Hmyz však nevzlétl. Zpod křidélek vypadl kousek žlutého papíru, nadrobno složeného. Cristina zapomněla na svůj hněv a zvědavě se shýbla pro papírek. Pečlivě ho rozložila. Malinkými písmenky tam bylo napsáno: PŘIJĎTE IHNED DO SKLADU. Nic jiného? Ještě: PRO VAŠE DOBRO.

Znovu si přečetla vzkaz, nejistá, má-li poslechnout. Kdo jí ho mohl poslat? A proč tak tajemně? Pokrčila rameny, neměla chuť jít do skladu. Odhodila lístek. Ale za chvíli jí ta záhada znovu začala vrtat hlavou. Možná by měla jít. Nebo ne? Asi ano, nic se jí nestane, když půjde.

Tady jim na ní velmi záleží… na jejím těle. Mohlo by to být rozptýlení, přerušení chmurných myšlenek. Ještě chvíli váhala, nakonec se rozhodla. Ukáže jim, že se nebojí. Nesvá, s rozpaky se vydala tunelem ke skladu. Dveře byly zavřeny, ne však na klíč. Vzala za kliku, když jí něco lesklého přiskočilo k nohám. Trochu se lekla, hned se však usmála. Byl to jakýsi stříbrný cvrček a pod jeho krovkami další vzkaz: DEJTE SE DRUHÝM TUNELEM VPRAVO.

Poslechla. Začalo se jí to líbit. Takové nečekané dobrodružství... Nuda byla pryč. Tunel byl nezvykle dlouhý a končil před šedivými dveřmi, na nichž byl nápis POZEMŠŤANŮM VSTUP PŘÍSNĚ ZAKÁZÁN.

Výborně! Teď Cristina neváhala ani okamžik. Možná to nebyla jenom hra. Možná existovalo něco, co dosud neznala. Něco, co neměla znát. Vešla. Byl to rozlehlý sál, slabě osvětlený žárovkami zamženými ledem, avšak viditelnost byla dostatečná. Ležela tam spousta zavřených beden, stejných jako ty, co byly naloženy do modulu při jejím příletu. Byly podivně rozmístěny, jako na obrovské šachovnici. Musely jich tam být stovky.

Jak se na ně dívala, padla na ni tíseň. Vypadaly… jako rakve. Dodala si odvahy a zavřela za sebou dveře. Pokud věděla, měl být uvnitř uran a bedny-kontejnery měly být zapečetěny. Je tu tedy zboží k výměně. Vida, kolik toho pozemská vláda získává za lidská těla. Za její tělo. Plivla na nejbližší bednu.

„Cristina Montiová?“

Trhla sebou a rozhlédla se. Hlas zněl vzdáleně, přesto jasně. Snažila se dohlédnout i do temnějších míst, nikoho však nezpozorovala.

„Kdo… kdo je tu?“

„Jmenuji se Gil May. Vy mě neznáte, ale já o vás vím všechno.“ Zdálo se, že slova nevycházejí z žádného určitého místa.

„Nevidím vás.“

„Jsem v komoře, která přiléhá ke stěně po vaší levici. Mluvím k vám trhlinou v ledu.“

Pozorně se zadívala na stěnu a ihned objevila trhlinu. Byla sotva viditelná. Přistoupila k ní. „Co to znamená, že o mně víte všechno?“

„Vím všechno, co je třeba vědět o předmětu výměny. Ale hlavně vím to nejdůležitější.“

„A to jest?“

Okamžik ticha, skoro jako by ten za stěnou vážil vhodnost slov pro závažné sdělení. Pak vyslovil šeptem, ale zřetelně: „Vy nejste nemocná.“

Cristině trvalo aspoň minutu, než si plně uvědomila smysl té věty. Pak s úsměvem zavrtěla hlavou.

„Proč mi lžete? O tomhle se mi nechce žertovat.“

„Opravdu nejste nemocná. Věřte mi. Mohu vám to dokázat.“ Hlas zněl pevně, rozhodně.

„Ale… všichni lékaři… potvrdili, že…“

„Jsou to neřádi.“

„Nepřesvědčíte mě tím, že jim budete nadávat.“

Opět chvíle ticha. Snad mlčel naschvál, aby ji udržoval v napětí. „Chápu, co teď prožíváte. Jste tím zmatena. Ale opakuji vám, že mám konkrétní důkaz. Teď vám jej však nemohu předložit, aspoň dokud se tu potulují ty zrůdy.“

„Myslíte Vegeny?“ Náhle ji znovu přepadla tíseň, jako když sem vstoupila. „Ano, mrazí mě při pohledu na ně, ale neřekla bych, že jsou to zrůdy.“

„Skutečně? Tak zdvihněte víko kterékoliv bedny.“

„Proč?“ zeptala se opatrně, sáhl na ni strach.

„Abyste si uvědomila zrůdnost Vegenů.“

Žena cítila, jak jí naskakuje husí kůže, avšak nechtěla dovolit strachu, aby ji přemohl. Udělala pár nejistých kroků a se zatajeným dechem zdvihla nejbližší víko.

Výkřik hrůzy jí uvázl v krku. Uvnitř ležel Vegen, ale jeho tělo už v sobě nemělo nic lidského. Z každého póru pokožky vyrážely tenounké kořínky a ohýbaly se na strany a zapouštěly se do hlíny, jíž byla bedna vyplněna všude kolem těla i pod ním, jako by z ní sály výživu. Z pootevřených úst rostl spirálovitý šlahoun. Viděla jste?“ ozval se hlas.

Slyšela ho, ale nepohnula se. Nedokázala odtrhnout pohled od té houštiny chvějivých výhonků. Je to… zrůdné,“ zašeptala konečně. Našla byste je ve všech bednách a nejen tady, ale v mnoha dalších místnostech. Vegeni se musí aspoň jednou denně uložit do hlíny. Tím se udržují při životě. Je tu jen málo země bez ledu a část je jí určena k přepravě na Zemi, protože je velmi bohatá na uran. Uranová půda se vyměňuje za lidská těla, mladá, a hlavně ZDRAVÁ. A teď musím jít. Opět se vám ozvu.“

Ticho, vzbuzující úzkost. Nechtěla zůstat mezi bednami, ale teprve po chvíli přiměla nohy k pohybu. Byla jakoby přiotrávena strachem. Krok, ještě jeden, a ještě… Nechtíc vrazila do jedné bedny a leknutím uskočila. Zmocnila se jí panika. Šílená chuť utíkat, prchnout odtud, z toho absurdního hřbitova živých těl. Nohy však měla jako ze dřeva, posouvaly se jen nepatrnými krůčky. Děsila ji představa, že by se náhle otevřela všechna víka a z živných rakví by vystoupili lidé-rostliny, jejichž výhonky by se kolem ní obtočily a udusily ji.

Pak si všimla, že jedna z beden je bez víka. Prázdná.

Pohledem hledala dveře, tušíc katastrofu.

Stál tam Kendo a pozoroval ji listově zelenýma očima.

Amir Kalimor pochodoval sem a tam po místnosti a klel, aniž se staral o to, že ho slyší žena. Už několik minut ulevoval kletbami svému vzteku. Kendo přihlížel, nehybný a lhostejný jako vždy.

„Gil… Zpropadený Gil May, znovu on! Ten čubčí syn mi zase dělá problémy. Ale já ho skřípnu, u všech ďasů, já mu to osladím! Pošlu ho rovnou do nejhoršího pozemského vězení, svázaného do kozelce, zadkem napřed.“ Zachytil vyčítavý Cristinin pohled. „Promiňte, paní, ale už je to pěkně dlouhá doba, co mi uniká. Mám tu pětadvacet lidí, tedy… skutečných lidí a nedokážu ho chytit, ani termickými sondami. Jak to dělá, u všech rohatých, to nechápu!“ Několikrát se zhluboka nadechl. Trochu uklidněn, obrátil se ke Kendovi.

„Budeme muset vejít do jednoho z těch vašich sálů a otevřít stěnu. Jinak se do jeho skrýše nedostaneme.“

Vegen potřásl hlavou. „Dobře víte, že to není možné. Nikomu z lidí není dovoleno tam vstoupit. To je dohoda, která tvoří součást smlouvy.“

„Ale paní Montiová tam…“

„To nevadí. Ona je už naše.“

Cristině přeběhl mráz po zádech. Představila si samu sebe v bedně, jak z ní pučí tisíce kořínků. Jen tak tak se jí podařilo nezvracet.

Lékař si všiml, že zbledla. „Je vám špatně?“ zeptal se.

„To nic… nic není…“

„Rád bych se vás na něco zeptal. Ale necítíte-li se dobře…“

Rychle se vzchopila: „Jen se ptejte.“ Jako by se styděla za tu chvilkovou nevolnost.

„Gil… řekl vám něco?“ Doktor ji upřeně pozoroval. „Co by mi měl říct?“ Dívala se mu přímo do očí, skoro vyzývavě.

„To není odpověď.“

„Asi chtěl,“ řekla bez uvažování, pevným hlasem, „ale já jsem se polekala.“

„Jste si jista?“ Lékařovy oči teď byly mrazivější než led.

„Absolutně.“

„Dobrá.“ Zdálo se, že není přesvědčen, ale nenaléhal „Kdykoliv se vám ten lotr ozve, ihned mi to řekněte. Ne zapomínejte, že je to zločinec a blázen a že mele samé nesmysly. Vykládá našim pacientům, že jsou zdrávi, a podobné pitomosti. Spoléhám se na váš rozum. Nevěřte mu.

Chápu, že se všichni chytáte sebeslabší naděje, a Gil dokáže být přesvědčivý. Ale věřte mi, je to blázen.“

Cristina pomalu kývla. Napovrch klidná, ale uvnitř poplašená kvapně vyšla a sledována Kendovým zeleným pohledem, zamířila do svého příbytku.

Zoufale si přála usnout, ale nedařilo se jí to. Ne že by chtěla spánkem utéci před skutečností. Jen si potřebovala pročistit mysl, zmatenou posledními událostmi. Zbláznila se snad? Komu má věřit? Koho se zeptat? Gila? Moc ráda by mluvila právě s ním, ale jen proto, že v ní vzbudil naději; nechtěla se dát ovlivnit smyšlenkami. Opravdu to přece může být blázen. Zklamání by ji pak zničilo. Obracela se na lůžku marně hledajíc vhodnou polohu. Ale proč? Proč by si někdo vymyslel něco, co potom… No ovšem, jsem hloupá. Blázen. Ten nepotřebuje hledat smysl toho, co dělá. Dělá to a basta. Ale… Blázen?

Spánek na ni padl znenadání. Tělo odpočívalo, jen oči pod zavřenými víčky se nepřetržitě pohybovaly.

A tak si nevšimla, že se v ledové zdi otevřela škvíra. Z ní vystrčil čumáček podivný mechanický krtek. Malinká kamera hledala cíl a pak se upřela na lůžko. Krtek se neohrabaně vydrápal ze škvíry a spadl na zem. Přitom v něm silně zachrastilo. Když se zorientoval, přiťapkal k lůžku. Ještě několikrát zachrastil, avšak žena se neprobudila. Krtek se postavil na zadní nožky, ale okraj postele byl příliš vysoko. Co dělat?

Náhle jeho senzory zaregistrovaly lehké kroky za dveřmi. Honem zalezl pod postel.

Dveře se otevřely a v nich se objevila slídivá tvář. Patřila hlídači, kterého poslal Kalimor. Škvíra ve stěně byla blízko dveří a hlídač by je byl musel otevřít dokořán, aby ji zahlédl. Neudělal to. Spokojil se pohledem na spící ženu její odhalené nohy, které ve spánku odkoply přikrývku. Spokojen výsledkem inspekce opět zavřel dveře.

Krtek znovu zachrastil, jakoby úlevou, a vyťapkal zpod postele. Cristina se pohnula, ale neprobudila se. Krtek se rozhodl. Otevřel kovový čumák a vystrčil drobnou termickou jehlu, která mu sloužila i k otevření průchodu stěnou. Nato hbitě přeřízl jednu nohu lůžka. To se zakymácelo, zůstalo však ve vodorovné poloze. Kovové zvířátko zachrastilo jakýsi protest proti nepříznivému osudu a pak uvážilo, že nezbývá, než přeříznout ještě druhou nohu.

Cristina sklouzla z nakloněné plochy a teď už se musela probudit. Oči měla ještě zamžené spánkem, ale nemohla nevidět tu podivnou věc, jak pobíhá dokolečka. Nelekla se, protože ihned zpozorovala lístek vykukující z krtkových zad. Byl velmi stručný: POJĎ ZA MNOU.

Blázen neblázen, tohle je jistě Gilovo pozvání. A ona si za každou cenu musí vyjasnit situaci. Spěšně se oblékla. Kovové zvířátko čekalo; nepokojně cupitalo sem a tam a chrastilo jako netrpělivý manžel.

Konečně otevřela dveře. Krtek na prahu objel kamerkou celé okolí. Nikde nikdo. Podivně lidským pohybem pokynul ženě hlavou a rozeběhl se před ní. Občas se zastavoval a naslouchal, pak se znovu rozbíhal. Cristina nesledovala, kolikrát zabočili ani kolika tunely prošli. Krtek se zastavil u dveří. Otevřela. Vešla do komůrky za krtkem, ale náhle měla prázdno pod nohama. Schod?

Sklouzla po ledě a vykřikla, spíš překvapením než strachem. Nebyla to komůrka, ale tunel a svažoval se nepříliš příkře někam do hloubky. Připadal jí nekonečný, ale jen proto, že v něm byla tma. Po několika málo vteřinách se objevilo světlo a zároveň kupa rozdrceného sněhu. Než se stačila zastavit, skoro celá do něho zapadla. Srdce se jí prudce rozbušilo a udělalo se jí mdlo od žaludku.

„Buďte vítána v mém domě,“ ozvalo se před ní. „Já jsem Gil May.“

Než omdlela, dokázala se ještě slabě usmát.

Bylo zima.

Zamrkala snažíc se pochopit, kde je. Vzpomněla si. Pokoušela se vstát, ale nevolno od žaludku ji znovu vrhlo do mdloby.

„Zůstaňte ležet. A vypijte tohle.“

Bez přemýšlení otevřela ústa a vypila jakousi teplou polévku, která klouzala do hrdla jako proud ohně. Žaludek ji vděčně přijal a uklidnil se. Letmo pohlédla na svého hostitele. Měl na sobě těžkou vlněnou pokrývku hrubě posešívanou a teplou vlněnou kapuci, ne právě podle poslední módy Všiml si, že Cristina pozoruje jeho oblečení.

„Je mi líto,“ řekl, „ale tohle je to nejlepší, co mám. Je stále obtížnější ukrást něco v sekci pozemšťanů.“

Zena zvedla hlavu a pohlédla mu do tváře. Byla trochu zklamána. Nedalo se říci, že byl hezký, i když to svého času mohl být pěkný mladík. Dlouhé vlasy a zcuchané vousy mu pokrývaly skoro celý obličej. Zbytek byl zachumlán do pomačkané kožešiny.

„Gile?“ řekla. „Jste to vy, Gile?“

„Jistě. Buďte klidná, později si popovídáme.“

„Ne později. Hned teď. Už je mi líp.“ Rozhlédla se kolem. Místnost byla vydlabána do ledu, ale daleko hruběji než jiné místnosti města; a byla téměř prázdná. Z jednoho rohu ji tiše sledoval krtek. „Máte tu kovovou zoologickou zahradu?“

Zdálo se, že se Gil usmál. „Vyrábím to sám. Z materiálu, který se mi podaří štípnout ve skladech pozemské báze. Kdysi jsem byl šikovný technik. Specializoval jsem se na hračky.“

„Řekla bych velmi vynalézavý technik. Ale k čemu vám tady jsou?“

„Chrání mě. Ty zrůdy občas zjistí, kde jsem, a ihned to hlásí Kalimorovi.“

„Vegeni?“

„A kdo jiný?“

Cristina se cítila silnější. Pozvedla se a usedla. Kožešinová přikrývka příjemně hřála. „Slyšela… slyšela jsem o vás mnoho ošklivého.“

„To jsem si mohl myslit. Doufám, že jste tomu nevěřila.“

„Nevím. Opravdu nevím, čemu věřit. Řekněte mi, je to pravda?“

„Ze jste zdráva?“ Pokrčil rameny. „Kdybyste měla něco jen trochu vážnějšího než zarostlý nehet, nebyla byste tady.“

„Nerozumím.“

„Porozumíte. Sázím se, že vaše choroba nemá žádné viditelné příznaky.“

„Ovšemže nemá.“ Byla tou otázkou upřímně překvapena. „To patří k její charakteristice. Člověk nic nepozoruje a najednou je konec.“

„Povídačky! Takové choroby neexistují.“

„Ale klinické analýzy… laboratorní zkoušky… sonogramy…“

„Prováděla jste je snad vy sama? Podnikli s vámi nějakou kontrolu, jejíž výsledky byste mohla vidět přímo, na vlastní oči? Například že byste přímo sledovala obrazovku sonografu?“

„To ne, ale…“

„Zkontrolovala jste si sama výsledky lékařských počítačů?“

„Ne, ale v nemocnici…“ Zmocňovala se jí beznaděj.

„Hnízdo lotrů!“ Mluvil se zápalem. A nelítostně. „Tyhle rostlinné bytosti, které kdysi obývaly celou planetu M3 Hada, přece nepotřebují nemocná těla! Nebo dokonce mrtvá! A nedělejte si iluze, že počkají, až zemřete. Mohli by čekat sto let. Nejdřív se vás budou chtít zmocnit vyjednáváním… Dejte nám své tělo dřív, zaplatíme vám, stejné brzy zemřete… Pak najdou jiný způsob, jak vás donutit. Nerad jsem k vám tak krutý, ale nepodniknete-li něco ihned, nebude už pro vás úniku. Už roky…“

Mluvil dál, ale žena neposlouchala. Připomněla si Kendovu návštěvu, ano, bylo to přesně tak, nabízel jí peníze…

Zakryla si dlaněmi tvář. A zachytila poslední Gilovu větu: Vstoupí do vás, když ještě budete žít.“

„To je obludné! Jak… jak mám uvěřit takové hrůze? Všichni lékaři z meziplanetární nemocnice mi potvrdili diagnózu. Nikdo nepřipustil možnost chyby. Zemřu…“

Samozřejmě!“ zvolal sarkasticky. „St. Louis! Myslete! Jediná pozemská nemocnice, meganemocnice s tisíci pavilony, která zaměstnává prakticky všechny pozemské lékaře. Teď, když jsou už skoro všechny lidské nemoci zlikvidovány. K čemu je? Nejsou tam lůžková oddělení, všechny zákroky se konají v bytech pacientů a pacienti sami si stanoví diagnózu jednoduchým dotykovým přístrojem za méně než patnáct sekund. Každý může denně kontrolovat vlastní zdravotní stav.“

Mlčela. Nebylo co namítat.

„A klinická karta?“ pokračoval Gil, „smyšlená konstrukce, nic jiného. Písek hozený do očí.“

Cristina ztrácela jistotu, přesto se pokusila oponovat: „To všechno jsou jen slova. Máte i důkazy?“

Gil stiskl rty. Něco zabručel, pak vstal a začal se prohrabovat ve velkém kufru u protější stěny. Něco našel a přinesl to Cristině. „Znáte to?“

Stačil jí letmý pohled, aby poznala svazek listů v jemném plastikovém obalu. „Jistě. Klinická karta.“

„Správně. Je to moje karta. Chcete se na ni podívat?“

Aniž věděla, co tím Gil sleduje, vzala kartu a prolistovala dokumenty. „Přesně stejná jako ta moje,“ poznamenala. „Až na jméno.“

„Dávali mi dva měsíce života. A vám? Vlastně na tom nezáleží. Ale přečtěte si datum.“

Ani jí to nemusel připomínat. Podle toho, jak zbledla, bylo jasné, že už to udělala. Jen kývl.

„Ale od té doby uplynuly už skoro čtyři roky…“

„Tři roky, deset měsíců, čtyřiadvacet dní. A já ŽIJU.“

„Žena jako by zkameněla. Po několika minutách pohnula hlavou, jako by chtěla popřít evidentní fakt. Důkaz ji rozrušil do té míry, že ho její mysl odmítala. V uplynulých měsících jí stále sugerovali jistou blízkou smrt, takže teď bylo těžké přijmout opak. Nakonec se vzdala.

„Ale proč?“ řekla zlomeným hlasem.

Gil vzdychl. Zřejmě mu bylo zatěžko odpovědět.

„Budete už schopna vstát a jít se mnou?“

„Ještě neumírám.“

„Tak pojďte.“

Jemně ji vzal za paži a vedl špinavými chladnými meandry hrubě vytesanými do ledu, které neústily do tunelů ani do místností. Cristinu začalo zábst do nohou a s trochou závisti se dívala na Gilovy obrovské teplé boty, v nichž připomínal klauna. Všiml si, že jí drkotají zuby.

„Co nejdřív vám opatřím vhodnější obuv. Bohužel tady musíme jít po ledu. Vegeni sem nemohou, kořínky na jejich nohou musí být stále ve styku se zemí.“

Proto nejsou v místnostech ani v chodbách podlahy pomyslila si žena.

Pak náhle prošli úzkou štěrbinou v ledové zdi a ocitl se v podivné síni, snad márnici?

Na kovových podložkách tu spočívalo velké množství lidských těl. Těl, která kdysi skutečně patřila lidem. Byly na nich dosud patrný stopy rostlinného života, který jim prorůstal; pokrývaly je zažloutlé a seschlé stonky a kořínky.

„I Vegeni umírají,“ vysvětlil Gil, „a tihle byli již stáři když vstoupili do hostitelských těl. Dobře se tu rozhlédněte; je to hřbitov. Když tahle planeta byla ještě teplá, žili v symbióze se zvířaty velmi podobnými lidským bytostem. Kdykoliv se o tom mluví, ať tady nebo na Zemi, zdůrazňuje se, že symbióza byla oboustranně výhodná. Ale není to pravda. Jen Vegeni z toho měli užitek.“

„Jaký?“

„Stačí jedno slovo: vápno. Vápno je základní vegenská živina a na počátku jejich vývoje, když to byly obyčejné rostliny, dokázali je spolu s ostatními živinami vstřebavat z půdy. Tisíciletá symbióza pak tuto schopnost potlačila a nenajdou-li živočicha schopného absorbovat vápno, jsou odsouzeni k smrti

Když tu přistál první pozemský člun, setkali se astronauté s hostitelskými tvory a pokládali je za zbytky zdejší inteligentní rasy. Přátelské vztahy však netrvaly dlouho. Jeden Vegen se zmocnil těla jednoho z astronautů a z toho málem vznikla válka. Byla by znamenala konec života na této planetě. Mezi astronauty byl však muž, kterému nebyla cizí jistá dávka podlosti. Napadlo ho, jak využít situace, sotva se doslechl, že Vegeni vědí o bohatém nalezišti uranové rudy. Proč neuzavřít smlouvu? Vegeni byli okamžitě ochotni poskytovat uran výměnou za lidská těla… Pak už šlo všechno rychle. Jistě si vzpomínáte, jak najednou lékaři objevili blíže nespecifikovanou smrtelnou nemoc a jak se hned nato postavila meziplanetární nemocnice St. Louis. Jistě víte o zákonu, který vydala centrální vláda a podle něhož se všichni obyvatelé jednou ročně měli podrobit vyšetření v této nemocnici. Nic vám to neříká? Ne?

Tedy konkrétněji. Vím, že máte tři děti a před rokem jste ovdověla. Zůstala jste bez peněz a bez práce. Vaše dcera potřebuje umělou aortu. Jistě, je to operace, která se provádí doma a k níž je zapotřebí jen zkušeného technika pro obsluhu operační jednotky řízené počítačem. Ale chce to mít peníze. Mnoho peněz… A vy byste udělala cokoliv, jen abyste pomohla dítěti, DOKONCE BYSTE PŘIJALA I NEEXISTUJÍCÍ NEMOC… VÝMĚNOU ZA POTŘEBNÉ PENÍZE.“

„Vy jste blázen!“ vykřikla žena. „Já jsem skutečně nemocná!“ Ovšem, vždyť ji před ním varovali. „Často mám prudké, svíravé bolesti…“

„A k čemu jsou podle vás pilulky, které denně polykáte jakožto léky?“

Cristina zbledla. Nervózní tik jí zvedal ústní koutek grimase úsměvu.

Gil se vrátil k tématu hřbitova. „Tady jsou pozůstatky nejstarších Vegenů. Věřte mi, zůstalo v nich velmi málo lidského.“

„Čeho chcete dosáhnout?“ Všecka se třásla. Oči klouzaly po mrtvolách, jako by se bály pohlédnout na Gila.

„Jste tvrdohlavá. Nutíte mě udělat něco, čemu bych se byl chtěl vyhnout.“ Ze záňadří vytáhl velký nůž, jakýsi druh ostré mačety, a zdvihl ho do výšky před očima zděšené ženy. Pak jím sekl do nohy nejbližší mrtvoly. Ostří ji přeťalo. Gil vzal Cristinu za paži a přes její odpor ji přitáhl k rozťaté noze.

„Prohlédněte si ji,“ přikázal ostře. „Už to není kost, Teď mi snad uvěříte.“ Bylo to tak. Ne kost, ale silný stvol. seschlý a zohýbaný, jako starý prut révy. „Dívejte se,“ napomenul ji, a zatím co zoufale uhýbala pohledem, rozsekl mačetou lebku téhož mrtvého Vegena. „Žádná kost! Jen mozek obtočený rostlinnými vlákny. Vlákny mimozemšťana, který vysál z lidského těla každý miligram vápna! Tělo ho však celé roky drželo při životě, protože dokázalo produkovat nové… chápete? U všech ďasů! CHÁPETE UŽ?“ Cristina byla u konce sil. Vykřikla hrůzou. Sevřela si dlaněmi hlavu a zhroutila se na zem. Pak se rozplakala. A tak neviděla, že se část stěny rozpadla na kusy. Neviděla nenávistný úšklebek Amira Kalimora, který sem věšel za svými muži, po zuby ozbrojenými.

„Co je na tom všem pravdy?“

Kalimor nevěnoval sebemenší pozornost Cristinině otázce. Obrátil se ke Kendovi s licoměrným úsměvem „Jsem nešťastný, že jsem musel vniknout do vaší chráněné zóny, ale to individuum dělalo potíže nám oběma.“

„Faktem zůstává, že jste překročil meze.“

„Moji muži neviděli nic, co neměli vidět. Chytit toto člověka bylo příliš důležité. Zamýšlíte vznést požadavek zrušení smlouvy k nejvyššímu planetárnímu soudu?“

„Nemohu to vyloučit. Aspoň v tomto okamžiku. Řekněte mi, doktore, co uděláte s Gilem Mayem?“

„Ano,“ připojila se Cristina, „co s ním uděláte? Není-li to jen schopný falzifikátor, měl by být už dávno mrtvý.“

Lékař ji opět ignoroval. Soustředil se jen na jednání s Kendem, protože mohl poslat k čertu drahocennou smlouvu. „Ještě jsem se nerozhodl,“ odpověděl obezřele, bylo mu jasné, kam Kendo míří. „Mohli bychom ho obžalovat pro tucet trestných činů, od únosu ženy po soustavné krádeže. Bylo by však možné i…“

Kendo se tvářil lhostejně, jako vždy. Kalimor se usilovně snažil pochopit, zvolil-li správnou taktiku a nedělá-li nějakou chybu, a ticho, které se po jeho slovech protahovalo, se zdálo nasvědčovat, že Vegen hledá odpověď.

„Tak co?“ vyhrkla Cristina, „uráčíte se chvilku mě poslouchat?“ Byla pobouřena. Cítila, že se právě děje něco, čemu nerozumí, a to zvyšovalo její vztek nad únosnou míru. „Může mi někdo z vás vysvětlit…“

„Nejste nemocná, paní Montiová.“

Strnula. Ta slova pronesl Amir Kalimor, jen tak mimochodem, ani se na ni nepodíval. Sdělení ji zasáhlo ledovým ostřím a zmrazilo krev v žilách. „Nechá… nechápu…“ zakoktala.

„Ale ano, chápete.“ Lékař přitom ani na okamžik neodvracel pohled od Kendovy tváře. Zajímala ho pouze smlouva. „Jste naprosto zdráva.“

V mozku se jí ozvalo temné dunění. Co to bylo? Snad zvuk odklápěného víka její rakve? Nebo hlasy těch, kteří ji chtějí z té rakve vytáhnout? Nebo to duní život, který se k ní a do ní vrací? Skousla si ret a upřela hořící zrak na lékaře. „Tak proč…?“

Ale před ní se teď jednalo o něčem daleko důležitějším než o jejím banálním problému.

„Kendo,“ naléhal Amir, „budete nás žalovat?“

Vegen promluvil, pomalu, jako by každé slovo zdůrazňoval: „Gil May byl skutečně obtížný pro všechny a já už ho tady nechci.“ Letmo pohlédl na ženu. „Aspoň jako člověka.“

V Cristině všechno vřelo. Jak mohou přiznat… a tak docela lhostejně, jako by o nic nešlo… Jak mohou?

Kalimor ukázal všechny své zuby v srdečném úsměvu. „Rozumím. Pošleme ho tedy zpátky na Zemi. Pár let vězení mu udělá dobře. Bude souzen… Možná ho čeká doživotí, kdo ví. A možná se pak rozhodne vrátit se sem.“

Kendo kývl, lékařův návrh mu byl vhod. „Je to zdravý muž,“ poznamenal. „Váš nápad je dobrý, doktore. Ale ať je všechno legální.“

„Ocelové stěny pozemských věznic jsou chladnější než led vaší planety a jejich mlčení je vždycky lepší než sama smrt. Hned zítra ho odešleme. Ručím vám za to, že se jednou vrátí. Takže… Incident uzavřen?“

„Budu ho pokládat za uzavřený, jen co mu St. Louis objeví smrtelnou nemoc a on podepíše smlouvu o výměně.“

„Och ano, podepíše, určitě podepíše. Když na to přijde, dovedeme být velmi přesvědčiví.“

„DOST!“ Cristinin pohled byl vražedný. Ještě chvíli si mě nebudou všímat, a vrhnu se na ně s nastavenými nehty! „Vysvětlení! Chci od vás vysvětlení! Nic jiného než proč! Žádám vás, prosím! Copak nejsem člověk? Nechápete, že jste mi skoro zastavili srdce?“ Rty se jí třásly a slova zněla ječivě.

„Paní Montiová,“ řekl Amir s nedbalou bezohledností, „co vám pověděl Gil, je všechno pravda.“

„Takže… budu… žít?“ Ostatní v té chvíli zapomněla „Jistě. Pokud vám to dovolí smlouva.“ Ženina tvář potemněla. „Nerozumím.“

„Podepsala jste smlouvu, v níž postupujete své tělo Vegenům. Podepsala jste, že předání těla se uskuteční dva měsíce od stvrzení smlouvy.“

„Ano, ale… podepsala jsem, protože jsem… měla zemřít.“

Jak bylo těžké už jen vyslovit to slovo. „Věřila jsem, že jsem nemocná.“

Ve smlouvě bohužel není nic o vaší předpokládané nemoci. Smlouvu MUSÍTE DODRŽET. Nebo ji zrušit.“

‚Zruším ji! Ihned ji zruším!“

Je to vaše právo. Jen musíte vrátit peníze. A zaplatit penále. Penále je třikrát vyšší než suma, která už byla vyplacena vašim pozůstalým. Řekněte mi, paní, kde vezmete tolik peněz?“

Teprve po chvíli pochopila, co jí lékař sděluje. Přelila se přes ni vlna čiré hrůzy. „Chcete snad tvrdit, že… že musím dodržet smlouvu, i když…“ Otázka jí zhasla na rtech. „To nemyslíte vážně… Že ne?“

„Upřímně řečeno, nevidím jinou možnost.“

„NENÁVIDÍM VÁS!“ Cristina se na něj vrhla odhodlána ho zabít, ale než se ho dotkla, silný políček ji srazil na kolena.

„Promiňte.“ Amir Kalimor jí pomohl na nohy s ohleduplnou laskavostí, jako by to ani nebyl on, kdo ji uhodil. „Musel jsem. Ztratila jste sebevládu.“ Hlas měl vlídný. Příliš vlídný. Věděl přesně, jak zacházet se svými oběťmi.

„Nechci… nechci…“ Prosila. Prudce se mu vytrhla. Spalovala ho pohledem. „Nemůžete dělat nic proti mé vůli! Nařizuji vám, abyste mě poslal na Zem. Budu vás žalovat. Všechny.“

„A koho myslíte, že bude vaše žaloba zajímat? Kdo vás bude brát vážně? Tam dole… myslím na Zemi. Co znamená jeden život pro celou planetu? Ale tady… tady znamenáte mnoho. Tam vůbec nic. Země je jako pes, kterého hlad dohání k zuřivosti. Kost, o kterou se pere, je ENERGIE. Čím je jí jeden život… deset, sto lidských životů ve srovnání s uranem, kterým ji zásobuje tahle planeta? Je pravda, že Vegeni potřebují živé organizmy schopné absorbovat vápno; Země jich má miliardy. A oni mají celé moře uranu. Když na planetě M3 přistáli lidé, udělali závážnou chybu. Stačilo to tady vyčistit a planeta byla naše. Ale někdo tu objevil inteligentní bytosti a byli jsme namydlení. Tam dole, ve vládě, nic nevědí. Tenhle pramen energie musí zůstat utajen. Chcete vědět proč? Protože to není humánní? Protože je to hrůza? Protože je to hanebný obchod? Kdepak! Tohle není ono, Cristino. Ale kdyby se o tom dověděla veřejnost, nastala by nová zlatá horečka. Šílená, nekontrolovatelná horečka, obrovský nápor lidstva na tuto planetu. Všichni by chtěli dát své tělo za peníze.“ Kendo asistoval přednášce mlčky, lhostejně, nehybně, socha s listově zelenýma očima.

Lékař pokračoval, jako by tu Kendo nestál. „Nevěříte mi? Nedokážete to pochopit? Vidíte, na Zemi se odehraje denně přes dvě stě sebevražd. Kdyby ti blázni věděli, že tělo, které tak bezstarostně odhazují, může stát spoustu peněz, hned bychom je tu měli. Na Zemi vede k sebevraždě skoro vždycky bída. Jen si spočítejte, co by nastalo. Nepořádek, chaos, znehodnocení těl. A děsivé nebezpečí, že by se jedna z těchto citlivých rostlinných bytostí nějakým nedopatřením dostala na Zemi. Lidstvo by bylo odsouzeno k zániku. Proto je nutné všechno držet v tajnosti a úzkostlivě kontrolovat. A přivážet těla po kapkách, aby se udržela vysoká cena.“ Vtom si uvědomil Kendovu přítomnost. Ohlédl se po něm; věděl, že zašel příliš daleko, ale vyřčené nelze vzít zpět. Ostatně měl Vegeny v hrsti. „To je… nelidské,“ hlesla Cristina.

„Na Zemi zůstalo málo lidského.“

„Na tom teď nezáleží. Já nepřijímám…“

„Už jste přijala. Podepsáním smlouvy.“

„K podpisu jste mě přiměli podvodem. Uvidíme, co tomu řeknou soudci. Co horšího se mi může stát?“

„Vám nic. Ale máte děti. Dcera potřebuje drahou operaci. Synové studují na věhlasné římské univerzitě, na velmi drahé univerzitě. Co s nimi bude, vrátíte-li se živá, ale po krk zadlužená? Moderní legislativa uchovává stav zadluženosti až do páté generace. Pět generací Montiů si bude utahovat opasky, aby splácely vaše dluhy. Aspoň sto let vám všichni budou zlořečit. Říkáte soudci? Ovšem, mohla byste vyhrát. Ale jisté závazky přetrvají roky a roky. A mezitím se musí platit. Radím vám, abyste od této chvíle intenzivně přemýšlela, jak si obstarat peníze. Vaše dcera, aspoň pokud žije, by vám mohla přispět. Dětská pornografie se platí slušně. Je sice nezákonná, ale dítě do deseti let vydělá značné sumy.“

Cristina neměla sílu protestovat. Neměla sílu ani pohnout rty. Všechen odpor se v ní zlomil. Z pasti, kterou jí nastražili, nebylo možné uniknout.

„Nebyla jste vybrána náhodou,“ uzavřel Kalimor. „Příliš jste potřebovala peníze. A podvědomě jste byla ochotna ke všemu.“

„Vy jste ničema, hodný pohrdání.“

„Život proti životu, Cristino, život proti životu. To je zákon, kterým se řídí vesmír.“ Snad poprvé v životě byl upřímný. A jako by se styděl za tu slabou chvilku, rychle vyšel z místnosti, aniž se ohlédl.

Žena klesla na židli. Cítila se prázdná, zapomenutá, jako opuštěná hadrová loutka.

Přistoupil k ní Kendo.

„Nepropadejte zoufalství, paní.“

Bylo to divné, ale nedokázala ho nenávidět. „Je to… bolestivé?“ zeptala se.

„Ne. Přinese vám to jen radost. Teď to nemůžete pochopit. Pak pochopíte.“

„Je ten váš uran tak důležitý?“

„Je-li v poušti deset kmenů, nejmocnější je ten, který má jediný pramen vody.“

„Rozumím.“ Vzdychla. „Kalimor se mýlí. Je ještě něco lidského na Zemi. Touha po moci.“

„Neproklínejte je. Dnešní lidé jsou výsledkem chyb jejich rodičů. Nemůžeme jim dávat vinu. Kdo nikdy neviděl duhu, myslí v bílé a černé.“

„Co víte o duze?

„I já jsem byl člověk.“

Usmála se. Byl to studený úsměv, protože její srdce bylo z ledu.

„Kdy to bude?“

„Chcete-li, třeba hned.“

Kývla. Nemělo smysl prodlužovat agónii. „Budiž. Víte, byla jsem hloupá. Myslila jsem, že zrůdy jste vy.“

A dala se do pláče jako malá holčička.

Temný spojovací modul trčel z bílé pláně. Gil May kráčel mezi dvěma muži, třetí ho postrkoval hlavní pušky ke vchodu do skladiště. Před modulem postávali muži a Vegeni, mezi nimi Cristina. Měla jasně zelené oči a po těle jí sem tam začínaly vyrážet kořínky. Gil se u ní zastavil. „Odpusť mi, že jsem pro tebe nedokázal nic udělat.“ Neodpověděla. Její rostlinný symbiont se dosud nenaučil užívat jejích hlasivek.

Prudké postrčeni ho přimělo, aby pokračoval v chůzi, ale ještě se otočil: „Sbohem, Amire.“

„Na shledanou, Gile,“ zasmál se Kalimor. Gil se ocitl v neosvětleném nákladním prostoru a za zády se mu přibouchl těžký poklop. Byl sám s bednami uranu určeného pro Zemi.

Cítil, jak se modul zvedá. Zrychlení ho tisklo k podlaze, ale trvalo jen několik sekund. Když se mu podařilo vstát, usmál se a jeho úsměv zdvihl hustý plnovous po stranách úst. Rychle odpečetil jednu z beden a odklopil víko. Tmavá půda zvala jako nejpohodlnější lůžko. Pomalu odložil speciální brýle, jejichž skla skrývala listovou zeleň jeho očí, a zul neforemné boty plné hlíny, která živila kořínky na jeho nohou. Celé roky nacvičoval hlasovou modulaci, cele roky se učil usmívat. Byla to dřina, ale podařilo se. Život proti životu. Tak to přece tvrdil Kalimor! Život proti životu.

Uvelebil se v bedně. Pomaloučku, krůček za krůčkem, tiše a bez boje získají Vegeni další svět… Svět bohatý prstí bez ledu a plný hostitelů.

Kořínky z něho vyrážely plny radosti a nořily se do kypré půdy. Zvuky nad ním mu připomněly posádku, ale nebylo proč pospíchat. Někdo vejde do skladu a výhonky budou mít celé tělo pro sebe.

Mohutná kosmická loď s burácením letěla k Zemi. Na ní však přistála s jinou posádkou. Nebyl tam ani jeden člověk.

1987

Den hudby

Miriam Poloniatová

Miriam Poloniatová (1935, žurnalistka) začala poezií (dosud ji píše a publikuje) a povídkami fantasy, od nichž postupně přechází ke sci-fi. Velmi jsou ceněny její eseje o italské i světové fantastice. Povídky publikuje ve fanzinech, časopisech a antologiích. Její sbírka povídek se jmenuje Zelené pahorky pozemské (Le verdi colline della Terra). Letos vydala sbírku básní Májová noc (Notte di maggio). Její oblíbené hrdinky jsou ženy v různých nepředvídaných situacích.

Hrad se ničím nelišil od všech ostatních, roztroušených po nedozírné rovině, ze tří stran oblévané mořem a z východu chráněné velehorským masivem. Podél mořského pobřeží se táhla řada dřevěných rybářských vesnic, jejichž obyvatelé se živili tím, co poskytovalo moře, věčně ponořené do šedivých mlh. Prodávali sůl a solené ryby.

Za posledními rybářskými domky pak začínaly stepi protékané širokými řekami, které přinášely dřevo z pralesů v podhůří a pak je nechávaly v ponurých bažinách.

Karavany obchodníků se držely bezpečných cest vyšlapaných nekonečnými generacemi jejich předků, přesto však ne všem se podařilo doputovat k cíli. Neměli dost účinných zbraní, aby se ubránili divoké zvěři, která se v dobách temných staletí velmi rozmnožila.

Ale touha po zisku i po dobrodružství lákala stále další a další muže, aby se vypravili do stepí Eurrussu. Vytvářeli tím síť spojující pobřežní vesnice s jednotlivými hrady a hrady navzájem.

Týmiž cestami putovali od hradu k hradu také hudebníci ze zvláštního bratrstva, nazývaní Zahalenci.

Hrad Parrisia stál jako všechny hrady uprostřed rozlehlého prostranství obehnaného vysokou kolovou hradbou. Za hradbou byl příkop s padacím mostem.

Všechno, co bylo uvnitř palisády, se jmenovalo hrad, i když vlastní hrad tu zaujímal jen malé místo. Byla to dvoupatrová dřevěná budova s vnějším schodištěm, jedním velkým sálem, kuchyní a několika obytnými místnostmi. Kolem něho přízemní chýše řemeslníků, obchodníků a zemědělců, dále pak stáje, stodoly a pole. Na náměstí před hradem a u stájí několik studní. Za příkopem nekonečná step a daleko na obzoru temnější linka dávala tušit les.

Jednotvárný život obyvatel hradu náhle přerušila zpráva, kterou přinesla obchodní karavana. Potkali skupinu Zahalenců směřující k hradu Brines. Další hrad na jejich cestě by měl být Parrisia. Za několik dní se tu mohou ukázat.

Všeobecné vzrušení téměř zastavilo běžné práce, lidé chodili jako omámení. Od hradního pána po poslední služku, všichni mysleli jenom na Zahalence.

Kolovaly o nich četné pověsti, skoro se věřilo, že jsou to kouzelníci. Jednou dvakrát za rok se prý všechny skupiny bratrstva scházejí na tajném místě v horách a provádějí záhadné obřady. Nejsou to bytosti z tohoto světa, nebo aspoň jsou ve styku s nadpřirozenými silami. Jejich hudba má čarovnou moc, vyvolává v posluchačích nevyslovitelné pocity a podivné představy.

Ve skupině jich nikdy nesmí být víc než dvanáct a to jim prý předpisuje jejich náboženství už od dob před temnými staletími. A není vyloučeno, že jsou to synové hvězd. Jistě mají vědomosti, které skrývají před lidmi právě tak jako své tváře, do nichž nikdy nikdo nesměl pohlédnout. Náleží jim hluboká úcta, a kdo ví, jaké kruté tresty by postihly toho, kdo by se k nim nechoval dost vlídně. Někteří obchodníci vyprávěli, že dokonce i divoká zvěř je má v takové úctě, že se k nim nikdy nepřibližuje.

Lidé se dohadovali o tom, jak vlastně členové bratrstva vypadají.

Proč jsou vždycky úplně zahaleni? Proč nosí kápi, v níž jsou jen úzké otvory pro oči a ústa? Dokonce i jejich ruce jsou skryty v šedivých rukavicích, a když právě nehrají, vsouvají je do širokých rukávů dlouhých šedých rouch. Co je pod kápěmi? Pod rukavicemi? Pod splývavými rouchy? Nikdo nevěděl.

Podivné a nepochopitelné bylo i to, že nikdy nevstupovali do hradů, ale žádali, aby jim bylo postaveno přístřeší venku za příkopem a aby jim tam lidé přinesli potraviny Tak tomu bylo po staletí, od samého počátku, který se ztrácel v nepaměti, a tak tomu bylo dosud.

Každý hrad měl pro Zahalence dlouhou a nízkou prkennou stavbu, v níž přede dnem hudby odpočívali. Zvědaví obyvatelé postávali na úzké cestičce mezi palisádou a příkopem, ale nikdy nezahlédli nic kromě zcela zahalených postav.

Konečně nadešel očekávaný den.

Zprávu přineslo dítě. Sklouzlo s palisády a křičelo, zalykajíc se vzrušením: „Už jdou! Už jdou!“

V okamžiku každý odložil, na čem zrovna pracoval. Všichni běželi k palisádě. Otevřeli bránu a spustili padací most přes příkop. Šest mužů a šest žen vzalo připravené dary a vyšli na cestu, aby hudebníky přivítali.

Dvanáct Zahalenců přicházelo v průvodu po dvou, hlavy skloněné, ruce v širokých rukávech sepjaté na prsou, v rancích na zádech skrovný majetek a hudební nástroje zabalené do houní. Kráčeli pomalu, ponořeni do tajemných myšlenek.

Delegace se zastavila několik kroků před nimi. Koše s dary postavili na zem a několikrát se uklonili.

I hudebníci se uklonili. Zůstali stát, dokud se delegace nevrátila do hradu a brána se za nimi nezavřela. Pak sebrali koše a uchýlili se do svého přístřeší.

Mezi těmi, kdo hudebníky přivítali, byl i devatenáctiletý Helmer, syn hradního pána. Chvěl se radostí, úzkostí, vzrušením. Konečně!

Úpěnlivě napjatě čekal celé tři roky, od jejich poslední návštěvy; věděl, že se jich dočká, přicházeli každé dva nebo tři roky. A tentokrát byl pro něho jejich příchod zvlášť důležitý.

V posledních třech dnech před dnem hudby přestal Helmer pro svou rodinu existovat. Každou volnou chvilku, kdy mohl opustit své řezbářské povolání, trávil u palisády a pozoroval hudebníky. Vycházeli zřídka ze svého dřevěného útulku, vždycky úplně zahaleni, a nikdy ani nepohlédli k hradu. Helmer by s nimi byl rád promluvil, ale chyběla mu odvaha.

Po minulé návštěvě Zahalenců si zhotovil jakýsi primitivní hudební nástroj, trochu podobný jednomu z těch, které při koncertu viděl. Dlouhý, tenký roh, jen mírně rozevřený. Odcházíval s ním pak z hradu, přestože mu v tom rodina bránila, a snažil se z nástroje vyloudit tóny a jednoduchou melodii.

Měl pocit, že se mu nástroj podařil, ale jak si mohl být jist, nepotvrdí-li mu to skutečný hudebník? Věděl, že se vlastně dopustil svatokrádeže, protože hudba se obecně pokládala za druh magie, a ta byla vyhrazena jen Zahalencům. A přesto se pokusil, přesto porušil zákon.

Konečně nadešel očekávaný den. Po obědě se už nikdo nevracel k práci, ale každý se pečlivě ozdobil, vzal židli a pokrývku a usadil se na vyhrazeném místě. Všichni byli hluboce zasaženi zvláštní slavnostní atmosférou, nebylo slyšet smích, ba ani hlasitý hovor. Tohle nebyl obyčejný svátek, s vínem a žertováním, nýbrž jakýsi posvátný obřad.

Helmer si sedl do první řady. Spolu s ostatními pak zadržel dech, když se otevřely dveře a z prkenné stavby vyšel průvod. Každý hudebník nesl jiný nástroj. Rozesadili se před publikem a koncert začal.

Zprvu lehké, jakoby ptačí trylky, doprovázené melodickým šuměním, v němž roztálo napětí posluchačů, pak pomalá kantiléna přecházející v nenadálý rytmický zlom, který zasáhl každou jednotlivou mysl a oddělil ji od ostatních. Teď byl každý sám se svými smutky i šťastnými chvílemi a od soumraku do svítání ponořen do hloubek vlastního nitra. Hudba zacelovala rány a tišila bolesti a vyvolávala podivné představy.

Když nastal den a hudba zmlkla, zůstali všichni na svých místech, nikdo se nepohnul ani nezašeptal. Mnohým stékaly po tvářích slzy, jiní se jen teskně usmívali. A všichni se divili svým představám, pokaždé stejným a vždy znovu omračujícím.

Kdo kdy viděl ve skutečnosti moře bez mlh, průzračně modrozelené? Obchodníci vyprávěli o docela jiném moři. A co bílý písek na pobřeží? Čistá modromodrá obloha? Obilná pole od obzoru k obzoru a zelené louky, čisté potoky… A nikde dravá zvěř, takže se dá bezpečně cestovat dokonce i lesem…

Helmer ve své představě ležel v měkké svěží trávě vedle plavovlasé dívky a dívali se spolu do hluboké modři nebe. Pak vešli do rozlehlého, vysokého sálu s pomalovanými stěnami, osvětleného nespočetnými svícemi, a se zástupy mužů a žen zpívali k chvále neznámého Pána.

Vidina pokračovala i po skončení koncertu a Helmer si nevšiml odcházejících posluchačů ani neslyšel jejich tiché hlasy. Probral se teprve, když ucítil dotyk na rameni. Vzhlédl.

Stála u něho jeho matka a hleděla na něj očima plnýma slz. Uvědomil si, jak ji má rád, o to víc, že ji teď bude muset opustit. Usmál se na ni, ale hned se obrátil k hudebníkům. Dosud nevstávali, zdáli se vyčerpáni. Měli skleslá ramena, jako po velké námaze. Jako by je vysílily obrazy, které jejich hudba rozdávala lidem.

Helmer počkal, až všichni obyvatelé hradu odešli. Věděl, že ho nikdo nebude postrádat, protože místo do práce všichni půjdou odpočívat a snad i přemýšlet o darech hudby.

Teprve potom vstal a zamířil k Zahalencům. Téměř zároveň se zvedli i oni a rychle se vzdalovali, jako by před ním chtěli uprchnout. Rozeběhl se a brzy je dostihl. „Chci jít s vámi,“ řekl. „Chci se naučit hrát.“ Dvanáct párů očí se na něj upřelo a jejich pohled mu pronikal až do mozku. Nikdo nepromluvil.

Na Helmera padl podivný strach, ale jeho vůle byla pevná. Vytáhl svůj roh a začal hrát. Byla to ubohá melodie ve srovnání s čarovnou hudbou Zahalenců, ale sem tam některý tón zazněl tesklivě, sem tam se jiný trýznivě zaryl do sluchu.

Zahalenci pozorně naslouchali, a když skončil, podívali se po sobě s povzdechem. Pak jeden promluvil a Helmer se zachvěl při zvuku jeho hlubokého chrčivého hlasu. Uvědomil si, že nikdo dosud nezaslechl ani slovo pronesené hudebníkem.

„Nevíš, co žádáš, chlapče. Jít s námi, stát se členem našeho bratrstva, to znamená opustit navždy místa a lidi. které znáš. Znamená to nikdy neuvidět své drahé a nikdy i s nimi nemluvit, protože i kdybys náhodou zavítal do jejich hradu, nesměl by ses jim dát poznat.“

„Na tom nezáleží,“ odpověděl Helmer. „Hudba je pro mne důležitější.“

Zahalenec pokračoval: „Rozmysli si to, chlapče. My dnes v noci odejdeme a nemůžeme tě vzít s sebou. Ale poradíme se s bratry a příští skupina tě vezme, nerozmyslíš-li si to?“

„Příští skupina! Ale to budou roky!“ vykřikl Helmer. „Tři roky už čekám a nemohu čekat dál!“

Ramena hudebníků ještě více poklesla. Tiše spolu hovořili a Helmer napínal sluch. Nezachytil však ani slabiku.

Pak se jeden ozval: „Poslyš, chlapče, musíme se poradit. A také si musíme odpočinout. Přijď za soumraku a povíme ti, jak jsme se rozhodli. Teď jdi a nenaléhej. V této chvíli ti nemůžeme říci víc.“

Helmer se vzdal. Slíbil, že jistě přijde, a vrátil se do hradu.

Celý den pak prožil ve stavu jakéhosi vytržení. Byl si jist, že se mu podaří přesvědčit bratrstvo o své bezvýhradné touze po hudbě. Tak si byl jist, že si sbalil roh a několik svých věcí a schoval ranec za palisádu.

Když pak stanul za soumraku před útulkem hudebníků, vyšel ze dveří jeden z nich, jako by už na Helmera čekal. Zřejmě ten, který s ním předtím mluvil.

„Takže jsi přišel,“ řekl.

„Ano. Nemohl jsem nepřijít.“

„Rozumím ti. Radili jsme se o tobě. Věříme v upřímnost tvého přání a také v tvou schopnost stát se dobrým hudebníkem. Máš nadání. Naučit tě, jak ho rozvíjet, to bude náš úkol. Ale ještě něco ti musím říct. Budeš navždy odtržen ode všech lidí a navždy připoután k bratrstvu. Až do smrti. Myslíš, že to dokážeš unést?“

„Ano. Tři roky čekám na tento den. Připojit se k bratrstvu je to jediné, co si přeji.“

„I kdyby to znamenalo brzkou a bolestnou smrt?“

Helmer chvilku přemýšlel, ale pak řekl jediné slovo:

„Ano.“

Muž vzdychl. „Tak dobře. Je-li to tvé přání, budiž, jak si přeješ. Nejsi první, kdo se k nám připojil, a zatím nikdo nelitoval. Světlo ve tvých očích prozrazuje, že ani ty nebudeš litovat. Ale musel jsem tě varovat. Sdělil jsi to své rodině?“

„Ne. Nechal jsem doma kresbu, která všechno vysvětlí. Dal jsem ji na místo, kde bude nalezena zítra ráno.“

„Vstup tedy, synu. Buď vítán.“

Se srdcem prudce tlukoucím vešel Helmer do domu. Hudebníci seděli v kruhu a zřejmě ho očekávali.

Chvíli ho pozorovali otvory v kápích, pak vstali, uklonili se mu a opět usedli. Helmera zaplavila vlna štěstí.

Muž, který ho přivedl, se k němu obrátil: „Musíme ti teď říci ještě mnoho věcí. Až je vyslechneš, nebudeš od nás už moci odejít, ani kdybys sebevíc chtěl.“

Helmer nechápal. Poslední věta zněla jako hrozba, avšak vyslovena byla velmi smutně.

„Posaď se,“ řekl muž.

„To je tvoje židle,“ protestoval chlapec.

„Co ti povím, mohu povědět vestoje. Sedni si.“

Helmer se tedy posadil. Napjatě čekal.

„Poslouchej dobře, odhalím ti naše tajemství. Nikdo kromě členů bratrstva je nezná. V dávné době postihla svět morová rána. Říkalo se jí modrá nemoc, protože umírající zmodrali. Miliony a miliony lidí zemřely a Země se propadla do barbarství. Jen hrstka unikla nákaze a vy jste jejich potomci. Někteří se sice nakazili, ale přežili, zdánlivě uzdraveni. Sířili však nákazu, proto byli pobíjeni a nakonec našli útočiště v horách. Tak se vyvinuly dva druhy lidstva a žily odděleně po dlouhý čas, těžko říci, jak dlouho to trvalo, a obě lidské větve se rozmnožovaly. Mezi nakaženými se rodili nemocní i zdraví, některé děti ihned umíraly, jiné přežívaly, jako jejich rodiče, nemoc postupovala pomalu. Od počátku měly namodralou pleť a postupně se v nich vytvořilo zvláštní hudební nadání a projevovalo se od nejútlejšího věku. Tak vzniklo bratrstvo. A s ním touha poskytnout hluboké zážitky spojené s hudbou i ostatním lidem. Samozřejmě nepoznáni a bez přímého styku. Proto kápě, proto zvláštní místo pro odpočinek i pro koncert. Bohužel se nás rodí stále méně. Lidé nás však přijali. Jsme pro ně zázračné bytosti, vymýšlejí si o nás ty nejpodivnější příběhy. Na dávnou nákazu zapomněli. Naše hudba je pro ně magický obřad a přitahuje nejen posluchače, ale i žáky. Náš rod vymírá, přesto pokračujeme. S těmi, kteří dobrovolně přijímají náš osud. S takovými, jako jsi ty.

Nečeká tě dlouhý život. Snad ještě dvacet, snad pětadvacet let. Ovšem ani lidé ve vesnicích a hradech se nedožívají vysokého věku, Země je teď lidem nepřátelská. Ty se , však stykem s námi nakazíš a nemoc ti bude ztrpčovat život. Je to krutá nemoc a postihuje celé tělo. Cítíš ten lehký pach, který nás obklopuje? To je pach hnisu a rozkladu, který děsí dravou zvěř a odhání ji od nás. Naštěstí; jinak bychom nemohli putovat za lidmi s hudbou.

Znáš tedy naše tajemství, ale nestačí jen slyšet. Musíš i vidět. Bratři, ukažte se našemu novému bratru.“

Všichni najednou shodili kápě a kutny a zůstali v bílých tunikách, které odhalovaly paže a nohy. Namodralé tváře se k němu obrátily se smutným a zároveň hrdým úsměvem. Helmer se zachvěl a mimoděk odsunul svou židli. Na chvíli zavřel oči, jako by se bránil tomu hroznému pohledu, ale pak je otevřel a už bez zachvění se díval. Před ním seděli muži a ženy, jejichž těla byla v různé stupni rozkladu.

Zachytil pohled mladé ženy, jejíž tělo bylo dosud bílé, jen tu a tam zhyzděné modrými skvrnami. Kolem hrdla, zápěstí a kotníků měla drobné suché stroupky jako růžové šupiny, rty zkrabacené a vlasy jako zašlá, mrtvá měď.

Bylo pro něho bolestné vidět ženu, jejíž krása byla tak surově ničena chorobou. Odtrhl od ní oči a pohlédl na bratra, který dosud stál opřen o stěnu. Na něm nemoc už své zhoubné dílo zřejmě dokonávala.

Co zbývalo z pokožky, bylo pokryto vředy a polozhojenými prasklinami, kromě strupů všechno temně modré, celá lebka pokryta zarudlým škraloupem, tmavá tvář samý puchýřek, dokonce i oči byly orámovány zarudlými šupinami.

Ostatní na tom byli o něco líp. Ale oči všech vyzařovaly moudrost a klid.

Teprve po dlouhé době se Helmer vzchopil k řeči: „Jak můžete hrát rozpraskanými a zanícenými rty a prsty plnými puchýřů?“

Hudebníci se usmáli. Otázka vyjevila jeho upřímný a hluboký zájem.

Žena odpověděla za všechny: „Můžeme hrát, vždyť jsi nás slyšel. Naše nemoc nebolí, leda v první fázi. Jak potom pokožka modrá, ztrácí citlivost a nebrání nám v žádném pohybu. Netrpíme. A teď, smíme se obléci?“ zeptala se vlídně. I její hlas zněl chraptivě.

„Ano,“ kývl Helmer.

Dlouho mlčel a nikdo jeho mlčení nerušil. Co viděl, bylo hrozné, a představa, že i jeho tělo bude tak odpudivě zohaveno, v něm přes všechnu touhu po hudbě vzbuzovala odpor. Dobře, pomyslil si nakonec, za všechno se musí platit; a hrát ty překrásné a tajemné melodie a přinášet údem štěstí a nezapomenutelné prožitky z magických obrazů líbezného světa, to je důležitější než choroba, silnější než odpor, strach a hrůza.

Uvědomil si, že překročil hranici do jiného světa a že je součástí bratrstva. I kdyby chtěl prchnout, nemohl by. A ani by nechtěl. Patří sem.

„Proč to všechno uchováváte v tajnosti? „ zeptal se ještě. Snad se domníval, že by vyjevením pravdy bratrstvo jen získalo na vážnosti a úctě.

„Abychom se vyhnuli pronásledování,“ řekla žena. „Lidé se nezměnili. Jako kdysi naše předky, i teď by nás zabíjeli ze strachu před nákazou, přestože nakazit se může jen ten, kdo je s námi dlouho v přímém styku. A pak, lidé mají rádi tajemství, působí jim radost moci se jen dohadovat a vymýšlet si. Kdyby nás nepřijímali, jak bychom jim mohli rozdávat dary hudby? A jak bychom získávali další členy bratrstva? I pro nás je důležité pokračovat v tradici, která trvá už staletí. Co bychom byli bez hudby?

To je odpověď na tvou otázku. A teď odpověz ty nám. Chceš s námi žít z vlastního rozhodnutí a s radostí?“

„Ano,“ řekl Helmer. „Chci.“

1982

Tři pro jednoho

Vittorio Catani

Vittorio Catani (1940, ředitel banky) je představitelem realistického směru italské sci-fi. Publikuje od šedesátých let. Od dobrodružných příběhů brzy přešel k tématům psychologickým, sociologickým a politickým. K jeho nejvýznamnějším dílům patří sbírka povídek Věčnost a stvůry (L’eternitáe i mostri), krátký román Planeta entropie (Il planeta dell‘ entropia) a román Morasovy vesmíry (Gli universi di Moras). Z poslední doby pocházejí povídky Replay lásky (Replay di un amore) nebo Ničitelé Ráje (I guastatori dell‘ Eden). Jeho nejúspěšnější povídka se jmenuje Před skleněným palácem (Davanti al palazzo di vetro); později ji zpracoval pro rozhlas pod názvem Onoho dne v Manhattanu (Quel giorno a Manhattan). Spolupracuje s univerzitou a divadlem v Bari, rediguje fanzin s názvem THX 1138.

Když v předsíni zazvonil telefon, byl jsem ve své pracovně. O pár sekund později ke mně nahlédla Kathy: „To je pro tebe, Vincente.“ S brumláním jsem se zvedl od stolu. Vždycky jsem byl proti zavedení telefonní přípojky do pracovny. Dřív či později by to skončilo tím, že bych telefon bral pokaždé já, a jestli něco nesnáším, tak je to vyrušování z práce.

„Slyším,“ řekl jsem. „To jsi ty? Čao. Co je nového?“

Gene Malinder! Už jsem ho neviděl aspoň měsíc. Zřejmě se mu zastesklo po trošce popovídání. Těšilo mě, že se ozval, ale… Mohu si dovolit ho pozvat? Genový návštěvy se obvykle protáhly. Rychle jsem počítal; zítra je svátek, mohu si tedy dnes prodloužit večer. „Hodí se ti dnes v půl sedmé?“ Byly přesně tři.

„Výborně. A přinesu, cos mi posledně půjčil.“

„Líbilo se ti to? Mám připravit další skladby?“

„Sonáta Antonia Verettiho ujde. Frank Martin mě moc nenadchl.“ A hned mě zasypal informacemi o deskách a knihách, které si právě koupil, o automobilové zácpě, v níž se octl minulý týden… „Tak dnes večer!“ Konečně položil sluchátko.

Cestou do pracovny jsem třepal hlavou, aby se mi pročistila. Plných šest hodin jsem ji nezvedl od psacího stolu; Psal jsem o Brechtovi, kritický esej, který měl jít co nejdřív do tisku. V poledne jsem shltl pár keksů s čajem, abych neztrácel čas. Jako obyčejně jsem měl zpoždění.

Objevila se Kathy. „Vinci, nezapomněls na naše dnešní tete-a-tete?“

Usmál jsem se nad jejím sarkasmem, ale bylo mi jasné, se cítí trochu sama. Já jsem se skoro nehnul z pracovny a náš dvanáctiletý jedináček, studentka Terry, bydlila v koleji. Proto ta poznámka; dnes už sama obědvala, teď si zvu návštěvu, a co bude s večeří?

„Uvař pro tři,“ vyřešil jsem situaci. „Asi za tři hodiny přijde Gene. Tentokrát ho pozveme ke stolu.“

„Ano, miláčku,“ hodila po mně. Zavřel jsem za ní dveře a vrhl se do práce.

Před půl sedmou cinkl zvonek. Cítil jsem se tak unaven, že se mi ani nechtělo vidět hosta. Přesto jsem šel otevřít. Všechno bylo v pořádku, všude bylo znát Kathinu neviditelnou přítomnost. Otevřel jsem. Od prahu na mne Gene upřel úsměvně provinilý pohled.

„Mám pětiminutové zrychlení. Nevadí to?“

„Jen to potvrzuje tvou úzkostlivost.“ Podal mi ruku. Jako pokaždé mě znovu překvapil pocit, že tisknu hebkou dětskou dlaň. Vešel.

Co jsem ho znal, a už to bylo hezkých pár let, vypadal Gene stále stejně, jako pozorný studentík. Průzračně modré oči, jednou posmutnělé, jindy ironické. Světlé vlasy, hubený obličej, na bradě zlatavé chmýří umně zcuchané. Vždy elegantní a tak vybraných způsobů, že se až mohl zdát zženštilý. Výrazně nadprůměrný intelekt. Vědecký pracovník Ústavu genetiky.

V pracovně jsem ho usadil do křesla. Vytáhl jsem láhev a vzal od něho desky. „Tak co tomu říkáš?“

„Och, celkem dobré. I když Martin příliš připomíná impresionismus.“

„Poučil se na Uherských rapsodiích.“

Gene kývl. Ochotně se podvoloval mému vedení a časem se naučil chápat hudbu, kterou předtím nesnášel. Jeho jediným koníčkem bylo kdysi malířství, zvlášť si cenil Pollocka. Začal jsem mu podstrkovat klasiku, od sedmnáctého století až po skladby postweberovské… A výsledek? Gene teď nejen hudbě rozuměl, ale velmi si ji oblíbil.

„Co tvoje práce?“ zeptal se.

Vyprávěl jsem o Brechtovi. A vyzvídal jsem; byl jsem zvědav na výsledky zajímavého pokusu, kterým se už dlouho zabývali v Ústavu.

„Jde to skvěle,“ řekl zaujatě. „Konečně máme fungující umělou placentu. Je to vlastně počítač, který reguluje výměnu výživy a odpadu mezi plodem a matkou. Léta jsme věděli, že se to musí podařit, a je to tady. Jen uvaž, že nejvyšší procento kojenecké úmrtnosti jde na vrub předčasným porodům. Teď máme v umělé děloze morčata a vypadá to velmi slibně.“

Nechtělo se mu však vysvětlovat podrobnosti a hovor sklouzl k tématům méně závažným. Nakonec došlo na vtipy, a tak jsem se zeptal: „A Leda? Jak je s Ledou, Gene?“

Vrhl na mne kosý pohled a pomalu upil bourbonu. Mávl rukou.

„Tak. Skončeno. Definitivně.“

„Je to možné?“ divil jsem se. „Kolikrát už jste se rozešli, a nikdy to nebylo definitivně. Těžko uvěřit, že tentokrát ano.“

Genův citový život byl složitý a plný zvratů. Dlouze mi vyprávěl o Ledě, o Jeanettě a nevím, jak se všechny ty ženy jmenovaly, a vždycky jsem naslouchal s účastí a přátelským zájmem. Pohyboval se v kruzích, jejichž styl mi byl vzdálen, samá intrika a skryté pletichy, v nichž jsem se nevyznal. Co mě ale nejvíc udivovalo, byly citové problémy, které ho doslova ničily. Často upadal do situací, jaké bych si nebyl uměl ani představit. Nebo snad patnáct let spokojeného života s Kathy ve mně vymazalo vzpomínky na milostné románky s jejich pochybnými slastmi?

„Musel jsem to skončit,“ řekl. Mluvil trhaně a nezvykle neladné byly i jeho pohyby. „Prožívám černé období, Vincente, věř mi. Celé dny jsem nevycházel z bytu, ani do Ústavu jsem nechodil.“

„Maloval jsi?“

Upřel na mne nejistý, podivně rozpačitý pohled. „Vlastně ano… pár kýčů. Spíš jsem si pouštěl stereo, ohlušoval jsem se hudbou… Chápeš?“

„To jsem ti tedy nevybral vhodné desky. Počkej, najdu něco méně depresivního. Co takhle Rossiniho? Nebo třeba Čajkovského Serenádu pro smyčce? A ona… Jak to přijala Leda?“

„Hm, dobře, myslím… Zvraty posledních týdnů ji asi připravily. Konec! A kdyby se měl zbořit svět, konec. Jsem tím vším zhnusen.“

Kathy nás zavolala k večeři.

U stolu řeč vázla. Zato jídlo bylo výborné, a tak jsme chválili kuchařku. Snad jí pochvala trochu osladila ztrátu naší večerní intimity. Po večeři jsme si společně zakouřili v obývacím pokoji. Jak jsem předpokládal, Kathy se brzy omluvila a šla si číst do ložnice. Ihned jsem se vrátil k přerušenému hovoru:

„A tedy?“

Gene jen vzdychl.

Nenaléhal jsem. Vyndal jsem kazetu z pestře potištěné krabičky. „Chceš si poslechnout tohle? Skvělá věc. Beatles.“

Čekal jsem. Gene čekal. Všechno kolem nás čekalo.

„Hlavu vzhůru,“ řekl jsem po chvíli. „Copak jsi docela na dně?“

Gene otevřel ústa, snad chtěl říct, ale pak jenom zakašlal. Znovu jsem si zapálil. Znovu jsem čekal. Nebyl jsem ani netrpělivý, ani v rozpacích a věděl jsem, že ani Genoví mlčení nevadí. Neboť, jak říká Elliot, to je krásné na opravdovém přátelství, že s přítelem je člověku dobře za všech okolností. ‚Člověk nemusí vážit slova ani mlčení, může od druhého všechno přijmout, uchovat v sobě, co si zaslouží být uchováno, a ostatní klidně pustit po větru.‘

Gene konečně promluvil a jeho hlas zněl žalostně. „Odpusť. Opravdu jsem docela na dně. Snad si umíš představit, co jsem zakoušel v těch dnech, o samotě… Jako larva v zámotku, která čeká a neví, na co. Řekni, Vincente, míváš často sny?“

Kývl jsem. Bavit se o snech, to je dobrý způsob, jak odvést pozornost od problémů, myslil jsem si. A popisoval jsem své sny; ty, které se mi stále opakují; a zmatené a nesmyslné sny…

„I já mívám nesmyslné sny,“ řekl Gene, „jako všichni. Na dnešek se mi zdál dlouhý a souvislý sen a prožíval jsem ho velmi intenzivně, takže ráno jsem si nebyl jist, nebyla-li to skutečnost.

Řeknu ti jen závěr. Pozdní večer, já sám doma, v posteli. Už už jsem usínal, když u dveří něco zašramotilo. Strnul jsem hrůzou. Někdo se ke mně dobýval šperhákem a já se nemohl pohnout. Kroky se blížily, pak se nade mnou sklonil stín. Mířil na mě pistolí. Byl jsem schoulen pod dekou, ale přesto jsem náhle v šeru rozeznal obličej. Byl jsi to ty. Pistole se ti v ruce proměnila a místo ní jsi držel malého tvorečka, snad štěňátko. Zaplavil mě pocit nesmírné úlevy. Sedl sis ke mně na pelest a já jsem klidně usnul. I ve spánku jsem stále věděl, že nade mnou bdíš. A potom… a potom se stalo něco… něco bezpříkladného…“

Zmlkl a díval se na mne. Díval se úpěnlivě a splétal a rozplétal si prsty. Ve mně se rozezvučel poplachový signál a srdce se mi rozeběhlo rychleji. „Co se stalo?“ zeptal jsem se přiskříplým hlasem.

„Sbírám sílu… Ano, musím. Musím to dopovědět. Stalo se, že sis ke mně lehl… Když jsem se ráno probudil, dlouho jsem si nebyl jist, zda se to stalo ve skutečnosti…“

Seděl jsem vmáčknut do křesla a neodvažoval jsem se pohnout. Ani myslit jsem se neodvažoval, jen jsem tam byl.

„Snaž se, Vincente, snaž se pochopit… Dokážeš to?“

„Snažím se,“ řekl jsem nezvučně.

„Jsem rád, že se mi podařilo promluvit. Věříš mi? Co se známe, se o to pokouším, od samého začátku… Je to peklo. Jsem na kusy.“

Připomněly se mi nesčetné večery strávené s Genem, jeho nekonečné monology, které přesto zůstávaly neukončené, snad ze studu, snad ze strachu, že porozumím a že tím ztratí přítele…

„Co si teď o mně myslíš?“ zeptal se napjatě.

„Co si myslím? Nic… nic špatného.“

„V té chvíli jsem nebyl schopen vyjádřit se lip. A přece jsem musel nějak reagovat, bylo mi jasné, že náš příští vztah závisí na mých slovech, na mé reakci v tomto kritickém okamžiku. Ale bylo to těžké. Tahle nová skutečnost mě nutila od základu v sobě přebudovat celé naše dlouholeté přátelství. Genův obraz se ve mně rozštěpil, viděl jsem spolehlivého přítele a toho jsem se nemohl vzdát a věděl jsem, že je to pravdivý obraz, a viděl jsem homosexuála. I když jsem si vždycky zakládal na své tolerantnosti a na schopnosti nadhledu, přece jen jsem nedokázal jednoduše odhodit vliv výchovy a běžného předsudku své doby. „Díky za důvěru,“ dodal jsem nešikovně. „Nedělej si starosti.“

Ano, mluvil jsem pravdu. V té chvíli jsem cítil, jak se moje předpojatost rozplývá, a měl jsem z toho radost. „Nemusíš mi odpovědět,“ pokračoval jsem už skoro klidně, „ale… víš jistě, že… totiž, vždycky jsi mi vyprávěl o ženách, a…“

Přerušil mě: „A vždycky to byla pravda, Vincente! Měl jsem mnoho žen, to jest mnoho platonických vztahů. Silných vztahů. A nacházel jsem pochopení, i když jsem samozřejmě nikdy nemluvil jasně o svých nedostatcích… Pokoušel jsem se, ale…“

„Opravdu to pro tebe bylo nemožné?“

„Každý pokus ztroskotal… na mém odporu.“

„Jistě jsi hledal řešení. Poctivé řešení, jsi přece poctivý člověk. Přijmout svou odchylku jako daný fakt a ztotožnit se s ní, to by jistě byla jednodušší možnost. Ale odmítáš-li ji, budeš muset stále znovu usilovat… Je to málo schůdná cesta, myslím.“

„Chtěl bych být jako druzí, Vincente, chtěl bych se změnit, věř mi, toužím po tom, chci žít normální život Dosud jsem nic nepodnikl, pořád jsem doufal, že na to stačím sám. Selhal jsem. Budu muset… vyhledat odborníka.“

Kývl jsem. „To je moudré. A asi i velmi naléhavé.“

„Ale nejdřív jsem ti to musel říct. Je kruté být jiný, Vincente. Nesmět dát najevo své myšlenky, stále se muset kontrolovat, potlačovat každý sebenevinnější projev, pohyb, už jen ze strachu, že v tom někdo uvidí něco pobuřujícího. Tahle společnost je zaostalá, plná předsudků, lidé se bojí všeho, co jim je cizí, a lidské sobectví je bezbřehé… Naše maloměšťácká morálka má daleko k demokratické tolerantnosti, jíž se honosí, ve skutečnosti je nelítostná. Kdysi jsem občas naznačil… Potřeboval jsem se svěřit, zbavit se té utajované tíhy… Kéž jsem to nikdy neudělal! Pokaždé jsem byl ocejchován a odehnán, donucen zmizet jako zločinec, jako nakažený morem. Ty mě znáš léta. Řekni, zdám se ti odsouzeníhodný?“ Skryl tvář do dlaní a já jsem trpěl s ním.

„Netrap se. Pro mne se nic nezměnilo. Stále jsi můj přítel.“

Podal mi ruku, viditelně uklidněn. Jeho pevný stisk se mi podařilo vnímat jako pouze přátelské gesto.

„Musím dodat, že to není celá moje bída,“ řekl po chvíli. „V Ústavu jsem provedl různé analýzy… Tuhle odchylku nelze laboratorně prokázat, aspoň u mne ne. Snad nejde o vadu vrozenou, ale spíš získanou, prostředím, dětskými traumaty… Analýza mého semenného moku však odhalila nepřítomnost živých spermií. A tak, i kdyby se mi podařilo změnit se, nikdy nezplodím potomka.“

Mlčel jsem. Neuměl jsem zmírnit jeho zoufalství.

Podíval se na hodinky.

„Musím jít, Vincente… Dej mi tu Serenádu. Je to k smíchu, ale Čajkovskij je teď asi přesně to, co potřebuju.“

Kathy mezitím usnula, ale mě spánek míjel. Myslí mi znovu probíhal celý večer, větu po větě jsem si opakoval. Nakonec jsem dospěl k závěru, že jsem se nemohl zachovat lépe. Gene je čestný člověk a také vynikající vědec, málokdo se mu může rovnat. Těžko bych nesl jeho ztrátu, snažil jsem se do něho vcítit… Jak asi musel strádat! Takové mučení by neměla dopustit společnost, která si říká vyspělá. Nějaké řešení se přece musí najít.

Myslil jsem i na to, jak se napříště budu ke Genoví chovat. Dokážu nic navenek nezměnit? Ten poplach, který se ve mně rozezněl při jeho vyprávění, se přes všechno stále ozýval a nedal se vypnout. Něco nebylo v pořádku. A tak jsem se rozhodl, že nezavolám první. Počká, až se odhodlá on.

Čas plynul. Můj esej o Brechtovi dostal podobu několika štůsků stejných aršíků, vyrovnaných na mém psacím stole. Ale i při intenzivní práci jsem se často přistihl, že jsem myšlenkami u Gena a u jeho problému. Tím jsem si nepřímo uvědomil, jaké mezery mám ve znalostech, a obstaral jsem si odbornou literaturu, abych se aspoň trochu seznámil se základy fyziologie a genetiky.

Pak jsem odevzdal Brechta a ponořil se do Jamese Joyce. Studoval jsem prostředí, v němž žil a tvořil, a skoro jsem přestal vnímat okolní svět. Byl jsem stále doma, ale pro rodinu jsem neexistoval. Kathy mě vídala jen třikrát denně při jídle a říkala mi kyvadlový domácí pán. Terry jako by ani nebyla. Žil jsem zkrátka jako ve snu a zapomněl jsem i na Gena.

Nakonec se mi sám připomněl. Jednoho dne zavolal, že by mi rád ukázal něco pozoruhodného. Mám-li zájem, ať přijdu do Ústavu. Nebylo to poprvé, co se mi chtěl pochlubit svou prací; snad se tím i snažil nějak se mi odměnit za námahu, nebo spíš za trpělivost, s níž jsem ho zasvěcoval do hudby. Ale co mě nejvíc potěšilo, byl klidný a sebejistý tón jeho hlasu.

Zašel jsem k němu. Jeho oddělení bylo v posledním patře a zaujímalo tři místnosti. Rozhlédl jsem se po jeho pracovně, při každé návštěvě jsem tu shledal něco nového, jakkoliv se zdálo, že do tak malé místnůstky už nelze nic přidat. Jednou to byla klec s morčaty, podruhé nějaký zvláštní přístroj… Gene mě postrčil ke stolu: „Podívej se.“ Seděly tam dvě žáby. „Dobře si je prohlédni. Vidíš něco nápadného?“

Byly stejně velké a stejně nehybné. Evidentně stejný druh.

‚Jsi na stopě,“ řekl Gene, „je to týž druh, Rana Pipiens. A teď hledej rozdíly.“

Rozdíly? Nenacházel jsem.

„Sázím se o večeři,“ zasmál se. „Objevíš-li rozdíl, jeden jediný, sebenepatrnější, platím večeři!“

Pochopil jsem. Bylo to neslýchané, žáby se nijak nedaly rozlišit. Jako by jedna byla fotokopií druhé…

„Parthenogeneze,“ napadlo mě.

Gene se zatvářil záhadně. „Hm, skoro. Jenže jsou to samečkové.“

To mě udivilo. „Tak nevím. O co jde?“

„O parthenogenezi ne, Vincente. Je to klonování. Ten vpravo je klon, vznikl přímo z toho levého. Není v tom nic zázračného, jen jsem využil pokusů, které před několika lety prováděli Steward a Gurdon. Jak asi víš, pohlavní buňky – sperma a vajíčko – mají po polovině chromozomů, a ke vzniku nového jedince je tedy zapotřebí obou. Každá buňka těla, ať už je součástí svalu, střevní stěny nebo třeba kosti, má však v jádru vždycky úplnou sestavu chromozomů, jen dezaktivovanou. Teď se zjistilo, že cytoplazma – bílek vajíčka – obsahuje složky schopné spustit reprodukční mechanismus. Pak už šlo všechno samo.

Tahle žába je můj výpěstek. Stačilo vzít jednu buňku z otcovského exempláře, izolovat jádro (s plným počtem chromozomů) a nahradit jím jádro obyčejného žabího vajíčka. O ostatní se postarala cytoplazma. Když zjistila plný počet chromozomů, ‚myslila‘, že jde o oplodnění a dala jádru pokyn k dělení. Tím zahájila vývoj nového pulce… ovšem díky naší umělé placentě. Výsledek celého procesu máš před sebou. Identického tvora, fotokopii, opožděné dvojče.“

Pro Gena to zřejmě byla ta nejpřirozenější věc na světě, ale já jsem tím byl zmaten. „Takže jsi ho stvořil,“ poznamenal jsem rozpačitě.

Usmál se. „Stvořil? To je příliš velké slovo. Ne. O své zásluze mám jinou, a dost jasnou představu. Jednou se to bude moci aplikovat na člověka… A daleko dřív, než si myslíš. Jistě, vzejdou z toho velmi složité problémy morální a náboženské, ale myslím, že není třeba brát je na moc těžkou váhu. Příroda nám zkrátka nabízí prostředky k použití. Já jsem vyrostl v katolické rodině a moje názory jsou dost rigorózní, a přesto myslím, že jsem se nedopustil ničeho nepřirozeného. Bůh nám svěřil svět a nevím, proč bychom ho nemohli využívat… pokud tím nikomu nezpůsobíme bolest.

Tenhle klon je naprosto zdravý a pravděpodobně by byl stejně zdravý lidský klon. Zaručovalo by to jeho předem známé genetické vybavení!“

Nesdílel jsem Genův optimismus, problém se mi zdál daleko složitější. Protože jsem neměl zatím čas hlouběji do něho proniknout? Možná se mi zkrátka nelíbil. „Ale to by přece byla hrůza!“ namítl jsem. „Pro normálního člověka by takový klon byl stejně zrůda!“

Hned jsem se lekl svých slov. Jak jsem něco takového mohl vypustit z úst? Před Genem! Vždyť je to genetický rasismus! Copak už jsem zapomněl, s čím se mi svěřil? Jak jsem na to odpověděl? Tolik bezohlednosti jsem od sebe nečekal.

Gene však pochopil, že jsem se ho nechtěl dotknout, a mou netaktnost přešel: „Ale ono to přijde. Nevyhnutelně. Vývoj se nedá zastavit. To si musíme uvědomit, Vincente; a nesnažit se jít proti němu. Evoluce je nesmírná síla a můžeme ji leda na chvíli přibrzdit, pokud se to vůbec vyplatí. Je to tak komplexní jev, nebo spíš program, že nám dosud jeho smysl uniká.“

Stále jsem nebyl přesvědčen. „Zbývá tedy jen zjistit, zda ty genové zásahy nezpůsobí nikomu bolest? To jsi uvedl jako jedinou podmínku.“

„Mnoho věcí dnes působí bolest, a přesto se přijímají jako nezbytné. Jeden běžný příklad: továrny denně chrlí tisíce aut… Výrobci nemohou zabránit nehodám na silnicích. Pokračují v práci, i když vědí, že tím mnoho lidí ztratí život. A existuje někdo, kdo by se účinně postavil proti tomuto krveprolévání?“

„To je zvláštní případ,“ řekl jsem. „Působí tu složka ekonomická, sociální, politická…“

Gene mi přetrhl výčet a pokračoval ve své myšlence: ‚Jedním slovem, nikdo! A není to zvláštní případ. Naopak má obecnou platnost. Je to příklad nezastavitelnosti vývoje. Stále se rodí nové nápady, vynálezy, objevy… Jde o to, jak se jich využije.

Proto tvrdím, že jsem tu žábu nestvořil. A že to není zrůda. Tenhle objev je dobrodějný, protože… jednou bude moci plodit každý, kdo si to bude přát. Myslíš, že ten úžasný jev, jakým je vznik nového života, se mě nedotýká? Všichni budou moci dávat život, i ti, k nimž se příroda zachovala macešsky.“

Zapomněl jsem na žáby. Hleděl jsem na Gena. Jeho oči byly průzračnější než kdy dřív.

Ukázal mi ještě pár věcí, ale už ne tak zajímavých. Rozloučili jsme se jako obyčejně, aniž jsme stanovili datum příštího setkání. Jak jsem nás oba znal, předpokládal jsem, že uběhne dost dlouhá doba, než se zas jeden z nás ozve.

A zatím ani ne za týden přišel dopis s hlavičkou Ústavu genetiky. Okamžitě jsem poznal Genův drobný rukopis.

Milý Vincente, jistě jsi hodně přemýšlel o tom, co jsi viděl v mé pracovně. Teď se připrav na pokračování.

Některé aspekty klonování nebyly dosud důkladně prozkoumány, ale mně to nedá spát. Myslím na to, že lidé jako já se mohou dočkat lepší budoucnosti.

Ale to není všechno. Sotva si můžeš představit (a není to tvoje vina), jak tragické je poznání, že upřímný cit člověka, jako jsem já, nikdy nemůže vést k ničemu krásnému a plodnému.

A tak si rád představuji, že se mi podařilo odstranit i tuto poslední bariéru. Nikdo se o to dosud nepokusil!

Co kdyby těch šestačtyřicet chromozomů, které je třeba, umístit do cytoplazmy, pocházelo ne z jednoho, ale ze dvou jedinců? Chápeš, co by z toho vzešlo?

Pochopils? Takže dál: Poslyš, Vincente, já to mohu udělat. Mohu způsobit, aby se takto počalo lidské dítě, a jsem rozhodnut prakticky to dokázat. Mám osvědčené přístroje, víš přece, že s nimi pracuji celá léta. Mám umělou placentu, báječný maličký batyskaf, schopný fungovat i devět měsíců. Bude to něco úžasného, ale detaily až potom. Zamýšlím vzít jednu buňku svého těla a odstranit z ní některé složky řetězce DNA, které by mohly vyvolat represivní znaky…

Mám pro tebe návrh: Byl bys ochoten nahradit některé mé znaky svými? Co tomu říkáš?

Náš syn čeká.

Srdečně

Gene.

Dlouho jsem nevěděl, co si s tím dopisem počít. Začal jsem zanedbávat svou práci i všechno ostatní. Četl jsem ho tisíckrát. Opravdu jsem pochopil správně? Nepodložil jsem mu jiný význam? Asi ne, všechno je tu naprosto jednoznačné. Náš syn čeká… Ale to přece nemůže…

Byla tu však jedna zvláštnost, mé vnitřní poplašné zařízení se neozvalo. Přesto jsem byl zmaten. Co mám dělat? Abych se tím problémem neudusil, nakonec jsem se rozhodl promluvit o něm s Kathy.

Vyložil jsem jí situaci a přečetl dopis. Byl to mučivý zážitek. Když se ujistila, že rozumí správně, vytřeštila oči a chytla se za hlavu. Vyrazila ze sebe několikeré „Ochi och, och!“ a utekla do vedlejší místnosti. Pak se vrátila a chtěla znovu slyšet dopis. Nato na mne vychrlila proud slov z nichž jsem vyrozuměl, že ona jako žena, která miluje svého muže, nikdy nedopustí takovou zvrácenost. Potom klidněji dodala:

I když si odmyslím důvody, které by tě mohly vést k souhlasu, stejně by ten umělý tvor mezi nás dva postavil nerozbornou hradbu. Nikdy bych ho nepřijala. A také by mě nesblížil s Genem. Nikdy s tím nechci mít nic společného.“

Manželčina reakce mě neodradila: Copak jsem ji nepředvídal? Bylo netaktické hodit to na ni za syrová a všechno najednou. Musím vyčkat, Kathy je rozumná, rozváží si své námitky a časem se s tím smíří. Vždyť jsem od ní nechtěl radu a ani mi ji nemohla dát. Jen jsem potřeboval na někoho svrhnout část svého břemene.

V bezesných nocích jsem přemýšlel, snil…, ale Gena jsem nezavolal, přestože on jistě prožíval podobné drama. Jeho nápad už mě neděsil a nedokázal jsem ho jednoduše škrtnout. Byl jsem snad už tehdy podvědomě rozhodnut? Celá věc mě z mnoha důvodů přitahovala. Výzkum neznámé oblasti. Možnosti uvolnění skrytých instinktů po desetiletí nevědomky potlačovaných. Naděje na porozumění vlastním pohnutkám. Zkoumal jsem se. Jsou ve mně nějaké neobvyklé sklony? Pátral jsem v sobě, i když jsem předpokládal, že ne. Jenže… všichni v sobě přece nosíme bisexuální prvky, psychické i fyzické, ať se nám to líbí, nebo nelíbí. Mnoho lidí to ignoruje, ale je třeba vědět o tom. Přijmout poznanou skutečnost. Byl jsem pyšný, že jsem to dokázal; ne nadarmo se celý život honosím myšlenkovou pružností. Ze by mi ta pružnost nebyla dovolila dojít až k poznání, že nejsem docela v ‚normě‘? Ztrácel jsem hlavu.

Odhlédnu-li od Kathiny reakce, jak to se mnou je? Chci? Nechci?

Po mnoha dnech jsem dospěl k názoru, že je marné usilovat o rozumové řešení. Jediný správný postoj je nechat se vést instinktem, souhlasit sám se sebou ve svých pocitech. A můj vnitřní hlas křičel ANO!

Nebylo to snadné. Ale pak jsem zaklepal na Genovy dveře.

„Vincente!“ zvolal. „Pojď, pojď! Odpusť mi nepořádek, právě jsem se vrátil z porady sekce… Nepočítal jsem, že přijdeš do Ústavu.“

Ani já jsem s tím až do nedávná nepočítal, myslil jsem si. Ale mlčel jsem, protože bylo jasné, že na mně Gene okamžitě poznal, jak jsem se rozhodl. Jen jsem kývl.

Gene řekl: „Díky, Vinci. Raději ti ani nepovím, co se mi mohlo stát, kdybys byl odmítl. Ale dost o tom; v hloubi duše jsem si byl tvým souhlasem jist.“

„Mám ale problémy s Kathy,“ přiznal jsem. „Můj souhlas je vázán na její. To je podmínka, Gene.“

Pochopil. „V pořádku. Umím čekat. Až kdyby tvoje žena zůstala neoblomná, museli bychom to celé znovu promyslit. Ale neztrácím naději, Kathy je inteligentní… Soudím už jen z toho, že si vzala tebe. Zatím nehledejme jiné možnosti, až, bude-li to nezbytné.“

„Dám ti vědět. A v případě, že…“

„Tady je prakticky všechno připraveno. Je to jednodušší, než si myslíš. Až bude rozhodnuto, všechno ti vysvětlím. Není třeba se ničeho bát, Vincente.“ S tím jsme se rozešli.

Skutečně jsem neměl strach. Neměl jsem námitky, technické ani morální. Problémem však zůstávala Kathy, protože vynucený souhlas by neměl cenu.

Dopřával jsem jí čas k přemýšlení. A jednou večer, když jsme ulehli, jsem pak o tom znovu začal. Přiměl jsem se celý Genův návrh co nejobjektivněji zopakovat. Kathy se mezitím chovala, jako by se nic nestalo, ale v její tváři jsem často pozoroval napětí a její oči mívaly nezvyklý lesk. Doufal jsem, že pokud se už nerozhodla, aspoň si na ten nápad zvykla. Skončil jsem otázkou:

„Nezměnila jsi názor?“

Musím říct, že jsem měl v záloze něco nového. Trýzeň těch dní mi přinesla myšlenku, která možná (ale neodvažoval jsem se doufat) mohla zpochybnit důvody ženina odmítání. Litoval jsem, že mě to nenapadlo dřív.

„Ty se ještě ptáš? Ani trochu, Vincente. Mučí mě to. Ráda bych ti vyhověla, ale opravdu je to pro mne nepřijatelné. Navždycky by nás to rozdělilo. Hlouběji než rozvod. Víš, že už jsem na něj myslila?“

Slovo rozvod z jejích úst bylo pro mne zákeřnou ranou. Honem jsem vyrukoval se svým pozměňujícím návrhem:

„A kdyby nás to nerozdělilo? Kdyby nás to naopak ještě víc sblížilo? Dosud jsme mluvili o vývoji plodu in vitro, a snad právě tohle tě odrazovalo. Ale… co kdyby ses i ty účastnila? Jistě by nic nebránilo tomu, aby se těch šestačtyřicet chromozomů usadilo do cytoplazmy tvého vajíčka. Bylo by to normální těhotenství, Kathy! Ty bys byla matkou. Copak jsme nepomýšleli na druhé dítě?“ Hořce se usmála.

„Druhé dítě! Ráda bych měla druhé dítě, teď víc než dřív. Terry je pořád pryč a ty věčně ve svých papírech, necítila bych se tak sama v tomhle domě. Tvůj nápad je sice důvtipný, jenže dítě, to je přece plod lásky! Mám-li mít dítě, musí být tvoje, Vinci. Chci normální dítě, ne zrůdu!“

„Kathy! Nechápeš, že by to dítě bylo naprosto normální? Nadto bychom si tím byli jisti od samého počátku a už sama tato jistota znamená hodně. Nezdá se ti to daleko přijatelnější než ono neznámo, otazník, jaký provází každé běžné početí? Uvažuj o tom. Vsadím se, že bys nenašla rodiče, kteří by se celých devět měsíců nemučili obavami. Nerodí se snad dost nemocných dětí? A bylo by to moje dítě, moje krev.“

„Polovina tvé krve.“

„A co lidé, kteří dítě adoptují? I to je přece akt lásky. A v dítěti není ani kapka vlastní krve. Vzpomeň si na první léta našeho manželství, když jsme marně čekali, marně doufali… Sama jsi tehdy navrhla adopci.“

Kathy znejistěla. Bylo vidět, že hledá nějaký pádný argument a že ho nenachází. To byl kus úspěchu, bod pro mne. Využil jsem nenadálé převahy:

„Vím, že je to pro tebe šok, se mnou to zpočátku nebylo jiné. Ani já jsem nesouhlasil okamžitě. Ale uvaž, že nejde o nic nepřirozeného. Jenom je to jiné řešení.“

Odmítavě mávla rukou. „Jenže to, že ty… a Gene…“

Nebyl jsem si jist, že jsme na dobré cestě.

V příštích dnech vyvanulo rozrušení a naše debaty se posunuly k dalším souvislostem.

„Já vím, Kathy, že tvůj odpor měl od začátku jiné důvody než můj.“

„Ovšem. Jinak bych byla dospěla ke stejným závěrům jako ty. Moc jsem přemýšlela… A co si nakonec myslím? Předně že je to absolutně bláznivé a proti lidskému rozumu. Všechno se ve mně proti tomu vzpouzí. Ale uvědomuji si, že jsem možná zvlášť přecitlivělá; každý objev se jednou uplatní a jisté věci dřív nebo později stejně nastanou, bez ohledu na mne. Předpokládám tedy, že ta věc není i tak úplně nesmyslná. Nejednou jsem četla o ženách, které byly uměle oplodněny nebo jimž bylo transplantováno embryo… Škoda, že jsi nepotkal ženu s jinými názory, nepředpojatou, méně vázanou na tradiční hodnoty… Snadno byste se dohodli. Já na to zkrátka nemám povahu, to je všechno.“

„Každý jsme jiný. Ale to není žádné neštěstí. Uvažujme dál. Celá ta věc se přece netýká jen nás. Překračuje osobní zájmy. Můžeš namítnout, že určitý druh altruistického jednání někomu – mně – vyhovuje a jinému – tobě – nikoliv. Ale věř, že moje rozhodnutí nebylo vůbec snadné a že jsem k němu nedošel jednoduše ani klidně.“

Zamyslila se.

„Poslyš, Vinci, ty opravdu věříš, že je to altruistické jednání, když se dva dohodnou o něčem, co znásilní vůli třetího?“

Problém se komplikoval. Dalekosáhle. Kathy se dotkla zvlášť ožehavé otázky. Je dovoleno násilí? V jakých případech? V jaké míře? Kde jsou jeho meze? Běda, na tohle sem zrovna já teď nemohl odpovědět. Něco jsem však musel říct.

Násilí odsuzuji. Ale dobré věci je někdy nutné prosazovat i násilím. Boj za správné ideje trvá často celá léta, protože mysl odpůrců není na ně připravena, a přijmout myšlenky druhých jim působí traumata. Dějiny mravů jsou dějinami nepřetržitého násilí.“

„A ty jsi ovšem přesvědčen, že se to má aplikovat na náš případ.“

„Myslím, že jde o prosazení dobré věci. Představ si menšinovou skupinu, která je pro svou odlišnost pronásledována. Pak někdo přijde na způsob, jak změnit situaci a vrátit těm lidem lidskou důstojnost. To samozřejmě narazí na ‚obecně přijatá‘ pravidla… V našem případě je rozhodnutí jednostranné: nezávisí na menšině, ale výhradně na ‚druhých‘, zda je přijmou, nebo odmítnou. Svobodu rozhodnout se má jen jedna strana. Ty.

Co na to teď řekne morálka? Myslím, že to vím, Kathy, dost dobře tě znám. Sobectví bys nikdy neschválila, ať by bylo motivováno čímkoliv.“ A ještě jsem dodal: „Vzájemná tolerance by měla být normou našeho jednání, i kdyby měla otřást naším zaběhnutým pohodlím. Když se člověk do druhého vcítí, když se s ním identifikuje, pochopí ho. Myslíš, že to tak není?“

Kathy mlčela. Snad v duchu aplikovala moji obecnou úvahu na náš případ. Minuty plynuly. Já už jsem neměl co dodat. Čekal jsem. Dlouho jsem čekal, než se vzchopila k odpovědi.

„Uznávám tvé vývody, Vinci, dovedu se do tebe vcítit. Ale – to ti říkám se vší upřímností – když si představím všechny souvislosti, když pomyslím, co by to s sebou přineslo, nemohu souhlasit. Nazvi to třeba rozporem mezi rozumem a instinktem, ale opravdu to nedokážu překonat. A ani nechci. Takže…“

Takové přiznání mě dojalo.

A sklíčilo.

„To je v pořádku,“ řekl jsem, „to je v pořádku.“ O jak pošetilou věc jsem se pokoušel? Uchopit rozumem instinktivní důvody? Jak naivní!

Nic nezmohou argumentace, které se obracejí jen k rozumu, ať jsou jakkoliv závažné. Bylo by třeba oslovit ne rozum, ne naše vědomé já, ale něco daleko hlubšího. Jenže… platí na to slova? Ani tisíce slov! Je to jako zápasit s ledovcem; skrytá část je několikanásobně větší než ta viditelná. Člověk se nerozhoduje pouze mozkem, ale celým tělem, ovlivňován dějinami každé buňky a každým prožitkem od nejútlejšího věku, vlastně od početí. Tomuhle prokletí nikdo neunikne.

„Nerozumím si, Vincente,“ ozvala se Kathy znovu, „neumím se rozhodnout. Prosím tě, dopřej mi ještě trochu času. Pokusím se nahlédnout hlouběji do tebe i do sebe…“

A co já, který jsem jí kázal jako nějaký moralista? Vím, proč jsem se rozhodl? Jaké byly ve skutečnosti moje pohnutky?

Snažil jsem se vysvětlit sám sobě, co mě vedlo najít něco skutečně věrohodného… Uprostřed nocí jsem se probouzel, pátral v sobě a nacházel jen prázdno. Nenaléhal jsem příliš na Kathy? Opravdu v tom nebylo násilí. I kulturní stimuly, tedy také slova, mohou mít podobné účinky jako farmaka; mohou vyvolat určité chemické reakce a strukturální změny v nervovém systému… Měl jsem mlčet? I o svých důvodech? Jednal jsem špatně? Co jsem měl dělat? Zatraceně, zatraceně, zatraceně…

Kathy dlouho přemýšlela…

A pak jsme se jednoho dne spolu vydali ke Genovi. Upozornil jsem ho předem i na odchylné řešení naší záležitosti, takže jsme našli všechno připraveno. Vedl nás k ambulanci a usmíval se, vyzařovala z něho profesionální jistota. Kathy se tvářila nevyzpytatelně, snad v duchu znovu prožívala spleť svých odmítání a souhlasů. Avšak jakmile se usadila v čekárně, jako by z ní vyprchala všechna nejistota; vypadala klidně a rozhodně, skoro přísně, a tak jsem se nepodivil, když jsem slyšel, co říká Genovi.

„Budiž jasno, že co činím, činím s plnou odpovědností i když nevím, co z toho vzejde.“ Podivně se usmála. „Ale tvor, který se narodí, bude můj. To je moje podmínka, pane Malindere. Moje dítě bude patřit výhradně mně a mému muži a nepřipustím žádné vměšování, od nikoho. Můžete mi to slíbit?“

Zavřel jsem oči. Gene však odpověděl bez zaváhání: „Jistě, paní Blochová. Je to… rozumná podmínka. A teď prosím okamžik počkejte.“ Ucítil jsem jeho ruku na rameni.

Postrčil mě ke dveřím a zavřel je za mnou. Chvíli něčím manipuloval zády ke mně; slyšel jsem jeho dech a zdál se mi trochu zrychlený. Pak se otočil, v ruce tenký lesklý nástroj, a než jsem se nadál, lehce mě řízl do paže.

„Vzal jsem si pár tisíc tvých buněk,“ vysvětlil mi. „Teď si musím pospíšit, mám-li je udržet živé. Už tu mám i své. Ještě Kathy… Víš, že jsem s její účastí počítal? Je to dobré řešení. V skrytu duše jsem věřil, že se u mne jednou objevíte oba, proto jsem nenaléhal…

S podmínkou tvé ženy jsem srozuměn. Jistě je jí jasné, že z hlediska striktně biologického to dítě nebude její, ale uznávám Kathiny citové důvody. Nadto… po devět měsíců budeme v nájmu v jejím těle a ona bude dítě živit svou krví a riskovat život. Náš podíl je o hodně menší.

Odebráním Kathina vajíčka skončí nejjednodušší fáze. Pak přijde na řadu mikrochirurgie; rozbít jádro a umístit do něho šestačtyřicet nových chromozomů. To bude nějaký čas trvat. Pak vrátím vajíčko do dělohy; doufám, že se uchytí. Dám ti vědět, kdy budu Kathy znovu potřebovat.“ Tím moje úloha skončila a Gene zavolal Kathy.

Na Genovo pozvání jsem ji pak opět přivedl do ambulance. Tentokrát ji domů odvezla sanitka a Kathy musela několik dní nehybně ležet.

Nevěděl jsem, zda se pokus podařil, dokud se moje žena nezačala chovat nezvykle. Zůstávala o samotě a nevšímala si domácnosti ani mne. Asi za týden za mnou přišla. Chvíli se mi jen dívala do očí, pak řekla s jakýmsi údivem, jako by tomu dosud nevěřila:

„Mám zpoždění. Chápeš? Mám osmidenní zpoždění. Och, Vinci!“ Položila mi ruce na ramena a oba jsme se rozplakali jako malé děti.

Následovaly dny úzkosti a obav, ale jak se Kathy zaokrouhlovala, obavy se měnily v radost. I Gene se radoval, i když nás sledoval jen z dálky. Žena se mezitím obrátila na svého gynekologa, aniž mu ovšem sdělila okolnosti početí. Doktor Raigmore byl potěšen Kathiným výborným zdravotním stavem a ujistil nás dobrým průběhem těhotenství. Po čtyřech měsících mě Gene požádal, aby se Kathy podrobila pro jistotu karyologickému vyšetření plodu. Navrhl v jsem jí to jako vlastní iniciativu a žena ihned souhlasila. Gene byl s výsledkem spokojen. „Všechno je úplně normální, Vincente. Dítě je dokonale zdravé. Jistě to bude ukázkový porod.“

Dny ubíhaly v jakémsi lehkém opojení a rychle přecházely v měsíce. Joyce jsem odsunul, jist, že to chápe; vždyť i on byl průkopník. Čtvrtý den po předvídaném datu pocítila Kathy bolesti.

V půl jedenácté jsme jeli na kliniku a doktor Raigmore Kathy vyšetřil.

„Buďte klidná, paní,“ řekl jí. „Ještě před večerem se znovu stanete matkou.“

Zavolal mě Gene.

„Je mi líto, Vincente, že u toho nebudu, ale slib je slib. A pak také budu muset odjet, naskýtá se mi příležitost k velké kariéře a chci jí využít. Nevím, jak dlouho budu pryč, ale určitě se ozvu. Jsem rád, že je všechno v pořádku; zpočátku jsem se bál, že Kathin organismus plod nepřijme… A co Terry? Brzy se vrátí, ne? Posílám jí pusu Zavolej, hned jak se dítě narodí, budu čekat. A… zlom vaz!“

Ve tři byla Kathy v porodním sále; ani ne za dvacet minut se ozval dětský pláč. Točila se mi hlava. Zavolali mě.

‚Je to kluk. Krásný klouček.“

Věděl jsem ovšem, že to bude chlapec. Když mi ho ukázali v ozdobené kolíbce, už oblečeného do košilky, cítil jsem cosi nevyslovitelného. Nejen to, co cítí každý otec, když vidí své pokračování… Potom jsem si lépe prohlédl drobounkou tvářičku a bylo mi, jako by mnou projel blesk.

Dítě mělo moji tvář. Opravdu moji, přesně takovou, jak jsem ji znal ze starých rodinných fotografií. Gene dal našemu synovi moji podobu a to byl velkorysý dar. Ale plavé vlásky a modré oči byly bezpochyby Genovy.

Pohlédl jsem na Kathy. Oči měla zavřené, ale na rtech radostný úsměv.

Konečně jsem byl šťasten.

To všechno se stalo před třemi roky. Práci o Joycovi jsem nedokončil. Přestěhovali jsme se. Situace vyžadovala vhodné prostředí. Vybral jsem pro svou rodinu vlídnou severskou vesničku, postavili jsme si tam domek a věnovali jsme se rodičovským povinnostem. Naše radost ze synka den ode dne rostla.

Z Terry už je slečna. Maličkého zbožňuje a často za námi přijíždí. Philo je zdravý, bystrý a veselý chlapeček, hbitý jako rybka. Naplňuje štěstím naše dny, dny stárnoucích manželů. Kathy tvrdí, že se mi stále víc podobá, přestože vlasy, oči, pohyby a chování má evidentně z Gena.

Je inteligentní. Protože je to klon, vlastně bi-klon, nemá samozřejmě víc inteligence než jeho otcové. Ale ani méně. Je to však neobyčejně vyspělé dítě; snad jeho vývoj urychluje podnětné prostředí, protože co zdědil, je neměnné. To vede k zajímavým závěrům a mohlo by to konečně prohloubit znalosti o vztahu mezi jedincem a prostředím, v němž se vyvíjí.

O celém případu jsme nemluvili s nikým jiným než s Genem, který teď řídí zvlášť schopný a výborně vybavený vědecký tým. Ušetřil nás nepříjemného vměšování zvenčí a také Ústav genetiky se choval po celé tři roky nejvýš diskrétně. Bylo však nemožné úplně zabránit tomu, aby občas nějaká informace nepronikla do veřejnosti. Většina novin pokládala zprávu za přehnanou a zařadila ji do nedělní přehlídky kuriozit. Přesto jsme dostávali spousty dopisů od lidí, kteří informaci uvěřili. Většinou to byli neplodní manželé nebo homosexuální partneři a žádali od nás podrobnosti a rady. Veškerou korespondenci odevzdávám Genovi. Už nějaký čas pracuje na náročném projektu a dopisy jsou pro něho potvrzením potřebnosti jeho výzkumů. Přeji mu z celého srdce, aby se mu podařilo uskutečnit, co pokládá za jediný smysl svého života.

Nejvíc se nás dotkl dopis organizace bojující proti hladu ve světě: „Rozením dětí působí ženy přelidněnost a hlad. To nám ještě chybělo, aby i muži mohli mít děti!“

Na to všechno ale moc nemyslím. Mám radost, že se splnilo i mé tajné přání; novým mateřstvím Kathy velmi zněžněla. Co všechno zmůže dětský úsměv! A Gene často využívá svých cest, aby s námi trochu pobyl, a rozmazluje Phila spoustou dárků.

Já jsem spokojen. Philo je pro mne živým dokladem lásky mé ženy a oddanosti mého přítele; je jeho dílem a v podstatě i jeho zosobněním. Je krásné mít stále vedle sebe bytost, na kterou se mohu plně spolehnout; bytost, v níž se vlastnosti a rysy přítelovy spojily s mými a v tomto spojení budou pokračovat do příštích pokolení. Co cítím, jistě nemůže nahradit lásku, ale je to cit stejně bohatý. Jsem rád, že přátelství, náklonnost, vzájemné porozumění mohou vést k hmatatelným výsledkům. A podívám-li se z vyššího nadhledu, vidím v Philovi symbol. Symbol lásky v širokém smyslu slova, lásky schopné tvořit, lásky, z níž se rodí něco obdivuhodně ryzího a lidského, sbratření navždycky.

Kromě toho vidím v Philovi jednoduše svého syna. Ať jsou proti tomu jakékoliv námitky a výhrady, je to nesporná skutečnost, milost, jíž mě Bůh obdařil: dal mi úžasného syna.

1975

O ledu a o hvězdách

Ugo Malaguti

Ugo Malaguti (1945, ředitel nakladatelství PERSEO LIBRI) publikuje od svých patnácti let, a to výhradně sci-fi. Napsal čtrnáct románů a několik desítek povídek, mnoho kritických studií a nesčetné informační články. Od počátku se zabývá vydavatelskou činností. V letech 1965-1969 řídil časopis Galassia, od roku 1967 vydává časopis Nova SF, od roku 1988 (spolu s Linem Aldanim) časopis Futuro Europa. Z jeho románů je nejznámější Systém blahobytu (Il sistema del benessere), z povídek O několika, zločinech v Londýně (Di alcuni delitti a Londra) a O ledu a o hvězdách (Di ghiaccio e di stelle).

Vesmír je nesmírný, nekonečná koule, koule z ledu křišťálu, a v té kouli létají hvězdy a duše; a duše jsou led a hvězdy jsou křišťál a duše jsou hvězdy a hvězdy jsou duše.

Tuto báji mi kdysi vyprávěl muž, který prožil mnoho životů za moři a řekami, za kopci a velehorami, za okraji propastí a za oceány pouští.

Já jsem mu naslouchal. A byla zima a jaro a led se třpytil odleskem teplých májových hvězd. Souhvězdí na nebi byla nespočetná; nespočetná, mlčenlivá a věčná; tak jsem aspoň tehdy věřil. Ani souhvězdí však nejsou věčná, s uplýváním věků se mění a tak to má být, protože i na počátku tomu tak bylo.

Znal jsem ženu, jmenovala se Linda, je to jméno nebes a jara. Znal jsem ženu, v mé vzpomínce je na břehu moře proměněného v led, a nemá jméno, neboť její jméno zmizelo v proměnách souhvězdí. Linda bylo jméno vzpomínky a vzpomínka je obraz v paměti, ani dobrý, ani špatný, jen krátký zvuk v tichu.

Stáli jsme na vrcholu hory, nevím které, nevím kdy. Vzduch byl jako leštěný křišťál. V údolí pohasínaly ohně, odcházely jako vzpomínky na nebe a na hvězdy, ale na obloze zářila jiná hvězda a ta neměla právo tam být. Večernice a jitřenka, větší než ostatní hvězdy, plula v jezeru nekonečna, možná přicházela z jiného vesmíru, z podivného místa, kde je všechno lepší, nebo snad horší, protože všechno je relativní a je pošetilé chtít zkoumat přirozenost věcí.

Lady Linda Locelynová, tak se jmenovala. Teď si na to jméno vzpomínám. Byla poslední dědičkou toho velkého domu, který po deset milionů let řídil osudy světa. Pozorovala nebeská světla, usmála se, sklonila hlavu a vzdychla.

Stál jsem za ní, nebylo mi dovoleno postavit se vedle Pani z Locelynu a také jsem byl dítě, nebo skoro chlapec.

Mlčky jsem ji zbožňoval; ne protože to byla krásná žena, ani pro její šedivé vlasy, ale protože v ní bylo něco tajemného a velkého, co odolalo staletím a tisíciletím a co se stále obnovovalo, co řídilo osudy světa, jejž by jinak nikdo neřídil. Občas ke mně pronesla několik slov, ale myslím že spíš mluvila k sobě, protože já jsem nemohl rozumět Přivedla mě tam nahoru silou své osobnosti, to jest začala stoupat a já ji následoval; nedokázal jsem zůstat dole.

„Vidíš,“ řekla pohlížejíc na světlo na obloze. „To je hvězdná loď. Vozí lidi z jednoho světa na druhý, přes nekonečnou propast za souhvězdími a galaxiemi, nebo lépe mohla by vozit lidi, ale nevozí. Na palubě má stroje, které pracují lépe než lidé, protože jsou lepší než lidé. Již osm milionů let k nám ty stroje létají a přivážejí dobré věci; jinak by náš svět byl už dávno mrtev. A přece kdysi lidé snili, že budou oni sami létat od světa ke světu, vlastními silami a s vlastními touhami. A to bylo zlé.“

Nechápal jsem, proč to bylo zlé, ale ona to řekla, a tedy to muselo tak být. Nedokázal jsem v sobě najít důvod, proč mi její slova připadala nesprávná, ale zdálo se mi, že je v nich nějaký omyl. Ne, neměly to být cesty strojů, něco mi říkalo, že ne. A o mnoho let později jsem znovu prožil tuto svou tichou vzpouru, vzpouru a zároveň naději, tenkrát, když jsem naslouchal báji, kterou mi vyprávěl stařec na úpatí hory. (A možná to nebyl stařec a možná to nebylo na úpatí hory.)

Uběhlo mnoho dní a mnoho let i mnoho ročních dob na tom světě, na ostrově zavěšeném v proměnlivém vesmíru. Stroje podepřené ohnivými křídly brázdily prázdnotu, utkanou z ticha, ze světel a stínů, a přivážely nám dobré věci odněkud shora, za okrajem velikého nic.

Lady Linda Locelynová se ztratila, zmizela v jícnu prázdna, který pohlcuje muže a ženy, staletí a dějiny, a já už jsem nebyl chlapec, nebo možná ještě ano, aspoň uvnitř, ač jsem o tom nevěděl. Díval jsem se na nebe a pozoroval hvězdné stroje a snil jsem zakázaný sen, jehož bylo tak těžké se vzdát.

Ten muž ke mně sestoupil z hory a mluvil. V té době jsem byl velmi osamělý a šťasten svou samotou a zároveň nešťasten, jak se vždycky stává, když je člověk sám. Díval jsem se na oblohu a nezaslechl jeho kroky, ale pak tam byl a dvěma klacky zažehl oheň, přesně tak, jak o tom vyprávějí báje. A to, co mi vyprávěl, nebyla možná báje, protože on sám byl báje.

‚Kdysi jsem tě tady viděl,“ řekl mi. „Velmi dávno. Byl jsi ještě malý a provázel jsi velkou paní. Naši paní Lindu Locelynovou z domů Locelynů.“

„Ano, provázel jsem ji,“ odpověděl jsem. „Ty jsi mě viděl a znáš mě. Kdo jsi?“

„Jsem člověk,“ řekl, „a žiji v horách. Už dlouho tam žiji, déle, než si dokážeš představit, déle, než si můžeš i jen pomyslit.“

„A co děláš?“ zeptal jsem se člověka z hor. „Co si představuješ? O čem sníš? Na co myslíš?“

„Myslím na minulost,“ řekl.

To nebylo dobré a řekl jsem mu to.

„Jistě víš mnoho věcí,“ mumlal jsem, „a myslíš na minulost? Měl bys myslit na budoucnost.“

„To je pravda,“ souhlasil stařec a začal mi vyprávět báji, co nebyla báje, protože popisoval nebe a nekonečnost a to bylo dobré.

„Myslím, že je špatné dovolovat strojům, aby pluly nekonečnem místo nás,“ řekl jsem. „Myslím, že do vesmíru by měli létat lidé a nenechávat tu radost strojům.“

„Stroje neznají radost,“ usmál se stařec. „Ani bolest ani úzkost ani slast ani naději, a to je jejich štěstí. Žádný stroj není šťastný nebo nešťastný, a proto stroje mohou letět, kam lidé nemohou. Vesmír je příliš velký. Je v něm mnoho divných věcí. Dá se tam zabloudit, ztratit se mezi podivnostmi. Ztratit se, to je špatné. Není třeba to dělat.“

Dívali jsme se spolu na hvězdy a já jsem myslil na své vzpomínky a obraz lady Lindy zastínil mnohé a mnohými dalšími byl zastíněn.

+ + +

A teď jsem tady, na pokraji nicoty, a mou myslí putují vzpomínky, mám tolik vzpomínek, že ani nemohu pomyslit na všechny. Hora je daleko, minulost je daleko, nebe je daleko.

Také Myra je daleko, malá Myra, vzpomínka setkaná z moře, ze slunce, ze sněhu a z. dlouhých mlčenlivých hodin. Jako chlapec jsem ji poznal při jedné slavnosti, jedné z těch, které se konají na uvítanou slunci, když začne hřát po dlouhé zimě a teplými paprsky rozpouští temnoty a mlhy a lopocení chmurných měsíců. Myra byla mladá a krásná, aspoň pro mé oči byla krásná, i když se nepodobala obrazu z mého snění, úžasné lady Lindě Locelynové, dávné bohyni, která na chvíli promlouvala k dítěti a řekla mu něco, co dítě nepokládalo za správné.

Myra pracovala v pozemních usedlostech, které dostávají mnoho z těch dobrých věcí z vesmíru, z hvězd. Jedné noci, když jsme byli spolu sami a myslili jsme každý své myšlenky, upozornila mě na něco, co mělo pak velkou důležitost v mém životě.

„Vidíš?“ řekla mi, „vidíš tenhle náklad, co přišel s poslední lodí? Objevila jsem něco zvláštního. Při čekání mi to skoro vypadlo z mysli. Ale chtěla jsem ti to ukázat.“

Nevím proč, ale mnoho lidí mi ukazovalo divné věci, které našli, jako bych jim mohl poskytnout nějaké vysvětlení. Tahle vzpomínka je velmi zvláštní a velmi milá, dává mi pocit tepla, jako by mě důvěra druhého, že vyřeším jeho pochybnosti, činila lepším nebo užitečnějším, než jsem ve skutečnosti byl.

„Ukaž,“ vybídl jsem ji, „ukaž mi tu zvláštní věc.“

Černooká Myra, provoněná bylinami a květy, ta malá tmavovlasá Myra, důvěřivá a upřímná ve svých nadějích. Oheň praskal na úpatí hory a stařec lovil v záhybech svého širokého šatu. Něco vytáhl a podal mi to.

„Tumáš,“ řekl, „teď z toho může být nějaký užitek.“

Vzal jsem z jeho ruky hnědý cylindr, přiložil ho k ohni zažehl. V jeho světle jsme pak společně kouřili a stařec hor možná nebyl tak starý, jak se mi zdálo, a možná nežil stále v horách.

Viděl jsem tě tehdy,“ řekl. „Viděl jsem tě, byl jsi velmi mladý a tvoje malá Myra byla důležitější než ta věc, kterou ti chtěla ukázat.“

To je pravda,“ kývl jsem. „Myra byla důležitější. A to je podle tebe divné? Je to divné, že byla tak důležitá?“

„Ne,“ řekl stařec. „Ne, vzhledem k tomu, kdo jsi. Ukázala ti cylindr, bílý cylindr a na něm byly stříbrné znaky a to bylo velmi důležité, i když cylindr byl velmi malý. Způsobil, že jsi kvůli němu zapomněl na Myru.“ A to byla pravda. Byla to pravda.

Byla to chvíle vzrušení a dojetí a naděje, velké naděje. Cylindr přišel s posledním nákladem a ukazoval, že někde za propastmi vesmíru žije někdo dost inteligentní na to, aby se pokusil tímto podivným způsobem dorozumět se světem, pro jehož blaho stroje vykořisťují jeho planetu.

Odnesl jsem cylindr do dvora Locelynů a znovu jsem spatřil lady Lindu. Hned svolala své vědce a já jsem pak pracoval s nimi. Byla to krásná práce, vzrušující a horečná. Myru už jsem nevídal, ztratila se někde v pomezních usedlostech. V jistém smyslu jsem ji zradil, když jsem šel za svou nadějí. Ale byla to závratná naděje.

A teď jsem tady, v tichu a prázdnu, a ta naděje už mi nepřipadá závratná a snad ani nikdy nebyla skutečně velká. Vesmír je nesmírný a prázdný a jsou v něm hvězdy a duše, a duše jsou hvězdy a hvězdy jsou duše. Starcova slova mi znovu znějí v mysli a bolí, protože jsou pravdivá.

Vidím bílé cylindry, jeden, deset, sto; vidím vyryté znaky a postupně se mi vybavují roky námahy a naděje, snažení a snů, a vybavuje se mi také něco jiného, to, co ovlivnilo mé dny a mé noci.

+ + +

Moje noci byly naplněny Lailou, dcerou lady Lindy dcerou bohyně. A objevil jsem, že se člověk může přiblížit k ženě nejstaršího domu světa, že ji může milovat a být jí milován, i když je to snad jen způsob, jak učinit méně únavnými a méně osamocenými hodiny plující v moři času. Moje dny byly naplněny prací a moje noci Lailou a práce a Laila postupně splývaly do jedné naděje, protože historie, kterou jsem odkrýval, byla úžasná a probouzela instinkty, jež spaly po dlouhý, dlouhý čas.

Protože svět, který nám posílal ty vzkazy, byl lidský svět. Pochopili jsme ho, objevili a bylo v tom vzájemném poznávání něco velkolepého. Jiný lidský svět, kdovíjak vzdálený od našeho, pochopil, že stroje jsou vyslanci lidí, a chtěl se s námi seznámit.

Před mýma očima se rozvíjela vzrušující historie; Laila byla se mnou a stále jsem v ní viděl božskou Lindu, která ke mně kdysi promluvila, a také Myru a všechny ostatní, které jsem miloval. Nikdo nepochopí, čím pro mne Laila byla. Snad ani já, protože jsem ji zpočátku nemiloval a to mi vnukalo pocit viny. Teprve jak plynul čas, naučil jsem se ji milovat. Snad jsem cítil, že víc miluji svou práci nebo vzpomínky a své chlapecké sny a že jí tím něco upírám, a to mě nutilo stále jí odpouštět a stále ji omlouvat a ospravedlňovat všechno, co dělala, a být k ní daleko pozornější, než může být ten, kdo miluje. A to asi bylo příčinou, že jsem se do ní později zamiloval. A nerozlišoval jsem sen od skutečnosti, netušil jsem, zda moje štěstí plyne spíš z poznání, že nejsme sami v té obrovské hvězdné prázdnotě, nebo z toho, že já nejsem sám v tom vlídném světě, v němž by samota byla jistě víc než trpká.

„A právě to,“ řekl stařec z hor, „právě to jsi nemohl přijmout. Je to pravda?“

„Je to pravda,“ přisvědčil jsem. „Nemohl jsem přijmout samotu a ty možná nechápeš, jak vím, že ty jsi sám. Máš kolem sebe auru samoty. Ty znáš mnoho věcí a říkáš, co mě přesvědčuje a co se mi líbí, a také co se mi nelíbí. Kdo jsi?“

„Na to ses mě už jednou ptal,“ usmál se, „a já jsem ti odpověděl. Mám odpovědět ještě jednou?“

„Ano, prosím tě o to.“

„Myslím,“ řekl stařec, „myslím, že bych se spíš já tebe měl zeptat, kdo jsi.“

„Proč?“ zeptal jsem se. „Jestliže toho víš o mně tolik, jistě víš i to, kdo jsem. Nebo mě neznáš?“

„Och ano, znám tě,“ zasmál se, a to bylo poprvé, co jsem slyšel jeho smích. „Jsi slavný, důležitý muž. Jsi První dvorní fyzik, jsi dědičný vládce a manžel vznešené paní z Locelynu, lady Glorie, budiž stále velebena.“

„Je to tak,“ souhlasil jsem. „Teď už jsem dlouho svázán s rodinou. Nejdřív Linda, pak Laila, nato Arla a nyní Gloria. Jsem svázán s dvorem svou prací, snad pro to, co jsem objevil.“

„A co jsi vlastně objevil?“ zeptal se stařec. „Co kromě daleké planety obývané lidmi?“

Náhle se mě zmocnilo nadšení, když jsem si vzpomněl na dlouhé roky práce, výzkumů, ticha a naděje.

„Začínám mít podezření, že ten svět není od nás oddělen jenom propastí prostoru, ale i propastí času. Že ten svět žije v době, kdy už je mezi námi navázáno spojení. Není snadné pochopit zákony času; a ještě nesnadnější je pochopit zákony prostoru. Ale je velmi důležité vědět… a mnohem důležitější než to je hledat poznání, myslím. Vědět, že nejsme sami v té nekonečnosti, že naše obloha je osvětlována světly jiných světů jiných časů, to je to nejdůležitější, co vůbec existuje. A tak nikdo není sám, nikdo nikdy.“

„Já jsem sám,“ prohlásil stařec z hor. „Už jsi to jednou řekl a je to pravda. Já jsem skutečně sám. Jsem nejosamělejší člověk, co jich kdy žilo, žije a bude žít, a proto jsem přišel, abych si dnes v noci s tebou promluvil. Chtěl bych tě na něco upozornit. Kvůli tomu jsem sestoupil z hor.“

„Ty, stařec z hor, mě chceš na něco upozornit?“ podivil jsem se. „Víš mnoho. Pověz mi tedy, co mi chceš povědět.“ Stařec na mne vrhl velmi ironický a zároveň zálibný pohled. Pak si odlesky plamenů zahrály s rysy jeho tváře r a bylo to, jako by sice stál přede mnou jeden stařec, ale s ním nebo v něm ještě mnoho dalších osob. Z údivu mi najednou bylo zima a nechápal jsem to, protože vál teplý vítr a voněl jarem a fialkami.

Na okamžik jsem dostal strach. Potom stařec pomalu zavrtěl hlavou, vzdychl a vstal. „Nic ti nepovím,“ poznamenal, než se vydal na zpáteční cestu do hor. „Kromě jediné věci. Každý musí pravdu objevit sám, bez cizí pomoci. V tom je základní tajemství, protože ne pravda, ale její hledání činí člověka šťastným. Když dojde k poznání pravdy, přestaneš hledat, protože už není, co bys hledal. Jsi na konci cesty. A k čemu ti pak je znát pravdu?“

„Okamžik!“ I já jsem vstal. „Tohle není filozofie, kterou bych mohl přijmout! A je podivné, že k takovému závěru dospěl někdo, kdo žije úplně sám v horách.“

„A přece je to tak, jak ti říkám.“

„Proč tedy nezkoumáš? Nehledáš?“ zeptal jsem se. „Nebo hledáš? Myslím, že ne.“

„Ne, nic nehledám.“

„A tedy? Jestliže poznání pravdy odnáší člověku štěstí, zatím co hledání ho činí šťastným, co děláš, abys dokázal žít?“

Otočil se, odcházel. A mé mysli se dotklo podezření.

„Ty znáš pravdu!“ vykřikl jsem. „A chtěl jsi mě na něco upozornit! Na co? Proč?“ Zdálo se mi – ale snad to byla jen představa – že se ohlédl a něco řekl.

„Ale co je pravda?“ jako bych zaslechl. To ovšem byla stará rituální fráze, zrozená v náboženství, které kdysi změnilo svět. Už pět milionů let je to však jen druh pozdravu a v podstatě to nic neznamená.

A tak odešel, aniž jsem se od něho něco dověděl.

Jak dlouho jsem žil u dvora, než nastal den, v němž se rozlomila poslední bariéra času? Možná tisíc, možná deset tisíc a možná milion let. Miloval jsem lady Glorii jako všechny před ní. A víc než ostatní jsem miloval lady Johannu, nejkrásnější, nejtajemnější, nejkouzelnější mezi locelynskými ženami.

Výzkumy zahájené na malém cylindru, který kdysi dávno objevila moje Myra, mě dovedly k nečekaným zjištěním. Potom, co jsem našel klíč k záznamům přicházejícím podél určitého kvadrantu časoprostorového kontinua, pochopil jsem i mnoho jiného. Jako by mě byla vedla mocná mysl, která si přála, abych se naučil odkrývat to nejužitečnější a nejdůležitější. A šlo i o můj neobyčejně dlouhý život.

Dlouhověkost byla odevždy jednou z vlastností našeho rodu. Deset milionů let neustálého pokroku, to není maličkost; a primitivní národy vždycky snily o dlouhém životě. My jsme sice nepatřili k primitivům, ale ctižádost nás hnala do dalších a dalších výzkumů a například Locelynové žili mnoho staletí díky genové selekci udržované pro miliony let.

Já jsem získal zvláštní odolnost aplikováním objevů, které přicházely přes čas a prostor. Už to potvrzovalo, že autoři poselství jsou lidé, překvapivě podobní nám. Jinak by jejich postupně posílané instrukce a informace nebylo možné aplikovat na mne a na náš národ. Ale bylo to možné a já jsem žil, učil se a hledal; a miloval, miloval jsem ženy z rodiny Locelynů. Především Johannu.

Johanna se narodila, když byla Gloria dosud mladá a krásná. Gloria však potom odešla, pohlcena tím temným vírem, ve kterém nemizí jen lidé, ale i světy a slunce. A Johanna byla tak krásná! Hned od počátku mi bylo jasné, že bude nejvhodnějším subjektem pro nový experiment: do dlouhověkého rodu jsem zamýšlel přidat jeden prvek navíc a učinit Johannu schopnou žít mnohem déle než kdokoliv jiný v našem světě, s jedinou výjimkou, jíž jsem byl já. Čekaly nás dny námahy a bojů, nejistoty a naděje, ale výsledek mě měl zbavit samoty; nechtěl jsem žít jen vzpomínkami a sny. V jistém smyslu jsem Johannu vytvořil, zčásti podle svých snů a zčásti docela jinou, protože bytost ze snů vždycky zklame a je únavná, promění-li se ve skutečnost. Tak jsem tehdy uvažoval.

A teď? Čekám, obklopen velkým tichem, čekám a nevím na co. Vzpomínky běží jako slova starce z hor, jenže už to není stařec, teď je mladý, mnohem mladší je než já.

Odplynulo… kolik let? Kolik staletí, kolik tisíciletí, kolik milionů let? Vzpomínky žijí, i já žiji a snad je to tak dobře, protože jinak bych i já zmizel pohlcen nicotou, která si pohrává s věcmi a lidmi a pak se vydává hledat nové kosmické možnosti k novému pohrávání s organickou i anorganickou hmotou při vytváření chaosu. Rodilo se ve mně podezření.

Zprvu pomalu, nejistě, pak rostla rychlost i jistota. Snad to podezření vzbudila náhoda; náhodu však často vede intuice, která tvoří okolnosti a příležitosti, aby odhalila to, nač se podvědomě myslí.

Poselství z vesmíru byla stále řidší. Popisovala civilizaci na vrcholu rozvoje, civilizaci, která získávala novou mízu z nově objevených světů a přesto se pozvolna chýlila k úpadku. Už asi byla příliš stará. I my jsme po našich strojích posílali vzkazy. Jejich vědci je zkoumali a snažili se vyřešit náš – a snad i jejich – základní problém: vytvořit pevný most přes čas a prostor a umožnit tím skutečný kontakt, fyzické setkání mezi námi a jimi. Takové setkání bylo možné.

Tu možnost jsem objevil jednoho dne ve své rozlehlé laboratoři. Náhle se mi rozsvítila v mysli jistota, která tam už dlouho skryta dřímala v podobě tušení. Znovu a znovu, snad tisíckrát jsem kontroloval údaje, všechna data o dráze, kterou musely stroje proletět v přesně stanoveném časoprostoru. Stále tam byl jeden prázdný bod… Bod, který překážel, který znemožňoval jasně rozeznat cestu. A najednou už ten bod nebyl prázdný.

Měl jsem odpověď, ale moc se mi nelíbila. Bylo v ní něco nesmyslného, něco podivného. A přece z jistého zorného úhlu měla odpověď smysl. Jen s sebou nesla sérii důsledků, jeden nepříjemnější než druhý. Bohužel byly nezbytné, nejen pro vyřešení problému, ale i pro jiné věci.

Rozhodl jsem se uskutečnit svůj osobní experiment. Noci s Johannou, s mou Johannou už nebyly tak něžné jako dřív.

Ještě vidím stín toho mladíka z hor. Byl netušený a myslil, že objevil pravdu, ve skutečnosti však neobjevil nic. Nikdo není sám, dosud si ta slova pamatuji. Slova plná naděje.

Nikdo není sám na světě, ale samota existuje.

Ve své laboratoři jsem se o ten experiment pokusil sám. Nepožádal jsem Johannu, aby šla se mnou. Ani jsem jí nesdělil, na čem pracuji. Bylo to smutné, protože jsem s ní mluvil o svých nadějích, snech i jistotách každou chvíli, i vždyť jsem jimi žil. Vyloučit ji ze své práce, z čehokoliv ji vyloučit, to bylo pro mě utrpení, a ne malé. Ale i tak už jsem dost trpěl, nebylo to tedy příliš důležité.

Když konečně bylo všechno připraveno, znovu jsem uvažoval o svých poznatcích.

To setkání… to první setkání s lidmi, kteří s námi sdílejí vesmír, ale nepatří k našemu druhu, to chystané setkání vyvolalo v našem světě nadšení. Zpráva se rychle roznesla a odplavila suchou, ledovou jistotu, s níž lady Linda tvrdila, že vesmírem mohou cestovat pouze stroje. Deset milionů let našich dějin je u konce, deset milionů osamělých, hořkých let. Kdysi předtím byla i jiná léta, mnoho jiných, radostných let, a ta nastanou znovu s tímto setkáním. A já musel… a chtěl… vědět. Já první.

Nákresy i výpočty byly přesné, souřadnice souhlasily… a já jsem vykročil.

Vykročil jsem do nicoty, do stínu temnějšího a hustšího než jsou stíny noci, a měl jsem strach. Velký strach. Ticho kolem bylo protkáno podivným zvukem, nikdy jsem podobný neslyšel, a nebýt pokusu, nikdy bych ho neuslyšel, Byla to stahující se nekonečnost, stahovala se dál a dál až se stala atomem a ten atom jsem byl já. Vybuchl jsem. Proměnil jsem se v nekonečné ticho.

A pak…

Nejdřív jsem spatřil Johannu. Usmívala se, ale byl to divný úsměv, plný melancholie. Za ní stála Gloria a Linda a další a další postavy, jako na rodinném portrétu. Jedna osoba však chyběla. Moje.

Byl to známý obraz, ale viděl jsem ho pokřivený, jako bych byl v lampě a díval se ze světla. Jako bych já sám byl světlem.

„Ty!“

Jenom ten jeden náhlý výkřik, trochu polekaný, trochu radostný, trochu hořký. Jenom ten mnohohlasý výkřik a z těch mnoha hlasů první byl Johannin.

Byl jsem nečekaný host. Host nevítaný a snad už oplakaný. Nepotřeboval jsem vědět nic jiného.

Zbývala mi ještě jedna cesta, ještě jsem měl kam odejít.

Znovu myslím na tu svou dlouhou zpáteční cestu, podél řeky času, od okamžiku, v němž toto nahlédnutí do rodiny zničilo mé naděje a mé iluze. Co se stalo, bylo jednoduché. Jednoduché a logické a bylo svědectvím moudrosti Locelynů, rodu, který po deset milionů let řídil svět; a potom ještě dalších deset milionů. Rod nesmrtelných, který se pokusil změnit běh dějin.

Znovu myslím na sen… Kdy vznikl ten nápad, ten sen o experimentu, který je třeba uskutečnit? Ten nápad vybrat člověka… člověka?… a zablýskat mu před očima mýtem a nadějí, připravit ho tak, aby jeho věrnost dvoru byla stálá a nezviklatelná, vyvolat v něm nadšení pro práci v jediném oboru a využít jeho inteligence schopné vyřešit tajemství prostoru… a času…

Kdy v nekonečné budoucnosti rozhodl tento dvůr, že změní běh světa? Nebo ho jen mírně upravil?

V té chvíli jsem to nevěděl. Ale najdu odpověď, jednou ji najdu.

Zastavil jsem se na své dlouhé cestě… Zastavil jsem se, abych rozdělal oheň a promluvil s chlapcem dosud plným snů, avšak zároveň už v mnohém zkušeným. Chtěl jsem ho na něco upozornit, a potom jsem to neudělal. Neměl jsem odvahu, i když jsem ji v sobě asi měl najít, protože jeho iluze byly dosud čerstvé a zkušenosti živé. Co všechno může s člověkem udělat čas!

Čas a iluze.

Řekl jsem mu, že ne pravda, ale hledání pravdy činí člověka šťastným, a snad je to tak. Při své pouti časem jsem se občas zastavil a pozoroval běh dějin. Mnoho jsem poznal, mnohému se naučil. A také tomuhle.

Jistě, my jsme sami. Tak sami, jak nikdy nikdo nebyl, a já nejvíc ze všech, já, který jsem došel až na konec času a vstoupil do toho sálu, z něhož vládnou nesmrtelní Locelynové, mlčenliví, nepostižitelní muži, nadlidé, kteří všechnu slávu a nádheru moci ponechávají ženám a sami za kulisami tahají za nitky dějin… Ti muži posílali vzkazy a instrukce do minulosti, aby opravili dějiny podle svých představ. A já jsem byl nástrojem toho všeho. Byl jsem nástrojem, jemuž nakonec ani nebylo dovoleno vejít mezi vyvolené, protože přestal být užitečný. Byl jsem nástrojem zahlceným sny a nadějemi, nástrojem pošetilým, jako jsou pošetilé všechny lidské naděje.

A přitom já sám jsem vytvořil Johannu takovou, jaká teď je, nebo spíš jsem věřil, že jsem ji takovou vytvořil já.

Ale co to může znamenat? Ona měla svůj svět a svůj sen, svůj život a svou skutečnost. A má na to právo, stvrzované po tisíciletí, právo na všechno, co je pro ni správné a normální.

Ale aspoň… aspoň mi měla nechat iluze. Protože to byla ona, která mi odhalila jednu malou podrobnost, takže jsem pak mohl pochopit celý zbytek Buď že si byla tak jista věrností sluhy Locelynů, nebo snad ve chvíli láskyplné blahovůle k muži, který tak dobře plnil svou roli ve prospěch její rodiny.

Já teď znovu stoupám řekou času. A jsem sám. Putuji po horách a hory nejsou stále tytéž, neboť věci se mění, když se vracejí k počátku, přesně stejně jako se mění, když se blíží ke konci. Vidím mladý svět, plný života a nadějí, a vidím lidi, kteří pozorují podivné úkazy na obloze a nevědí, že to, čemu říkají neidentifikované létající předměty, jsou stroje vrhané z daleké budoucnosti, aby čerpaly z obrovských rezerv mladšího a životnějšího světa. Vesmír je poušť, nepřátelská poušť ledových plynů, to už vím. Byl jsem při prvních slavných expedicích v čase nadějí, odlétaly do kosmu a nacházely nepojmenovatelnou hrůzu, samotu a smrt tam, kde doufaly najít naději, společnost a život. Putuji řekou času, nesmírně mě tíží samota a chápu důvody Locelynů, i když jsem byl jejich nástrojem; nemohu jim však odpustit. Neboť člověku lze vzít všechno kromě iluze, že je pánem vlastního osudu.

A teď jsem tady, na okraji nicoty, ve chvíli počátku, před níž neexistovalo ve vesmíru nic, před níž nezačalo tvoření. Ale je to skutečně tento okamžik? Jsem přítomen něčemu, co žádné lidské oko nikdy nemohlo spatřit? Já, sluha Locelynů, jsem skutečně objevil stezky, které ani moji páni nenašli, a to jen silou svého roztrpčení a své hořkosti? Znám něco, co oni neznají?

Bojím se, na prahu nicoty se bojím. Moc se bojím. A roste ve mně hněv, protože to byla nelidská cesta, cesta, která může z člověka učinit boha a zvětšit jeho moc a daj mu růst a udělat z něho něco hrozného a nepředstavitelně těžkého, něco, jehož jediným smyslem je vlastní zničení.

Překračuji práh času, jsem za řekou.

Chci poznat začátek báje.

Je tu tma, je tu ticho, jsem mimo čas. Před mýma očima se objevují obrazy a tváře… a ještě něco jako hory. Vysoká hora, na níž kdysi někdo mluvil, a já jsem té řeči naslouchal. Ta hora byla pevným bodem všeho mého putování řekou času.

Nikdo není sám. Nikdy. A i kdyby byl sám, kdyby se na chvíli propadl do samoty, někdo by mu přišel na pomoc. Někdo by možná vystoupil ze stínu lesa. Nebo by k němu pronikl hlas. Nebo naděje.

Ale lidstvo je samo. Žilo snad sto milionů let, snad víc. A já překračuji práh na konci času a mám strach, protože teď je přítomnost, jediný okamžik přítomnosti mimo čas.

Přítomnost.

Přítomnost je hora. Nesmírná hora, v níž se rozevírá výklenek. Je v něm laboratoř.

Je to moje laboratoř, poznávám ji, strávil jsem v ní staletí a tisíciletí a věky bez jména, kdysi jsem z ní vyšel a dospěl jsem na konec času, když jsem chtěl objevit budoucnost. A objevil jsem, že ve skutečnosti neexistuje ani minulost ani budoucnost, ale jen kruh, prsten samoty, který obklopuje lidstvo.

Je tu moje laboratoř, kde jsem tak dlouho pracoval. Teď se kruh uzavírá.

A tohle je budoucnost, nejvzdálenější budoucnost. Jsme na konci cesty, už tu nejsou Locelynové, vyčerpali svůj kruh. Vesmír je tedy nekonečně starý. Možná se ta poslední naděje neuskutečnila mou vinou. Tehdy jsem zmizel a pak mě viděli na konci svého experimentu. Snad si myslili, že i pak jsem zmizel, pohlcen propastí času.

Šedovlasá Johanno, kdybys mě viděla! Kdybys znala skutečnost, kdybys věděla, co ti chystá budoucnost!

Tady a teď. Já tady a teď stvořím Locelyny. Zkušenosti a znalosti mi dovolí, abych se znovu pokusil o experiment který selhal. Od nejhlubší minulosti do nejzazší budoucnosti projdu časem a uvidím, co se stalo a pokusím se vytvořit něco, co bude trvat i mimo čas… něco, co by umožnilo nám, obyvatelům tohoto ostrova vesmíru, domluvit se s obyvateli jiných vesmírů. Jsem si jist, že existují někde mimo tento čas a prostor.

Určitě to všechno udělám, nesmím pochybovat.

A přece… nevím, nevím, nemohu vědět…

Jestliže já jsem tohle všechno stvořil… kdo stvořil mě?

Mě a tuto samotu, která je kolem mne, tuto obrovskou samotu, rozlehlejší než všechen prostor a všechen čas?

Vesmír je nesmírný, říkám. Nekonečná koule, koule z ledu a křišťálu, z života a smrti, je to věčná koule a v ní létají hvězdy a duše; a duše jsou led a hvězdy jsou křišťál a duše jsou hvězdy a hvězdy jsou duše, a kdo, kdo se usmívá za hvězdami a za dušemi?

1980

Štědrý večer

Mauro Scarpelli

Mauro Scarpelli (1948, postupně v různých povoláních, nakonec hoteliér a organizátor kulturního života v Montepulcianu a v celé Itálii) organizuje literám soutěže a různá scifistická setkání, vydává sborníky a časopis Oltre (Za). Napsal množství povídek pro fanziny, časopisy i antologie Publikuje sbírky sf a poezie. Velmi častý námět jeho povídek je nedorozumění, nepochopení situace.

Červené světlo nepřetržitě pulzuje v rohu obrazovky to znamená, že nebezpečí je v mém sektoru. Mám deset sekund na to, abych přesně zaměřil kamery.

Tady jsou! Na monitor mi vplouvá hejno kobylek, stokrát zvětšené. Miliony kobylek, jedno z největších letošních hejn.

Mé prsty rychle běží po klávesnici. Lasery vysílají ultračervené paprsky a překrývají jimi vyzařování kultivací. Pro citlivá tykadla kobylek se tím pole stávají neviditelnými.

Zasáhl jsem pozdě. Hejno už vytušilo polohu polí. Malé houfy hmyzu slétají dolů na výzvědy, ostatní čekají vysoko nad poli. Musím rychle zničit výzvědné hmyzí skupiny, nesmějí podat zprávu tomu zelenému mračnu nahoře. Celá sklizeň by přišla nazmar. Posílám na průzkumníky mikrovlny laserovými bateriemi a ničím jejich dokonalý orientační smysl. Několik set kobylek roztroušených po lánech nemůže moc uškodit.

Mračno kobylek nad poli se nedočkalo zprávy. Vydává se na další hrozivou cestu kolem planety.

Udělal jsem chybu, pole byla málem napadena, posledně jsem zasáhl daleko rychleji. Dnes jsem unavenější než obvykle, nepochopil jsem situaci okamžitě, a hlavně jsem se pomalu rozhodoval. Snad už tenhle den skončí bez alarmu. Už aby byl konec směny, nemohu se dočkat. Už abych byl doma.

Konečně! Hodina a půl mé odpolední práce je pryč.

Sděluji počítači výsledek své směny a její konec. Bude teď na něm, aby našel dalšího střelce mezi těmi, kteří jsou připraveni u monitorů. Musí rozhodnout, komu svěřit závažný úkol. Bdít nad poli může jen střelec v dobré kondici a počítač zachytí okamžitý stav připravených. Vybere nejlepšího. Mnozí i dnes zůstanou bez práce a bez výdělku. Budou nuceni hledat uplatnění v méně náročných sektorech. V sektorech se slabším výskytem kobylek, a tedy i méně placených. Já jsem pro dnešek skončil. Vsouvám svůj kreditní průkaz do terminálu a moje osobní konto vzrůstá o prémii za odehnání kobylek. Není už to tak snadné jako kdysi s každou generací jsou vychytralejší. Vstávám pomalu, bolí mě v zádech. Sledovat škůdce, to je skutečná dřina. Kdyby se mi aspoň jednou v životě podařilo lokalizovat hnízdo za prémii bych si mohl dovolit pěknou dlouhou dovolenou. Vypínám terminál, zháším světlo, zavírám za sebou dveře. Domů to mám velmi blízko.

Únavou sotva stojím na nohou a doma se hned vrhám do křesla. Žena mě vítá. Jako každý večer mi podá tonikum a já se ihned cítím líp. Pokouším se číst, ale nedaří se mi to, slova splývají. Odkládám knihu a zapínám televizi. Zdá se mi, že slova postrádají synchronizaci s obrazy. Nechávám televizor zapnutý a beru od ženy sklenici. Piji. Večeře má jako obvykle značné zpoždění. „Co se dá čekat od distribučního technika? Jistě se od něho nevyžadují tak pohotové reakce jako od střelce.“

„Co říkáš, můj drahý?“

„Nic, nic. Na kdy je objednána večeře?“

Manželka se ptá kuchyňského terminálu. Terminál ukazuje nejméně pětiminutové zpoždění na dodávací lince. Zítra jiný technik nechá zbytečně svůj terminál zapnutý v očekávání, že ho počítač vybere k práci, ale nedočká se. „V tuhle dobu večeří příliš mnoho lidí,“ poznamená žena.

Kdo zaviňuje zpoždění, měl by být převeden na práci v jiných hodinách, myslím si. A napadá mě mé vlastni zpoždění. Ale ne, žádné zpoždění, to hejno jsem nakonec dokázal zahnat. Několik set kobylek nenadělá mnoho škody a po sklizni se nedostane jídla jen na několik osob, těch posledních v klasifikaci.

Chrastění nádob v pneumatických rourách uvnitř stěn ohlašuje, že večeře konečně přijíždí. Studená jídla vjíždějí rovnou na jídelní stolky, ostatní putují do ohřívače.

Sedíme u stolu, moje žena, naše dvě děti a já. Děti se baví otvíráním krabic a cákají po stole. Manželčin pohled mi připomíná, že už jí dlouho slibuji samočisticí stůl. Jíme. Kdo ví, proč mi nejde z mysli chuť skutečného masa v konzervě, které jsem jídal, když jsem byl malý.

Manželka mě vytrhuje z myšlenek. „Děti by chtěly k vánocům štěně, můj milý.“

Vánoce nemám rád. Jsou bohaté leda na zmatek v terminálech, které sdělují vánoční pozdravy a přání od příbuzných a přátel.

„Rozumíš? Opravdové štěně, z masa a kostí.“

Štěně? Jistě, i mně by se líbilo mít štěně, malého boxera například, kterého bych vychoval a vycvičil. Kdo by takové štěně nechtěl? Z jakéhosi koutku mé mysli vykukují zmatené vzpomínky na vlastní dětství ztracené ve zmotaných okolnostech, v bludišti, k němuž mi chyběla Ariadnina nit, která by mě vyvedla ven. V těch vzpomínkách je chlapec na louce. Dovádí se psem.

„Už jsme o tom mluvili mnohokrát,“ říkám. „Na psa nemáme místo.“

„Myslila jsem malého psa,“ naléhá žena. „Děti by měly radost. O každých vánocích dostávají jen elektronické hračky a pak si s nimi stejně nehrají. Holčička si hraje s mými šaty a chlapec tráví hodiny a hodiny u terminálu a vyzvídá na něm, jaké je to na povrchu. Už nemohu dál, chci žít normálně.“

„My snad nežijeme normálně? Žijeme líp než normálně! Obrovská většina lidí žije v daleko horších ekonomických podmínkách než my.“

Kolik let už jsme spolu prožili, moje žena a já? Netíží mě ten uplynulý čas a rád budu pokračovat jako dosud.

„Jak dlouho myslíš, že to ještě mohu snášet? Jsme pohřbeni v tomhle krytu stovky metrů pod zemí a jediným oknem je pro nás televize.“

Manželka upadá do nervové krize, asi podlehne dřív než já.

„Uklidni se, prosím tě. Uvažuj. Jsme čtyři v bytě o čtyřiceti čtverečních metrech, v nichž je zahrnuta i moje kancelář. V kuchyni spíme my dva, v přístěnku naše děti. Kam chceš dát psa?“

„Tatí, proč se nepřestěhujeme do většího bytu?“ Dcerka, malá kopie mé ženy, se zřejmě jen tak nevzdá „Moje milá, kdyby to bylo možné, už jsme to dávno udělali. Vidíš, mamince nepřidělili žádnou práci. Já pracuji tři hodiny denně, víc zákon nepovoluje. Mám zaměstnání které se dobře platí. Nic víc nemohu dělat. Uvědom si, že mnoho lidí je na tom hůř než my. A i kdyby neexistoval zákonný limit, jsem příliš unaven, než abych mohl pracovat víc. Všichni jsme unaveni. Snad je to tím, že nám chybí slunce.“

„Tatí, proč se nemůžeme vrátit na povrch?“

Chlapec je stejně zvídavý jako já kdysi, v jeho letech.

„Nemůžeme. Celý povrch planety je určen k pěstování potravin. Nikdo tam už nežije, všichni lidé mají podzemní byty jako my. Ne, téma pes je uzavřeno.“

Smutné tváře dětí mě opouštějí, teprve když je žena uloží k spánku. Jen nebe ví, jak toužím vyjít ven z podzemí. Nejen kvůli psu. I pro všechno ostatní…

Ležím v kuchyni vedle své ženy. Dvě lehátka vysunutá ze závěsné skříně by mohla stačit, abychom se usmířili, ale moje žena nechce ani slyšet. Já vím, myslí si, že jsem egoista, že neberu ohled na děti. Ale je pošetilé předstírat, že díky psu bychom žili v jiném světě. Svět je takový, jaký je, není v něm místo pro přírodu a pro podobné fantazie. Děti si musí zvykat, čeká je velmi tvrdá budoucnost, tady pod zemí. Rok od roku to bude horší, už teď je část zemědělských plodin ničena hmyzem a brzy začne hlad. Kdyby to bylo záleželo jen na mně, ani by se nebyly narodily Jejich generace zemře, aniž prožije slušný život. Tvoříme stále víc odpadků a naše děti se pod nimi udusí.

Ráno se probouzím unaven. Podívám se na hodiny a hned vím, proč nejsem svěží; nespal jsem ani dvanáct hodin. Bloumám po bytě znervózňován dětmi, dokud není čas zavřít se do kanceláře. Zapnu terminál a několik minut ho marně pozoruji. Nikdo mě nevolá. Proč? Hledám vysvětlení a z terminálu se odvine pásek se zprávou, že moje místo zaujal jiný střelec, s rychlejší reakcí. Musím hledat méně náročný úsek, to znamená méně peněz. Budu nucen opustit svou kancelář, svůj byt, všechno, co mám, a hledat levnější ubytování. Žádného psa! Jak to vysvětlím ženě a dětem? Znovu se obracím na počítač, ale nejsem volán. Už nikdy nebudu povolán chránit úrodu. Je tu mnoho mladých střelců a já už nemám tak pohotové reakce jako kdysi. Potřeboval bych potkat Štěstěnu. Ale může se Štěstěna dostat z povrchu až sem? Projít půdou, cementem a ocelí do hloubky dvou set třiceti metrů?

V každém případě musím riskovat.

Sděluji počítači, že jsem ochoten přijmout práci jako vyhledávač. Po několika sekundách jsem převeden do nové funkce. Byl jsem si jist, že nebudu odmítnut, vyhledávač je placen, jen když něco najde, jinak se mu započte použití terminálu jako dluh. Ale jsem v takovém stavu, že je mi to jedno.

Dostávám linku a na monitoru se objevuje stokrát zvětšený kousek země, snímaný satelitem. To je místo, pod nímž jsem já. Běžcem klávesnice se mohu přesunout na kterékoliv místo planety. Nápis na obrazovce mi přeje úspěch. Asi je pravda, že nouze zostřuje důvtip. Nebo snad mě Štěstěna dokázala najít tady v podzemí. Náhle se mi v mysli vynořila zpráva stará několik let; nějaký nepravidelný mořský proud zanesl Středozemní moře miliony tun suti a odpadků a bývalé moře se brzy proměnilo v jedno z nejúrodnějších míst Země.

V dětství jsem četl, že se bílí mravenci dostávají přes oceány tím, že se uchytí na plovoucích odpadcích. Je tedy víc než pravděpodobné, že právě ve Středomoří je aspoň jedno velké mraveniště tohoto nového druhu, který vytlačil ostatní mravence. A možná je jich tam víc. Protože nesnášejí horko, vylézají jenom v noci. Pro infračervené paprsky jsou pak neviditelní. Vysílají magnetické vlny na opačné frekvenci, než má jejich tělo, a tak je nezachytí ani radar Vystopovat je lze pouze tehdy, když vysílají informace královně nebo když ona jim dává příkazy. Stává se to zřídka, mravenci obvykle příkazy nepotřebují, jsou naprogramováni pro nejrůznější situace. Častější mohou být informace pro královnu, objeví-li se bohatý zdroj potravy nebo hrozí-li nebezpečí.

Běžcem se přesunu do Středomoří. Je tam hluboká noc. Kdo ví, kolik vyhledávačů už marně zkoušelo, o co se pokouším teď já. V infračervených paprscích vidím bujnou vegetaci. Je to jediná oblast na Zemi, která umožňuje sklizeň každý rok, a to s jedinečnou úrodou deset kilogramů zrna z hektaru. Mravence nemohu vidět, ale jsem si jist, že právě požírají spousty našeho jídla. Kdyby se mi podařilo vyslat signál nebezpečí, mohl bych snad lokalizovat mraveniště a zničit královnu. Jedna pěkná dávka z laseru a vějíř paprsků nad zónou by mohl vyvolat mravenčí poplach. Je vyloučeno, že bych nezasáhl ani jednoho. Zkouším to.

Nic naplat, baterie mlčí, celá oblast je chráněna proti ničivým paprskům. Co mám dělat? Žádám o maximální zvětšení, na obrazovce se mi objeví úsek o šířce jednoho reálného metru. Osvěcuji ho koncentrovaným světlem, obraz je jasný jako ve dne. Nic. Posunu obraz o malý kousek, opět nic. Pomalu jedu běžcem a obraz se posouvá, dál a dál. Náhle je tam strnulý bílý mravenec, oslepený světlem. Je dlouhý dvanáct centimetrů a v kusadlech drží cely klas. Zdá se, že se nebojí, jen znejistěl. Vysílám na snímaný kousek pole slabý elektrický výboj. Mravenec couvá, ale klas nepouští. Žádám počítač o povolení vyslat jednu ránu o tisíci jednotkách, jen na mravence, aniž poškodím obilí. Dostávám souhlas. Dělím ránu na deset menších po stu jednotkách, nechci, aby mravenec ihned zahynul, potřebuji, aby volal o pomoc. Prvních sto jednotek mu jako břitva odřízlo jednu nohu, druhá stovka mu projela břichem, třetí mu odsekla jedno tykadlo, čtvrtá a pátá zasáhla další nohy.

Teprve potom upustil klas, ale ještě se neodhodlal vyslat signál. Zbylých pět dávek zasahuje opět břicho. Měkké tělo černá, uhelnatí a nakonec vzplane. Teď škůdce křičí, volá o pomoc, zachycuji jeho vysílání, zesiluji je a znásobuji miliónkrát, jako kdyby umíral milion mravenců. Vysílám!

Doufám, že mě Štěstěna neopustí zrovna teď. Čekám, doufám. Měřiče magnetických vln šílí, vzduch je prosycen nebezpečím, milion mrtvých! Ticho. Odpověď a znovu šílení měřičů. Zaměřuji telekamery na místo, odkud vychází vysílání odpovědi. Je to černý kornout vysoký třicet metrů, dokonale skrytý v zuhelnatělém lese. V okruhu několika kilometrů se rozlévá bílé moře bojovníků, aby napadlo nenadálého nepřítele. Bojovníci měří čtyřicet centimetrů a jejich patnácticentimetrová kusadla jsou schopna provrtat i železobeton.

Dokázal jsem to. Splnil jsem úkol a teď je na střelci, aby dokončil dílo. Získal jsem prémii ve výši celoročního platu. Ale střelec dostane stokrát víc a já už nejsem střelec. Kdybych jen byl objevil to nešťastné mraveniště včera!

Překopíruji celý záznam lovu na disketu a vymažu originál. Žádám počítač, aby mě pověřil zničením mraveniště.

Zamítnuto. „Překontroluj. Zruš. Vyměň. Odejdi!“

Informuji počítač, že mravenci pustoší obilí na území pěti čtverečních kilometrů.

Zamítnuto. „Zruš. Odejdi.“

Zpropadený kus rezavého železa. Pochopí, nebo nepochopí, že mi jde o život? „Chci velkou prémii, a neschválíš-li mou žádost, zničím i disketu s přesnými souřadnicemi a s popisem svého postupu při hledání mraveniště!“

Schváleno. „Střílej.“

Zasouvám disketu.

Okolo mraveniště se hemží miliony bojovníků s rozevřenými kusadly, napřaženými proti neviditelnému nepříteli.

Svazek soustředěných rentgenových paprsků vystřeluje ze satelitu. Zuhelnatělý les se rozpadá a mění se v jemný žhavý prach. Z bílého vojska zůstává jen hustý černý mrak.

Do mraveniště uhodí blesk, elektrický výboj o milionech voltů, a všechno živé je rázem pouhá vzpomínka.

Konečně se mohu uvolnit a odpočinout si v křesle. Jsem úplně vyčerpán, předávkován štěstím.

Kdo ví, odměna možná bude stačit i na malinký kousek půdy tam nahoře, na povrchu.

I když… od Štěstěny člověk nemá žádat příliš mnoho.

Teď mám jenom jeden problém. Kam schovat tohle štěňátko čistokrevného boxera do zítřejšího Štědrého večera.

1988

Za labyrintem

Gustavo Gasparini

Gustavo Gasparini (1930, profesor němčiny) je představitelem trendu, který směřuje k okultismu, tajemnu a hororu. Publikuje od šedesátých let a už v roce 1963 vydal sbírku povídek Plachty času (Le vele del tempo), tehdy ještě bez okultismu a hororu. Dnes jsou pro něj typické povídkové sbírky Delirium a Noční můry (Delirium, Incubi). Vydal dva romány, Nesmrtelná žena (La donna immortale) a Zámek stínu (Il castello dell‘ ombra).

Toho rána si Rudo Ross cestou do práce s nemalým údivem všiml, že se v okamžiku, kdy přecházel náměstí nedaleko svého úřadu, otevřela mezi dvěma vysokými domy nová ulice. A přece si přesně vzpomínal, nebo si aspoň myslil, že si přesně vzpomíná na jednotvárnou šeď ničím nepřerušovaného průčelí rozlehlého bloku, kterou až do předešlého večera vídal na této straně náměstí. Stál tam odedávna starý šlechtický palác, teď už neobydlený, a toho rána Rossovi připadalo, že paláci chybí prostřední část. Možná ji v noci vybourali, pomyslil si, ale hned se zastyděl za tak hloupý nápad.

Po náměstí se převalovala hustá mlha a zdálo se, že přichází z té tajemné ulice, jejíž délku nebylo možné odhadnout. Muž se zastavil na kraji chodníku. Jakkoliv se snažil napínat zrak, na její konec nedohlédl. Byla to běžná ulice střední šířky, úplně pustá. Když ji tak pozoroval a divil se, kde se tu najednou vzala, někdo do něho vrazil. Ross se otočil a stačil ještě zahlédnout podezíravý pohled neznámého.

Co se to dnes děje? ptal se Ross sám sebe, když znovu vykročil. Nevysvětlitelná existence té ulice na něm ležela jako kámen, cítil se rozrušen a plný tíživého neklidu.

Ani v úřadu se nedokázal uklidnit. Nepotlačitelná úzkost ihned zmařila sebemenší snahu soustředit se na práci. Všichni kolem něho měli najednou podivný vzhled a to ho ještě víc znervózňovalo. Například vrátný sice uctivě pozdravil, ale přitom se na něj podíval se zvláštní naléhavostí; a klienti se k němu v kanceláři chovali nezvykle rozpačitě.

Poslední klient byl pan Mulde, Rossův starý známý a věrný zákazník firmy. Tvářil se jako vždycky, Ross ho přijal srdečně a ihned začal běžnou konverzaci o obchodech.

Předložil dokumenty a prospekty, ale zatím co si je zákazník prohlížel, podlehl neklidu, vstal od stolu a nervózně přecházel po místnosti.

„Vám není dobře, Rossi,“ poznamenal náhle klient. Od chvíle, kdy Ross vstal od stolu, pozorně ho sledoval a nevšímal si předložených papírů. Pozoroval Rosse bez sebemenší diskrétnosti, se zájmem, jaký projevuje lékař o svého pacienta.

Ross na něj tázavě pohlédl.

„Ale ano, je to tak,“ trval na svém Mulde. „Dovolte mi to říci. Jste bledý, až z vás jde strach. A rozrušený… Proč si trochu neodpočinete?“

„To je tou mlhou,“ omlouval se Ross. Vlastní hlas mu zněl cize. Neurčitě mávl k šedivému obdélníku okna. „Proniká do kostí, do krve, člověk se cítí úplně prázdný…“

„Hlouposti!“ protestoval klient a třepal buclatou rukou. „Dejte na mě, mohl bych být vaším otcem. Vy moc pracujete. Potřebujete dovolenou.“

„Poslyšte,“ vybuchl Ross. Nechal stranou umírněnost a rozvahu, nevydržel o tom mlčet. „Viděl jste také tu novou ulici, která ústí na náměstí Republiky?“

„Novou ulici?“ Mulde byl viditelně zaražen nečekanou Rossovou otázkou. „O jaké ulici mluvíte?“ Vrhl na něj zmatený pohled.

„O té, co ústí na náměstí Republiky,“ opakoval Ross zoufale.

Mulde poposedl na židli, všecek nesvůj.

„Promiňte, Rossi, ale já už skoro třicet let bydlím hned u náměstí a za tu dobu, pokud vím, nevznikla v té oblasti žádná nová ulice.“ Nejistě se usmál. „Ostatně, jak by mohla? Musela by se zbourat spousta domů…“

„Přesto jste ji musel vidět!“ vzkypěl Ross a s pocitem trapnosti si uvědomil ječivost svého hlasu. „Rozděluje na dvě části starý Montresorský palác, a včera večer tam ještě nebyla.“

Náhle zmlkl a do tváří se mu nahrnula červeň. Je možné, že to byl on, kdo pronesl takový nesmysl? Jak podivně se na něj Mulde dívá! Skryl obličej do dlaní a kvapně se posadil za svůj pracovní stůl. Hrozně se styděl.

„Och, máte pravdu, Mulde,“ zasténal zlomeným hlasem. „Opravdu mi dnes není dobře. Omluvte mě… Mrzí mě to kvůli vám, kvůli vaší záležitosti…“

Ticho. Kroky na chodbě, netrpělivý hlas v sousední kanceláři. Mezi prsty se Ross podíval na Mulda; ten se tvářil zděšeně a zarmouceně zároveň. Jejich oči se setkaly a Ross musel odtáhnout ruce od obličeje.

„Promiňte mi, prosím,“ zamumlal zkormouceně.

„Chápu, chápu vás,“ odmítl Mulde omluvu, chtěl ukázat dobrou vůli. „Tohle nešťastné počasí, nevlídné, ponuré… Člověk má z něho nervy nadranc.“

„To je pravda.“ Ross se trochu vzchopil. „Tahle mlha… Dáme se do té vaší záležitosti, pane Mulde?“

„Och, já už musím běžet!“ Klient vrhl rychlý pohled na hodinky a vstal. „Je pozdě…“

„To je mi velmi líto,“ přerušil ho Ross. „Je to moje vina.“

„Ale ne, ale ne!“ protestoval Mulde a s hlučnou srdečností pokračoval: „Opravdu jsem si s vámi rád popovídal. Tu záležitost vyřídíme jindy, tolik zas nespěchá.“

Ross vypadal utrápeně. „Nebudete si myslit…,“ začal váhavě, „že jsem…“

„Ale ne, samozřejmě. Co vás to napadá!“ ujistil ho klient trochu netrpělivě. Zapnul si kabát a podal Rossovi ruku. Zdálo se, že mu podlaha hoří pod nohama.

„Na shledanou,“ loučil se Ross a se smutným úsměvem ho doprovodil ze dveří. Na konci chodby se Mulde ještě otočil a zamával.

„Na shledanou,“ opakoval Ross sklesle. Zavřel dveře a vrátil se do své kanceláře.

Dopolední hodiny plynuly pomalu, jedna za druhou se líně plížila do tmy a všechny zvolna padaly do Rossova srdce jako mrtvé listy do hluboké studně. S rukama za zády stál u okna a pohledem bloudil po šedivé obloze nad střechami. Do mysli se mu despoticky vnucoval zneklidňující otazník a donekonečna se opakoval.

V předpokoji trpělivě čekali klienti, až na ně Ross bude mít čas. Dal vrátnému kategorický příkaz sdělit každému příchozímu, že teď nechce být rušen, protože bude po několik hodin silně zaneprázdněn. Hořce se usmál: Zaneprázdněn úvahami nad svým šílenstvím!

Skutečně by asi bylo lepší jít se poradit s lékařem, nejraději s psychiatrem, místo aby planě přemítal o evidentní halucinaci. Ale opravdu to byla halucinace?

Rossova úzkost rostla a stávala se stále nesnesitelnější. Přinutila ho posadit se za stůl a sevřít hlavu do dlaní, jako by tím snad mohl zmírnit poplašné zvonění v mozku. Nakonec už se to nedalo snést. Vyběhl z kanceláře a nevšímaje si zaražených klientů přehnal se kolem nich a po schodech ven. Jinou cestou domů.

Svěží ranní vzduch ho osvěžil a téměř úplně rozptýlil jeho včerejší temný strach. Kolem něho bylo všechno tak obyčejné, normální, tak pokojné! V uklidňující banalitě klidného světa, který ho obklopoval, jistě nebylo místo pro absurdity a iracionálno. Tu fantastickou ulici už neuvidí, tím si byl jist; a trochu mu to bylo líto.

Spěšně vykročil k náměstí Republiky.

Mlha už se téměř rozplynula, a tak mohl hned při vstupu na náměstí jasně rozeznat ústí té nemožné ulice. Lidé klidně chodili kolem, ulice si nevšímali a patrně ji ani neviděli. Možná, nebo spíš určitě pro ně vůbec neexistuje, pomyslil si Ross chmurně, je tu pouze pro něho, pro jeho nemocnou mysl…

Když k ní došel, bylo mu na omdlení a musel se opřít o zeď, aby neupadl. Srdce mu bláznivě bušilo, v rozpálených spáncích hučela krev a oči se zděšeně upíraly do závratné propasti jeho halucinace.

Ulice se táhla do nedohledné délky, zjevně nikde nekončila. To dokazuje její neskutečnost, řekl si Ross, protože jinak by asi po stu metrech nutně vyústila do Lipové třídy, která je na druhé straně bloku. Nadto vypadá úplně pustá, ponořená do nehybného ticha. Zpozoroval, že všechna okna a všechny dveře jsou zabedněné, skoro jako by se bránily jeho zvědavému pohledu, jako by před jeho indiskrétností chránily jakýsi nepředstavitelný a tajemný život.

Na úzkém chodníku do něho kolemjdoucí vráželi a Ross na jejich anonymních a lhostejných tvářích občas zahlédl zmatený nebo pobavený výraz.

Zřejmě si myslí, že jsem blázen, usoudil trpce, blázen nebo opilec, kterého baví pozorovat tak zaujatě kus zdi, kterou má nadto sotva na dlaň od nosu!

Jenže v té zdi se rozevřel zázračný a znepokojivý prostor, který ho neodolatelně vtahoval do sebe, a aniž si to plně uvědomil, Ross udělal krok a vstoupil do ulice.

Prudce se otočil, zachvácen bezejmennou hrůzou. Náměstí, které právě opustil, se dál hemžilo lidmi a vozy, jen teď mezi ním a životem ve městě stála neviditelné bariéra, utkaná z tajemství. Nebo z šílenství? Vzrušení mu stáhlo hrdlo, ale zoufale se rozhodl výzvu přijmout. Halucinace, nebo zázrak, tohle dobrodružství dotáhne až do konce.

Slunce už se sklánělo k západu a Ross dosud kráčel ulicí. Necítil únavu ani hlad nebo žízeň, jen nesnesitelnou zvědavost, nutnost VĚDĚT. Po několika stech metrech (kam se poděla Lipová třída?) se záhadná ulice rozdělila ve dvě a on si vybral tu užší, skoro pěšinu, vpravo, stejně opuštěnou a tichou jako hlavní ulice. Jeho kroky se ozývaly na dláždění s monotónní pravidelností, oči těkaly po jednotvárném sledu budov zdobených reliéfy, jejichž dveře a okna mu připadaly jako velké oči, zavřené už od nepamětných dob a zoufale osamělé v obrovském opuštěném městě.

Když se pak noční stíny pomalu, téměř kradmo roztáhly po městě a vyšplhaly až nad střechy nejvyšších budov, Přepadl Rosse opět děs a rychle se měnil v nesnesitelnou hrůzu. Cítil, že už nikdy nenajde cestu z hlubokého jícnu tohoto začarovaného světa, že je navždy odsouzen bloudit tichými, opuštěnými ulicemi, dokud nezemře hladem a žízní. Masivní dveře budov tvořily nepřekonatelné překážky a on se na ně divoce vrhal zaťatými pěstmi a zuřivě do nich kopal, křičel a prosil, ale všechny ty zvuky neměly jiný účinek než nekonečně opakované ozvěny a podivné vzdechy mezi domy, jako by se slétala hejna ptáků probuzených ze sna a polekaných temnem noci.

A znovu ulice, náměstí, zahrady, nekonečné pokroucené pěšiny, zmatené jako prchavé myšlenky, znovu bílá schodiště ve tmě a mosty nad stržemi a ulice, ulice, ulice v nerozmotatelných zauzleních, závratný trychtýř, kterým Ross klouzal stále hlouběji k srdci toho prokletého města.

Náhle vkročil do rozlehlého náměstí s vysokým vznešeným palácem, jehož okna i dveře byly otevřeny a svítily do tmy. Zevnitř se ozývala slavnostní hudba, jako by ho zvala. Chvíli váhal, nakonec však vstoupil. Prošel chodbou a ocitl se v kruhovém sále plném lidí. Všichni ho nadšeně zdravili, klaněli se mu a líbali mu ruce. Všichni na něm ulpívali oddanými pohledy a jásali mu vstříc, jako by ho znali, jako by ho právě v tuto noc očekávali. Byli oděni do slavnostních tunik lemovaných zlatem, poklekali před ním a jejich oči zářily vděčností a štěstím.

„Konečně ses vrátil ke svému lidu, pane!“ Slova kolem něho zněla jako tichá modlitba díků.

Mluvili jeho jazykem! To ho udivilo víc než cokoliv jiného. Byl tak zmaten, že nedokázal promluvit. Oněmělý a bez pohnutí stál pod zářivými lustry, uprostřed zástupů, které ho velebily, nerozhodný, plný nevyslovitelných předtuch.

Pak se lidé rozestoupili a utvořili před ním volné místo. Z druhé strany sálu jím pomalu procházel velebný starec přímo k Rossovi. Byl královsky oděn do drahocenného roucha posetého perlami. Před Rossem se zastavil a dlouho se na něj díval, s úctou a zároveň jakoby s očekáváním.

Potom dav zmlkl. Všechny oči byly obráceny k Rossovi a starci, jejich setkání pro ně mělo zřejmě zvláštní a nesmírně důležitý význam. Hudba skončila triumfálním akordem a v napjatém tichu slyšel Ross jenom namáhavý starcův dech a nepravidelný tlukot svého srdce.

Stařec konečně promluvil. Hlas se mu třásl stářím a hlubokým dojetím.

„Nepoznáváš mě, pane?“

„Nerozumím,“ hlesl Ross, zaražen a zmaten. „Kde jsem? A kdo jste vy všichni?“

Dolehl k němu zklamaný šepot, ale další starcova slova ho utišila.

„Chceš nás snad podrobit zkoušce, pane? Nevidíš, že jsme tě s důvěrou očekávali po celých dlouhých sto let? Ze jsme bojovali proti bludu, jak jsi nás naučil, abychom si zasloužili tvou božskou milost a odpuštění?“

Ross si stiskl dlaněmi spánky. Nic nechápal. O čem ten staroch mluví? Najednou se cítil nesmírně unaven, vyčerpán až na dno. Nohy ho přestaly nést a byl by upadl, nebýt laskavých paží, které ho pohotově zachytily.

Stařec ho vzal za ruku a sklonil před ním šedivou hlavu.

„Tvá lidská přirozenost musí být zmožena přechodem labyrintu,“ mumlal s porozuměním. „Pojď, pane, a pojez se mnou, jak jsi často činíval před sto lety, když jsi mezi nás přišel, abys náš národ navždycky zbavil zla.“

Ross se cítil příliš malátný, než aby dokázal odpovědět něco rozumného. Mlčky následoval starce do přilehlého sálku a sotva vzhlédl k lidem, kteří jim uctivě uvolňovali cestu; pak usedl naproti němu za stůl, slavnostně prostřený.

Vybrané pokrmy a vína mu dodaly energii. „Ty nejíš?“ zeptal se starce, který ho stále jen mlčky pozoroval. Ten se vytrhl z kontemplace a usmál se:

„Och, já už jsem starý! Nepotřebuji moc jíst. Vzpomínáš si? Nebylo mi ještě ani dvacet, když jsem tě poprvé potkal, pane. Jsem Xhelon, tvůj nejmilejší žák, a jediný ze všech jsem žil tak dlouho, abych se dočkal dnešního dne, abych tě mohl spatřit ještě na tomto světě.“ Jeho hlas se chvěl nadšeným mystickým zanícením. „Ty ses vůbec nezměnil, čas nad tebou nemá moc. Jsi takový, jakého jsem tě viděl naposled, před sto lety, před tvou vznešenou obětí na Posvátné hoře.“ Jeho pohled bloudil v prázdnu, ztracený v dávných vzpomínkách na nezapomenutelnou minulost.

Ross si uvědomoval, že ho stařec i všechen lid zaměňuje za vtělení jakéhosi božstva a velmi ho znepokojila, narážka na oběť, již božstvo podstoupilo.

„Znamená to, že jste ho zabili?“ zvolal poplašeně.

Na ta slova si Xhelon zakryl tvář a propukl v pláč. Ross se kousal do rtů při pohledu na ta hubená ramena otřásající se zoufalým vzlykotem, podobná ptáčatům uvězněným pod bohatým kněžským rouchem. Předsevzal si, že od této chvíle bude vážit každé slovo, než je pronese, a že se bude snažit chovat se tak, jak to od něho Xhelon očekává.

„Neplač,“ povzbudil ho jemně. „Já jsem vám odpustil. Ale snaž se mě pochopit. Moje lidská přirozenost, jak jsi správně řekl, byla vystavena mnoha tvrdým zkouškám při průchodu labyrintem. Ty způsobily, že jsem úplně ztratil vzpomínku na dávné události i na všechno, co souvisí s mým vztahem k tvému národu. Musíš mi všechno vyprávět, od začátku až do konce, a tak znovu získám vzpomínky.“

Xhelonova tvář se rozzářila úsměvem nesmírné vděčnosti.

„Odpustil jsi nám!“ zvolal jako v extázi. „Ano, je to tak, jinak bys mezi nás nebyl znovu přišel. Budeme vůbec umět vyjádřit svůj nekonečný vděk?“

„Vděk vyjádříte tím, že budete nadále potírat blud, jak jsem vás učil,“ prohlásil Ross slavnostně Xhelonovými slovy. „Ale teď mi všechno vyprávěj. A ještě než začneš, odpověz mi na jednu otázku. Vy tu velmi dobře mluvíte mým jazykem. Jak jste se mu naučili?“

„Ty sám jsi nás naučil tomuto jazyku před sto lety!“ Stařec byl udiven. „Stal se pro nás jazykem posvátným. Užíváme ho pouze v náboženských knihách a při modlitbách. Nikdy bychom si nedovolili mluvit jím o běžných věcech každodenního života, byla by to urážka tvého božství. Snad je to vinou takového omezení, že jím nedokážeme mluvit dokonale,“ dodal omluvně.

Starcova slova vyvolala v Rossovi lehký neklid, a aby ho zaplašil, vyzval kněze k vyprávění: „Říkáš, že jsem k vám přišel před sto lety. Jak to bylo?“

„Náš národ dokázal vytvořit velkolepou technickou civilizaci, ale pokud jde o morálku, zůstal trčet v temném barbarství. Nazval jsi to ve svém jazyce ‚schizofrenií‘ a naučil jsi nás, jak bojovat s démonem, který měnil lidského ducha v krvavou bitvu mezi dobrem a zlem. Nakonec převládlo dobro.“

„Schizofrenie?“ opakoval Ross s úžasem. „Chceš tím říct, že jsem vás naučil léčit tuto duševní nemoc?“

„Naučil jsi nás, jak sestrojit přístroj. Od té doby byla většina národa podrobena léčbě podle tvého návodu a psychický rozpad téměř z naší planety zmizel. Nyní jen nepatrná menšina obyvatel odmítá léčení. Jsou to rebelové, lidé mimo zákon, a stále jich ubývá.“

„Já jsem vám dal instrukce, jak sestavit přístroj?“ divil se Ross. „Jste si jisti, že jsem to byl já? Ještě je máte?“

„Jsou součástí posvátných knih,“ ujistil ho Xhelon hrdě. „Pojď, pane, pojď si prohlédnout poznámky zapsané tvou vlastní rukou pro naši záchranu.“

Několik minut nato měl Ross v rukou tenké listy pokryté lesem hustých a nesrozumitelných znaků, o nichž předpokládal, že by to mohly být matematické symboly.

„Není možné, že jsem já autorem těchto hieroglyfů!“ zvolal. „Opravdu, je to vyloučeno!“

Starý kněz nevěnoval námitce pozornost a podal mu další svazek listů plných stejně nepochopitelných znaků. „A tohle jsou formule, které jsi nám poskytl pro konstrukci hypnotického labyrintu, který nám umožnil přivolat tě z tvého světa po stu letech od tvé smrti.“

„To znamená, že ta ulice…, že všechny ty opuštěné ulice, které mě dovedly až sem, patří k labyrintu?“ zeptal se Ross zajíkle. Myslí mu tančily tenké záblesky pochopení zatím ještě popletené. „Ale proč jsem mohl tu ulici vidět jenom já?“

„Ty jsi vytvořil labyrint pro sebe, výhradně pro sebe,“ odpověděl Xhelon s důstojnou vážností. „Ale můžeš změnit formule, chceš-li, tak aby mohli labyrintem procházet všichni lidé mezi naším a vaším božským světem.“ Svit v jeho očích prozrazoval naději, že to Ross udělá.

„Ovšem,“ ujistil ho Ross a málem tomu sám uvěřil. „Musím si ty formule v klidu prostudovat.“

Pečlivě listy složil a dal si je do kapsy. V té chvíli rozechvěly vzduch tři zvučné tóny polnice a po nich následovaly mohutné slavnostní akordy majestátní znělky. Znělka vyvolala v posluchačích jásavou radost. I starcova tvář vyjadřovala silné pohnutí.

„Přišla královna Gamar,“ ohlásil rozechvěle. „Pojď, můj pane. Setkáš se teď s třetí inkarnací svého božského ducha. Gamar dychtivě očekává okamžik, až bude moci pokleknout u tvých nohou.“

„Třetí inkarnace?“ užasl Ross.

„Já jsem znal její matku, její babičku a matku její babičky, tu, kterou sis vyvolil mezi všemi, abys jí věnoval nevýslovný dar své lásky!“ Starcův hlas se třásl dojetím. „Královna Gamar nese přes generace tvůj úžasný dar, v jejích žilách teče tvá čistá krev, pane!“

Byli uvedeni do síně s vysokými okny, jimiž prosvítala světla noci. Na opačné straně stálo zdobené schodiště a na něm honosný trůn. Královna z něho vstala a sestoupila do sálu. Pomalu kráčela k příchozím. Každý její pohyb, každý detail její osobnosti vyvolával v Rossovi chvějivou ozvěnu. Byl jako ve snu, zdála se mu velmi blízká a zároveň neskutečná, jako v mlze viděl, že před ním padá na kolena a oddaně tiskne rty na hřbet jeho ruky.

„Rudo Rossi! Můj pane!“ zašeptala se zavřenýma očima, v extatickém vytržení. „Buď vítán mezi svým lidem.“

Jako zasažen bleskem zůstal Ross několik okamžiků neschopen slova. Potom vzal ženu za paže a jemně ji přiměl, aby vstala.

„Vyslovila jsi mé jméno,“ hlesl. Marně se snažil opanovat rostoucí zmatek. „Jak je znáš?“

Gamařiny oči byly plny nočního nebe, dvě hluboké propasti, do nichž se v závrati řítil celý svět.

Malý nástroj se chvěl mezi Gamařinými prsty jako živá bytost a hudba se rozlévala po sále ve světelných smyčkách, které se v Rossově mysli měnily v tančící duhové obrázky, v kaleidoskop představ.

Znovu viděl scénu svého příchodu do královského sídla chrámu v Kinshoru. Vítal ho jásající dav… Kolik času už od té chvíle uplynulo? Znovu viděl své první setkání s Gamar, královnou – bohyní, do níž se zoufale a beznadějně zamiloval. Znovu viděl svou korunovaci na Posvátné hoře, první atentáty nezákonných schizofrenických rebelů, z nichž jednomu podlehl i Xhelon, starý kněz, který byl před sto lety nejmilejším božím žákem… A při vzpomínkách putoval jeho zrak po bezbřehé klenbě noční oblohy jiskřící hvězdami, jako by chtěl v té neznámé hloubce najít aspoň náznak povědomých souhvězdí.

Přerušil ho Gamařin hlas: „Nač myslíš, můj pane? Trápí tě snad stesk po tvé nebeské vlasti?“

„Nesestoupil jsem z nebe, Gamar. Přišel jsem ze světa podobného tvému světu. A nejsem bůh, ale člověk jako ty. A miluji tě, jako muž miluje ženu. Musíš mi věřit, Gamar!“

„Ty jsi nesmrtelný, Rudo. Ty ještě budeš milovat lidské dcery, až já budu už celá staletí pohřbena. I ony tě budou moci jenom zbožňovat.“

Zaslechl smutek v jejích slovech? Touhu po nemožné, neuskutečnitelné lásce? Rossovo srdce se rozběhlo rychleji a znovu zatoužil sevřít královnu do náruče. Ovládl se jen s vypětím všech sil.

„Ale kdybych byl opravdu obyčejný muž, pak bys mě milovala?“ zeptal se. S chvěním čekal na její odpověď.

Žena se na něho dlouho dívala, pak pomalu sklopila hlavu: „Já tě miluji, Rudo. Miluji tě od prvního okamžiku kdy jsem před tebou klečela a tys mě zdvihl, tehdy v noci když jsi přišel mezi nás. Vzpomínáš si? Milovala bych tě i kdybys byl nejbídnější z lidí. Ale ty jsi bůh. Xhelon tě zbožňoval ještě jako chlapec a ty jsi ho viděl umírat jako vetchého starce. Nechci, abys i mě viděl umírat jako stařenu.“ Rozplakala se, tiše, bez vzlyků.

Ross ji lehce objal kolem ramen a snažil se opanovat vlastní cit. „Čím tě mohu přesvědčit?“ zašeptal něžně.

V tom okamžiku byl noční klid ostře přerušen řadou výbuchů, nesrozumitelných výkřiků a detonací. Ross cítil, jak Gamar pod jeho paží ztuhla. Oba se rozeběhli k balkonu.

Plameny četných požárů prudce šlehaly k obloze a vzduchem se šířila mračna hustého dýmu, která netlumila ohlušující praskot neutronových pistolí. Výbuchy byly stále častější a překrývaly zmatenou vřavu divokých výkřiků. Celý ten zběsilý chaos se blížil k zámku.

„Povstalci,“ polekaně vykřikla Gamar. „Chtějí napadnout královský palác!“

Zvuk mohutné exploze přicházející z vnitřku budovy její slova potvrdil. Zdálo se, že se celý palác co nevidět zřítí, a Gamar se v hrůze vrhla k Rossovi. Přitiskl ji k sobě.

Za nimi se objevil důstojník v roztržené a zakrvácené uniformě.

„Povstalci se zmocnili města,“ oznámil zlomeným hlasem. „Jsou jich tisíce a tisíce. Zanedlouho budou tady.“

Královna zoufale zalomila rukama.

„Co mám dělat? „ zeptala se.

„Nemůžeme dělat nic. Celá naše obrana je paralyzována. Tajný plán schizofreniků se uskutečňuje s přesností bezporuchového mechanismu.“

Královniny oči se rozsvítily fanatickým zápalem.

„Ale s námi je náš bůh!“ vykřikla. Vrhla na Rosse plamenný pohled a padla před ním na kolena.

„Vstaň!“ přikázal jí Ross tvrdě. „A poslouchej. V této těžké chvíli musíte sami najít sílu se bránit a porazit vzbouřence. Váš bůh vám nemůže nijak pomoci, protože jeho nynější lidská přirozenost ho zbavuje veškeré moci. Ale nesmíte zoufat. Zorganizujte obranu paláce. Jde o to, abyste vydrželi několik hodin. Potom pomine vratká rovnováha, kterou se schizofrenikům podařilo nakrátko vytvořit, a jejich potrhané vědomí znovu upadne do chaosu a s chaosem vědomí nastane i chaos jednání. Neudrží, čeho dobyli.“

Zmlkl, vyčerpán námahou, jak horečně hledal v paměti nejpodstatnější údaje o povaze schizofreniků, které se dověděl od Xhelona. Ještě obtížnější přitom bylo udržet vznešenost a vyrovnaný klid pána a boha.

Královna pokynula důstojníkovi, aby se vzdálil a vykonal bohův příkaz. Pak se znovu obrátila k Rossovi:

„Pojď, ukryjeme se v podzemí.“

Ross si všiml, že je v jejím hlase jakýsi nový tón; něco z mateřské vlídnosti a něhy. Vzala ho za ruku a lehce ji stiskla.

Vyhledal její pohled a s nadějí i úzkostí se zeptal: „Věříš mi? Teď už mi věříš?“

„Ano!“ zašeptala, ale byl to jásavý šepot, melodie plná pohnutí. „Cítila jsem tvé utrpení a tvou slabost, když jsi hrál svou namáhavou, patetickou roli božstva, abys nezklamal naději a důvěru mého lidu. Teď vím, že jsi člověk, že nejsi bůh, ale muž. Můj muž! Nejúžasnější ze všech mužů.“

Na chvíli zůstali v objetí, než se vydali do podzemí.

„Tahle sklepení jsou velmi rozlehlá, táhnou se skoro pod celým městem,“ vysvětlovala Gamar. „Pokud se vzpoura omezila jen na hlavní město, jak předpokládám, snad se budeme moci dostat do míst za hradbami a vyjdeme na povrch mimo Kinshor. Shromáždíme vojsko a překvapíme vzbouřence. Napadneme je zezadu, dokud budou ještě zaměstnáni dobýváním paláce.“

„Dobrá taktika,“ poznamenal Ross spěchaje za královnou pod vysokou kamennou klenbou, „ale nebude nás očekávat houf schizofreniků u východu z podzemí?“

„To je velmi nepravděpodobné. Nikdo kromě členů královské rodiny nezná přesně skutečnou rozlohu sklepení a nikdo nemá jeho plán. V každém případě musíme tohle nepatrné riziko podstoupit.“

Rychle postupovali dlouhými chodbami, sály, průchody, sestupovali a stoupali vzhůru, hned úzkými tunely, hned rozlehlými prostory, podobnými náměstím. Celé podzemí bylo osvětleno rozptýleným mléčným světlem, jehož zdroj se zdál nezjistitelný.

Rosse udivovala jistota, s níž královna postupovala tou nepřehlednou spletí možností a pokaždé našla správnou cestu, aniž i jen na okamžik zaváhala. Ale byla to skutečně vždycky správná cesta? Nezabloudili snad náhodou v tom podzemním labyrintu?

Připadalo mu, že už putuje velmi dlouho. Několik hodin? Několik dní? Byl unaven a měl hlad. Chtělo se mu spát. Jistě už uplynuly celé dny od chvíle, kdy s Gamar opustil královský palác, možná týdny. Vždyť se čas od času zastavovali, jedli a usínali, Gamar s sebou vzala zásobu potravin… Gamar!

Kde je Gamar? Kam zmizela? Sotva před minutou ještě kráčela vedle něho!

Pln úzkosti se rozeběhl nazpátek, nahlížel do bočních chodeb, nikde nikdo, byl sám. Jeho překotné kroky se rozléhaly osaměle pod kamennou klenbou.

„Gamar!“ volal zoufale, „Gamar! Kde jsi? Ozvi se!“

Ozvěna jeho volání k němu dolehla ze všech stran a bila mu do uší jako kladivem, násobila se a donekonečna se odrážela od stěn a vracela se k němu jako kola na vodní hladině. Strach mu stiskl hrdlo. Probíhal nesčetnými chodbami, sály a průchody, i když tušil, že jeho hledání je zbytečné. Nakonec vysílením upadl a zůstal ležet. Ztratil ji! Zemře v téhle kamenné pasti hladem a žízní, aniž ji ještě kdy uvidí.

Přepadl ho spánek.

Brzy se však probudil, všecek rozrušen. Nesmí spát! Nesmí ztrácet čas! Musí ji hledat, bez přestání, až do konce! Chodbu po chodbě, sál po sálu, svahy a schodišti, stále dál…

Šedivé stěny se kolem něho točily stále rychleji, hrozivě se vlnily a zdvihaly se před ním jako příboj, blížily se a vzdalovaly. Ale dřív než ho mezi sebou rozmáčkly, zahlédl veliké okované dveře. Jako v horečce je celé ohmatal, dokud neobjevil železnou zástrčku. Dychtivě se jí chopil, skoro jako by sám sobě chtěl dokázat její existenci. Takže ty dveře nebyly halucinace! Byly to skutečné dveře, snad východ z podzemí.

Namáhavě se lopotil, objevil další zástrčku a lomcoval dveřmi s křečovitou netrpělivostí, jako by se bál, že mu náhle zmizí, že se rozplynou, že je pohltí kamenná stěna. Konečně se otevřely; pomalu, jakoby s váháním zaskřípěly zrezivělé veřeje.

Ross vyběhl ven. S úlevou vdechl ranní vlhkost. Za ním se dveře tiše zavřely, vrátily se do nehybnosti, z níž byly na chvíli vyrušeny. Ničím se teď nelišily od ostatních dveří kolem, které tarasily vchody do nespočetných budov ulice, a ani Ross už nebyl schopen poznat, z kterých dveří vyšel. Rozeběhl se, klopýtaje jako opilý, nevěda kam.

Ulice byla tichá, opuštěná. Jeden její konec byl v nedohlednu, zamlžen splývavou perspektivou, druhý se zdál docela blízko, ústil do hlučného, živého náměstí. K tomuto Konci Ross bez rozmýšlení vykročil.

Po několika minutách stál na náměstí Republiky.

Blázen! Mají ho za blázna, za pomatence! Nic nevážila přesnost, logická souvislost ani podrobné popisy věcí a dějů, které jim poskytl, nebrali na vědomí svědectví jeho podivných, bohatě zdobených šatů ani nepopiratelnou evidentnost matematických výpočtů, které měl s sebou. To všechno nebylo ničím proti jasné nesmyslnosti jeho tvrzení že z náměstí Republiky vede fantomatická ulice, protože jí neviděl nikdo kromě něho a nedala se zjistit žádným přístrojem. A nad jeho matematikou odborníci s politováním a soucitně vrtěli hlavami; prohlásili záznamy za směsici neznámých, nesmyslných znaků.

Nabídl tedy svým spoluobčanům praktický důkaz. Před jejich očima vcházel a vycházel, což se jim jevilo, jako by pokaždé na chvíli zmizel a znovu se objevil, jako by ho pohltila stěna budovy a pak ho opět propustila, jako by ho k nim nazpátek vyplivla jako nestravitelné sousto.

Lidská mysl už je tak uspořádána, že odmítá přijmout, čemu nerozumí. Mluvilo se o sugesci, o kolektivní halucinaci a došlo se k závěru, že je třeba celou situaci nafilmovat, neboť lidské smysly mohou být oklamány hypnózou nebo jinými podobnými triky, zatím co filmová kamera je neovlivnitelná a mohla by konečně vnést jasno do sporné situace a poskytnout přijatelný výklad faktů.

A tak se Ross ještě jednou vydal do tajemné ulice, tentokrát za přítomnosti reflektorů a kamer, které věrně zaregistrovaly jeho zmizení ve zdi Montresorského paláce.

Tentokrát se však už na náměstí Republiky neobjevil. Nikdy ho už nikdo nespatřil.

Rozhodnutí nevrátit se už nazpátek zrálo v Rossovi pomalu, skoro aniž si to plně uvědomil. A když se dotklo jeho plného vědomí, okamžitě je přijal, ani na okamžik nezaváhal.

Nechal za zády ubohý svět, tupě omezený, uzavřený duchovnímu světlu, svět, který mu neuvěřil, přestože podal jasné důkazy pravdivosti svého vyprávění. Svět, který byl před ním, obýval naopak národ nesrovnatelně vzdělanější, dlouholetý kult dobra u něho vytvořil vyšší duchovni rovnováhu a zbavil ho psychických konfliktů, vázaných na starou sobeckou přirozenost člověka. Svět, k němuž teď kráčel, ho uctíval, věřil v něj a potřeboval ho v boji proti poslednímu vzedmutí dokonávajícího barbarství. Ve světě před ním byla Gamar, královna-bohyně, která v něm vzbudila lásku, žena, bez níž by Ross už nedokázal žít.

Jak mohl zůstat tolik dní ve světě, kde nebyla? Ano, byl k ní přitahován neodolatelnou silou, ale stejně neodolatelná byla jeho potřeba sdělit světu, z něhož vzešel, svůj zázračný objev. Byl za to odměněn nedůvěrou a výsměchem, teď však mohl tu nepříjemnou epizodu pokládat za uzavřenou a nemyslit na ni.

Znovu tedy vstoupil do labyrintu, s důvěrou se svěřil jeho křivolakým, nekonečným ulicím, jist, že ho dovedou do Kinshoru. Labyrint byl vytvořen pro něho, jenom pro něho. Proč by se tedy měl bát? Nakonec se z něho vynoří jako z hlubokého moře před kouzelným ostrovem Gamařina světa. Teď chápal, proč byl v podzemí náhle oddělen od královny; vkročili do sklepení pod labyrintem, jímž nemohl projít nikdo jiný než on. Gamar musela zůstat mimo.

Ross doufal celou duší, že její plán překvapit vzbouřence zezadu se podařilo provést. Sám sebe přesvědčoval, že to jinak ani dopadnout nemohlo a že vzbouřenci byli poraženi, přesto se nedokázal ubránit jistému znepokojení. Co když zvítězili schizofrenici? Ne, na takovou možnost vůbec nechtěl myslit.

Ulice, náměstí, ulice. Ross se nechal vést instinktem, přesvědčen, že ho nezklame. Kráčel stále rychleji, chvílemi dokonce běžel, hnán netrpělivostí. Co ho čeká na konci labyrintu?

Náhlý hluk ho přiměl, aby se prudce obrátil. Náměstí za nim vřelo životem a Ross pochopil, že cesta labyrintem skončila.

Pomalu se vracel; násilím potlačoval chuť se rozběhnout. Zmocnil se ho neklid a diktoval opatrnost a nenápadné chování. V případě, že se schizofrenici dostali k moci, nesměl se dát poznat. V duchu proklel své civilní šaty, které jistě přitáhnou pozornost, a s úlevou pozoroval, jak se zvolna vkrádají do ulic noční stíny a zahalují město.

Zahnul do boční ulice, opuštěné a slabě osvětlené. Musel teď klidně přemýšlet, co dál.

Po několika krocích upoutala jeho pozornost kabina s automatickými informacemi. Ovšemže! Poslední zprávy mu jistě trochu objasní situaci. Vklouzl do kabiny a zapnul přístroj. Po několika sekundách se na obrazovce objevila dívčí tvář.

Pozorně se soustředil na poslech textu, který dívka četla, a s příjemným zamrazením v zádech se zaposlouchal do zpěvného jazyka Kinshoru. Nemohl odtrhnout oči od obličeje, jehož rysy byly dokonalé, avšak strnulé v grimase nehybnosti. A její informace neposkytly Rossovi žádné vodítko, přestože je vyslechl až do konce.

Hned nato obrazovka ukázala hezkou mužskou tvář. Zatím co naslouchal slovům, rostl v Rossovi nepříjemný pocit. I tato tvář vypadala jako pokrytá nějakou sotva postřehnutelnou nehybností, která jí dodávala jakýsi obluzený vzhled. Několik narážek na tajemné bytosti, nazývané djoseři, vzbudilo Rossovu zvědavost. Z pohrdavého mužova tónu usoudil, že jde o otroky nebo o domácí zvířata se silně vyvinutou inteligencí, schopné se sdružovat do politických skupin a oponovat vládě. Tyto skupiny policie stále rozháněla.

Ross pátral v paměti, avšak na djosery si nedokázal vzpomenout. Ještě na ně myslil, když ho jedna hlasatelova věta zasáhla jako ostří nože. Slovy překypujícími bombastickou chválou, z níž čišela fanatická servilnost, začal mluvit o nejvyšší autoritě státu, o vznešeném Mnohoduchém Jurkashovi.

Pod Rossem se zakymácela podlaha a zrak mu zatemnila úzkostná závrať. Vzbouřenci zvítězili! Srdce se mu téměř zastavilo při myšlence na královnu. Gamar! Co se s o stalo?

V té chvíli se otevřely dveře a do kabiny vstoupil nějaký muž. Sotva spatřil Rosse, otevřel v údivu ústa, ale hned nato zlostně zasyčel:

„Djoser!“ V hlase měl hluboké pohrdání a zároveň nenávist. „Jak ses mohl odvážit vstoupit do kabiny?“ Vrhl se na Rosse mávaje paralyzátorem.

Ross se mu prudce vytrhl. Podařilo se mu chytit útočníka za zápěstí a vykroutit mu zbraň. Tvář neznámého měl velmi blízko; s úžasem si všiml, že ji úplně pokrývá jemná plastická maska, která znehybňuje její rysy a činí ji podobnou soše. Jen oči zůstaly živé a žhnuly nenávistí.

Ross instinktivně vztáhl volnou ruku a pokusil se neznámému masku strhnout. Ten zděšeně zařval a snažil se vymknout z Rossova sevření. Marně. Rossovy prsty už uchopily okraj a stáhly tenkou slupku z mužovy tváře. Muž omdlel a klesl na podlahu kabiny.

Ani okamžik Ross nezaváhal. V několika minutách neznámého svlékl a oblékl si jeho šaty. Po chvíli uvažování si navlékl i masku; přilnula mu k obličeji jako dokonalý odlitek. Teprve potom opustil kabinu.

Rychle prošel několika prázdnými ulicemi a dostal se na širokou živou třídu. Vmísil se mezi dav a zamířil dál od místa, kde ležel neznámý. Brzy si všiml, že masky pokrývají všechny tváře. Bylo to divné; a odpuzující. Zdálo se mu, že je kořistí noční můry, obklopen manekýny bez výrazu, jimž nějaké neblahá mocnost vdechla nepřirozený, zvrácený život.

V kapse svých nových šatů našel další dvě masky, jedna měla hustý rezavý plnovous. Jeho zmatek tím ještě vzrostl.

Co znamená ta všeobecné maškaráda? Je dnes masopust? Nebo je to móda? Nebo to dokonce patří k běžnému životu? A kdo jsou djoseři? Neznámý ho pokládal za jednoho z nich… Snad proto, že neměl masku?

Trýznivé otázky mu vířily rozrušenou myslí. Odpovědi by jistě mnoho objasnily, uvažoval, a možná by i naznačily cestu, která by vedla ke Gamar.

Ale jak je možné, že vítězství vzbouřenců tak rychle a radikálně změnilo způsob života celého města, a snad celého národa? Příval otázek nebylo možné zastavit. Co se vlastně stalo v Kinshoru během jeho krátké nepřítomnosti? Nařídila maskování nová vláda na znamení, že zvítězili schizofrenici? Ale hlavně: Jaký osud stihl Gamar?

Vývěsní štít hostince připomněl Rossovi, že má hlad a že nemá kde strávit noc.

Lokál byl plný kouře a chaotických hlasů hostů sedících před sklenicemi warpu. Byl to omamný nápoj, který Ross poznal při své minulé návštěvě města. Jeho příchod vyvolal pozornost. Hlasy rychle utichaly a skoro všechny pohledy se k němu otočily.

Za úplného ticha mu hostinský vyšel s mnoha úklonami vstříc.

„Trojduchý v mém hostinci!“ zvolal uctivě. „Jaká čest! Prosím, posaďte se.“

Smysl hostinského slov nebyl Rossovi příliš jasný, přesto ho následoval do odděleného salonku, zařízeného s menší skromností než velký sál.

„Tady se budete cítit líp,“ ujistil ho starostlivě hostinský. „Přejete si povečeřet?“

Ross kývl a připojil žádost o nocleh. Doufal, že jeho řeč je přesná a nebudí podezření nechtěnými chybami.

Hostinského pohled se zatetelil blažeností. „Pán je cizinec?“ zeptal se bojácně. „Snad z Východní provincie?“

„Opravdu přicházím z velké dálky,“ potvrdil Ross neurčitě.

„Dám vám připravit náš nejlepší pokoj,“ slíbil muž a s úklonou se vzdálil.

Číšník přinesl večeři a přerušil tím Rossovy bezvýsledné úvahy nad slovem trojduchý. Chlapcova tvář byla bez masky!

„Vy jste djoser, že ano?“ řekl bez přemýšlení.

Chlapec sklopil oči a zkřížil ruce na prsou. „Ano, Pane,“ zašeptal pokorně.

Proč nenosíte masku?“ zeptal se Ross a teprve pak si uvědomil, že se nebezpečně pohybuje na minovém poli.

Číšníkovu tvář polila červeň.

„Och, pane,“ zakoktal zkroušeně, aniž zvedl oči.

„Jak se jmenujete?“ položil Ross další otázku, aby trochu smazal předchozí rozhovor a nepříjemný pocit, který mu z něho zůstal. Chlapcova odpověď ho však bolestně zasáhla.

„Jmenuji se Xhelon, pane.“

„Znal jsem starce, který se jmenoval jako vy,“ poznamenal Ross. „Byl to mudrc. Ani on nenosil masku.“ Chvíli váhal, pak dodal: „Nikdo nenosil masku.“

Chlapcovy rty se viditelně roztřásly. Zřejmě usilovně zadržoval pláč. „Jak je to možné, pane?“ protestoval přesto nevěřícně a skoro trochu pohoršené, vyhýbaje se Rossovým očím. „Jenom djoserové nenosí masky.“ Následovalo rozpačité ticho. Ross měl trapný pocit, že se v chlapcových očích zkompromitoval.

„Zapomeňte, co jsem říkal,“ ozval se pak příkře. „Byl to jen žert.“

„Myslil jsem si to, pane,“ hlesl hoch s úlevou, uklonil se a odešel.

Nazítří vypadala tvář hostinského změněna. Nepochybné to byla táž osoba, ale úslužný, horlivý obličej z předešlého večera byl nahrazen zadumaným, netečným ranním obličejem.

Maska! blesklo Rossovou myslí, nová maska jako právní uznání druhé osobnosti, jako její potvrzení a vyjádření, Případně i posvěcení.

Dostal se do společnosti schizofreniků, u nichž se rozklad osobnosti stal normou života. Jedinci jako on, djoseři, nadáni jediným vědomím, při vší mnohotvárnosti nerozpolceným, jsou pokládáni jako menšina za méněcenné bytosti které slouží vládnoucím schizofrenikům jako otroci bez lidských práv.

Ross se zachvěl hrůzou, že nebude umět hrát roli trojduchého. Mráz mu přeběhl po zádech při představě tří různých osobností obývajících jedinou mysl.

Spěšně se vrátil do svého pokoje. I on bude muset vyměnit masku, nechce-li vzbudit v hostinském rozpaky, nebo i podezření.

Vyzkoušel si všechny tři. První mu dodala hrdý a rozhodný výraz, zesílený tvrdou linkou úst. Byl to krutý a pohrdavý obličej a ihned v něm vzbudil silný odpor. Druhá tvář byla sympatičtější. Vyjadřovala charakter méně rozhodný, ale plný lidského tepla a živé inteligence. Třetí maska, ta s vousy, v něm vyvolala hlubokou ošklivost, přímo hnus. Byla vulgární, poživačná, plná podlosti a bezcitného cynismu, byla to tvář násilníka bez svědomí a Ross ji polekaně odložil.

Něco v každé z těchto masek muselo odhalovat, že jejich vlastník je trojduchý, když to hostinský ihned poznal. Ale co?

Rudo Ross dosud nepochopil, jak mohlo dojít k tak kolosálnímu politickému obratu v tak krátkém čase. Pak ho však napadlo, že čas běží jinak v tomto světě a jinak v jeho vlastním světě. Vždyť několika týdnům prožitým v Kinshoru u dvora královny Gamar odpovídalo v jeho světě jen několik hodin, přibližně jedno odpoledne. Do hypnotického labyrintu vstoupil v pozdním dopoledni a vrátil se na náměstí Republiky ještě před večerem. Tento objev jím otřásl. Kolik času tedy mohlo uplynout od chvíle, kdy odtud odešel? Rok? Deset let?

Usilovně se snažil rozpomenout se na kinshorský letopočet v době jeho prvního pobytu v tomto světě, ale nepodařilo se mu to. Nyní bylo páté období roku 3746, ale tato informace, již mu poskytl kalendář na stěně, mu nijak nepomohla.

Jemné zaklepání na dveře ho vytrhlo z přemýšlej Vstoupil mladý djoser, který mu předchozího večera přinesl večeři.

Sotva se jeho pohled dotkl Rossovy tváře, zmocnilo se ho podivné vzrušení.

„Vy… vy k nim nepatříte?“ koktal přiskřípnutým hlasem. „Vy jste djoser?“

„Jak to víš?“ Ross byl víc zvědavý než zneklidněný.

„Nemáte na tváři masku!“ vykřikl Xhelon. „Nikdo nich by se bez ní neukázal! Ani chvíli nezůstávají bez masky. Pro jejich rozštěpenou osobnost by to bylo příliš velké trauma, horší než svléci se na náměstí do naha. Jejich psychika by to neunesla.“

Ross si vzpomněl na zoufalství neznámého muže v informační kabině, když mu stahoval masku, a na jeho zhroucení. Musel to pro něho být hrozný šok.

Dlouze se zahleděl chlapci do očí a pak se rozhodl, že se mu svěří. Ostatně co jiného mu zbývalo?

„Nejsem djoser a nejsem ani jeden z nich,“ řekl. „Přišel jsem z jiného světa, v němž jsou lidé jako tvoji páni pokládáni za duševně nemocné a jsou léčeni v nemocnicích, zatím co lidé jako zdejší djoserové, kterých je převážná většina, tvoří zdravé jádro společnosti.“

Xhelon mu naslouchal zmaten a viditelně hluboce rozrušen.

„Z jiného světa?“ hvízdl. „Co to znamená?“

„Vysvětlení by trvalo příliš dlouho. Zatím ti povím jen to, že už jsem tady jednou byl, kdysi v minulosti, před povstáním schizofreniků, když djoserové ještě byli svobodnými lidmi a schizofrenikové, to bylo jen několik nezákonných band rebelů.“

Chlapec si sevřel hlavu do dlaní, zmatenější než prve.

„Ale to není možné,“ zvolal otřesen. „Djoserové vždycky byli otroky, co je svět světem! O jakém povstání mluvíte?“

Tentokrát byl zmaten Ross, ale brzy ho napadlo vysvětlení, a bylo strašné, obludné. Dávalo však jednoznačnou odpověď na všechny jeho otázky: Vzpomínky. Paměť. Vzbouřenci změnili paměť všech normálních lidí, dali jim zapomenout na existenci společnosti, v níž nebyli otroky zatím co ti – a muselo jich být velmi mnoho – v nichž byl latentní zárodek psychické poruchy, snadno podlehli životnímu stylu vítězů, který spočíval na mnohoosobnostní psychice. Vznešený mnohoduchý Jurkash byl jako vládce jistě vzorem k následování.

A Gamar? Podařilo se jí vyhnout tomuto krutému osudu? Žije vůbec? Pamatuje se na něho?

Chlapec ho pozoroval s výrazem ohromení, a tak se ho Ross pokusil uklidnit:

„Vím, že vláda odmítá spravedlivé požadavky djoserů. Já jsem schopen vám pomoci. Můžeš mě seznámit s vedoucími vaší organizace?“ Doufal, že se přitom doví, co se stalo s Gamar. Možná se s ní i bude moci setkat.

Chlapec váhal. „Nevím, bude-li to možné,“ řekl v rozpacích. „V každém případě vám přinesu odpověď ještě dnes před večerem.“

Podzemní skrýš djoserů byla velmi dobře vybavena. Ross procházel vědeckými laboratořemi, knihovnami, nemocnicemi. Nakonec byl uveden do síně Rady, kde ho očekávali tři staří djoserové. Vypadali starostlivě, znepokojeně.

„Vy tvrdíte, že jste přišel z jiného světa a že jste už byl v Kinshoru kdysi v minulosti, v pradávném zlatém věku, když djoserové nebyli otroky,“ ujal se slova jeden z nich. „Tvrdíte, že nám můžete pomoci.“ Vzdychl. „Vaše tvrzení se nedá ověřit, neboť ten mýtický věk je dávno ztracen v propasti času. Vládnete snad božskou mocí?“

Ross měl dojem, že ve starcových očích zahlédl výsměch.

„Váš lid mě uctíval jako boha,“ odpověděl rozhodně, „a teď jsem přišel, abych ho zbavil okovů otroctví.“ Hodil na stůl svazek listin. „Prostudujte tyto výpočty, vzorce a návody. Máte-li potřebný materiál, sestavte psychoterapeutický přístroj, jehož schéma tam najdete. Tak budete moci proměnit své utlačovatele v djosery, to jest uzdravíte je.“

Stařec dychtivě sáhl po listech a hned je začal studovat. Přes ramena mu je zároveň s velkým zájmem a pozorností četli dva další starci.

„Zdá se, že je to hyperbolické rozvinutí hyrpkenské koncepce metabiologie z minulého století,“ poznamenal jeden stařec. „Tyto rovnice otvírají nové perspektivy pro koordinování psychocerebrální dynamiky a pro řešení problému takzvané mnohoduchosti!“ Vrhl na Rosse pohled plný bezradnosti, téměř zmatku. „Předpokládáte, že lze sestrojit přístroj…“

„Ovšemže!“ ujistil jej Ross. „To bude znamenat konec vlády schizofreniků v Kinshoru.“

Tři starci se znovu sklonili nad listy. Při obracení stránek se jim třásly prsty horečkou chvatu a naděje. Občas pronesli několik vzrušených slov. Nakonec se nejstarší obrátil k Rossovi:

„Odpusť nám, pane, že jsme o tobě chvilku pochybovali. Ať jsi kdokoliv a ať jsi přišel odkudkoliv, půjdeme za tebou.“

Když byl přístroj hotov, rozhodli se vyzkoušet ho na jednom čtyřduchém schizofrenikovi středního věku. Byl to populární herec a jeho osobnost dále zahrnovala hazardního hráče, podnikatele a starého požitkáře. V okamžiku, kdy ho zajali, se neuplatňovala žádná ze čtyř složek jeho psychiky; propadl se do totální nevázanosti.

Byl namol opilý, takže ho chytili velmi snadno. Bez odporu si nechal nasadit na hlavu hypnoneuronovou helmu a rázem upadl do olověného spánku.

Malý průběh pokusu pozorně sledovali djoserští vědci, kteří sestrojili přístroj. Muž byl pak bez masky převezen do podzemní nemocnice a několik dní se jím zabývali lékaři, podrobili ho psychoterapii a nepřetržitě ho pozorovali. Jeho vědomí teď bylo jednotné a protikladné charaktery bývalé rozštěpené osobnosti tvořily bohatý a harmonický celek.

Stal se pravým djoserem, spolupracoval s nimi a pomáhal jim, aby jednou získali lidská práva; teď to byla i jeho záležitost. Odmítl se vrátit do svého starého prostředí, zůstal v podzemí a pracoval při výrobě dalších psychoterapeutických přístrojů. Přibývalo přístrojů, přibývalo uzdravených a djoserské vojsko rychle rostlo.

Ross sledoval úspěchy djoserů jako ve snu. Xhelon se stal jeho neodlučitelným druhem, jeho pravou rukou při neúnavném pátrání po zmizelé královně. Bohužel bezvýsledném.

Rossův přístroj působil stále širší mezery ve struktuře společnosti schizofreniků a mnoho důležitých míst ve státní správě se dostalo do rukou djoserů. Potom však nastal zlom, který způsobila roztržitost jednoho vysokého úředníka. Zapomněl si včas vyměnit masku, a tak vláda zjistila tajnou infiltraci otroků do řízení státu.

Reakce vládců byla zběsilá. Tisíce djoserů bylo pozatýkáno, mučeno, vražděno a nakonec bylo jejich tajemství odhaleno. Od té doby se na djosery pořádaly hony, organizovaly se masakry a deportace a bylo stále zřejmější, že si vláda vzala za úkol djosery úplně vyhladit.

Na Rossovu hlavu byla vypsána obrovská odměna. Stal se legendou, tajemným člověkem-bohem a tisíce djoserů ho následovalo se slepým fanatismem. Už jen vyslovení jeho jména stačilo vyvolat ve schizofrenicích psychickou krizi, nepříčetný vztek a zároveň hrůzu.

A Ross vedl djosery k protiúderu. Tam, kde díky šťastné souhře náhod byla tajná infiltrace nejhustší, totiž mezi vojáky leteckého sboru, dokázali během jediné noci uskutečnit úplnou djoserizaci. Měli tak v rukou veškeré letecké síly a válka se rozšířila po celé zemi, na obou stranách neslýchaně tvrdá.

Tyto myšlenky vířily Rossovou myslí, když řídil letadlo směrem na Xuarsh, který už byl zcela djoserský a stal se hlavním městem revolucionářů. Připravoval se rozsáhlý útok na Kinshor; ztráta Kinshoru by pro schizofreniky znamenala ztrátu kontroly nad celou zemí.

Náhle mu zalehl uši svištivý zvuk a letadlo poskočilo jako raněný kůň. Přístroje ho přestaly poslouchat a Ross si uvědomil, že byl zasažen a že padá. Horečně mačkal nouzové tlačítko, ale ani se nepohnulo. Stal se z něho kus zbytečného kovu, který neumožnil pilotovi, ani aby se katapultoval. Schizofrenici ho museli napadnout magnetickým paprskem a v tom případě se nedalo nic dělat, blesklo mu hlavou těsně předtím, než dopadl.

Nebe nad ním, to bylo světelné moře, z něhož hleděly Gamařiny oči. Její plavé vlasy zaplňovaly skoro celou oblohu jako jiskřivé spirály a rozezvučovaly modrý vzduch kolem, nebo snad něco zašeptaly rty… Sen. To všechno byl sen a Ross by ho byl nejraději snil stále, stále, navždycky.

„Gamar,“ vzdychl slabě ve snaze oddálit probuzení. Ale obraz, který se chvěl nad jeho hlavou, se nerozplynul, naopak se zjasnil a vypadal skutečnější. Ross vnímal, že leží na něčem měkkém, nějaká ruka mu podpírala šíji, jiná mu přidržovala u rtů nádobu s vodou.

„Gamar,“ opakoval a oči se mu zamžily, jako by se bránily příliš silnému světlu.

„Budete schopen vstát? Jít?“ zeptala se dívka s úzkostí. „Musíme odtud co nejrychleji zmizet!“

Ross se prudce posadil. Gamar se nad ním skláněla a starostlivě ho prohlížela. „Nezdá se, že jste vážně zraněn. Vyvázl jste s několika škrábanci,“ řekla pak s úlevou.

V Rossově duši bouřilo tisíc poblázněných orchestrů. Našel Gamar! Je u něho! Ale… Nepoznává ho. Zapomněla.

S námahou se zvedl. Celé tělo ho bolelo, jako by ho byl někdo surově ztloukl. Dívka ho netrpělivě vzala za paži.

„Pojďte! Musíme dojít do Xhuarshu, čím dřív, tím líp!“

Poslušně vykročil, neschopen slova. S bolestnou jistotou si uvědomoval, že by bylo naprosto nemožné přimět ji, aby si vzpomněla na minulost, přesvědčit ji o tom, že její vzpomínky jsou nepravé, falešné, že jsou výsledkem manipulace, kterou schizofrenikové upravili mysl všech djoserů. O bezvýslednosti takové snahy už se mnohokrát přesvědčil. Musel tuto trpkou skutečnost přijmout. Doufal, že se mu podaří znovu vytvořit vztah, který schizofrenikové zničili.

Dívka mu vyprávěla o svém útěku z koncentračního tábora, kde byli djoserové vězněni, on však neposlouchal její slova, zaujat pozorováním jejího profilu a její postavy srovnáváním dnešní skutečnosti s obrazem, který měl ve vzpomínce. Viděl neblahé stopy, které na královně-bohyni zanechala léta otroctví a bídy. Její pohled byl potemnělý a kouzlo svěžího mládí bylo odváto utrpením. Cítil se plný hořké, trýznivé něhy a víc než kdy jindy chápal, jak je jeho život navždycky svázán s životem Gamařiným.

„Jste z Kinshoru?“ zeptala se. „Viděl jste někdy Ruda Rosse, nejvyššího vůdce djoserů? Mluvil jste s ním? Je to opravdu bůh, jak se o něm říká?“

„Je to člověk jako jiní,“ odpověděl s tajeným dojetím. „Přišel ze světa, kde není otroctví, a snaží se pomoci djoserům zavést v tomto světě větší spravedlnost.“

Rozhodl se nechat ji, aby sama odhalila jeho totožnost, aby si všimla, že potkala muže, kterého miluje. Rozhodl se čekat.

Milovala ho vroucně, celou duší, aniž věděla, že ho už kdysi dávno měla stejně ráda. Vždycky byla při něm, na schůzích revoluční vlády v Xuarshu a později v Kinshoru i v djoserských podzemních skrýších, byla při něm, když se rozhodl provést osobně ‚operaci Jurkash‘, velmi odvážnou a nebezpečnou akci.

„Vezmi mě s sebou,“ naléhala. „Dovol mi jít tam, kam jdeš ty.“

„Není to možné,“ odmítl ji. „Vím, že se nebojíš nebezpečí, ale mysli na svůj stav, na naše dítě.“

Nedal se přemluvit. Sám odešel k pahorku za městem, na němž stála vládcova rezidence, ozbrojen pouze terapeutickým mikropřístrojem, jehož působení chtěl podrobit vznešeného mnohoduchého Jurkashe. Bude-li nejvyšší autorita schizofreniků přeměněna v djosera, válka tím prakticky skončí. V krátké době pak budou vyléčeni všichni schizofrenici v zemi. Bylo dohodnuto, že nevrátí-li se Ross příští den, djoserové napadnou rezidenci všemi ozbrojenými silami, které mají k dispozici.

K rezidenci dorazil k večeru. Maskovaný djoser mu dal masku a oděv, uniformu strážního důstojníka, která jediná opravňovala ke vstupu do paláce.

Všechno šlo přesně podle plánu, krok za krokem, jakoby řízeno spolehlivým hodinovým strojem. Zdálo se, že celá akce bude velmi snadná.

Přesto se do Rossovy mysli vloudil nejasný neklid. Připadalo mu, že nejedná z vlastní vůle, ale je veden tajemnou silou, že se stal nástrojem neúprosného osudu. Dostal se k bodu, od něhož už se nemohl obrátit zpátky, stal se zajatcem sudby, kterou si sám připravil a která ho teď do sebe vtahuje mocí, jíž se už nemůže vzepřít. Bylo mu, jako by celou situaci prožíval podruhé a opakoval do nejmenších detailů své tehdejší jednání.

Lidé, které v rezidenci potkával, mu uctivě ustupovali z cesty a on bez nesnází postupoval k nevyhnutelnému cíli; řítil se k němu nezadržitelně, jako by střemhlav padal do studny a neměl se čeho zachytit.

Sály, chodby, sály; dveře, které se za ním nehlučně zavíraly, a dveře, které se stejně nehlučně otvíraly před ním. Konečně byl uveden k vznešenému Jurkashovi.

Nejvyšší seděl na obrovském kamenném trůnu uprostřed rozlehlé síně.

„Jen pojď blíž, Rudo Rossi,“ uvítal hosta kovovým hlasem. „Čekal jsem na tebe.“

Ta slova dopadla na Rossovu hlavu jako prudká rána palicí.

Byl v pasti! Srdce se mu divoce rozbušilo a nohy jako by ho nechtěly držet. Přesto ho donesly až před trůn podpírány nějakou vnější silou.

Vznešený Jurkash nad ním čněl jako gigantický černý idol.

„Ale vy… vy jste… vy jste robot!“ vykoktal zděšeně V kovovém kolosově hrdle zakloktalo něco jako ironický smích. „Překvapen, Rudo Rossi? Překvapen, že nejvyšší velení bylo svěřeno umělé inteligencí? Lidské vášně a slabosti ji nijak nemohou ovlivnit, a hlavně, stroj se nedopouští chyb. Lidé přicházejí a odcházejí, stroj zůstává. Já jsem nesmrtelný, Rudo Rossi.“

Robot vstal. Ross se před touto mohutnou bioplastickou sochou cítil slabý a ubohý.

„Před nespočetnými staletími mě lidé vytvořili k vlastnímu obrazu a od té doby já přizpůsobuji lidskou psychiku ke svému obrazu. Ano, Rossi, zmnožení osobností v lidských jedincích, to je dar, který jsem poskytl svým otrokům, abych je alespoň v omezené míře připodobnil sobě.“ Odmlčel se a pokračoval teprve po chvíli: „Ty ve mně probouzíš zvědavost, Rudo Rossi. Ty jsi jediný člověk v celých dějinách Kinshoru, který kdy snil o tom, že mě přemůže, že mě zbaví moci.“

Rossův mozek náhle zaplavilo silné brnění. Viděl, jak z robotových očí vystřelují krátké fialové jiskry, ale kupodivu se jimi necítil vážně ohrožen.

„To je skutečně udivující!“ zvolal vládce, poněkud zmaten. „Čtu v tvé mysli, že jsi přesvědčen o svém cizím původu. Opravdu si myslíš, žes přišel z jiného světa a že už jsi tady jednou byl. Žes byl v Kinshoru ovládaném djosery, které jsi ty sám před sto lety osvobodil z otroctví. Ale to je úplně absurdní!“

Brnění v Rossově mozku zesílilo. „Šílenství je to,“ dodal jakoby jen pro sebe. „A přesto se zdá, že tvé vzpomínky jsou autentické, i když jsi nikdy nemohl vidět Kinshor, ve kterém vládnou djoseři!“ Tisíce jiskřivých tykadel prohledávaly lačně Rossovu mysl, netrpělivě slídily ve všech jejích zákoutích a s každým odhalením rostlo robotovo zneklidnění.

Ve tvé paměti je jiný Kinshor než ten dnešní,“ mumlal znepokojeně, jak zachytával obrazy v propátrávané mysli „Místo mé rezidence stojí na tomhle pahorku chrám zasvěcený tobě, tobě jako bohu, který tu byl obětován… A pahorek se jmenuje Posvátná hora…

Znenadání vypukla v Rossově mysli panika a proměnila ji v mrákotné třeštění. Robot udělal několik vratkých kroků jako slepý automat a s řinkotem padl na trůn. Zůstal tam ležet.

V témž okamžiku byla Rossova mysl volná. Vznešený Jurkash vypadal jako rozlámaný panák, hlava mu visela a paže měl přimáčknuté k bokům v nepřirozené poloze. Šířil se z něho silný pach ozonu.

Něco se v něm muselo polámat. Něco, co odolávalo věkům, se náhle porouchalo pod náporem strašného odhalení, pod ničivou vlnou neznámé, zdrcující emoce, jejímuž útoku nemohl vznešený vládce odolat, protože na to nebyl naprogramován. Nedokázal čelit hrůze.

Ale co mohlo robota tolik vyděsit, že ho to zabilo? V rozpacích se Ross sklonil nad tou nehybnou, němou postavou, skoro jako by chtěl z jejích rozevřených, ale už nevidoucích očí vyčíst nějaké závažné sdělení. Srdce mu bilo nepravidelně, nejistota mu svírala hrdlo a dusila. Aby snáze vydechl, strhl si nervózně masku z tváře zalité potem. A to gesto se mu stalo osudným.

„Djoser!“ vykřiklo na sto hlasů a hned k němu přiskočili vojáci Jurkashovy stráže. Bez protestů se nechal zajmout a odvléci do podzemí, byl jako ve snu, nebránil se, když ho strkali do cely, skoro nevnímal, že za ním zapadly těžké kovové dveře. Jeho mysl byla jinde, spřádala neviditelná vlákna souvislostí… Vlákna se konečně spojila v oslepující paprsek děsivého poznání.

Vznešený Jurkash nepochybně objevil v jeho vzpomínkách budoucnost. Rossův první příchod do Kinshoru se udál v budoucnosti této planety a druhý, nynější, ho o sto let předešel! Z nepochopitelných příčin postupuje kinshorský čas a čas Rossova světa opačným směrem. Dvakrát se oba časové systémy proťaly, ale minulost Kinshoru se do Rossova života dostala později, zatím co kinshorskou budoucnost prožil dříve, ve své osobní minulosti. Co pro něho bylo prvním příchodem, znamenalo pro Kinshor jeho návrat po stu letech, a jeho druhá návštěva, to byl první příchod boha, který osvobodil djosery.

Rossovy myšlenky vířily, rozbíhaly se a sbíhaly, doprovázeny vzpomínkami, v nichž se proplétaly zážitky z různých časů. Dvě tváře Xhelonovy, otevřená chlapecká a zamyšlená, starostlivá tvář starcova se mu v paměti překrývaly spolu s obrazem královny Gamar a zanícenou tváří ženy, kterou miloval v představě, že je to táž bytost, zakletá do jeho vlastní minulosti a do budoucnosti Kinshoru. Živé fragmenty se skládaly do mozaiky překračující hranice času, fragmenty, které sám Ross nevědomky rozsel po dvou úsecích kinshorských dějin.

A teď on sám prožívá velkolepou epopej, kterou mu s pohnutím vyprávěl starý Xhelon, nezapomenutelný příběh boha, který zemřel na Posvátné hoře pro záchranu kinshorského lidu…

Zděšeně vyskočil, mrákotný stav byl pryč. Jak mu sdělil robot při pátrání v jeho vzpomínkách, rezidence stojí na pahorku, který bude jednou nazván Posvátnou horou! Neodvratnost osudových událostí mu naplnila vědomí jako nesmírný oblak hrůzy. Neodvratnost osudu, to byla ta síla, která zabila vznešeného Jurkashe, ta mu spálila křehké mozkové spoje a teď svírá Rossovu duši.

Noc probděl v neutuchajícím rozrušení. Jeho duch odmítal přijmout závěr tragického příběhu. Nechtěl zemřít. Musí přece existovat něco osvobozujícího, myslil si, nějaká škvíra, skulina v netečném, krutém sřetězení příčinných souvislostí. Vždyť ve skutečnosti byl jen obyčejný člověk, pocházel z jiného světa a jeho místo nemělo být v dějinách Kinshoru, nebyl to přece on, kdo vymyslil přístroj pro léčení schizofreniků! Čí roli na sebe vzal příchodem do tohoto světa?

Ta myšlenka jím otřásla. Ale ovšem! Tady je prasklina! Návod k sestrojení terapeutického přístroje a hypnotického labyrintu dostal Ross od starého Xhelona a pak je vrátil mladému Xhelonovi o sto let dřív. Xhelon věřil, že jeho svět dostal od Rosse nedocenitelný dar, avšak Ross věděl, že neudělal nic jiného, než že vrátil Kinshoru, co mu Kinshor předtím – v budoucnosti – svěřil.

Kdo byl skutečným autorem těch podivných listů? Jak dokázal vytvořit ten paradoxní uzavřený kruh? A z jaké tajemné příčiny ho uskutečnil právě Ross? Jak ho ten záhadný autor našel? Proč mu přidělil klíčovou úlohu v absurdním dramatu, jehož děj před ním skryl? Ne, Ross nesmí být pokládán za skutečného tvůrce dramatu, on není ten deus ex machina, který spasil Kinshor, který vymyslil osnovu příběhu a řídil jeho uskutečňování. Teď, když byl konečně zničen vznešený Jurkash a je otevřena cesta spravedlnosti, autor by měl vyjít ze stínu, měl by se představit světu a přejmout roli, která mu náleží a v níž ho dosud zastupoval Ross.

Měl by teď místo Rosse zemřít?

Jeho úvahy přerušil příchod čtyř členů stráže, kteří mu odepnuli řetěz a vyvedli ho z cely. Zdálo se, že tím je dána odpověď na jeho mučivé otázky. S nadějí v srdci strážce následoval.

Na dvoře zalitém sluncem čekala vyrovnaná četa vojáků. Ross byl postrčen ke zdi a chvilku tím byl zmaten nechápaje, co se děje. Brzy však pochopil. Byla to poprava!

Hrůza ho znehybnila. Nebyl schopen sebemenšího pohybu, výkřik mu uvázl v oněmělém hrdle. Neslyšel dunění, uviděl, že obloha rychle temní černými obrysy djoserských letadel.

Letí sem! Tisíce letadel se chystají napadnout rezidenci, aby ho zachránily! Ještě má naději! To vědomí ho vytrhlo z nehybnosti. Nemůže přece zemřít dřív, než ho osvobodí!

„Zadržte!“ vykřikl křečovitě a rozběhl se k popravčí četě. „Nestřílejte! Počkejte!“

Hlavně namířených pušek se blýskaly v slunci. To byla poslední věc, kterou spatřil, než ho objala tma.

1985

Agnesin příběh

Riccardo Leveghi

Riccardo Leveghi (1941-1985, geometr, sochař, malíř) je obecně pokládán za nejlepšího italského stylistu. Napsal množství povídek, z nichž nejznámější je Agnesin příběh (Storia di Agnes). Z jeho pozůstalosti dosud nebylo všechno vydáno. Chystal dvě sbírky povídek, Za hvězdami (Oltre le stelle) a Fantalandia (Fantalandie), avšak práce na nich přerušila smrt.

Od Muromonu k Abaganu, od Skary až k poslední vesnici, od Petry k Bezútěšnosti a dál ke statkům pozemšťanů na pomezí planety nejblíže Slunci všechno obklopovala poušť. Jiskřila ostrůvky drahocenné tekutiny, kovovými nádržemi se zlatými odlesky, poli zelených máků s velikými květy, které vydechovaly narkotickou vůni.

Modroruká Agnes byla prodána v osadě u Abadanu za padesát siklů. Bismark, ozdobený náhrdelníkem z kamínků a černými chumáči tuhých vlasů, které mu padaly přes čelo a zakrývaly přemýšlivé oči, stál jen pět.

Město Abadan, největší na planetě, zdvihalo na obzoru své polozřícené věže, polámaná hradební cimbuří, bašty ze žlutého kamene vysušeného sluncem. Leželo uprostřed kanálu, který svým stínem chránil pouštní život, skrovnou vodu, muže a ženy i skalní kobylky, které nahrazovaly tažná zvířata. Kanál vedl až k nejvzdálenějším usedlostem, kde žili Helgoländerové, Kirukové, Kuskové a Fahanové.

Trh se hemžil červenými tunikami, modrými kapucemi, kudrnatými hlavami, byl plný výkřiků, cinkání korálků a náušnic, blýskal mincemi podobnými zlatkám, dusil se pachem lidských těl a velbloudích a oslích výkalů.

Skalní kobylka prošla branou, nechala za sebou město a vydala se po zčeřeném písku podél jezírek zamořené vody u domků za městskou hradbou s pobořenými hláskami. Nad ní křičeli pouštní dravci, před ní se zrcadlily lesklé kopule a jejich třpyt stoupal k obloze a vytvářel fata morgánu dlažebních kostek, dalekých údolí a klamného obzoru.

Agnes se zahalila do plédu. Na čele se jí houpaly řetízky s přívěsky a chvílemi zakrývaly oči. Milton seděl v kabině vedle ní a poháněl kobylku, chmurně, beze slova. Za nimi poposedával Bismark a díval se z jednoho na druhého. Modroruká Agnes se k němu otočila.

„Máš žízeň?“ zeptala se. „Máš hlad? Chceš něco?“

Dítě kývlo.

„Ani se nehni!“ zasáhl Milton. „Jsme teprve na začátku cesty a nevíme, kdy dorazíme do statku. Až bude čas k jídlu, řeknu ti.“

„Ale to jsou moje věci,“ namítla žena a začala rozvazovat pytel. „Chlapec má hlad.“

Miltonova ruka se nečekaně zvedla a udeřila ji do spánku. Agnes vykřikla a skrčila se.

„Nic tady není tvé,“ řekl muž a přitáhl opratě. Chvíli ji pozoroval, jak se choulí. „Nic není tvoje, ani ty sama. Dítě! Je to snad tvůj syn? Porodila jsi ho? Proklatí roboti.“

Agnes si s úpěním zakryla tvář. Vzadu se Bismark vtlačil mezi pytle se zásobami.

Daleko, za nepřístupným pohořím, za vrcholem hory Sasa, za Andělskými kaskádami, které nepřinášely vodu ani svěžest do rozlehlého kanálu s převislými stěnami, za ním a za stovkou dalších kanálů se rozsvěcela světla jeho statku. Ale aby se tam dostal, myslil si muž, bude muset projet polovinu planety.

Agnesiny výkřiky klouzaly po příkrých stěnách a naplňovaly celý kanál, stoupaly a klesaly ve vírech řídkých par Fahanské planiny nad okrajem planety, mezi mračny o tisících stupňů a žhavými stíny a pekelnými zjeveními a tekutým magmatem prosakujícím strmými stěnami a srážejícím se do nitek a krůpějí.

„Ne,“ opakovala Agnes, „ne, Miltone. Teď ne. Ne teď!“

Milton ji neposlouchal. Jeho oči se upíraly na ženinu tvář, na černé vlasy pokrývající čelo a skráně, na dokonalý oblouk obočí, na drobný pravidelný nos a zvlněné rty, na oči rozšířené hrůzou těchto okamžiků. Leželi v přívěsném vagónu za traktorem. Jednou rukou ji držel za obě zápěstí, druhou z ní stahoval šaty. Její tělo bylo bílé, ňadra pevná, břicho pulzovalo.

„Ne. Ne, Miltone!“

Muž byl zaujat zdoláváním posledního odporu. Neodpověděl. Čelem se dotýkal černých perel na jejím krku, kovové kroužky mezi perlami mírnily jeho žár.

„Ne, Miltone. Prosím tě, ne teď.“

Penízky a řetízky se pokrývaly potem těl, vlhly ženiným dechem a chraptivým supěním mužovým.

Bismark seděl v zadní části traktoru, na sobě košili s bílými a modrými květy, zabalený do pytle, z něhož mu vyčnívaly jen palce u nohou a kousek tváře. Přikryl si hlavu kapucí.

„Proklatí roboti…“ supěl Milton mezi vzdechy. „Proklaté stvůry… stále se dívat… pozorovat… špehovat… A ty otoč hlavu!“ vykřikl.

„Ne že bych tě neměl rád,“ řekl Milton ženě sedící vedle něho na kozlíku za skalní kobylkou. „Ne že bych neměl rád to dítě. Jsem jenom nervózní. Všechno mě zneklidňuje, všechno mi vadí.“

„Ne že bych tě neměl rád,“ pokračoval po chvíli. „Vaše těla z plastiku, gumy a kovu mi nejsou odporná, jak se to stává jiným lidem. Stáli jste mě moc, možná víc, než bych si byl mohl dovolit. Ale vy za ty peníze stojíte. Můj statek je tichý, opuštěný. Chci tam vídat něco, co se pohybuje a nemá tvar stroje. Nezajímá mě, jestli jste z kovu… Proklaté stroje! Mlčení je to, co mě ničí, z mlčení už jsem skoro zešílel. A ty stroje… pořád v pohybu… A anaxové řvou, vřeští a řvou bez přestání… To mi rozvrací duši…“

„Ovšem,“ řekla Agnes. „Budeme pro tebe pracovat. Budeme pomáhat strojům obdělávat půdu. Z polí budeme odnášet kamení a ukládat je na hromady. Spolu s tebou budeme jíst. Bismark bude odhánět anaxy a bude nám pomáhat v práci. Já…“

„Ty co?“ utrhl se muž. „Proklatí roboti,“ pokračoval polohlasem, „myslí si, že všechno znají, o všem vědí, chtějí radit, mluví o věcech, kterým nerozumějí. Ale na statku bude všechno jinak. Moc se toho změní. A když nebude všechno klapat, jak přikážu, zkrotím je. Budou naříkat ta železná těla, dokud je nezpřelámu.“

„Tati,“ řekl Bismark, „kdy už tam budeme?“

„Mlč,“ okřikl ho Milton. „Neříkej mi tak… a nemluv když se tě nikdo neptá.“

Agnes ho pozorovala. Těsněji si přitáhla šaty. Neřekla nic.

Milton byl vyschlý a nervózní, měl hnědé oči, stále něčím pobouřené. Co chvíli vyjevoval nestálost své povahy. Při pohánění skalní kobylky se ztrácel v dlouhých monolozích, mluvil celé hodiny, upozorňoval jednou ženu jednou chlapce na všechno, co cestou míjeli, na postavy vyryté do dna kanálu, šestinohé figury s kulatými hlavami a kopytnatýma rukama, s podivnými tlapami, které vyrůstaly přímo z těla, nebo na bezhlavé opice nakreslené po stěnách v obrovitých rozměrech, opice s ocasy obtočenými kolem těl. Obracel se chvíli na dítě a chvíli na ženu a vykládal dlouze o svém statku, o potížích s půdou, o nebezpečných anaxech, o usedlostech, které s ním sousedily, a přesto ho od nich dělily tisíce čtverečních kilometrů skal, žhavých par z řídkých vzdušných vírů na povrchu planety spalované sluncem a roztavované do kouřících stružek a louží žlutého kamení.

„Víš, Agnes,“ řekl a pohladil ji po tváři, „já proti vám nic nemám. Vaše tělo, to je maso z plastiku a železo, ale mně na tom nezáleží… Srdce je elektrická pumpa… Jíte, pijete, spíte, děláte všechno, co děláme my… Snad jste jako lidé, protože je ve vás únava, neklid, bolest, radost stejně jako v nás… Není mi odporné tě líbat, spojení s tebou mi působí potěšení, i když vím, že za tvýma očima, ve tvé hrudi, ve všech tvých pohybech je mechanika, že jsou v tobě kolečka, písty a drátky tenčí než vlas, přístroje neviditelné jako zrnko prachu… Ale je tu něco, co mě pak odpudí…, něco mě podráždí a rozzuří… Neumím to vysvětlit. Nevím, co to je, ale cítím, jak mě to ničí… Ty, co myslíš, že by to mohlo být?“

Agnes neodpověděla. Lesklé řetízky se jí nad skráněmi nepohnuly. Nepohnuly se korále na krku ani perly, kamínky a kovové plíšky na prsou, ani zlaté kroužky na zápěstí a nad kotníky. Nepohnul se ani sval v celém tom ženském těle pod zaprášenými a propocenými šaty. Oči vyhlížely okénkem kabiny, upřeny někam nad písečné duny, které krabatily rovné dno kanálu v pravidelných vlnách, až k obzoru stále stejné, pruhy stínu a jasu méně a méně zřetelné.

„A já…,“ pokračoval Milton, „a vy…“

Jiskření úsvitu je zastihlo ještě na cestě, uprostřed kanálu, který se pozvolna rozšiřoval, pokrytý výpary rozžhavených skal. Světlo neviditelného slunce rozptylovalo přízemní opar.

Cesta se ztrácela na obzoru, stožáry elektrického vedení stoupaly a klesaly. Po několika hodinách zmizely, linka nebyla nikdy dokončena a zemědělské i biologické usedlosti získávaly potřebnou energii ze slunečních zrcadel, rozmístěných na svazích hor, které obklopovaly kanál.

Anax přeletěl žhavé hřebeny srázu a zahlédl skalní kobylku skákající po hrbolatém terénu. Spustil se dolů, obrovská průhledná křídla roztažena, vřetenovité tělo téměř neviditelné, žihadlo složené pod břichem. Prozradily ho veliké černé oči a chrčivý křik, teprve když se řítil proti jejich tvářím za křehkou ochranou plexiskla.

„Miltone!“ vykřikla žena. „Anax! Letí na nás!“

Pozdě. Skalní kobylka se vznesla do vzduchu, nárazem se převrátila na záda, zatočila se v písku a otřesy půdy jí házely od jedné stěny srázu ke druhé. Země pukala a vyvrhovala roztavený kov, stěny se pokryly žhavými potoky a parami, bílé proudy se přelily přes vůz a v posledním otřesu ho vyplivly na horký písek.

Modroruká Agnes, žena-robot, kráčela po pouštním písku, jehož jiskření se mísilo se zářivějším třpytem louží roztaveného kovu, který se přeléval z prohlubně do prohlubně, bílý a zlatý, v odlescích téměř bezbarvý. Milton šel před ní, na obličeji krvácející ránu. Za ní Bismark v modré tunice přeskakoval louže. Skalní kobylka hořela zalévána kovovým proudem, který ji pomalu polykal, a slabě sténala. Vedle ní chrčel anax v posledních křečích, nohy utopené v kovu Oheň je oba s temným praskotem po částech stravoval.

Všechno mužovo bohatství se rozplývalo v úpění, které bylo s rostoucí vzdáleností slabší a slabší. V tom bědování byly koberce utkané jeho vlastníma rukama, bíle a černě proužkované košile a jedna vzácnější, z červeného damašku, byly tam jeho řetízky a korále z drahých kamenů, byly tam nůžky, jehly, nůž na krájení hrubých stehů.

Když Milton po nárazu přišel k sobě a soukal se z rozžhaveného vozu, ti dva už stáli venku a pozorovali ho. Podařilo se mu zachránit vodu a karabinu. Agnes si vzala jedinou věc, na niž dosáhla, ještě než se požár dostal do nákladní části vozu, svou vzácnou mušketu se zakřivenou pažbou vykládanou perletí, s hlavní zesílenou mosaznými kroužky, s kohoutkem na křesací kámen. Mušketa jí visela na řemeni přes rameno.

Pomalu kráčeli k nedosažitelnému cíli, ke statku.

Poušť se táhla do nekonečna, přelévaná kaskádami stříbra, svíraná příkrými stěnami, v nichž slunce rozpouštělo kov a nechávalo ho stékat do údolí v horkých červených stružkách, dál a dál, až k obzoru. Uprostřed pouště se zdvihaly věže a minarety v bizarních kresbách, mezi nimi figury a dlouhé čáry točitých písmen, památky na primitivní rasu žijící kdysi na tomto světě, nebo snad i na člověka, který jimi pokryl poušť a pak zapomněl na věže potažené lazuritem, na kamenné květy i na hieroglyfy, které už ztratily smysl.

Také stěny po obou stranách uchovávaly vzpomínky. Byly do nich vyryty obrazy a výklenky, vydlabány nedostupné jeskyně, v nikách vysoko nad jeskyněmi stály kamenné a kovové sochy božstev, zelené tváře i celé postavy zdobily nejvyšší okraje srázů. Kanál pokračoval, jako by nikdy neměl skončit, a dlažební kostky se v dálce spojovaly do hlubokých, znepokojivých stínů jako plazivá trať vymezená strmým pohořím, jehož vrcholky svítily ohnivými potůčky.

Děsiví anaxové plachtili pod jiskřící oblohou, průsvitněli a stávali se neviditelnými, mizeli ve vzdušných vírech.

„Dávej pozor,“ řekl Milton a ohlédl se po ženě. „Nebudu pro tebe plýtvat kulkami. I když jsme tě udělali spíš ze železa než z masa, ucítí-li anaxové tvůj pach, nikdo je nedokáže odehnat… Mám příliš málo nábojů, než abych mohl promrhat jeden… Chci se ale vrátit na statek i s tebou… Dávej pozor, Agnes, nedělej hlouposti… Anaxové nenapadnou člověka. I dítě nechají být a on bude pořád lepší než nic, bude hlídat zvířata a obdělávat pole… Ale jestli tenhle hmyz zachytí tvůj pach, tvé prázdné břicho, už ti nedají pokoj…“

„Miltone,“ požádala žena, „zastavme na chvíli, prosím tě. Bismark je unavený, nemůže jít dál.“

Muž se otočil. Bismark zůstával pozadu a kulhal po rozpáleném písku. Zakopával o každou nerovnost terénu. Mlčky vzhlédl k muži, zsinalý zoufalstvím. Cípy jeho příliš velké tuniky se mu couraly za patami. Namáhavě dýchal, tvář měl zaplavenou potem, ústa pootevřená v grimase vysílení.

„Je to dítě,“ řekla Agnes a zastavila se, aby na něj počkala. „I když jeho tělo je víc železo než maso, i když nikdy nevyroste, přece jen je to dítě. Odpočiňme si, Miltone.“

Bismark k nim klopýtavě došel. Žena ho k sobě přitiskla. Hlavou se jí opřel o bok a zavřel oči.

Milton se na ně chvíli díval. Obličej mu temněl, koutky úst klesly k bradě. Bismark otevřel oči a opětoval jeho pohled.

„Proklatí roboti!“ sykl muž a odvrátil se.

Znovu vykročili.

Po mnoha hodinách dorazili do vesnice vyhloubené v lávové stěně. Nečetná kornoutovitá okna prorážela vulkanický nános. Bismark se skrčil v koutě temné místnosti a ihned usnul. Agnes přinesla suché trní a rozdělala oheň Milton seděl na kamenném sedadle a sledoval její pohyby svižné tělo, vlasy spadající do čela a stínící tvář, korále které cinkaly a plnily ozvěnami celou místnost. Jeho výraz se měnil.

Vesnici tvořilo asi padesát kamenných kobek, nahrubo nepravidelně vytesaných do skály. Už několik století byla útulkem lidských skupin, poutníků a bratrstev. Po stěnách byli namalováni proroci a svatí, vybledlí a pokřivení žárem hvězdy, která tavila kámen. Některé barvy si však zachovaly původní zářivost a pláště i svatozáře jiskřily ve světle ohně mezi sloupy pokrytými nápisy, vzpomínkami, napomenutími a jmény zmizelých lidí. Plamen osvěcoval tváře, vousy, vlasy, řetězy, drahokamy a penízky na hrdlech postav i topasy lemující jejich šat a zlaté čelenky a koruny.

Milton připravil skrovné porce k večeři. Když dojedli, žena usedla do kouta, přikryla se pláštěm a přivřela oči. V záři ohně pozorovala tváře, které na ni hleděly ze stěny. Milton jí podal láhev s vodou. Probrala se ze strnulosti, přiložila láhev k ústům a pak ji postavila na podlahu, aniž se napila.

„A chlapec?“ zeptala se.

„Necháme ho tady,“ řekl muž. „Když bude šikovný, sám si tu najde vodu a něco k jídlu. Nemám dost pro všechny. Musíme dojít do statku… Překážel by nám. Necháme ho tady.“

Agnes na něj upírala oči. „Víš dobře, že v téhle vesnici není voda ani jídlo,“ řekla. „Není tu nic… Jen skála.“

„Co se ti nelíbí?“ řekl Milton. „Proč si děláš starosti?“ Vztáhl ruku a stiskl jí zápěstí. „Pojď sem, Agnes.“

„Ne,“ bránila se. „Ne, prosím tě.“

„Probuď se! Probuď se, Bismarku. Musíme jít.“ Bismark otevřel oči do polostínu vyhaslého ohně. Podíval se na muže nataženého na podlaze.

„Vstávej!“ Žena s ním zatřásla. „Rychle, musíme jít!‘

„Zabije nás,“ řekl chlapec, ale vstal.

„Nenajde nás.“ Agnes ho postrčila k východu. „Pojď honem, než se probudí.“

Prošli vesnicí.

„Kam jdeme?“ zeptal se chlapec. „Půjde za námi. Nemůžeme mu utéct. Až nás najde, zabije tě. A potom mne. To je jisté. Nemáme naději. Nevyvázneme.“

„Pojď a nemluv,“ pobídla ho. „Pospíchej.“ Přikryla si hlavu kapuci tuniky. Odkryté zůstaly jen oči s modrými řasami. „Znám všechny vesnice odtud až k makovým polím. Tam nás nikdy nenajde. A kdyby nás našel, vůně máku ho omámí, dřív než nás dostihne. Ne, nenajde nás,“ opakovala. „Vím o místech, kde nás nikdy nenajde.“

Dítě šlo za ní. Zrychlilo krok. Když se přesto vzdálenost mezi nimi zvětšila, rozeběhlo se.

„Ale mák…“ Zadýchávalo se v běhu. „Maková vůně omámí i nás. Agnes… Zblázníme se… Zelené máky nás…“

Žena neodpověděla. Došli k další vesnici na území Fahanů. Poušť se před nimi táhla bez konce, jiskřila zlatými odlesky, plná pobořených věží a rozbitých kopulí a purpurového slunce, které jim žhnulo nad hlavami.

Penízky a korálky cinkaly, kamínky a zlaté mince vroubící ženin plášť odrážely sluneční kotouč. Modroruká Agnes zmizela za obzorem spolu s dítětem, které neslo na rameni pušku s tepanou pažbou.

1978

Doporučeno Velkým bratrem

Silvano Barbesti

Silvano Barbesti (1954, studoval farmacii, ale pracuje v pojišťovnictví) se věnuje teorii fantastiky, spolupracoval např. na Encyklopedii sci-fi (Enciclopedia della fantascienza, 1987) Povídky publikuje v časopisech od roku 1983.

Dnešním dnem zahajujeme novou rubriku. Jednou měsíčně v ní budeme přinášet recenze románů, které si pro své morální a sociální hodnoty zaslouží, aby byly čteny. Jak už napovídá její název, tato rubrika bude pozitivně ovlivňovat četbu občanů Oceánie výběrem vhodných, morálně nezávadných knih, které podpoří jejich občanské zrání, ochrání je před zhoubným působením knih sociálně zavrženíhodných a tím i před individualismem (1), jehož zárodky (a to si nezastírejme) jsou v naší společnosti stále ještě životaschopné. Taková rubrika jistě nesmí na stránkách Timesů chybět.

První kniha, o které budeme mluvit, je trochu překvapením: ’1984’ od Georga Orwella. Tento román vyšel už před lety, ale naši čtenáři ho neznají. Obětaví pracovníci ministerstva pravdy se nyní rozhodli toto dílo ‚exhumovat‘, očistit, opravit a předložit širokým čtenářským kruhům Oceánie. Očistit román nebylo příliš obtížné. Stačilo nahradit některé archaismy přiléhavějšími výrazy naší novořeči, vypustit některé zbytečnosti a dílo celkově zaktuálnit, aby bylo působivější.

Děj je velmi jednoduchý. Vypravuje se tu o jistém smyšleném (2) Winstonu Smithovi, zaměstnanci ministerstva pravdy, který se zamiluje (3) do mladé kolegyně (4) Julie a spolu s ní pak hledá útulek, kde by mohli v soukromí prožívat svou lásku (5). Je odhalen a převychován díky chvályhodné péči pracovníků ministerstva lásky; ti ho – ne bez obtíží – zbaví nezdravého pomýlení a znovu ho včlení do společnosti.

První, co člověka upoutá při četbě tohoto díla, je jeho realismus a neuvěřitelná aktuálnost, přestože mezi jeho napsáním (1948) a dnešním vydáním uplynulo mnoho let. Zvlášť výstižně je zachycen náš způsob života, a to podrobným popisem mnoha detailů, zvyklostí a běžných věcí všedního dne, jako například nezbytných ‚dvou minut nenávisti‘, které všichni dobře známe.

Přesně je popsána i organizace práce v ministerstvu pravdy a také průběh terapií, jichž se užívá v ministerstvu lásky. Věrné je vylíčení bídného života proletů a zvlášť zdůrazněna nepostradatelnost přítomnosti Velkého bratra v domě a v životě každého občana. Autor dokonce předpovídá (6), že hrubá a nepřesná starořeč (angličtina, jíž se tehdy mluvilo) bude nahrazena jiným jazykem, velmi podobným naší novořeči.

Jak si mohl Orwell vymyslit, tak dopodrobna a o tolik let dříve, realitu anglického socialismu, v novořeči socangu (zvykněme si užívat tohoto termínu)?

Skoro bychom mohli mluvit o ‚předtuše‘ (7).

Vedle přesného popisu životního stylu (který byl v několika případech upraven, aby vynikla ostrost obrazů a aby se zvýraznila srozumitelnost jejich poselství), vedle křehkosti a věrohodnosti příběhu a vedle jeho výborné a odvážné kompozice je nesporná hodnota románu v psychologické typizaci postav. Neklidná, chorobná osobnost záporného protagonisty se projevuje v jeho chování a v tisících drobných činů, jen zdánlivě bezvýznamných. Se stejným mistrovstvím vylíčil autor i bdělost a obětavost pracovníků ministerstva lásky i všech dalších občanů, kteří věří v socang a milují Velkého bratra, jenž nikdy nebude dosti veleben.

Protagonistovu duševní poruchu lze vytušit ještě dřív, než se naplní jeho láska k Julii (8). Prozrazuje ji nedostatek nadšení při práci na důležitých úkolech v ministerstvu pravdy, velmi omezená účast na společenském životě, vlažné prožívání dvou minut nenávisti, a konečně jeho odpor k nezbytným bezpečnostním opatřením (jejichž nutnost sám demonstruje svou zradou). To všechno už napovídá, čeho se asi takový člověk dopustí. Autor pečlivě připravil situaci napětí, v níž Winston spáchá svůj první delikt – začne si psát soukromý deník. Tato odsouzeníhodná, ale nikoliv nepředvídatelná činnost definitivně prolomí chatrné hráze rozumu a od té chvíle má Winstonovo protispolečenské šílení volný průchod.

Zajímavě je podána i důležitost prostředí a jeho vliv situace a na duševní stav jednajících postav.

Připomeňme jednu z úvodních scén: Když v sobě protagonista začne živit chorobné rozvratné city (dokonce i při práci v ministerstvu pravdy), pln sklíčenosti a zmatku zvedne hlavu od psacího stolu a pohledem hledá komplice. Kolegové, vědomi si důležitosti svých úkolů, ho neuznají za hodná pozornosti a toto jejich chování spolu s přísným zařízením úřadovny přesvědčivě ukazuje, jak osamoceni zůstávají ti, kteří kují pikle proti Velkému bratru.

Jiná scéna: Stržen svou protispolečenskou zběsilostí, cítí Winston potřebu ‚uniknout‘ (9) z města, kde všechno nabádá k dodržování zákonů. Dostane se až do čtvrtí proletů a bezcílně jimi bloudí, kolem sebe rozklad, špinavé podsvětí, kde naopak všechno čpí individualismem a podvratností. Ne náhodou pak při hledání útulku pro svou lásku s Julií (10) skončí v podnájmu sešlého proletdomu. To byly příklady, jak Orwell využívá prostředí jako vyjadřovacího prostředku (samostatně nebo spolu s dalšími prostředky (11) ) k vytváření atmosféry. Atmosféra pak už sama vynáší jasný a nedvojsmyslný soud nad skutky i nad city. Je tu zkrátka realisticky vedena jednoznačná dělící čára; na jedné straně kladné postavy a čisté, přísné a uklidňující prostředí, na druhé straně záporné postavy (12) a zbídačelé, nečisté prostředí. Za zmínku stojí i autorův přesný popis metod, jichž užívá ministerstvo lásky při převýchově a zachraňování nebezpečných úchylkářů: Ministerští funkcionáři chodí mezi oceánský lid a promyšleně tam plní své úkoly. Včleňují se do všednodenní reality, takže mají přehled, jako by v ní byli nepřetržitě přítomni. Tak Winstona ‚kontaktuje‘ jeho kolega (zdánlivě kolega), snaží se s ním sblížit, poznat ho a pochopit jeho problémy. Později Winston s údivem shledá, že ten, koho odedávna pokládal za kolegu, je kamarád z ministerstva lásky. Snad čeká represi a násilí, zradu, obvyklou mezi přáteli, ale nic zlého nenastane, protože funkcionář je mu opravdu přítelem, daleko lepším než sama milovaná (13) Julie, která ho přivedla jen k chybování a zmatku.

Když je pak Winston přiveden (14) do ministerstva lásky, proti jeho očekávání se s ním nejedná brutálně. Je podroben jemným psychologickým terapiím, které rozpustí asociální slupku jeho osobnosti a způsobí, že se z ní vynoří pozitivní tendence, jaké činí člověka hodným stát se integrálním a ústrojným prvkem naší společnosti.

Než uzavřeme tuto první stručnou informaci o románech, které nám sám Velký bratr láskyplně nabízí ke čtení vrátíme se ještě k symbolické postavě Juliině, možná skutečné protagonistce románu.

Julie je navenek zcela oddána svým povinnostem. Nejenže energicky pracuje a s nadšením se účastní společenského života (při dvou minutách nenávisti se chová jako jedna z nejnenávistnějších), ale dokonce nosí kolem beder červený šátek Protisexuální ligy mladých. (Dodejme, že je pro Julii příznačné využívat nízkého, zvířecího pudu, jakým je sex, aby obloudila protagonistu; právě tento protispolečenský pud už ho vedl k podvratné činnosti. Zvířecí pud je totiž opakem lidského socangu, neboť člověk je tvor rozumný a společenský. Konec konců, kdo je proti socangu, vyčleňuje se z lidského druhu a tím i z lidské společnosti). Právě Julie, naoko oddaná svým povinnostem a Velkému bratru, byla ve skutečnosti jeho zákeřnou nepřítelkyní. A zde je nejvýznamnější poučení, jež nám román poskytuje, poučení mimo příběh. Nerozumnost a duševní nevyrovnanost šílence je nebezpečí, které na nás všude číhá. Tento román byste všichni měli číst, protože vám připomene, jak je důležité být stále na stráži, neodpočívat na vavřínech, nedůvěřovat kolegovi, sousedovi ani příteli; i když je navenek horlivý v plnění svých povinností, vždycky to může být nepřítel socangu a Velkého bratra.

Poznámky Hlavní správy tiskového dohledu Následující opravy provést před odevzdáním do tisku (1) Nahradit spojení ‚ochrání je… před individualismem‘ výrazem ‚navykne je bdění proti…‘. (2) Nahradit termín ‚smyšlený‘ termínem ‚hypotetický‘. (3) Nahradit výraz ‚zamiluje se do‘ výrazem ‚spolčí se s‘. (4) Doplnit: ‚a komplic‘– (5) Nahradit větu ‚kde by mohli v soukromí prožívat svou lásku‘ větou: ‚kde by mohli připravit uskutečnění svého podvratného protispolečenského plánu‘. (6) Nahradit slovo ‚předpovídá‘ slovem ‚předjímá‘. (7) Nahradit větu ‚Skoro bychom mohli mluvit o předtuše‘ větou: ‚Jistě na základě pečlivé vědecké extrapolace, vycházeje z potřeb a přání mas utlačovaných kapitalismem té doby‘. (8) Slova ‚jeho láska k Julii‘ nahradit slovy ‚jeho zločin proti společnosti s komplicem Julií‘. (9) Slovo ‚uniknout‘ nahradit slovem ‚uprchnout‘. (10) Spojení ‚pro svou lásku s Julií‘ nahradit spojením ‚pro ukojení svých nízkých protispolečenských zvířecích pudů‘. (11) Obsah závorky změnit na ‚buď samostatně nebo v uspořádání s…‘. (12) Výraz ‚záporné postavy‘ nahradit vhodnějším synonymem v novořeči: ‚nekladné postavy‘. (13) Nahradit slovo ‚milovaná‘ slovem ‚komplic‘. (14) Výraz ‚je přiveden do ministerstva lásky‘ nahradit výrazem ‚je hospitalizován v ministerstvu lásky‘.

1988

Příběh ztraceného syna

Daniela Piegaiová

Daniela Piegaiová (1943, žurnalistka) začala pohádkami a kreslenými seriály pro dětské časopisy. Napsala množství povídek a čtyři romány (jeden společně s Linem Aldanim) Nejzajímavější je román Čestné slovo mimozemšťana (Parola di alieno). Z povídek je nejvýš ceněna Malá čínská dáma a Příběh pro ztraceného syna (La piccola dama cinese, Storia per un bambino perduto) Získala cenu M. Shelleyové.

Poběhlice! Děvko! Čarodějnice!“ křičí stařec a třese vousem jako Jahve na obrázcích ve Starém zákonu. „Takhle pozdě se chodí domů? A já, jen abych tě dobře vychoval jsem dokonce nechal karet! Čtyři roky už nehraju a ty nemáš uznání a pořád se touláš a vůbec se nestydíš a je ti jedno, co si o tobě Pánbůh a lidé pomyslí!“

Zoufale mu dávám znamení, aby byl zticha, jenže ten když se jednou rozjede, nic ho nezastaví. A tak mi nadává pořád dokola ještě aspoň deset minut, zatím co na prahu naších dveří stojí všecka strnulá dobročinná dáma, kterou jsem před půlhodinou ulovila, a s vytřeštěnýma očima pozoruje to divadlo.

Starý se nakonec uklidní, ale je pozdě, dáma je pryč.

„Hrom do tebe,“ řeknu vztekle, „kdyby sis byl ucpal pusu trochu dřív, teď už nás měla v denním seznamu ta nejsoucitnější a nejdobročinnější dáma z celé Florencie.“

„Dáma? Jaká dáma?“

„Ta, co jsem ji umluvila na náměstí Del Duomo, když šla z kostela, řekla jsem jí, že já a můj starý otec žijeme jen z milosrdenství a že jsem nenašla práci, protože mám chatrné zdraví, a tak dále, obvyklou tirádu. Jenže tys musel přehrát svou scénu zrovna teď, a tak jsi mi ji zaplašil.“

„Vrátí se?“ šeptne bázlivě a popotáhne si vous.

„Máš ji vidět! Jestli se vrátí, tak s policajtem, to ti říkám já. A možná nebude sám.“

„Přišlas tak pozdě, a to jsi našla jenom jednu?“ zeptá se ještě a všecek se schoulí.

„Florencie nepřekypuje dobročinnými dámami,“ odpovím stroze. A honem do práce, trochu uklidit ten hajzl, ve kterém bydlíme, i když vím, že je to zbytečná námaha.

Starý kašle skrčen v koutě a mně se svírá srdce; jak se drbe na prsou, žebra mu vyvstávají jako mříže ptačí klece a mě napadá, že už tu dlouho nebude. Když vypadne z role ‚otce‘, skoro jako by se zmenšil, vypadá jako staré dítě a mně je líto, že jsem mu nedokázala sehnat tabák, o který mě prosil.

„Máš tabák? „ zeptá se, jako by sledoval moje myšlenky.

„Ne.“

Mlčí. A skrčí se na rozviklané židli jako oškubaný holub, ramena sehnutá a sklopenou hlavu.

„Je zima,“ řekne po chvíli.

Ano, je zima, hrom aby do té bídy, vzedme se ve mně vlna vzpoury, ani nevím proti čemu. Nebo vlastně vím, ale bylo by moc složité to vysvětlovat. Teprve listopad, a už taková zima…

Seberu šálu a znovu ven, tam, kde vítr plivá sněhovou krupici do tváří zoufalcům, co vzdorují zimě, a odkud úplně zmizely dobročinné dámy, co teď srkají horký čaj a delikátně chroupají piškoty u hořících krbů. Ale slzy, které si vztekle stírám z tváří, mi žene z očí jenom vítr, žádná lítost.

Přejdu San Fediano a zamířím k centru.

Mohutný palác Strozzi je večer překrásný. Kráčím v jeho stínu, ale nic to nepomůže.

„Hej děvče, koleduješ si o malér?“ osloví mě dobrosrdečně policajt. Jeho zkušené oko zahlédlo, jak se přitáčím k urozenému pánu v teplém plášti.

Vlastně jsem jen tak pro sebe hádala, kolik tepla asi vydá takový kožešinový límec. A na jakou historku by se mohl chytit jeho majitel, aby pustil pár drobných. Ochránce pořádku však zmařil můj nevinný plán hned na začátku.

Už už mizím, když si ten kavalír všimne celé scény a řekne policajtovi: „Slečna jde se mnou, máme tady schůzku.“

Galantně si stáhne rukavici, vezme mou ruku a zdvihne si ji ke rtům. „Jak chladná je ta ručka,“ zanotuje, pak se zarazí a zamumlá: „Ne, Puccini se určitě narodil později.“ Jeho prsty jsou teplé a hebké a já si vzpomenu na toho podvodníka, co mě čeká doma. Přestal hrát, ovšem ne aby mě vychovával, ale protože ztratil cit v prstech a tak ho spoluhráči oškubávali častěji, než bylo zdrávo.

Kdyby měl takovéhle prsty… Nedomyslím; neznámy mě bere pod paží a cítím, že vlna jeho pláště je kouzelně teplá. Míříme k Procaccimu, vitrína tam září jako oáza tepla v mrazu. Vstoupíme.

Vrátný je samozřejmě pohoršen, nakrčí směšný knírek a sjede mě pohledem, jakým se vyhazuje. Pak náhle strne, vida, že tu špinavou holku sem nevysvětlitelně vede někdo, koho zřejmě zná. Ukloní se mu s uctivou otázkou, přeje-li si čaj jako obvykle.

Sedneme si k mramorovému stolku. Kachlová kamna sálají neuvěřitelně příjemným horkem, můj vztek se v něm rozpouští a já jsem úplně zpitomělá, oči navrch hlavy, jako by mi byly dva roky a někdo mi právě dal mou první karamelu.

Teprve teď se podívám na toho, kdo mi otevřel dveře Procacciho salonu, a přijde mi to k smíchu.

„Čemu se usmíváš?“ zeptá se.

„Napadlo mě drzé přirovnání, pane. Procacci, to je jako ráj, a vy jste jako svatý Petr florentský.“

„Nejsem svatý, to opravdu ne. Měl jsem různé přezdívky, ale nikdy svatý. A kromě toho nejsem Florenťan.“ Kavalír mi znovu políbí ruku, asi ho to baví. Jednou jsem viděla herce, který se choval úplně stejně.

Och, já vím, že za všechno se musí platit, a obyčejně prodávám svůj čas, své úsměvy a své historky za mnohem méně. Ale teď se cítím smutná, asi bezdůvodně; až doteď jsem tenhle zázrak nespojovala s obvyklými věcmi.

V každém případě, když si chce zahrát na svůdce, souhlasím. Usměju se na ten mužský div a zatvářím se profesionálně. Většinou to chvíli zabírá a potom pokaždé dokážu skončit komedii ‚dřív, než je pozdě‘, jak říká starý.

Ale zdá se, že pán o tohle nestojí. Pochopil dokonale, a vrtí hlavou.

Hrom aby do toho, dnes mi všechno vychází špatně. Nejdřív dáma, teď tenhle… Jsem snad prašivá? Vždycky to dobře začnu, tak proč se pokaždé něco zvrtne?

Vrhnu lítostivý pohled na kamna a vstávám. Nikdy jsem nebyla v ráji proti vůli svatých, já ne. Ale kavalír mě chytne za cíp šály a přátelsky se usměje.

Tak si klidně znovu sednu. Možná se mi podaří vymámit z něho aspoň hrst tabáku, myslím si a s hořkostí srovnávám mocný hrudník, jaký se dá vytušit pod vlněným kabátem naproti mně, s tím vpadlým hrudníčkem plným zcuchaných šedivých chlupů… A vzpurné myšlenky na chvíli uspané teplem, se znovu probouzejí.

„Upokoj se,“ řekne kavalír, „nechci od tebe nic. Život je těžký pro všechny, i když navenek se to nezdá.“

Tuhle písničku jsem už slyšela. Lepší je být chudý a šťastný než bohatý a nešťastný. Lidé jsou vlastně všichni nešťastní. Jenže bohatí jsou přitom aspoň v teple.

Piji čaj, který nám konečně přinesli, a ochutnávám piškoty ze stříbrné misky uprostřed stolu. A poslouchám, jak vítr zvenčí naráží do skla a jak celá vitrína zvoní. „Jednu věc přece jen chci,“ ozve se pán po chvíli. Čekám, co na mě vytáhne, protože, jak říká starý, pro takové, jako jsem já, je život předem prohraná sázka.

„Chci, abys šla se mnou do mého bytu a abys mi povídala.“

Buď se cítí sám, myslím si, nebo se chce procvičit v našem jazyce. Řekl, že není Florenťan, a skutečně má výslovnost jako cizinec… Ale vím, že jsou to jen mé iluze.

Vyjdeme ven. Něco jsem snědla, teď bych mohla zmizet a vrátit se do svého hnízda. Ale zima mě oslabuje, a tak trpně následuji svatého Petra florentského k jinému druhu ráje.

A jsme u Baglioniho, je to nejdražší florentský hotel. Vrátný se na pána podívá zklamaně, jakoby s hořkou výčitkou. Nejspíš mu nabízel lepší zboží, a vidět ho se mnou pro něj musí být šok.

Zdvihnu nos a narovnám se. Vypnout prsa, děvče, řeknu si. Tvař se, že ti nic nevadí, a vykašli se na vrátného.

Ale byt mě vyvede z míry, koukám kolem s otevřenou pusou.

Hrome, to je nádhera! Je tu tak báječně teplo, až je mi do pláče, tentokrát doopravdy.

Zaraženě stojím uprostřed pokoje, všechny smysly ve střehu. Koberec je tlustý aspoň na dva palce, ve vázách čerstvé květiny, teď, v listopadu! A přes divan je přehozen překrásný hedvábný župan, samá krajka. Je-li tu někde ještě jedna žena, má čest může být zachráněna?

Ba ne. Ten člověk ukáže na župan a na postranní dveře a řekne: „Naštěstí tady nechybí jistý komfort a voda je tu čistší než u nás. Vykoupej se. V koupelně najdeš vonné soli. A než ti objednám vhodné šaty, hoď na sebe tohle.“

‚Tohle‘ je ten hedvábný župan.

K čertů s pýchou! Takovýmhle pokušením jsem nikdy neodolala, snad že jsem jich zažila tak málo. Nestačila jsem se v tom vycvičit. Vstupuji do koupelny; je velká jako celý náš dům.

Voda je teplá a voní, jak do ní sypu soli, asi přeháním, ale nemám zdání, jaká je běžná dávka. Zavírám na klíč a vklouznu do vody, s pocitem, že ráj je konečně na dosah. Přisypávám soli ve stále větších dávkách.

Dřív nebo později se z těch blažených výšin zřítím na zem. A dopad bude tvrdý.

Jsem opět v pokoji, ovinutá županem, hedvábí hladí pokožku, nikdy bych nevěřila, že existuje něco tak příjemného.

Kavalír mě pozoruje se souhlasem v očích a zrcadlo ve zlatém rámu mi ukazuje obraz nějaké cizinky a já si překvapena myslím, že jsem skoro hezká. Je to tak snadné? Stačí koupel, hedvábný župan a spokojený výraz, a člověk zkrásní?

Kavalír mi pokyne do křesla u kamen; zdá se, že pochopil můj hlad po teple.

Vděčně se tam zabořím. Vida, moje vzpoura je opět tatam, mé zbraně otupeny; proti tomuhle druhu lákadel nejsou k ničemu. Jak jednoduše lze člověka zneškodnit myslím si.

On pak řekne: „Protože ještě neexistují turistické příručky, vypravuj mi o svém městě a o svém životě, chtěl bych se toho dovědět co nejvíc.“ Zřejmě je to cestovatel v úplně neznámém místě, ať už turistické příručky znamenají cokoliv.

Můj život není na prodej, myslím si, ale jen malátně, zmožena teplem a hedvábím, a aniž pozoruji, že jsem začala, najednou se slyším, jak mluvím o smrti své matky a o tom, jak mě vyčerpanou sebral stařec. „Já nemám nikoho,“ řekl mi, „ty budeš můj vklad do budoucnosti.“ A vypravuji, jak mě učil všemu, co sám uměl, to jest chytit se všeho, co náhoda přinese, a nepustit to, protože štěstí je vrtkavé a náhody se neopakují; učil mě povídat dojemné hlouposti soucitným dámám; jistým mužům ukázat kousek kotníku výměnou za chléb a za tabák, a někdy i víc než kotník, ale ne moc, protože tohle je zboží, které rychle ztratí na ceně, když se jednou použije. „A naše město,“ říkám kavalírovi, „to je opravdu jedinečné město. Šlechtici a obchodníci, pýcha a kramářství.“ Není snadné to vysvětlit. „Florencie,“ říkám ještě, „je ale i něco jiného. Víš, co se dnes říká o změně hlavního města?“

„O jaké změně?“

„Och, přece král, který si po Turinu vybral za svou rezidenci Florencii, se teď stěhuje do Říma. Kde žiješ, že o tom nevíš?“

„Ach ano, král…“

„Dobrá,“ mluvím dál, „všichni říkají: Turin pláče, že král odjíždí, Řím se směje, že král přijíždí, a Florencie kašle na krále, ať přijíždí nebo odjíždí, protože tady vládne umění.“

On se zasměje a neřekne nic. Cítím v tom porozuměni.

A jako konečně otevřená hráz, jako vodopád mluvím nesouvisle o sobě, o Florencii, o starci. („Teď živím já tebe,“ říkával, „ale nemysli si, že budeš jíst na dluh celý život. Jak ti bude čtrnáct, začneš se ty starat o chleba.“) A ta průtrž mých slov mě udivuje, opravdu, udivuje mě. Přísahám, nikdy v životě jsem toho tolik nenamluvila, kromě tenkrát, když jsem zvrátila vánoční večeři od milosrdných bratří. Starý mi pak vysvětlil, že se nesmí jíst moc najednou, když se předtím dlouho nejedlo nic.

Kavalír pořád mlčí a jeho mlčení je chápavé a vlídně teplé, jako kamna v jeho pokoji. A zdá se, že ho moje povídání skutečně zajímá.

Potom zaklepe pokojská a začne rozkládat po posteli šaty, klobouky, boty, rukavice, kožešinové štuclíky, vypadá to, že nikdy neskončí, a já vyčerpaně sedím a nevím, jsem-li tak prázdná, protože mi voda smyla špínu, která mě chránila, nebo protože slova odplavila obsah mé duše.

Ten člověk mě pobídne, abych si něco vyzkoušela, a pokojská se zeptá: „Mám tu zůstat, abych paní pomohla?“

On nějakým zázrakem vytuší mé rozpaky a propustí ji: „Paní nepotřebuje pomoc.“

Potom listuje nějakou knihou, čte si v ní a pak mi ukazuje, jak se oblékají a zapínají ty tajemné části šatů, jaké jsem nikdy nenosila, a také mi pomáhá, trpělivě a pečlivě jako chůva, bez jediného neuctivého pohybu. Zdá se, že se tím baví, ale jen jako chlapec, který zkoumá mechanickou hračku; nic dvojsmyslného.

Poprvé se mu podívám do očí. Až do této chvíle to byl prostě zákazník, člověk, od kterého je možné něco dostat; ale co dostávám, je tak nečekané, že se mi náhle nějakým tajemným způsobem promění v osobnost. Ano, teď je z něho opravdová osobnost, zrovna jako jsem já nebo stařec.

Stařec…

„Máš tabák?“ zeptám se.

A on, protože teď už o mně ví víc, než vím já sama, Pochopí, že myslím na starého, a tak vyjdeme do ulice a vítr neproniká mými šaty, jsou teplé a přiléhají.

Koupí tabák, chléb a jiné potraviny, a také šaty a dříví, Jeho peněženka je nevyčerpatelná, a on utrácí, jako by peníze neměly žádnou cenu. Potom za námi jde malý zástup poslíčků s plnými náručemi, a když vcházíme do zchátrálých dveří našeho domu, poslíčkové jsou překvapeni a také trochu zaraženi, a sotva dostanou spropitné, rychle prchají.

Starý spí zmodralý zimou a já vedle něho vzrušeně pokládám tabák, pak ho něžně přikryju pláštěm a ještě novou vlněnou dekou, a zapálím v kamnech a do kastrolů dám vařit jídlo, všechno dohromady, a on se probudí vůní toho jídla a kašle a protírá si oči a nic neříká a já si myslím, že chudí nemají vůbec nic, ani slova. Kolikrát jsem se máchala jako pes ve studené vodě potoka a snažila se vzchopit, abych vyjádřila, co cítím?

Ten dobrý muž stojí v koutě a prohlíží si brloh, v němž bydlíme, tváří se záhadně a mlčí. A přece má peníze, šaty i SLOVA, i když je vyslovuje divně.

Ano, tady uvnitř je úplné ticho, ale já pomalu vychutnávám to malé štěstí z dobrých věcí k jídlu a teplo a měkké šaty na těle a nedokážu připustit, že je to jen na chvíli. Jak snadno si člověk zvykne na příjemné věci.

Starý s očima dokořán hmatá po plášti a po balíčku tabáku a kašle a přes vrásčité tváře se mu hrnou slzy a máčejí vous.

„Šaty,“ řeknu mu a ukážu na ně. „Pro tebe.“ On se podívá na toho v koutě; zamžiká, jako by mu právě vniklo světlo do mozku, a řekne: „Je to hodná holka, pane, nemyslete si, že už ji někdo měl. Postaral jsem se, aby zůstala netknutá, věděl jsem, že to jednou někdo bude umět ocenit. Snad jsem ji chránil právě pro vás.“ A usměje se na něj, bezzubě a pateticky, pak ho chytí záchvat kašle a plivá hlen a slzy, zmatený, nechápaje dobře situaci.

A tak to nakonec vypadá, jako bych se byla prodala, och, starče, za paklík tabáku a pár kousků šatstva… Prostřu na stůl ten hadr, co máme místo ubrusu, na něj tři talíře, misku, dvě vidličky a jednu lžíci a ke stolu přitáhnu stoličku a roh postele.

+ + +

Starý jí s jakousi zuřivostí, jako by se bál, že ho čeká ledové probuzení z teplého snu.

Vrátím se zítra,“ řeknu. A vezmu toho člověka za ruku a jdeme ven, k hotelu Baglioni.

Tentokrát se vrátný netváří dotčeně, ale honem se klaní a doprovází mě ke schodům. Hrome, co dokážou šaty!

„Jak se jmenuješ?“ zeptám se kavalíra.

„Jen mi klidně říkej svatý Petr,“ usmívá se, „těší mě, že se někomu mohu zdát svatý.“

„Dobře, svatý Petře. Co teď mám dělat?“ Jsem nervózní. Přísahám, že mám strach; a je mi skoro zima.

„Hezky se vyspat. Po všech dnešních novinkách to potřebuješ,“ řekne svatý Petr a otočí se ke mně zády. „Já jdu ven, musím ještě něco vyřídit. Ty klidně spi.“

A hrome, já opravdu usínám, a tvrdě, potom co jsem napjatě čekala sotva půl vteřiny.

Je ráno a můj ráj nezmizel. Svatý Petr spí na divanu u dveří, blažený jako nemluvně.

Po špičkách vstanu, pustím vodu do vany a celá se ponořím jako včera. Pak se omotám hedvábným županem.

Vracím se zase po špičkách, ale svatý Petr už je vzhůru, ospale se usměje a vztáhne ke mně ruku a všechno proběhne úplně bez problémů a potom ležím s hlavou na jeho rameni a ta poloha mi připadá nejpřirozenější na světě.

Jak jsem se mohla tak snadno vzdát, po všech pevných předsevzetích, která jsem měla? A přece je to tak. A jediná moje útěcha je v tom, že jsem zaplatila svůj dluh.

On se pohne a trochu posune paži, kterou má pode mnou. Jsem v rozpacích, mrazí mě pomyšlení, že teď musím vstát a obléknout se před jeho očima, a nevím, jak to udělat.

Volám na pomoc svou hrdost, vždycky jsem věřila, že nějakou mám, a vstanu, jako bych už byla oblečena, a pomalu kráčím do koupelny, abych smyla každou stopu toho, co se stalo.

Cítím se celá rozbitá, ale přece jsem nevyrostla ve skleníku, hrome! Jsem silná, odolná proti všem útrapám, jistě jsem jich prožila za svůj krátký život víc než svatý Petr; a stejně se cítím pobitá a se záští myslím na starého, proč dovolil, abych takhle zaplatila za paklík tabáku a pár hadýrků, aby mě kavalír odvedl… Odkud? Z jaké existence? A tiše starého odprosím. Svatý Petr ťuká na dveře.

„Potřebuješ něco?“ ptá se omluvným a trochu úzkostným tónem. „Prve jsem nebyl docela probuzený, jinak bych nebyl… Och,“ dodá po chvíli, „ale bylo to docela příjemné, ne? Hm, ne, tohle jsem neměl říkat,“ mumlá, „tím jen zhoršuji situaci, ale takhle přede dveřmi koupelny mě nic vhodného nenapadá.“ Nervózně se zasměje a asi se vzdálí, protože už ho neslyším. A uvědomím si, že jsem v koupelně už hrozně dlouho.

Utřu se, obléknu župan a vyjdu s hlavou vzhůru a snažím se nemyslit na nic jiného než na teplo, na hedvábí na svém těle a na snídani, která jistě přijde. Snad se dá žít i z takových maličkostí.

On stojí příliš zpříma, jako lidé, co jsou v rozpacích, a to mě povzbudí; přece jen máme něco společného, on a já.

Tohle mě leká; místo abych se ze své nové situace jednoduše radovala, pro nic zanic vybuchuji. Stačí, aby svatý Petr řekl půl slova, a já začnu vyhazovat jako kobylka napadená hejnem vos. Jestli se brzy neopanuji, kavalír mě vezme do dvou prstů a hodí mě zpátky do té bahnité strouhy, ze které mě vytáhl. Vím, v čem to vězí; nastřádalo se ve mně příliš mnoho hněvu.

Vyletím při každé zámince a často ani záminku nepotřebuju. A že se bojím, abych tenhle ráj neztratila, výbuchy mě neuvolňují, ale naopak ve mně stupňují napěti a jsem den ode dne nervóznější. A mám ještě další problém a už ho nemohu dlouho tajit.

Uklidni se,“ říká svatý Petr jemně. „Potřebuji, abys byla klidná. Musím ti něco říct.“

A je to tady, myslím si. Konec. Arogantně se zvednu a kráčím do ložnice. „Kam jdeš?“ diví se. „Balit,“ odpovím. Proč? Co jsem ti zase udělal?“

„Neobracej vyložené karty. Jde o to, co jsem udělala já.“

„Ty?“ Pořád se diví.

„Já vím, že jsem pěkná zmije, proto zvedám plachty. To tě snad naučí hledat si napříště společnost ve vyšších kruzích a nesbírat holky na ulici,“ řeknu hořce a odvrátím se, aby neviděl mé slzy. Nato se za mnou ozve divný zvuk, nejdřív dušený, pak nepotlačovaný. Svatý Petr se směje!

S tváří politou slzami strnu na prahu pokoje. Stoupá ve mně nebezpečná, horká vlna vzteku. V té chvíli bych snad byla schopna ho zabít.

A on řekne vesele: „Vážně sis myslila, že se tě chystám vyhodit? Vůbec ne! Chtěl jsem ti říct něco úplně jiného. Jak ti vůbec něco takového mohlo vlézt do hlavy? Budiž, David Copperfield, Malavogliovi a další plačtivé historie… Co tu máte za společnost? A co si vlastně o mně myslíš? Ze bych byl schopen tě zlikvidovat?“

„Neznám ani Davida Copperfielda ani Malavogliovy a nemyslím si nic,“ řeknu já. „Nikdy jsi mě nepožádal, abych myslila.“

Svatý Petr se už nesměje. „Ano,“ řekne smutně. „Musím si zkontrolovat chronologii, asi to bylo napsáno až potom.“

Po čem? ptám se sama sebe, a co bylo napsáno? Horko vzteku mi vysušilo tváře, a když se otočím, není na nich ani stopy po slzách. On už neříká nic, jen ke mně vztáhne ruku dlaní vzhůru, jako při pozdravu. „To gesto původně znamenalo,“ vysvětlil mi kdysi, „že kdo zdraví, neskrývá v ruce zbraň.“

Na oknech se zvenku kupí sníh, je půl páté odpoledne, a dlouhá zimní noc teprve začíná…

„Poslouchej,“ říká svatý Petr, „pokaždé, když se o to pokouším, stane se něco, co mi zabrání… Musím ti něco říct.“

„Já tobě taky,“ rozhodnu se náhle. Ať už to mám za sebou.

„Dobře,“ řekne a galantně se ukloní. „Dámy mají přednost.“

Věci se bohužel nedají změnit, a ať trvá hra sebedéle nakonec přijde čas vyložit karty.

„Čekám dítě,“ řeknu.

On otevře pusu jako ryba, když lapá po udici, a pravděpodobně se tak i cítí. Ztratil řeč.

„Pořád ještě je tu nalezinec,“ těším ho.

„To je špatný vtip,“ řekne a nevím, týká-li se to dítěte, nebo nalezince.

„Není to vtip,“ odpovídám a týká se to obojího. Sníh se měkce tlačí na okna, takovou zimu Florencie už léta nezažila.

„Listopad, prosinec, leden,“ říká zadumaně, „přišla jsi sem v listopadu… Odkdy?“

„Od prosince.“

„Proč jsi mi to neřekla hned?“

„Nebyla jsem si jista, chceš-li to vědět.“

„Proč?“

Protože, protože… protože mě nemá rád a já to vím. Nemá mě rád tím pravým způsobem. Žena tyhle věci pozná, a já teď jsem žena.

Ale jak mu to mám říct? Pořád je vlídný, zahrnuje mě dárky, spí se mnou a starému dává všechno, co potřebuje. Kromě toho trpělivě snáší mé výbuchy. A přece vím… Je to, jako když se mluví s nemluvnětem. Dítě mluví pláčem, rukama, nohama, úsměvem. A dospělý myslí v jiné rovině; že je něžné a roztomilé a stará se, aby mu nic nechybělo.

Ale žádný z obou nerozumí jazyku toho druhého. Dospělý nezná cestu, která vede k srdci nemluvněte, a nemluvně není schopno dosáhnout k mysli dospělého. Jsou zoufale odděleni a chybí jim dopravní prostředek a společná cesta kterou by prošli z opačných konců, aby se uprostřed setkali. Jak bych mu mohla říct, že mě nemá rád?

„Ty mě nemáš rád,“ říkám. A jako bych slyšela starého: „Hnůj se nehází do vzduchu, protože pak zase spadne dolů.“ A tak vtáhnu hlavu mezi ramena a čekám, co na mě spadne.

Svatý Petr je mírně užaslý. „A ty mě máš ráda?“ zeptá se.

V salonu u Baglioniho je slavnost. Teplo, halas, veselí. Jsme do toho vtaženi, ani nevíme jak, a zanedlouho už jsme všichni přátelé, obyvatelé hotelu, důstojníci, dámy a dámičky.

Muži jako elegantní černí ptáci s tenkýma trubkovitýma nožkama, jen žluté zobáky jim chybí, pružní a jakoby křehcí, staví se na špičky, večírek jim vnucuje baletní pohyby.

Vesele a barevně jiskří ženy, rozsévají úsměvy jako speciální dárky a k čertu s trápením, účet se stejně platí vždycky až nakonec.

Já piji příliš mnoho šampaňského, růžové bublinky mě lechtají v nose, sladké, šumivé, pro mě nové; snad proto moc mluvím, ale něco se mi přitom ujasnilo, možná mi alkohol zapálil mozek: Abych se cítila opravdu dobře, musím škrtnout všechnu nespravedlnost, kterou jsem kdy prožila.

„Všichni,“ říkám nahlas, „jsou připraveni měnit budoucnost. Já si naopak budu muset změnit minulost.“

Kolem mne pávice a černé volavky se smějí, je tu povrchní a snadná důvěrnost, která dělá z večírku ostrov, ztracený mezi proudy každodennosti.

„To není možné,“ vystřikují na mne jejich hlasy svou nepochybnou a důraznou pravdu.

„Už si to někdo z vás ověřil?“ Tvrdohlavě stojím na svém.

„Není třeba ověřovat. Je evidentní, že to není možné.“

Svatý Petr vzdychne, i on je přiopilý, a řekne, nevím komu: „Starý Sokrate, od tvých časů se nic nezměnilo, lidé soudí stále stejně. I ty ses hněval na ty, kdo pokládali za správné jen ty věci, o jejichž správnosti byla přesvědčena většina lidí.“

„Záleží-li vám na počtu,“ řeknu já, „tak tedy peklo musí být plné těch, kdo chtějí změnit minulost.“

„Lidstvo je plné jizev,“ mumlá svatý Petr. „Lavellovo pravidlo: Nevyvíjí se harmonicky ten, kdo za sebou vleče traumata dětství. Papiniho závěr: Aby se odstranila agresivita, je nutno vyloučit příčiny, které ji vyvolávají.“

Já neznám Lavella ani Papiniho, ale také jsem plná jizev a chtěla bych je vymazat. A kolem mne se zvedají a klesají vlny konverzace, lidé hovoří a smějí se pod křehkými světly svícnů, s lehkým podrážděním těch, kdo vědí, že slavnost brzy skončí, a váhají mezi přáním být už konečně v posteli a touhou, aby ten ztracený ostrov zůstal navěky mimo proudy a nepodléhal zákonům všedního života.

Pak zvítězí únava a všichni se hrneme k šatně. Ale byl okamžik, kdy jsme si se svatým Petrem byli blízcí a rozuměli jsme si, on pokračoval v myšlence, kterou jsem načala, a já pak jeho pokračování uzavřela.

A možná jsem nic neuzavřela a mluvili jsme každý o něčem jiném a život je jenom zcuchané klubko nití a nikdo z nás je nikdy nerozmotá.

„Který byl Sokrates?“ ptám se, „ten blonďák nebo ten s orlím nosem?“

„Och, Sokrates je můj starý přítel,“ řekne svatý Petr, „ale dnes večer tu nebyl.“ A pak mi dal knihu a řekl, že je od jeho přítele, ale já neumím číst.

+ + +

Letos je kouzelný duben, jasný a plný chvění; nové lístky, tráva, sukně jsou provívány vlídným vánkem, který nepřináší ani prach, ani bouřkové mraky. Florencie je světlá, něžná, suchá a zlatá, má barvu kamene, ozářeného sluncem. Obloha je průzračná, vlahá a lehká jako hedvábná pavučina.

Můj syn je naopak bezbarvá skvrna, která mě tíží a znervózňuje; nechci na něj myslit, dokud nevím, budu-li si ho moci nechat, a přesto se přistihuji, že s ním hovořím, jako by mohl rozumět. „Maličký,“ říkám mu, „maličký, v životě se vždycky najde způsob, jak dopadnout na nohy, stačí se nevzdat a trochu švindlovat. Jak říká starý: Jak prsty hrají, člověk se nají.“ A pak mi to přijde k smíchu, protože mu dávám přesně stejné lekce, jaké jsem dostávala od svého vychovatele. Návod, jak šikovně podvádět. Ostatně jsem neměla jiné vzory.

A duben je pořád jasný a vlídný a závratný, jako by předváděl nejlepší model života, ale příliš náhle končí a je květen a červen a koncem července mě najednou zalije pot, až mě málem oslepí, svatý Petr mě zvedne, když tisknu ruce k břichu snažíc se udržet syna v jediném bezpečném místě, které mu mohu nabídnout.

„Teď pojď se mnou,“ řekne tiše, ale pak zabručí: „Hrome, není tu nemocnice hodná toho jména, Florence Nightingaleová teprve přijde, o antibiotikách nemluvě, stane-li se něco, po celý život si to neodpustím.“ A jeho hlas je tak vážný, že mě vytrhne z kalného zoufalství, nemotorně se opřu o kolena a on mi pomáhá, trpělivě jako vždycky, a mnou projede zážeh bolesti a zaúpím a přimknu se k němu, protože tu není nikdo jiný, a i když mě nemá rád, důvěřuji mu.

Hlavou mi bleskne vzpomínka, takhle jsem si ochočila jedinou kočičku, co jsem kdy měla. V ulici, kde se musela vyhýbat kopancům zprava i zleva, se naučila poznávat mé nohy protože byly jediné, které nekopaly.

„Jsem pro tebe jako kočička,“ zašeptám. A pak už není čas mluvit, ani myslit, protože můj syn se rodí a na mě padá nekonečná, sladká únava, když ho k sobě tisknu, maličkého, neohrabaného, s očima zavřenýma před světem, svou první panenku, svého neopeřeného lapače myší, to přece všichni vědí, že kočičí děti…

„Bůh je mrtev, Marx je mrtev a ani já se necítím moc dobře,“ mumlá svatý Petr a potřásá hlavou.

„Co jsi říkal?“

„Nic, citoval jsem jednoho, jmenuje se Woody Allen…“

„Kdo to je?“

„Zřejmě prorok. Kdo jiný než komik může být prorokem v tomhle nepravděpodobném světě?“

Přestanu ho poslouchat. Dávno je mi jasné, že mluvíme různými jazyky a že neznáme tytéž lidi.

On pak vezme chlapečka a opatrně ho umývá a já si na kratičký okamžik uvědomím, že ho miluji, pro láskyplnost, s níž se chová k mému dítěti.

Když je drobeček umyt a přikryt, svatý Petr jde ke mně s umyvadlem a mořskou houbou, a přes všechnu mou snahu mu v tom zabránit, začne mýt i mě.

Pak usneme, já a maličký, oba vyčerpaní, on námahou narodit se, já námahou žít.

A zatím co se svět kolem nás rozplývá do mlžného snu, slyším jak se svatý Petr směje a hlasem nevěřícím a zároveň šťastným říká: „Kdo by si byl pomyslil, že já zplodím syna ve Florencii devatenáctého století?! Ujistili mě, že to není možné, ale to, co je mezi mužem a ženou, přesahuje zřejmě všechny zákony, včetně zákonů času. Nebo snad v každé minulosti, která je určena k vymazání, existuje semeno naděje pro budoucnost…“

Probudím se úzkostným ruchem v místnosti; dítě dýchá sípavě. Svatý Petr se nad ním sklání. „Je to s ním špatné, řekne. Snažím se vstát. Všechno štěstí zmizelo z tohoto pokoje, vysáto namáhavým dechem maličkého.

+ + +

„Tím se všechno mění,“ mumlá svatý Petr, „teď musím dítě odnést…“ Skloní se ke mně. „Slyšíš mě? Musím jít za lékařem, který dítě vyléčí. Nemohu vzít i tebe, patříš do jiného času a cestou bys zemřela. Mnohokrát jsem se snažil ti to říct, ale nikdy se mi to nepodařilo. A nebudu se moci vrátit, každý z nás může cestovat jenom jednou, chápeš? Přicházíme z velké dálky, abychom změnili minulost; naším snem je smazat nespravedlnost, aby se lidstvo vymanilo z předsudků a svobodně rostlo a jednou se stalo skutečně dospělým… To chceme my, kteří teď kotvíme u poslední pláže spálené kolektivní sebevraždou. Vedou nás k tomu pohnutky, které mají kořeny hluboko v dětství našich dějin, a vede nás bolest nad lidstvem… Myslím, žes to vytušila při jednom večírku, kdy jsme víc pili. Posloucháš mě? Teď už nemám čas, musím odnést dítě tam, kde ho vyléčí.“ Trochu mnou zatřese. „Rozumíš?“ ptá se znovu.

„Odcházíš daleko a bereš s sebou dítě,“ shrnuji a zoufale se snažím nevěřit tomu.

„Ano, je to tak.“

„A už vás neuvidím.“

„Ne. Je mi to líto.“

„A jemu bude dobře?“

„Bude, to ti přísahám při všem, co je mi svaté. Budu se o něho starat a budu ho mít rád, víc než svůj život.“

„Opravdu mu bude dobře?“ ptám se ještě, otupělá a zdrcená.

Tak skončil můj příběh ze vznešené čtvrti Florencie.

Skončil pro nás oba; pro nás, kteří jsme se snažili něco si navzájem sdělit, přesvědčeni, že druhý rozumí, ale šli jsme po dvou souběžných cestách, mezi nimiž byl jen jediný uzoučký a slabý most, unavené dítě s voskovou tvářičkou, které jsme si oba tak prudce zamilovali ve chvíli, kdy se namáhalo dýchat.

Skončilo to tímhle prázdnem, které mám v prsou místo srdce.

A přesto někdy, v jistých florentských jarech, když řeka zpívá a dokonce i kamenní svatí jako by toužili ožít a těšit se ze sladkých, klamavých pokušení života, v těch jarech mě někdy posedne divná myšlenka a já jako bláznivá běžím na nádraží a všem cestujícím vypravuji svůj příběh, protože je-li pravda, že každý z nich, ať už oni jsou kdokoliv, může jednou v životě cestovat, jednoho dne přijde řada i na mého syna a možná si vybere Florencii jako jeho otec.

Starý dohrál svou poslední partii a podle svého zvyku se až do konce snažil podvádět. Neunesl však tíhu sněhu minulé zimy a rozpadl se jako dutý kmen a byl zrovna tak lehký. Kdo ví, kdyby měl prsty méně zničené, možná by byl ještě dokázal obehrát osud.

Bez něho vlastně nemám co dělat. Počítám roční doby a sním o muži a o chlapci, kteří se na mne usmívají a mluví ke mně jako neznámí proroci, a zatím, oblečena v hadrech, sedím u vchodu na nádraží a vypravuji svůj příběh všem přijíždějícím i odjíždějícím. Jestliže mé snění přelstí čas a podaří se mu sledovat, jak roste mé ztracené dítě, které jsem jen jednou jedinkrát držela v náručí, dokáže i můj příběh dojít stejně daleko?

1989

Onoho dne v Arles

Pierfrancesco Prosperi

Pierfrancesco Prosperi (1945, architekt) publikuje od svých patnácti let povídky ve fanzinech, časopisech a antologiích, v posledních letech píše a kreslí seriály SF. Jeho oblíbená témata jsou paralelní světy a automobily Vydal čtyři romány, z nich jeden fantasy-horor (Tunel – Il tunnel). Nejzajímavější jsou Automobilová krize (Autocrisi) a Garibaldi v Gettysburgu (Garibaldi a Gettysburg) s tématem paralelních dějin. Zajímavá je i jeho (nescifistická) esejistika, například Prokletá série (La serie madeletta) o vraždách amerických prezidentů.

Světlo oslepovalo. Obilné pole se pod sluncem zdálo nekonečné, nehybné žluté moře v odpoledním žáru.

Muž přivlekl své náčiní až ke kraji lánu, na pruh tmavé půdy u lesa. Odložil stojan, paletu a schránku s barvami a zahleděl se do oslňující plochy. Vzdychl. Téměř fyzicky cítil tlak slunečních paprsků na okraj svého slaměného klobouku.

Postavil stojan. Dlouho jej posouval, dokud nestál úplně rovně. Připevnil na něj napnuté plátno a dal se do přípravy barev. Toho dne se mu do malování moc nechtělo a kromě toho bylo příliš horko. Ale umínil si, že se aspoň pokusí.

Na konci tmavé pěšiny se zhmotnil člověk. Blížil se k malíři po špičkách, jako by se bál zanechat na pěšině své stopy. Byl to asi čtyřicetiletý muž, měl příjemnou, trochu dychtivou tvář, na sobě šedý oblek, proužkovanou košili a kravatu v barvě slézu. V jeho oblečení bylo něco nepatřičného, nehodil se do tohoto místa.

Nebo do tohoto času.

Muž došel k malíři. Zastavil se trochu stranou, aby mu sice viděl do tváře, ale aby mu nepřekážel v rozhledu. Měl lesklé oči s rozšířenou zornicí, jako by měl horečku.

Malíř dál nanášel barvy na paletu. V horku se rychle roztěkaly a vpíjely se jedna do druhé. Muž to pozoroval, uctivě a téměř nevěřícně, a snažil se přitáhnout malířův pohled.

„Pane van Goghu.“

Malíř ponořil štětec do žluti a dotkl se plátna, dosud neposkvrněného. Dlouhá řídké slza stekla dolů.

„Vy jste Vincent van Gogh, o tom se nedá pochybovat. Dovolte, abych se vám představil. Jmenuji se Andrew Holt.“

Malíř setřel s plátna žlutý cákanec. Nemožné vedro, mumlal na půl úst. Namíchal hustší žluť.

Šedě oděný muž mluvil dál: „Jsem Angličan, doktor medicíny. Provozoval jsem lékařskou praxi, dokud jsem si neuvědomil, že z ní nikdy nezbohatnu. Teď se už asi deset let věnuji zprostředkovatelské službě. Mám dost dobře prosperující firmu, kupuji a prodávám. Cokoliv.“

Malíř se znovu dotkl barvou plátna. Teď to bylo lepší. Začal ťukat do plátna krátkými nervózními tahy.

„Nebudu vás dlouho zdržovat,“ řekl muž spěšně. „Je mi jasné, že to, co děláte, je velmi důležité.“

Malíř si stáhl klobouk víc do čela. Obličej se mu začal perlit potem. Dotyky štětce se změnily v malé obloučky, jakoby vlnky.

Muž neodolal. Natáhl krk, aby zahlédl plátno. Oči se mu ještě víc rozšířily.

„Úžasné,“ zašeptal. „Neuvěřitelné! Moci vidět van Gogha při práci, být přítomen zrodu veledíla…“

Malíř odložil štětec. Sundal si slamák a setřel pot z čela a z šíje.

Muže v šedém to polekalo.

„Promiňte. Promiňte, pane van Goghu. Chápu, že vás to ruší, když se někdo dívá, jak malujete. Poslyšte, hned vám povím, proč jsem vás přišel obtěžovat. Možná si pomyslíte, že jsem blázen, pravděpodobně mi neuvěříte, ale stejně vám to musím říct. Víte, já pocházím z budoucnosti. Z daleké budoucnosti, pro vás z daleké, sto let… Sto let a nějaký rok k tomu, mám-li být přesný.“

Malíř si nasadil klobouk a znovu se chopil štětce.

Muž rychle pokračoval: „Jsem jeden z prvních cestovatelů v čase. Jsem velmi bohatý, pane van Goghu… A z velké části je to vaše zásluha.“

Malíř opět poťukával plátno žlutými vlnkovitými tahy.

„V roce 1990… to je pro vás za víc než sto let… jeden váš obraz, jeden z portrétů, který jste namaloval…, totiž namalujete… pro svého lékaře, doktora Gacheta, byl prodán… totiž bude prodán v dražbě za dvaaosmdesát milionů dolarů. Dvaaosmdesát milionů! Chápete, pane van Goghu? To je nejvyšší cena, která byla kdy zaplacena za obraz. Nejvyšší v celé historii!“

Malíř se poškrábal na nose a znovu se dal do malování.

„A nebyl jen jeden. Za vaše obrazy se platí sumy, ze kterých se točí hlava. Vaše Kosatce byly tři roky předtím prodány za padesát milionů dolarů. A Slunečnice za pětatřicet. Nedělá to na vás žádný dojem, pane van Goghu? Nezaráží vás, když se dovídáte, že to obrovské bohatství vzniklo u vás, že se vytvořilo vašima rukama? Jaký nesmírný majetek, jaké jmění jste dal dohromady jen za deset let práce… vy, který jste za svůj život dokázal prodat jeden, jenom jeden obraz z téměř osmi set, které jste namaloval, a to ještě za pouhých čtyři sta franků?“

Malíř teď pracoval zaujatě, kvapně přenášel na plátno svůj osobní pocit z pšeničného pole.

Muž naléhal, napomádované vlasy mu máčel pot a stékal za límeček proužkované košile.

„To je hluboká nespravedlnost, historická ostuda, že jste zemřel v bídě, přestože jste namaloval všechna ta veledíla. A proto jsem za vámi přišel. Jak už jsem řekl, za velkou část svého bohatství vděčím vám. Díky složité překupnické hře, kterou vám nebudu popisovat, skončila v mé kapse značná část milionů z prodeje portrétu doktora Gacheta. A já jsem se rozhodl nabídnout vám částečné odškodnění za tu donebevolající nespravedlnost, které se na vás dopustily dějiny. Přinesl jsem vám, co vám patří. Vaše autorská práva, pane van Goghu!“

Malíř zůstal netečný. Studoval světlo zachycené na obrazu a srovnával je se světlem, které bilo do obilí. Díval se hned na obraz hned na pole a potřásal hlavou.

„Přinesl jsem vám obnos, který vám pomůže, abyste daleko lépe prožil léta, jež máte před sebou, pane van Goghu. A možná vás i odvrátí od… Och, víc nemohu prozradit, měl bych z toho nepříjemnosti. Zkrátka, v dnešní měně to dělá přes čtyři sta tisíc franků. Tisíckrát víc, než jste dostal za ten jediný obraz. Zdá se vám to mnoho? Je to málo, velmi málo ve srovnání s tím, co jste dal vydělat obchodníkům s obrazy v posledním století.“

Malíř pohlédl návštěvníkovi přímo do očí. Ale díval se jako by ho neviděl, jako by jím jeho pohled pronikal, pak se znovu soustředil na obraz.

„Možná se ptáte, proč to dělám, pane van Goghu, protože jsem mecenáš? Pro nejasný pocit viny? Protože chci být spravedlivý? Ano, pro to všechno, ale jen zčásti. Mám i svůj sobecký důvod, Říká se, že v našem světě nikdo nedává nic zadarmo, znáte to rčení? A tak i já od vás něco chci, pane van Goghu. Chci něco z toho, co umíte nejlépe. Já… přišel jsem si objednat obraz.“

Malíř už zase maloval, stále rychleji. Doslova tloukl do plátna prudkými tahy, skoro se zdálo, že na ně tou agresivní žlutí útočí. Ale co chvíli potřásal hlavou.

„Chci, abyste jeden obraz namaloval pro mne, pane van Goghu. Jenom pro mne. Chci od vás svůj portrét.“

Malíř se stále prudčeji, stále útočněji vrhal na obraz. Maloval v přískocích, v záškubech, přestával jen na okamžik, aby namočil štětec do barvy.

Muž, který se představil jako Andrew Holt, mluvil stále chvatněji a stále víc se potil, téměř jako by zrychlená řeč urychlovala i vylučování potu.

„Pro vás by to znamenalo pouze jeden obraz navíc k těm osmi stům. Pro mne by to však bylo něco nedocenitelného. Byl bych jediný člověk narozený ve dvacátém století, který by měl portrét malovaný van Goghem! Obraz, jehož cenu vůbec nelze určit… A i když mi opatrnost radí, abych ho nikomu neukazoval…, i když bych se jím mohl těšit jen já sám, nanejvýš bych se odvážil ukázat ho nepatrnému vybranému kroužku svých přátel… přesto bych byl nejšťastnějším sběratelem na celé Zemi. Vy tomu rozumíte, viďte, pane van Goghu? Vy, který jste poznal tolik sběratelů a obchodníků s uměním… Takže, co tomu říkáte? Je to spravedlivá cena, co vám nabízím?“

Malíř náhle prudce zavrtěl hlavou. Rozhněvaně zabodl pohled do obrazu. Pak vzal štětec a ostrým křivým tahem celé plátno přeškrtl. Odložil štětec, strhl plátno se stojanu a mrštil jím do obilí. Nezapadlo mezi klasy, jen je ohnulo a s mírným pohupováním na nich zůstalo ležet. Bylo to, jako by rozhořčený autor chtěl své dílo přinutit, aby se samo porovnalo se skutečností.

Muž jménem Holt o dva kroky ustoupil. Tvář mu zbělela a třásl se jako list, jako by malíř byl obrátil svůj hněv proti němu, a ne proti obrazu. Promluvil nejistým, stísněným hlasem.

„Prosím vás, pane van Goghu, tohle nedělejte. Ani v nejmenším jsem vás nechtěl urazit, ujišťuji vás, že ne. Slyšíte mě? Řekněte něco, pane van Goghu.“

Jako by si muž teprve teď všiml, že malíř dosud nepronesl ani slovo. Znovu přistoupil blíž a s chvěním ho pozoroval, jak nervózními, téměř zmatenými pohyby ukládá barvy do schránky.

„Pane van Goghu, prosím vás! Můžete mi aspoň odpovědět? Řekněte mi, prosím vás, čím jsem vás urazil. Promluvte. O nic jiného teď nežádám, jen abyste promluvil.“

Malíř se však zabýval skládáním stojanu a něco si přitom pro sebe mumlal.

Když viděl, že se chystá k odchodu, zoufalý Holt se odvážil udělat něco, co by si jinak nebyl dovolil. Sevřel van Goghovu paži, aby ho donutil obrátit se a podívat se na něho, reagovat nějak na jeho přítomnost.

Zůstal jako solný sloup, napůl omráčen. Jeho ruka prošla bez odporu malířovou paží a sevřela se mimo rukáv z modré bavlněné látky, v prázdném prostoru. Zvedl k očím svou sevřenou pěst a dlouho se na ni díval. Pak ji vztáhl k malířovým prsům a ruka prošla na druhou stranu, jako by malířovo tělo nebylo nic víc než řídká mlha.

„NE!“ vykřikl Holt sevřenými ústy. Oči však měl dokořán, vyvalené na malíře. „NE!“

Tupě ho sledoval, jak sbírá své nářadí a teprve po dlouhé chvíli znovu promluvil.

„Vy mě NESLYŠÍTE, pane van Goghu! Vy jste neslyšel ANI JEDNO SLOVO z toho, co jsem vám říkal! Teď chápu… Teď je to jasné! Já vás vidím… slyším váš dech i každé vaše zakašlání… Mohu pozorovat každou vrásku na vaší tváři… Ale VY MĚ NEVIDÍTE, VY MĚ NESLYŠÍTE! Jako bych neexistoval! Je to tak, pane van Goghu?“ Přistoupil těsně k malíři, ústa na pět centimetrů od jeho obličeje, a řval na něj jako pominutý:

„JE TO PRAVDA, ŽE MĚ NESLYŠÍTE?“ Van Gogh pokrčil rameny, sebral plátno, stojan, schránku. Muž jménem Holt byl jako v hysterickém záchvatu, neovládal se, stále víc se třásl.

„TEĎ CHÁPU! Teď vím, co myslilo to zvíře Hogson, když vykládal o nemožnosti zásahu do minulého času! Tímhle je tedy zajištěna neměnitelnost minulosti! Ne ukázněností cestovatelů, ale… Absolutní NEMOŽNOSTÍ DO NÍ PRONIKNOUT! Není možné měnit minulost, protože není možné skutečně se do minulosti dostat! Můžeme ji pouze vidět, slyšet, jako bychom vstoupili do filmu! Jenže iluze je tak dokonalá… Bože, člověk by skoro uvěřil, že skutečně…“

Van Gogh se otočil zády k Holtovi a vydal se tmavou pěšinou podél lesa, přes rameno a v rukou své nářadí. Muž za ním popobíhal, mával rukama a křičel:

„Opravdu mě nemůžete slyšet? Ještě něco vám musím říct! POSLOUCHEJTE MĚ, PANE VAN GOGHU! Vím, co se vám stane za rok… Za pár měsíců si uřežete ucho a dáte ho jedné prostitutce z Arles, aby ho odevzdala vašemu příteli Gauginovi… Pak se přestěhujete do Auver-sur-Oise a namalujete dva portréty doktoru Gachetovi… Tam si prostřelíte hlavu pistolí 27. července! NEDĚLEJTE TO, PANE VAN GOGHU! Slyšíte mě? Můžete dát světu ještě stovky veleděl! NEZABÍJEJTE SE! Doufám, že můj hlas k vám nějak dojde… Poslouchejte mě! POSLOUCHEJTE MĚ!“

Van Gogh se neotočil. Střechy domů v Arles už byly nedaleko, chvěly se v odpoledním slunci. Hlas za jeho zády pohasínal. Malíř měl na sebe zlost, že nedokázal dodržet, co si předsevzal; zlobil se i na barvy a na plátno, toho odpoledne jako by se mu vzepřely, místo aby se jako jindy podrobily jeho vůli. To je tím horkem, pomyslil si. Příliš horko je dnes.

Ale bylo tu ještě něco jiného, co mu bránilo v soustředění, co mu překáželo v práci. Další disonance v tomhle světě, který je mu den ode dne nepřátelštější a cizejší. Zdálo se mu, tam u lesa, že se na pozadí obilného pole pohybují stíny. Ze by mi už přestávaly sloužit oči? řekl si. V šestatřiceti letech! A zdálo se mu, že slyší… ne skutečný hlas, ale něco velmi podobného hlasu, i když nejasného, nesrozumitelného… jako bzučení včel, nepřetržité kmitání, jakési vibrace, něco, co měl UVNITŘ UCHA, intenzivní nepříjemný pocit… Už se mu to přihodilo víckrát. Slyšel uvnitř ucha zvuky a chvění a bylo to tak silné, že by si byl nejraději ucho utrhl. Jeden lékař, na jehož jméno si teď nevzpomínal, mu vysvětloval, že by ta obtíž mohla být projevem choroby, takové bizarní jméno jí dal… labyrintida… Ale co nakonec mohou pochopit lékaři? To nešťastné ucho.

1991

V noci podél kanálů

Renato Pestriniero

Renato Pestriniero (1933, donedávna obchodní zástupce švýcarské firmy, později redaktor) publikuje od roku 1958, zprvu pod pseudonymem Pi Erre, a je nazýván autorem první hodiny italské sci-fi. Podle jedné z jeho prvních povídek natočil Mario Bava film Horor v kosmu (Terrore nello spazio). Vydal na sto próz, z toho pět románů, nejvýš je ceněn román Hnízdo mimo stín (Il nido al di l? dell‘ ombra). Mnoho jeho příběhů je situováno do Benátek, kde dlouho žil. Sbírka tajemných povídek z Benátek se jmenuje Sedm událostí v Benátkách (Sette accadimenti in Venezia). Pestriniero také maluje; mnoho jeho obrazů bylo publikováno jako ilustrace vědeckofantastických děl. Pro mládež vydal knihu Hlas z budoucnosti (Una voce dell futuro), což je zajímavá kombinace vědeckých poznatků a sf.

Jmenuje se Giovanni Corsini, ale všichni mu říkají Eugenio. Nevím proč.

Teď je to vyschlý stařec, tvář má zbrázděnou hlubokými vráskami a dlouhé šedivé vlasy prořídlé. Nosí pořád stejné šaty, kouřové sako a hnědé proužkované kalhoty, jeho košile je zažloutlá a kravata neurčité barvy se leskne potem. Velké žluté boty silně vrzají.

Nikdo ho nezná jinak oblečeného. Jen když je v létě příliš horko, přehodí si sako přes ruku. Kravatu nesundá nikdy.

Bydlí v útulku pro tuláky, ale moc času tam netráví. Ani v noci. Pozdě večer vychází do ztichlého města a hodiny a hodiny se toulá temnými uličkami. Těm osvětleným se vyhýbá, protože tam i v noci lze potkat chodce. Chce být sám, nerušen postávat u kanálů, jejichž hladina se zdvihá a klesá, jak v nich mořský příliv a odliv mohutným dechem měří čas.

Je to romantické bloudění. V noci se v odlehlých poetických místech setkává s překrásnou paní, svou ženou. Procházejí se a potichu si povídají, dívají se spolu na staré paláce a na vodu a jsou šťastni. O těch schůzkách ví celé město, každý už někdy viděl Eugenia, jak sedí na schodech nebo se opírá o sloup, a slyšel ho, jak mluví k té krásné ženě. Ženu však nikdy nikdo neviděl. Jen Eugenio ji vidí a v noci s ní rozmlouvá.

Ve dne zpívá. Obchází kavárny a bary se svazkem not přiloženým k levému uchu a s hlavou lehce skloněnou, jako by ho noty měly oddělovat od cizích zvuků a blízkost hudby v nich ukrytá inspirovat k novým písním.

Své příběhy však nezpívá jen lidem v barech a kavárnách, i chodcům na ulicích zpívá, a kdo ho zná, děkuje úsměvem. A kdo ho nezná, je chvíli v rozpacích, ale i on se pak usměje.

Eugenio v písních vypravuje o svém městě na laguně, o staletých palácích, které se stále stejně pyšně zhlížejí v kanálech, o mlčení času. A o své ženě. Stal se součástí města a všichni ho přijímají jako samozřejmost. Jako člověka bez minulosti a bez budoucnosti, jako ubohého sympatického podivína.

Ale já znám Giovanniho Corsiniho ještě z dob, kdy to byl normální chlapec s hlavou plnou ideálů. Bydlili jsme blízko sebe a oba jsme často trávili večery v kavárně U pramice. Do noci jsme diskutovávali o všem možném a občas jsme se přeli, protože on ve všem viděl nějakou dobrou stránku, zatím co já jsem ho upozorňoval na nepříjemný rub věcí; ovšem bez úspěchu.

Pak se stalo něco, co úplně změnilo jeho život. Sběhlo se to během necelého roku, od jara do zimy, a dodnes si nejsem jist, zda to způsobila spíš jeho povaha, nebo atmosféra města.

Seděli jsme, Giovanni a já, u kávy na Carbonském nábřeží a pozorovali jsme pestrý dav, který se v pravidelných dávkách rojil z parníčků a rychle se rozptyloval do labyrintu ulic…

„Hm,“ odpověděl jsem na jeho poznámku, „to je běžné, že vytočíš číslo a ozve se někdo jiný, ne ten, koho voláš.“

„Ale ne, tak to nebylo! Mluvil jsem s bankou. Žena začala mluvit uprostřed našeho hovoru. Nechápu, jak je to možné.“

„Její linka se napojila na vaši. To se stává.“ Z parníčků vystupovala skupina turistů s mladou průvodkyní. Se zájmem jsem si ji prohlížel a jen napůl jsem vnímal, že vedle mne někdo mluví. Pak mi něčí ruka sevřela paži. Byl to Nanni, pořád ještě vykládal o té telefonní záležitosti.

„… protože takové napojení na linku se nemůže uskutečnit, když…“

„Nech toho, Nanni,“ přetrhl jsem mu větu. „Podívej se tamhle.“

Zmlkl a zadíval se na průvodkyni. „Úžasné,“ řekl. „Jakou harmonii může vytvořit pohyb lidského těla.“ Vzdychl jsem. Nanni už byl takový.

Když se dívka se svou skupinou ztratila v davu, začal znovu. On zkrátka někomu telefonoval a do hovoru se vpletl ženský hlas a řekl haló, kdo volá. To je vše. Ale Nannimu se to nezdálo a chtěl tomu přijít na kloub. Pro něho byla každá maličkost zajímavá a hodná studia. V každé obyčejné věci nebo události je stopa krásy, říkával, jen se ji musí umět objevit.

Pak řekl, že ten hlas potvrdil číslo. Na můj netečný pohled vybuchl: „Nechápeš, že 7644 822 je číslo banky? Dvě stanice přece nemohou mít stejné číslo!“

To byla pravda. „Ptal ses na informacích?“

„Jistě. Řekli mi, že číslo 7644 822 je jen jedno a má je banka.“

Turisté mě začali zajímat trochu méně.

Nanni pokračoval: „Zavolal jsem znovu a ozvali se oba, banka a ta dívka. Tak jsem se rozhodl tu věc prozkoumat, protože já už jsem takový. Ty to víš, ne?“

Věděl jsem to.

„Řekl jsem známému v bance, aby položil sluchátko, a pak jsem hovořil s tou dívkou.“

„Co když to byla stařenka?“

„Stařenka? A proč?“

„Nevím. Ty máš snad videotelefon?“

„Ta dívka nemá starý hlas. Je velmi příjemná a asi i moc hezká. Což není důležité, ale až ji uvidím, povím ti, jaká je.“

Trhl jsem sebou. „Ty se s ní sejdeš? S tou z telefonu?“

„Ovšem. I ji zajímá, co se děje s telefonem. Říká, že se to musí vysvětlit.“

„Nebo hledá nějakého troubu,“ řekl jsem si pro sebe.

„Co říkáš?“

„Nic, nic. Jak to bylo dál?“

„Dál nic nebylo. Zítra se sejdeme přesně v devět večer pod hodinami v Rialtu.“

„Tak hodně štěstí, Nanni. Dej mi pak vědět, jak jste tu záhadu rozluštili.“

Dva dny nato mě volal, že se mnou nutně musí mluvit a ve čtvrt na osm jsme se sešli pod orlojem na náměstí Svatého Marka. Snažil se tvářit bezstarostně, ale něco ho skličovalo; nikdy dříve jsem ho neviděl tak nervózního.

„Pojď,“ navrhl jsem, „dáme si někde na nábřeží aperitiv, teď tam bude klid.“

Souhlasil, ale neměl se k řeči. Teprve když dopil, odhodlal se promluvit. „Přišla,“ řekl. „Ale neviděli jsme se.“

„Spletl sis hodinu?“

Zavrtěl hlavou. Upřeně se díval do sklenice. „Oba jsme přišli v devět, ale neviděli jsme se. Chápeš?“

Nechápal jsem. „Každý jste stáli na jiném rohu a nenašli jste se?“

„Ale my jsme spolu mluvili!“

Málem jsem převrhl stolek. Giovanni pokračoval: „Přišel jsem přesně v devět a čekal jsem pod hodinami. Šel kolem Luciano a že co tu stojím a abych šel s ním. Omluvil jsem se, že čekám na dívku. Sotva byl z dohledu, ozval se odněkud zblízka hlas, který překvapením skoro koktal: Giovanni? To jsi ty, Giovanni? Otáčím se, rozhlížím se, jdu se podívat za roh, ale nikde nestojí žádná dívka. Co jsem měl dělat? Odpovědět? Mluvit jen tak, na ulici? K nikomu? Zapálil jsem si, zakryl ústa dlaní a ptám se, jestli tu někdo něco říkal. A těsně u mne byl zase ten hlas: To jsem já, Giovanni. Telefonovali jsme si. Ale kde jsi? Nevidím tě. Zrovna tak to řekla.“

Myslil jsem, že jde o nějaký jeho šprým, ale bledá a napjatá Nanniho tvář potvrzovala, že nežertuje.

Znovu se dal do řeči: „Zkrátka, byla tam, jen jsem ji z nějakého záhadného důvodu neviděl. A ona neviděla mne. Něco mě napadlo a navrhl jsem jí, že se sejdeme za hodinu na klidnějším místě.“ Chvíli mlčel, pak vzdychl. „Sešli jsme se znovu, na Novém nábřeží. Nikdo tam nebyl, jen my. Mluvili jsme potichu, skoro jsme šeptali, její hlas byl blízko.“ Smutně se usmál. „Bylo to hezké a také laguna byla hezká, se všemi těmi světly…“

„Počkej,“ přerušil jsem ho. „Lagunu mi nemusíš popisovat. Ale jak to, že jste se neviděli?“

Rozpřáhl paže. „Co já vím! Leda to, že nemám daleko k zbláznění. Nebo už jsem se zbláznil. Mluvit s někým, kdo stojí přede mnou, a nevidět ho… To přece není možné! Nejsem slepý! Teď, když ti to říkám, už je to úplně absurdní!“ Jeho hlas nebezpečně stoupal.

„Klid, klid, Nanni,“ konejšil jsem ho. „Jsi naprosto zdráv. Uvidíš, že v klidu se všechno vysvětlí.“

Byl zoufalý.

„Jen vyprávěj dál,“ povzbudil jsem ho.

Zapálil si druhou cigaretu. „Povídali jsme si několik hodin. O tolika věcech! A byl to rozhovor tak normální, že jsem musel dávat pozor na kolemjdoucí. Chápeš, co myslím? Já jsem tu dívku v jistém smyslu viděl, vnímal jsem její přítomnost. Ale to je absurdní. Absurdní! Žijeme v témž městě, vidíme tytéž věci, lagunu a tak… Ale je mezi námi nějaká zeď. Nechápu to. Musím zajít k lékaři.“

„Lékaře nech být. Ještě se sejdete?“

Podíval se na hodinky. „Za chvíli.“

Rozhodl jsem se: „Jdu s tebou. Jen se na ni podívám. Samozřejmě ani neotevřu pusu. Ona by mě neměla zpozorovat, ne? Okamžitě zmizím a zavoláme si. Chceš?“ Při té řeči jsem znovu silně pocítil absurditu celé situace.

Zídka na Novém nábřeží, devět hodin. Nanni byl teď klidnější než já. Nevěděl jsem, co si mám myslit. Čekání na hlas z nicoty ve mně vyvolávalo pocit, že mi někdo pouští z kohoutku na záda ledovou vodu.

Náhle Nanni promluvil.

„Ano, to jsem já,“ řekl. „Čao.“

Civěl jsem na něho a opět jsem začínal mít dojem, že to všechno je žert. Nanni znovu něco říkal, zřejmě odpovídal dívce. Všiml si mých vykulených očí a pohybem naznačil otázku, zda její hlas slyším. Zavrtěl jsem hlavou. Nic jsem neslyšel. To ho znejistělo, tak jsem naznačil, že zatelefonuji a šel jsem.

Skoro hodinu jsem pak zůstal v šeru za rohem a pozoroval Nanniho, jak se s koleny opřenými o zídku dívá na lagunu, občas otáčí tvář doprava a pohybuje rty.

Té noci jsem nespal.

Nazítří jsme se opět sešli. Giovanni se zdál vyrovnaný téměř veselý.

„Je mi líto, že sem ji včera neviděl,“ řekl jsem. „Jak to dopadlo?“

„Je to úžasné děvče. Nikdy jsem neslyšel žádnou dívku takhle mluvit. Inteligentní a zároveň prostá… a…“

Pozorně jsem ho sledoval. Při řeči se díval přímo před sebe, do neurčitá, jakoby do snu, a usmíval se.

„Poslyš,“ řekl jsem. „Ona… co ona si o tom myslí?“

„Dlouho jsme to rozebírali. I ona pochybovala o svém duševním zdraví. Chce se dopátrat podstaty problému a začala náš případ studovat. Říká, že jsme asi každý v jiné dimenzi. Ale já na to nejsem zvědavý. Poradil jsem jí, ať to nechá plavat.“

Nepoznával jsem svého Nanniho, takový přístup k věci se k němu vůbec nehodil. Řekl jsem mu to.

„To je tak,“ odpověděl. „Když o tom budu přemýšlet, zblázním se. A kromě toho… Zkazil bych naše schůzky, vzal bych jim tu příchuť neskutečnosti, tu magickou, pohádkovou atmosféru. A to bych nechtěl.“

Začínal jsem chápat. Aspoň jsem se domníval, že do případu začínám vidět. Ale chtěl jsem si to ověřit. „Dobrá, nechme toho,“ řekl jsem. „Teď mi pověz, jaká ta dívka je.“

„Úžasná!“ Nanni stále pozoroval neurčitý bod. „Ideální děvče, o jakém každý sní, ale které nikdo nenachází, protože takové děvče je abstrakce. Typ. Souhrn mnoha děvčat. Ona… například vlasy. Viděl jsem ji sice jen za šera, ale její vlasy…“ Uvědomil si, co říká, a nervózně se zasmál. „Samozřejmě si to jen představuji.“

Má setkání s Nannim řídla. Často jsem ho volal, ale nikdy se neozval. Někdy jsem ho však potkal na ulici, a to mě pak zasypával nadšenými slovy. Oči se mu leskly a zdál se úplně pohlcen svým zvláštním světem. Vysněným? Nevím. Jeho štěstí bylo dokonalé. Takové, jakého žádný normální člověk nemůže dosáhnout. Tím nemyslím, že prožíval blaženost bláznů. Spíš to bylo intelektuální a citové naplnění, jaké je dáno prožít umělci tváří v tvář přírodě nebo matematikovi při pochopení harmonie vesmíru. V každém případě bylo jasné, že Nanni získal něco nesmírně cenného.

Jednou se mi snažil sdělit, co prožívá. „Myslím, že opravdová, plná láskaje abstrakce. Musel bys milovat úplně celou bytost, i každou její myšlenku. Ale to, čím jsou ženy a muži přirozeně navzájem přitahováni, tuto komplexnost naopak ničí.“

Snad si všiml mého zmatku. Vysvětloval: „Tím chci říct, že láska, ta skutečná, musí být i estetická, vždycky, za všech okolností, ale my nikdy nemůžeme… Už se ti stalo, že jsi objímal dívku, když… co já vím? Když tě bolelo za krkem nebo když ty nebo ona jste měli chřipku? Pozastavil ses někdy nad problémy, které přináší naše tělesnost? To je to, co myslím. Tělesnost porušuje naše vztahy. Jsme hmotní, příliš složití…“

Moc se snažil, abych porozuměl. Jeho teorie na mne silně zapůsobila. A nejen svou absurdností, ale také jistou mírou logiky.

„Nezdá se ti, že trochu přeháníš,“ zeptal jsem se. „I ty přece patříš k lidskému rodu. Co hledáš, mohl bys najít leda v bytosti, která není…“

S úsměvem mě přerušil: „Myslím, že jsem to našel. Já teď miluji plně, tak jak dosud nikdo milovat nemohl. Naše setkávání, náš vztah, to je stálé proudění myšlenek od jednoho ke druhému, nic tělesného nás neovlivňuje a tím odpadá celá záporná stránka lidských vztahů.“

Koncem léta se něco začalo měnit. Nanni mi sdělil, že předchozího večera se mu v jedné chvíli zdálo, že dívku vidí.

„Ale tys ji přece vídal hned od začátku,“ namítl jsem se špetkou škodolibosti.

„To byla jen iluze. Teď ji opravdu vidím, chápeš? Sice nejasně, ale vidím ji. A ona vidí mne.“

„Takže ji uvidím i já,“ poznamenal jsem rozmarně abych trochu zlehčil situaci, avšak Nanni naopak ještě víc zvážněl.

„Ne, raději ne,“ řekl. A řekl to tak, že tím uzavřel rozhovor.

Mnohokrát jsem se snažil vypátrat Nanniho při jeho nočních schůzkách, ale nepodařilo se mi to. Scházeli se na nejosamělejších, nejneuvěřitelnějších místech. A doma jsem ho nezastihl nikdy. Zavolal jsem ho do zaměstnání, ale řekli mi, že už u nich nepracuje. A že si dal odpojit domácí telefon.

Na několik měsíců mi beze stopy zmizel.

Pak jsem ho jednou večer konečně uviděl. Díval se do vitríny snackbaru. Byl velmi sešlý.

Lekl se mého hlasu, tak hluboko byl ponořen do myšlenek. Napadlo mě zeptat se na dívku, ale něco mě zadrželo.

„Jdeš na večeři?“ zeptal jsem se. „Šel bych s tebou.“

„N… ne, už jsem jedl. Jen se dívám.“

Nepřesvědčil mě. Dlouho jsem musel naléhat, ale nakonec jsem si ho přivedl domů. Nejedl už hezky dlouho. Bylo mi ho líto a byl bych mu rád pomohl, ale jak? Byl uzamčen jako trezor.

Po vydatném jídle a po třetí sklence však začal roztávat.

„Dovím se konečně, co vyvádíš?“ zeptal jsem se. „Všechno se obrátilo proti mně. Jsem na kusy. Prakticky zničen.“

„Ještě se scházíte?“

„Je v mém bytě.“

Naštěstí jsem v tom okamžiku nepil, jinak bych se byl jistě začal dusit. „Cože?“

„Slyšel jsi dobře. Je u mne. Už asi měsíc.“

„Ale… jak jsi mohl… zkrátka odkud to děvče vlastně přišlo?“

„Och, neptej se, prosím tě.“

„Dobrá, nemluvme o tom.“

„Promiň. Jsi můj přítel… Víš, před časem jsem ji začal vidět.“

„To jsi mi už tehdy řekl.“

Kývl. „Pak jednou… Zachvátila mě tak silná touha ji zhmotnit, že se to nedá vypovědět. A to byla chyba. Náhle… Náhle jsem ji držel v náručí. Chápeš? Nějak jsme rozbili tu zeď mezi námi a poprvé jsme i jeden pro druhého byli konkrétní, hmotní, oba v téže dimenzi, jako všichni.“

„Ale proč to byla chyba?“ zeptal jsem se, ačkoliv už jsem tušil odpověď.

Zasmušil se. „Kouzlo je pryč. Samozřejmě se stále máme rádi, jenže teď jsme na tom stejně jako miliardy jiných mužů a žen. Vidíme se a tím navždy zmizela nehmotná podstata našeho vztahu. Snad jsme měli kousek něčeho, co lidem nepřísluší mít, a teď za to musíme zaplatit. Tím, že jsme se vrátili do běžných lidských kolejí.“ Odmlčel se a potom, jako by přemýšlel nahlas, dodal: „Jen bych rád věděl proč. Proč se to všechno stalo.“

Položil jsem mu ruku na rameno. „Snaž se uklidnit. Uvidíš, že se všechno srovná.“ Znělo to jalově. „A co práce? Proč jsi odešel ze zaměstnání?“

„Vyhodili mě. Nebyl jsem schopen žádné práce.“

„Poslyš, mohu ti pomoci, než něco najdeš. Oba vás mohu na čas…“

„Umírá.“

Nedokázal jsem promluvit. Něco se ve mně vzpříčilo.

„Téměř ihned se rozstonala. Zeslábla. Chátrala mi před očima. Je z ní cár.“

„A… a co lékař? Zavolal jsi lékaře?“

Zavrtěl hlavou. „To není záležitost pro lékaře. Ona se nechce uzdravit. Ne tady. Nepatří sem.“

Teď bylo všechno jasné. Co ti dva prožili, nedá se odbýt vědeckým vysvětlením, ani rozmělnit obyčejným životem se sebekrásnějšími plány do budoucnosti. A ona našla jediné řešení.

„Mohu ji vidět? „ zeptal jsem se.

Neodpověděl, ale odpověď jsem vyčetl z jeho pohledu. Od toho dne jsme se nesetkali. Nikdo se nedověděl, co se skutečně stalo s Nannim a jeho dívkou. Někdo říkal, že odjeli. A opravdu nedlouho nato už měl byt jiné nájemníky. Ptal jsem se v úřadu správy domů na Nanniho novou adresu, ale neznali ji. Mluvili o něm jako o bláznu. A jaké jsem měl vlastně právo se Nannimu vnucovat?

Po mnoha letech se jednoho dne Giovanni Corsini znovu objevil v Benátkách, pod paží svazek not…

Všichni ho teď znají jako Eugenia a říká se, že kdysi miloval krásnou dívku, která ho pak nechala. A také se říká, že se s ní znovu schází, že se spolu noc co noc procházejí uličkami a podél kanálů. Vždyť Eugenia každý aspoň jednou zahlédl, jak mluví s někým, kdo tam není. Buď u zídky na Novém nábřeží nebo u kanálu Misericordia nebo na schůdcích přívozu, u gondol přivázaných ke kůlům.

Eugeniův příběh se stal legendou, a jak plyne čas, legenda je stále doplňována o nové detaily.

A já nic nevysvětluji. Ať legenda zůstane legendou.

1985

Němý kruh

Paolo Lanzotti

Paolo Lanzotti se narodil v r. 1952. Žije v Mestre a pracuje jako středoškolský profesor. Literární činnost začal poezií a dosud publikoval pět knih, převážně básnických. Od roku 1977 píše i vědeckofantastické povídky, které vycházejí ve fanzinech a v časopisech. Kritika je hodnotí velmi příznivě.

Všechny Lanzottiho povídky, a to i ta, kterou si dnes můžete přečíst, mají filosofický podtext a často jsou varováním před absolutizováním vlastních zkušeností a dojmů a před hledáním falešných hodnot. Nedávno vydal román Zítřejší časy (I tempi del domani).

1.

Otec nespal. Pokojně oddychoval schoulen na rohoži, hlavu svěšenou. Ale i zpod zavřených víček jeho oči viděly a pronikaly do duše. Věděla to. Na jeho rtech, sotva zřetelných ve vrásčité tváři, byl už připraven soud; ne úsměv. Čekala skrčena v koutě a ohon se jí chvěl. Zadržovala dech v lehkém dýmu, který stoupal z nádrže s ohnivými červy. Konečně Otec zvedl hlavu. A podíval se na ni.

„To jsi ještě ty,“ zašeptal svým chraplavým hlasem.

„Odpusť,“ hlesla.

„Ještě ty…“

„Toužím po kovovém muži. Prosím tě. Dej mi svolení.“

„Žádáš už potřetí.“

„Prosím tě.“

„Kovový muž zemře. Nemohu svolit, abys svázala svůj život s větví, jež sama sebe neunese.“

„Já…“

„On zemře, dcero. Jako všichni před ním.“ Stařec ukončil hovor. „Zapomeň na něho.“

Sklopila hlavu. Stočila ohon. Ještě víc se skrčila v temném koutě. Chvíli se zdálo, že ještě najde odvahu odporovat, tu urputnou odvahu, která v ní běsnila a nedopřávala jí klid. Ale Otec znovu zavřel oči. A jeho semknutá víčka znamenala vzdálenost, která se nedala překlenout. Naposledy zaváhala. Pak začala couvat ke dveřím.

Výstřel rozčísl listí. Zasáhl houštinu a rozstříkl kolem dokola červený syčivý gejzír, úlomky kůry a popínavé šlahouny rozbité lijákem. Lef Ajerseen se dvěma skoky dostal na hustý mechový polštář a ukryl se v porostu. Stiskl laser. Bušení srdce cítil až v krku. Nechápal, jak ho na tak krátkou vzdálenost mohl Malcolm minout. Na pancíři zmáčkl tlačítko pro zesílení zvuku.

„Malcolme!“ vykřikl zadrhle. „Já jsem Ajerseen. Slyšíš mě? Lef Gart Ajerseen. Z obvodu jedna devět. Přišel jsem pro tebe.“

V nedalekém porostu se něco hnulo. Přes svištění deště zaslechl Lef zvuk lámaných větví. V přilbovém kolimátoru ho světelný křížek informoval, že živý terč je vzdálen dvacet pět metrů. V mřížce bylo vidět, jak se pohybuje. Jak se zastavuje kousek vpravo. Lef napjal zrak ve snaze proniknout temným pletivem vegetace. Ale liány a kapraďovníky se uzlily mezi stromy v hustou síť bez mezer, takže viděl jen zelenou bariéru, z níž crčela voda.

„Kryj mě,“ přikázal pancíři.

Pancíř vrhl krycí granát. Ten polámal větve o deset metrů dál, aniž vydal záblesk. Vzápětí z houští vyšlehl výstřel.

Lef stiskl zuby. Zásah byl jen přibližný, a to znamenalo, že Malcolm ztrácí zrak.

„Raymonde!“ vykřikl znovu. „Poslali mě pro tebe. Víme, že tu něco nehraje. Jsem tady, abych ti pomohl. Slyšíš mě?“

Silnější zaharašení překrylo jeho slova. Odpověď nepřišla. Bylo slyšet jen zvuky džungle, šustění a dupání života mezi listím. Déšť lhostejně skrápěl žluté a červené květy, zející jako řezné rány v zeleni kapraďovníků.

„Posloucháš mě?“ začala znovu Lef.

Křížek v kolimátoru prudce poskočil, Raymond Malcolm se rozběhl. Na krátký okamžik ho Lef zahlédl mezerkou v listí. Docela jistě to byl on; nebo aspoň to, co z něho zůstalo. Namáhavě se prodíral křovím, skoro jako s bolestí. Hlavu měl bez vlasů, lehká kombinéza plandala na děsivě vyhublém těle.

„Malcolme!“

Postava zmizela, pohlcena lesem. Po chvíli zmizel i křížek v kolimátoru. Už už se Lef rozhodl Malcolma sledovat, ale pak vypnul zesilovač a vstal. Se svraštěným čelem pohlédl na zelenou stěnu kolem sebe. Nemělo by to smysl.

2.

Provazový most se pod jeho tíhou lehce vlnil, roztahoval a stahoval jako guma. Lef Ajerseen se snažil most zatěžovat méně, využívaje menší přitažlivosti, jež mu umožňovala dělat dlouhé kroky. Podle údajů pancíře kořenily stromy pod ním v hloubce asi sto padesáti metrů, ale kdyby se zřítil přes křehké zábradlíčko, nedopadl by na zem. Celou planetu Exell pokrýval nekonečný les jako obrovitá síť hustého brčálového pletiva. Tady byly nejvyšší větve odsekány, takže se vytvořilo okrouhlé místo kolem náčelníkova domu. Ale dál od visutého mostu se listí splétalo v neproniknutelnou zeď tyčící se zdola do značné výšky a brázděnou chumáči plynoucích mlh. Do tohoto soumračného světa pronikalo sluneční světlo jen v jakýchsi cárech, které se táhly šedí věčného deště.

Z myšlenek ho náhle vytrhli skokani. Asi tucet domorodců se rozesadil po okraji vzdušné mýtiny, silné chápavé ohony měli obtočeny kolem větví a v rukou píšťaly. Lef vypnul na pancíři tlačítko předběžného poplachu, které se před okamžikem automaticky zapnulo, a dal skokanům znamení, že rozumí. Odpověděli vyceněním zubů a někdo vyrazil melodický výkřik.

Lef došel na konec mostu. Náhodná spleť větví tam vytvořila plošinu zavěšenou ve vzduchu. Uprostřed plošiny stál náčelníkův dům, pevná dřevěná chýše, lehce zašpičatělá. Kolem ní trčely v půlkruhu kůly, na nichž byly po dvou přivázány mumifikované hlavy. Vpravo od vchodu ležela dlouhá kostra žravce, hrozné čelisti rozevřeny proti dešti. Tisíce světlušek se hemžilo po kostech a prosvěcovalo šero nafialovělým svitem. Lef zavěsil laser na větev u vchodu, tak aby na něj viděl. Odhrnul závěs a vstoupil.

Starý vládce spočíval na lehátku a jako vždy dřímal, vrásčitý obličej skloněný k hrudi. Kouř, který stoupal z nádrže s ohnivými červy, vytvářel kolem něho modravé chvění. Lef se nedivil, že ho nachází samotného; brzy zjistil, že skokani zcela důvěřují kovovým lidem. Usedl naproti starci, jenž byl pro domorodce Otcem, a zachmuřeně ho pozoroval. Zdál se mu tak starý, jako sama země.

Skokan zvedl hlavu. „Přišel jsi,“ řekl.

Překladatel v pancíři přeložil slova do franckého jazyka.

„Přišel jsem,“ potvrdil Lef.

„Našel jsi svého druha?“

„Ano.“

„Ale nepřivedl jsi ho.“

„Znovu mi unikl. Malcolm už je tu dlouho, zná džungli. Potřebuji vaši pomoc.“

„Už jsi o ni žádal. A musel jsem odmítnout.“

„Proč?“

„Karové nezasahují do záležitostí kovových lidí.“

„Malcolm je nemocný.“

„Ano.“

„Když ho odtud neodvedu, zemře.“

„Ano.“

„Přesto mi nechceš pomoci.“

„Ne.“

„Musíš mít dobré důvody.“ Lef stiskl rty.

Stařec hned neodpověděl. Zdálo se, že jeho bezbarvé oči utopené ve vráskách bloudí v modravém dýmu, který stoupal z červů.

„To je pravda,“ ozval se konečně, „mám důvody.“

„Jaké?“

„Kmen Karů věří v osud. Osud tvého druha je nesmazatelně zapsán v kůře zkamenělých stromů. Nemá smysl ho zachraňovat. Zemře kovový muž, kterého nazýváš Malcolmem. Jako zemřeli všichni před ním. Zemře, protože vstoupil na MÍSTO, KDE SE MILUJE SMRT. Protože přes naše varování překročil hranici, která neměla být překročena. Nepomohlo by mu, kdybys ho odtud odvedl.“

„A ty jsi si tím naprosto jistý?“

„Tak je psáno.“

„Ale ty neznáš možnosti mého rodu! Dokážeme vyléčit každou nemoc.“

„Ne tuhle.“

„Proč?“

„Tato nemoc je láska a lásku nelze léčit. A když láska miluje smrt, ani smrt se nedá léčit.“

Lef se netrpělivě pohnul. Otec si toho všiml a potřásl hlavou. Kovový muž, který přišel před několika týdny, byl divná bytost. Mladší než všichni, co přišli před ním. Netrpělivý. A umíněný. Na pohled velmi sebejistý, ale byla v něm i jakási bezútěšná melancholie prozrazující stálý vnitřní neklid. Byl v něm bolestný smutek, který rozkládal každý jeho pokus o to, aby byl opravdu silný – a tak se zdál jen tvrdohlavý. Ale nedůvěřivý a nedůtklivý. Za celé tři týdny nikdo neviděl, že by se potěšil jídlem. Ani že by užil omamných pižmových hub. Ani o ženy nestál. Nikdy se neusmíval. Ano, byl mladý, ale přesto už starý, ztvrdlý a zjizvený. Možná proto ho nedokázal litovat? Vybral z police jednu z dýmek a zapálil ji.

„Když k nám kdysi přišel první tvor tvého rodu, polekali jsme se,“ promluvil konečně a zadýmal. „Podobal se nám, ale byl jiný. Jeho pokožka byla skoro bílá a neměl srst na ochranu před deštěm. Neměl ohon ani jiné údy, jimiž by se pohyboval po stromech. Přesto byl mezi stromy obratný jako lovec. Viděl ve tmě. Slyšel vzdálené zvuky. Říkal, že jeho svět je nahoře, nad nejvyššími větvemi. A přinesl nám tohle…“ Uzlovitou rukou vzal z police nůž.

„Kov,“ řekl. „Tvrdší než dřevo. Odolnější. Studený a lesklý jako oči vírnice. Nikdy dřív jsme nic podobného neviděli. Byla to pro nás magie. Ale on s tím zacházel lhostejně a říkal tomu tvárná ocel. Vládl nad tím. A bez úcty se tomu smál. A beze strachu, jako pyšný mág…“

„Byl to jen člověk,“ přerušil ho Lef netrpělivě. „Na to jsme přišli později,“ kývl Otec. Vtáhl doušek dýmu. „A byli jsme zklamáni.“

„Zklamáni? Proč?“

„Zvykli jsme si pokládat ho za vyšší bytost. Za poloboha, který k nám sestoupil z tajemného, magického světa Ale i on byl jen z masa. A co horšího, byl plný žádostí. Přesně, jak říkáš; byl to člověk. Zaslechl něco o MÍSTĚ a hned chtěl znát k němu cestu. Byl jsem tehdy ještě hodně mladý, ale dobře si to pamatuji. Celý kmen ho prosil aby tam nechodil. Tehdejší Otec, můj předchůdce, se ho snažil zadržet až do poslední chvíle. Ale on chtěl vidět. Chtěl pochopit; tak to říkal. A jednoho dne odešel. Překročil hranici, která nemá být překročena. Rozstonal se a zemřel, přesně jak učí naše tradice. Kovový muž zemřel, protože vkročil na MÍSTO, KDE SE MILUJE SMRT. Jako každý, kdo je stvořen z masa a žádostí.“

Lef chmurně přikývl. Samozřejmě znal ten případ. První průzkumník, který před osmdesáti lety vstoupil na půdu Exellu, byl antropolog Oliveira. Navázal kontakt se skokany na počátku planetární zimy. Po několik měsíců zůstal mezi stromy a vysílal Hraničnímu obvodu údaje značného vědeckého významu. Pak náhle přestal vysílat. Obvod za ním poslal druhého výzkumníka. Pak ještě dva další. Všichni se ztratili stejným způsobem; s vágním náznakem, že existuje jakési tabuizované MÍSTO, a s rozhodnutím následovat tam své předchůdce. A náhlé zmlknutí. Od dalších výzkumů se upustilo, Exell byla málo důležitá planeta. Ve Federaci se začal prosazovat Graham Hell se svými oligarchickými výbory, které měly znamenat velký obrat. Lesní planeta byla vyškrtnuta ze seznamu zkoumaných planet. Její tajemství spalo po několik desetiletí v paměti elektronických počítačů Hraničního obvodu. Až je kdosi znovu objevil. ‚Velký obrat‘ skončil a byl nahrazen obnoveným zájmem o vnější vesmír. Byla vyslána nová expedice. Pověřený muž byl Raymond Malcolm. Když i on náhle přestal vysílat, byl problém předán obvodu jedna devět.

Otec vzdychl, jako by mu četl myšlenky. „Po onom prvním přišli další lidé stejně podivného vzhledu a s tím svým kovem,“ navázal zvolna, „ale to už jsme věděli, že přes vnější odlišnosti nejsou jiní než my. Hned nám bylo jasné, že budou chtít vidět MÍSTO. Že zemřou. A opravdu umírali, jeden po druhém. Teď jsi tady ty. Poslední v řadě.“

„Jsem tady proto, abych se dověděl, co se jim stalo,“ namítl Lef už nervózně. „Abych to pochopil.“

„I oni měli tenhle důvod. Všichni. Přišli, aby pochopili. Všichni vkročili na MÍSTO. A zemřeli.“

„Musím najít Malcolma.“

„Je to zbytečné.“

„Musím najít to MÍSTO.“

„Nedělej to.“

„Musím.“

„Tedy zemřeš i ty,“ uzavřel Otec. Pak odložil dýmku a svěsil hlavu k hrudi. Zdálo se, že okamžitě usnul. A Lef Ajerseen ho nerozhodně pozoroval. Jen chvíli. Už víckrát viděl, jak ta stará hlava náhle klesla na prsa… Bylo zřejmé, že už nepromluví.

Muže zaplavila nenávist, ke starci i ke všem skokanům. K jejich lhostejnosti. K jejich kruté pýše, s níž vyměřili jeho osud. Zvedl se. V tom okamžiku vešlo do domu několik domorodých žen s koši dříví a beze slova se začaly věnovat Otci. Lef vyšel do neustávajícího deště, který ho uchopil jako slizké ruce. Vzal si svůj laser a prošel půlkruhem lemovaným hlavami na kůlech. Když vkročil na visutý most, zaslechl pomalou, tichou ukolébavku. To ženy nečekaně začaly zpívat.

3.

Opatrně se vysoukala na větev a obepnula ji ohonem. Odhrnula listí a napjala zrak. Loď kovového muže nehybně spočívala na mýtině vzdálené dvě míry od vesnice. Velká lesklá koule v načervenalé záři. Jako pokaždé i teď v ní loď vyvolala drásavý, jedovatý smutek. Dívala se na ni s nenávistí. Kovový muž byl uvnitř, v té blyštivé kulaté chýši.

Uprostřed velkého prostoru, který jiný kovový muž vypálil když sem už moc dávno sestoupil z nebe.

Byla by se chtěla dostat k lodi, ale věděla, že to není možné. Loď nikomu nedovolila, aby se k ní přiblížil, měla žárlivé oči. Kdyby se odvážila jít kus po té černé mýtině padla by do moci kouzla, které působí ztrátu rovnováhy. A kdyby paličatě přesto pokračovala v cestě, rozběsnily by se blesky. Lodi nezáleží na tom, že ona miluje kovového muže. Nebo možná ano. Možná právě proto ji loď drží daleko od něho. Jak tu loď nenávidí! Ale loď je silná. A nezná soucit.

Zanaříkala. Posunula se na větvi, aby trochu ulehčila ohonu. Pozorovala kouli ještě upřeněji a nenávistně cvakala tesáky. Nesnažila se zastřít sama před sebou pravdu. Kovový muž byl od ní daleko. Mnohem dál než bezlisté nebe nad nejvyššími vrcholky stromů. Věděla to. A přesto ani taková vzdálenost nedokázala potlačit šepot, sladký a smutný šepot. Zmatený šepot, který se v ní rozrůstal, kdykoliv ho zahlédla ve vesnici. Kdykoliv se snažila uhádnout, kde se skrývá ve své tajemné žárlivé lodi. Kdykoliv na něho myslila večer před usnutím. Na něho, který neměl ohon ani srst. Na něho, který dokázal procházet lesním houštím díky své obří síle. Na něho, který uměl zabíjet na dálku malým červeným plamínkem. Na kovového muže, který se nikdy nepodívá na dívku, která už tolikrát kráčela vedle něho, která si kvůli němu zdobí hlavu svým nejhezčím dřevěným kroužkem, která nosí vzácný náramek na zápěstí na znamení, že je panna. Nikdy se na ni nepodívá. Nikdy ji nevyhledá. A jednoho dne onemocní a zemře. Jako se to stalo všem.

Cítila uzel v krku, chvění v pažích. Ještě se trochu přiblížila k lodi, přeskočila na jinou větev. Znovu upřela oči na kouli nehybnou ve své červenavé záři promývané deštěm. Znovu cítila, jak v ní něco sladce a smutně šeptá jako žíravý pramínek. Jak ji uvnitř rozežírá, zraňuje ji, i když nekrvavě. Byl to hněv a smutek. Soucit. Byla to láska.

A bylo to mnohem víc. Bylo to tolik pocitů, že by je neuměla ani pojmenovat. Nechala se jimi zaplavit.

4.

Čidla pancíře fungovala špatně. Lef Ajerseen si to ověřil, když se v kolimátoru objevil znak pro lidský terč ve vzdálenosti pěti metrů. Před ním capkal obrovský, ale neškodný housenkovník. Počítač tedy vyvolal falešný poplach, a to už potřetí v několika minutách. Lef pozoroval živočicha, jak se vzdaluje, lhostejný k přítomnosti člověka.

„Autoanalýza pět až devět,“ přikázal nerudně.

Téměř okamžitě se v hledáčku objevil nápis: MOŽNÁ ZÁVADA.

„Odpoj detektory,“ nařídil.

Pak stiskl klapku, kterou potvrdil slovní příkaz. V kolimátoru naskočil červený bod na znamení, že obranný systém je vypnut. Zamrazilo ho z vědomí, že se vlastně dobrovolně oslepil. Násilím potlačil vnitřní výstrahu, že by se měl ihned vrátit. Ale byl na cestě už devět hodin; přece necouvne teď, skoro před cílem? MÍSTO je před ním, nedaleko. A čeká tam pravděpodobně i mnoho odpovědí. Vsunul si pod jazyk entou energetickou tabletku a opatrně znovu postupoval vpřed.

Trasa, již sledoval, byla dostatečně jasná. Karové říkali ‚pěšina‘, ale ve skutečnosti to byl přirozený předěl ve vegetaci. Otevíral se tam, kde liány a kapraďovníky nacházely méně příhodné prostředí. Občas se ztrácel, ale po několika krocích se opět objevoval. Pokaždé se mu za zády uzavřel jako nějaká brána. A bylo stále temněji. Slunce už téměř vůbec nepronikalo do tohoto pohřbeného světa, plného skrytých ševelů. Soumračno. Mlhavo. S obláčky světlušek, které občas zasvítily svým fialovým leskem. Ještě asi čtyřicet minut pokračoval, stále v dešti. Pak si všiml, že houští kolem něho dostává mléčné zabarvení, a zastavil se. Běloba byla neklamnou známkou nemoci, kterou domorodci nazývali nnin. Něco jako malomocenství. Nesmírná síť kořenů, jež zpevňovaly půdu džungle, se drobila a vytvářela zákeřné pukliny pod vrstvami mechu. Před několika dny viděl, jak do jedné z těch neviditelných pastí spadl žravec. Puklina byla několik metrů hluboká a šelmě se přes všechnu námahu nepodařilo vylézt. Skokani žravce ubili kopími.

Lef zapnul hledáček, potřeboval najít bezpečný přechod přes bělavou zónu. Nenašel ho – po stranách pěšiny bylo křoví zcela neproniknutelné. Aby prošel, musel by si udělat cestu laserem. Ale ne všichni obyvatelé džungle byli neškodní jako housenkovník, který mu před chvílí zkřížil cestu. Otevřít si cestu mohlo znamenat, že přiláká pozornost nebezpečných zvířat. Byl by jim vydán napospas, když jsou vypnuta čidla pancíře. Okamžik váhal, ale pak šel dál, opatrně se vyhýbaje nejbělejším místům.

Terén znenadání povolil. Lef se propadal, jako by pod ním les otevřel tlamu, aby ho pohltil. Nízká přitažlivost byla málo platná. V mžiku si uvědomil, že se kolem něho rozevírá hluboká propadlina. Slyšel praskot kořenů, které lámalo jeho tělo, jak se sesouvalo po šikmé stěně. Neměl čeho se zachytit. Konečně uslyšel cvaknutí; to pancíř reagoval na nebezpečí a vystřelil dvě harpuny. Když se háky zaklesly do půdy nad ním, ucítil silný náraz. Bolest na prsou. Visel teď na dvou tenkých ocelových lankách, přitisknut k blátivé cestě propasti.

„Otoč…“ zakoktal chraptivě, ale příkaz nedokončil. Rudý výstřel mu zasvištěl metr od hlavy.

Se srdcem až v hrdle vytrhl laser z pouzdra a podíval se nahoru. Na okraji jámy stál bledý přízrak s propadlou tváří, v šatech na cáry. „Malcolme!“

Přízrak něco zamumlal a zakryl si dlaní oči. Popadal dech bezzubými ústy. S námahou znovu namířil zbraň dolů. Lef se ocitl jakoby mimo čas. Sledoval jako ve zpomaleném filmu divokého lovce, který právě dostihl svou kořist.

Pochopil, že vystřelí znovu. A že tentokrát nechybí. Spolkl ostrou hořkost a pozvedl laser. Stiskl spínač. Dvě střely vybuchly téměř současně a srazily se v hustém dešti. Lef cítil, jak mu horko ožehlo tvář. Viděl, že se Malcolm náhle ohnul a hned nato zmizel z okraje. Bylo to, jako by uběhly celé hodiny, a zatím to byl jen okamžik. Dlouho zůstal pod proudy vody, která se přes něj shora valila, bez pohybu, s laserem v ruce. Pak se vzchopil.

„Vytáhni mě nahoru,“ zamumlal.

Ocelová lanka se začala navíjet k harpunám. Za chvíli byl Lef nahoře, ale čekal ho ještě únik z pásu propadlin. Zakázal si uvažovat a bez jakékoliv opatrnosti si otevřel cestu kompaktním porostem, mávaje lamelami na předloktí jako mačetou. Zabralo to jen několik minut. Těsně předtím, než našel Malcolmovo tělo, zaznamenal upozornění, že pancíř už čerpá energii z rezervy. Nedbal na to. Mrtvola byla zapletena do kapraďovníků. Lef chvíli postál nad přízračným, popleněným obličejem s ústy otevřenými dešti a velkými, hlubokými a černými očnicemi. Sklonil se k němu – a v té chvíli to pocítil.

Přicházelo to zvenku, ale uvnitř se to rozrůstalo. Byl to jen pocit, ale tak silný, že se zdál hlasem. Intuitivně poznal, že se tak projevuje MÍSTO. To, pro co se ztráceli lidé. Pro co se ho Malcolm dvakrát snažil zabít. MÍSTO, KDE SE MILUJE SMRT. Místo bez návratu. Bez uvažování věděl, že je našel; a přesto, že je hledal, byl jím teď zaskočen. Nervózně prohlížel houští s odjištěným laserem. Někde znělo volání. Přicházelo zvenku, ale uvnitř se rozrůstalo. Po chvíli neklidných rozpaků vykročil. Zastavil se. Znovu vykročil. Něco bylo mezi liánami, dole, skryto ve vegetaci. Něco. A mělo to hutný hlas beze zvuku. Mluvilo to k němu. Ukazovalo mu to směr. Šel tím směrem do mokvající tmy. S každým krokem rostla síla, která ho přitahovala. Trpce sladké chvění mu zaplavovalo tělo teplými stružkami, jako články řetězu, který se utahuje. Pochopil, že ho to přemůže, a byl zděšen. Přinutil se zastavit, ale přitahování bylo silnější. Nekontrolovatelné. Byl to hlas a volal ho. Znovu vykročil, oběma rukama svíraje laser Ještě metr. Ještě…

Konečně zmizela vzdálenost.

Teď věděl. A odhalení ho pokořilo. Dlouho upíral zrak do prázdna, oči dokořán v extázi z poznání pravdy. Pak se usmál, tak tedy tohle. Jenom tohle. Upustil laser, aniž si toho všiml. Zvedl paže a začal se smát. Byl to plný a strhující smích. Osvobozující výbuch. Teď věděl! To vědomí bylo světlem. A uklidňujícím stínem. A klidem beze smutku. Bez úzkosti se rozeběhl a znovu se rozesmál. A smál se, pokud mu stačil dech. Přepadl ho kašel, ale svezl se na koleno a znovu se smál. Cítil se pln vděčnosti k Malcolmovi i ke všem, kteří ho předešli na MÍSTO a ukázali mu cestu. A bylo mu líto, že museli zemřít. Uvědomil si, že ta lítost neměla v sobě smutek. Cítil v sobě život, jako nikdy předtím. Konečně věděl.

Světelná výstraha ho překvapila ve stavu jakési opilosti. Pobaveně se díval na modrý puntík, který se mu najednou rozsvítil před očima. V té chvíli nedokázal proniknout k jeho smyslu. Dál se smál. Pak si vzpomněl. Náhle se mu zdálo, že se rozdělil do dvou bytostí. Lef Ajerseen se pozoroval zvenku a viděl druhého Ajerseena, jak se směje modrému bodu, a usmál se nad jeho výrazem.

„Bože,“ zašeptal.

Uvědomil si, jak má vyschlé rty. Jak nezvučný hlas. Ale nezajímalo ho to. Neměl důvod pociťovat zájem. Ani rozpaky. To ten druhý Ajerseen začal jednat, vyťukal na tastru příkaz ke zrušení výstrahy. Byla to namáhavá činnost. Výstraha však svítila dál a po chvíli se proměnila v nápis:

PROCEDURA F V CHODU

Bože.

Vzrušení zesláblo. Oba Ajerseenové se začali sjednocovat ve společném úžasu. Lef si všiml, že mu struktura krunýře zablokovala nohy. Znovu vyťukal příkaz, a nápis se změnil:

PROCEDURA NEZRUŠITELNÁ

Lef byl už zase sám sebou, jen jeden. Těžce dýchal. Potřetí se pokusil zrušit chod procedury, ale nenašel tlačítka. Pancíř převzal úplnou kontrolu nad svým lidským hostem a nezhybnil mu i paže a trup. Uvězněn v kovové schránce pancíře bez možnosti sebemenšího pohybu, zaznamenal Lef dotyk injekční jehly v zádech.

„Zastav!“ vykřikl chraptivě, ale jeho hlas zanikl v dešti. Před očima se mu rozsvítil další bod. Zaklel. Nezkrotná radost, již zakoušel ještě před několika okamžiky, se proměnila v jeho těle ve vzteklé bušení.

„Zastav!“ vykřikl znovu.

Lehké zasyčení ho upozornilo, že mu tlaková stříkačka vstříkla do zad barbiturátovou směs. Skoro okamžitě začal ztrácet smysly. Procedura F! Bože. Zoufalý pocit bezmoci v něm zůstal, dokud nepřestal vnímat.

5.

Kovový muž byl pryč. Dívala se na vypálenou mýtinu a znovu si to opakovala, pomalu, slovo za slovem. A znovu tím byla překvapena. Polekána. On odletěl. Nestalo se, co předvídaly tradice kmene. Co všichni očekávali. Jednoduše se beze slova vrátil do své lodi obklopené načervenalou září. A loď se vznesla nad stromy. Zmenšila se. Zmizela. Ona sama ji viděla zaniknout. Všichni ji viděli, skryti v houštinách. Oněmělí údivem, že kovový muž vkročil na MÍSTO a to mu nevtisklo do tváře znamení ortelu. Že překročil hranici a nebyl potrestán. Až do konce se dívali za stoupající a mizející lodí. Pak se vrátili do vesnice, aby si o tom promluvili, sesednuti kolem nádrže s ohnivými červy. Aby si vyprávěli novou legendu. Jen ona zůstala a stále hleděla na to strašné prázdno mezi stromy. Na černou mýtinu, kde on už nebyl.

Náhle rozhodnuta pustila větev. Přitom sklouzla dolů, zachycujíc se kůry stromu. Vyšla z lesa a vstoupila na černé prostranství. Pomalu postupovala mezi zbytky zuhelnatělé vegetace. Po dlouhý čas teď nikdo nevstoupí na toto místo. Jen ona. Každý den se sem bude vracet. Bude se dívat na černé prázdno. A naslouchat tichu. Loď s žárlivýma očima zvítězila, on už tady není. Za zády zaslechla volání vírnice a také odpověď, odněkud z křoví. Temný tón se chvíli prodíral mlhou, sledován vlastní ozvěnou. A znovu ticho. Tehdy začala plakat. Jen několika potlačenými vzlyky; byla to žena kmene Kara a nemohla si dovolit vypustit úpění, které se dralo z hrdla, ten drásavý nářek, který ji uvnitř naplňoval. Nehybně stála na mýtině a dovolila jen tichým slzám, aby stékaly.

6.

Jakmile palubní počítač navázal spojení mezi lodí a velínem, ihned vyslal volací signál.

„Obvod jedna devět čeká na sdělení,“ přeříkával svým monotónním hlasem. „Nedostanu-li jiné dispozice, přijmu sdělení za třicet sekund.“

Lef Ajerseen si přetřel dlaní oči. Už už chtěl odpovědět, ale rozmyslil si to; ruce se mu třásly a potily se. Vlhkost mezi prsty se nedala vysušit. Položil hlavu na opěradlo a několikrát zhluboka vydechl. Konečně se cítil připraven.

„Navázat kontakt,“ přikázal.

Terminál vpravo náhle ožil. Na obrazovce se objevil trojrozměrný obraz otáčející se hlavy s pěti obličeji – symbol Pentalogu. Bylo to pět spojených myslí v kombinovaném Mozku, který řídil technickou stránku Obvodu.

„Ajerseene!“ zaševelil první člen bez úvodu.

„Odpočíval jsem,“ předjal Lef otázku.

„To není důvod, abys nás nechal čekat,“ namítl hlas.

Lef stiskl zuby. Dotkl se čidla, které řídilo vstup, upravil opěradlo křesla, přejel si prstem suché rty. Mokré prsty a suché rty, směšné.

„Odpočíval jsem,“ opakoval co možná nejpevnějším hlasem.

„Žádáme objasnění případu Exell,“ vmísil se čtvrtý člen.

„Před osmi hodinami jsem odvysílal zprávu.“

„Dostali jsme ji. A chceme si o ní s tebou neformálně pohovořit.“

Lef neodpověděl.

„To myslíš vážně, že má být Exell prohlášen za zakázané území?“ ozval se Pentalog po chvíli čekání, tentokrát ženským hlasem druhého člena.

„Jako pověřený agent mám povinnost uzavřít hvězdný okruh, který pokládám za nebezpečný.“

„Právě tomu jsme nerozuměli. Co jsi na Exellu našel nebezpečného?“

Lef se neubránil úšklebku. Čekal tuhle otázku, dřív nebo později se ho někdo musel zeptat, co vlastně… Cítil pot na čele.

„Je to ve zprávě,“ snažil se vyhnout odpovědi.

„Co jsi tam našel?“ stál si na svém první člen.

„Štěstí,“ vypravil ze sebe Lef.

Pentalog mlčel. Hlava s pěti obličeji se několikrát otočila v trojrozměrné projekci. Kombinovaný Mozek čekal. A Lef tedy pokračoval, skoro jako by mluvil jen pro sebe.

PAMĚŤ CENTRÁLNÍHO ARCHÍVU, mise Exell, sb. AA3/56/T7, důvěrné

„… a navázal jsem kontakt s kmenem Kara a usadil se u vesnice. Malcolmova loď zmizela. Ale našel jsem jeho nedávné stopy v okolí. Rozdělil jsem celou zónu na sektory a pročesával jsem džungli. Poprvé jsem na něj narazil po třech dnech pátrání. Ale byl daleko a musel jsem se vzdát.

Teprve po dalších čtrnácti dnech jsem ho znovu objevil Mezitím jsem zjistil, že se pohybuje v celkem malém úseku zóny. Pohyboval se bez přestání, ale jeho pevný cíl byl jeden určitý bod v hluboké džungli, vzdálený asi deset hodin cesty. Rozhodl jsem se počkat na jeho obvyklé trase. Přišel. A sotva mě zpozoroval, snažil se mě zabít.“

Lef přerušil svou řeč. Rychlým pohybem vytáhl zásuvku a z ní láhev. Utrhl hermetický uzávěr a upil dlouhý doušek Tyadenu. Otřásl se, když mu ostrý alkohol spálil hrdlo. Přítomnost Modrého Tyadenu na palubě, to bylo porušení předpisů, ale Pentalog k tomu mlčel. Lef polohlasem pokračoval.

PAMĚŤ CENTRÁLNÍHO ARCHÍVU, mise Exell, sb. AA3/56/T7, důvěrné

„… nechápal jsem jeho počínání. Byl zřejmě ve stavu globálního úpadku, jako by se byl vystavil silnému radiovému záření, nebo něčemu podobnému. Byl by potřeboval okamžitou pomoc, ale držel mě v šachu daleko od sebe. Pokusil jsem se využít pomoci kmene Kara, avšak odmítli pomoc i informace. Jediné, co se mi podařilo zjistit, bylo, že Malcolm poslal svou loď před šesti týdny na oběh a sám zůstal dole. Lhostejnost skokanů mě rozzlobila, měl jsem dojem, že se pod jejích okázalým fatalismem skrývá nepřátelství. Že mi brání… Ale to už jsem řekl. Myslím, že jsem je nenáviděl.“

Znovu se přerušil a důkladně si lokl. Otupen alkoholem, vzpomínal na své zážitky jako na něco cizího. Proč o tom vlastně mluví? Všechno přece bylo ve zprávě. A pak, Pentalog stejně neporozumí. Nemůže.

„Rozhodl jsem se dojít na ono MÍSTO, doufal jsem, že mi pomůže, abych pochopil,“ začal potřetí zastřeným hlasem. „Podařilo se mi najít cestu a sledoval jsem ji devět hodin. Čidla mého pancíře měla závadu a musel jsem je vypnout. Proto jsem nezpozoroval, že mě Malcolm sleduje. Znovu se mě pokusil zabít, a bylo by se mu to podařilo, kdyby nebyl v tak zuboženém stavu. Musel jsem se bránit. Pak jsem šel pro jeho tělo a tehdy… jsem to začal cítit.“

„Co?“ ozval se třetí člen. „Co jsi začal cítit, Ajerseene?“

„Štěstí,“ zamumlal Lef. „Nejdřív to byl jen nejasný pocit, jako hlas, který mě vábil z dálky. Pak výbuch radosti bez mezí. Miloval jsem v té chvíli život a nebál jsem se smrti. Cítil jsem se součástí všeho, a všechno bylo součástí mé bytosti. Dokonalý soulad. Vyrovnání. Ale ne stagnace. Ani umírněnost. Spíš stále rostoucí nadšení. Nezadržitelné, skoro divoké nadšení, a přece naprosto čiré. Byl jsem šťastný. Jednoduše…“

„Štěstí je pojem…,“ přerušil ho pátý člen.

„Je to stav,“ nedal mu Lef domluvit. „Prožil jsem ho.“

„To je jen slovo.“

„Skutečnost.“

„Ajerseene, jsi zkušený agent. Dokonale vycvičený. Ty přece nesmíš upadnout do tak banálního omylu. Možná je na Exellu něco, co vyvolává pocit blaženosti. Snad nějaké záření. Nebo plyn. Nebo něco jiného. Materiální příčina, která působí iluzorní stav. Může mít takový důsledek skutečnou hodnotu?“

„Ne, je-li důsledek jen iluze. Ale MÍSTO, KDE SE MILUJE SMRT není fantazie. Je to realita tak skutečná, že má smrtelný účinek. Když jsem Malcolma našel, byl už na konci. A jiní před ním zemřeli.“

„Přesto jev, který jsi popsal, vypadá jako halucinogenní stav po požití jistých drog…“

„Bože, to ne! Žádné halucinace! Bylo to štěstí. Ne představa, ne filosofický pojem. Nic abstraktního. Byla to skutečnost. Opravdové štěstí, o jakém lidstvo vždycky snilo. Jakého nikdy nedosáhlo a nedosáhne. A bylo tam, jako věc, jíž se lze skoro dotknout…“ Zmlkl. Mávl rukou. Pár kapek alkoholu postříklo anatomické křeslo. „Nemůžete pochopit,“ zachraptěl. „Nikdo to nikdy nepochopí. Ale já jsem tam byl. A teď vím, proč Malcolm nedovolil, abych se k němu přiblížil. Věděl, že bych ho donutil opustit Exell, že bych mu vzal jeho poklad. Byl pro něj ochoten i vraždit A také já… také já bych byl jistě schopen…“

„Přesto však, na rozdíl od ostatních, ty jsi planetu opustil,“ namítl druhý člen.

„Ano,“ potvrdil Lef upíraje kalný pohled do prázdna. „Předvídal jsem nesnáze a předem jsem si naprogramoval pancíř, aby v případě nutnosti převzal iniciativu. Když zjistil, že můj psychický stav je mimo normál, automaticky zahájil proceduru návratu a nedopustil, abych ji přerušil. Znehybnil mě, uspal mě injekcí a odnesl mě do lodi. Mezitím se účinek MÍSTA zmírnil a já jsem našel sílu odstartovat. Kdybych tam byl zůstal déle, nikdy už bych z Exellu nebyl odletěl. Jako Malcolm. Jako všichni před ním. Den za dnem bych se byl vracel na MÍSTO, i když bych byl věděl, že mě zabije. Nic nemá větší cenu než štěstí. Ani život.“

Zadíval se na Pentalog, který se před ním dál otáčel. Proč jim o tom vyprávěl? Stejně nic nepochopili. Zachvěl se. Ale přesto…

„Linka na Exell musí být zrušena,“ dodal s námahou, už napůl opilý, „lidé se nesmějí dovědět, že někde ve vesmíru existuje to, po čem odedávna touží. Co nikdy nebudou mít, leda za cenu sebezničení. Nesmějí se to dovědět. Bylo by to příliš kruté.“

Jako by tato slova byla signálem k tichu, zavládlo mlčení. Mlčení plné toho, co zůstalo nevyřčeno. Neklidné mlčení. Pentalog se v projekci stále otáčel. Lef Ajerseen se ještě dvakrát napil.

„Rozhodneme s přihlédnutím k tomu, co jsi nám sdělil,“ uzavřel konečně hlas třetího člena. „Rozhovor je skončen.“

Obrazovka ztemněla. Lef se s úšklebkem vtiskl do anatomického křesla. Znovu se napil. Modrý Tyaden ho spaloval jako neviditelný oheň, ale Lef se chtěl opít do bezvědomí. A potom znovu. Po celých osm dní, které ještě měla trvat jeho cesta. Pentalog bude zatím v klidu přemýšlet a jistě rozhodne správně. Počítače zaznamenají závěry z mise na Exellu. Nějaký čas o tom snad někdo bude s údivem hovořit. A s nedůvěrou. Nakonec se na všechno zapomene. Ale on, Bože! On nikdy nebude moci zapomenout.

Cítil, že se mu žaludek zvedá až do krku. Nenáviděl vesmír. I lidi. A sám sebe. A Boha, že to dopustil, že ho nechal poznat štěstí, a že mu je vzal, tu malou jedovatou jiskru. Uvědomoval si, že dostal příležitost, že viděl daleko, jako malý Prométheus na okraji zapovězeného ráje. A byl by mohl hledět ještě dál, kdyby byl zůstal tím malým božstvem, jímž se na chvíli stal. Ale teď, když je znovu člověkem, už nemá odvahu vrátit se na Exell, a ani neví proč. Už nikdy, Lefe Ajerseene! už nikdy ten okamžik, jenž se nedá popsat. Ale vzpomínka… ta zůstává navždycky. Jako rána v hrdle.

Tyaden konečně zdolal poslední bariéru a Lefovi klesla hlava. Láhev mu vypadla z ruky a bouchla o zem, ale nevšiml si toho. Na oči mu spadla teplá, tichá noc.

1989

Rekviem za vojáka

Anna Rinonapoliová

Na slavnost Mariova oblékání přišla matka a bratr Claudio. Atmosféra připomínala dávné zasvěcování rytířů; doplňovala ji přítomnost kosmického kuráta s šarlatovým a zlatým křížem na prsou. Matka nedokázala zadržet slzy. Bratr Claudio měl zastřený pohled.

Jen Mario zůstával netečný. V duchu znovu slyšel melodický hlas, který ho každé ráno budil a každý večer uspával. Hlas kybernetického stroje, absurdně ženský, který v něm vyvolával plaché, nedosažitelné představy. „Ty nebudeš plakat, vojáku. Ty podstoupíš smrt ohněm, s absolutní jistotou, pro vznešený Cíl, pro vítězství Lidstva, proti Nepříteli. Ty neustoupíš, vojáku.“

A Mario zůstával nehybný, na nic nemyslil, když jeho tělo potírali mastí, když mu navlékali lesklou šedivou kombinézu, jež ho proměnila v tvora podobného rybě. Pak vstoupil do skafandru a podobal se robotu. Pod povrchem skafandru pulzovala nesčetná různobarevná vlákna. Každých deset centimetrů z něho trčely složité kontakty, k napojení na torpédo. Mario podstoupí metamorfózu: až ho mateřská loď vyvrhne ze svých útrob do temnoty vesmíru, stane se z něho autonomní devastátor.

Než mu nasadili přilbu, matka ho políbila. Její zrak byl teď vysušen zoufalstvím. Bratr Claudio přitiskl tvář k jeho tváři. Mario však nemohl uznat němou výčitku jejich očí. Četl v nich slova, vyřčená před dvěma roky: „Pošetilý blázne, jdeš umřít do pochybené války.“ Rychle si vzpomněl, co mu přikázal stroj-učitelka: „Ty nebudeš pochybovat, vojáku.“

Pokynem ruky odsunul rodinu.

Přilba byla nasazena a zapečetěna. Mario se usadil v kabině. Vlákna byla připojena ke stroji. Počítač se ihned spojil s Mariovým mozkem. Symbióza byla zahájena.

Matka s Claudiem i technici odstoupili. Mario, člověk-stroj, se vznesl ze Země a zamířil k mateřské kosmické lodi, která na něho čekala na oběžné dráze.

+ + +

Až do onoho dne rozséval smrt a sám jí byl ušetřen Alete, planeta, jež se stala klíčem k ovládnutí celé galaxie už byla blízko. O tento malý svět po staletí vedli spor Lidé a Nepřátelé.

Mario nikdy Nepřítele neviděl. Věděl jen, že je to člověk jako on, a tedy krutý a neúprosný. Setkat se s ním by bylo nesnesitelné; naštěstí smrt ohněm znemožní přímý kontakt.

Náhle byla mateřská loď zasažena. Elektronické mechanizmy začaly pracovat a malé stroje-muži byly mateřsky vypuzeni z velkého ocelového lůna. Vojáci se rozptýlili v prázdnu.

I Mario bloudil v kosmickém prostoru. Subelektronická část jeho mozku přešla na zpracovávání údajů pro stanovení vhodné trasy. Cílem byla pozemská základna na Alete.

Mario k ní zamířil beze strachu. Nepřátelé ho nikdy nezajmou, válečný skafandr je naprogramován na auto-destrukci.

Radar D3 objevil světelný bod. Přítel nebo Nepřítel? Bod zmizel. Vynořil se. Znovu zmizel.

Mario pocítil rezavou bolest v pravé noze. Ochromení ho zaskočilo, ale okamžik nato kombinéza zasaženou nohu izolovala. Bolest však přetrvávala, tepala v nervech, dostihla Mariův mozek a otupovala ho. Muž-počítač neúčastně kontroloval příkazy, nezaregistroval, že jeho živá součást je zraněna. Jak je to možné? Dokonalé propojení mezi složkou organickou a mechanickou je přece základní podmínkou existence každého autonomního devastátora.

Stroj se od člověka oddělil. Lhostejný a přesný, plnil úkol, pro nějž byl sestrojen. Mario vnímal bolest, a nic proti ní nemohl udělat. Jestliže ho skafandr nedokáže léčit a uzdravit, zranění znamená smrt. A také maličká kosmická loďka je zřejmě značně poškozena. Proč se tedy nezapojilo autodestrukční zařízení? Nepřítel se v žádném případě nesmí zmocnit muže-stroje!

Mario se s námahou pohnul. Zkoumal radar D3. Zjistil, že je úplně sám, daleko ode všech ostatních. Může jen čekat; snad ho někdo zachrání. Nečinnost zostřila fyzickou bolest. Pod telenidovou slupkou teď byli dva Mariové: jeden subelektronický, jeden z masa a kostí. Naříkal ten druhý Mario. Protestoval, protože chtěl žít. Bylo mu teprve dvacet let.

Dobře ho viděl, jak se svíjí v kombinéze.

Jak ho může vidět? Existuje snad ještě třetí Mario? A kdo to je? V rostoucím zmatku si přeříkával nahlas modlitby vojáka: „Ty nebudeš plakat, vojáku. Ty podstoupíš smrt ohněm…“

Smrt ohněm…

Náhle věděl, že nikdy nepřijde osvobozující plamen! Dlouhé dny, možná roky bude muset Mario snášet agónii. Kombinéza ho živí, pečuje o něj…

„Co to mluvím? Existuji jen já, ten zraněný Mario. A stroj mě musí poslouchat!“

Ale počítač sledoval základní úkol a bez zakolísání mířil k planetě Alete, k její pozemské základně.

„Budou mě pokládat za zrádce. Budou mě soudit! Ale copak mohu za to, že se stroj zasekl?“

Sotva vyslovil tu rouhavou větu, polekán zmlkl. Stroje se nemohou porouchat! Jsou neomylné! Jenom lidé jako bratr Claudio se o tom odvažují pochybovat. Odvažují se kritizovat celý systém.

Udělal bezděčný pohyb a bolest v noze zesílila. „Pitomý skafandre! Buď mě uzdrav, nebo mě zabij! Nevidíš, že se bolestí rouhám?“

Poprvé v životě si uvědomil, jak je patetický. Jak je směšný.

„Všechno je špatně, všechno pochybené. Válka i společnost. Všechno je absurdní. Mluvit se skafandrem. Claudio má pravdu.“

Mario vzlykal. Křičel. Proklel každou instrukci, každou zásadu, jíž ještě před několika okamžiky věřil.

„Ty nepřemýšlej, vojáku, říká modlitba. Teď vím proč.“

Přemýšlení bylo trýznivější než bolest v noze. Vojenská výchova se pod náporem trýzně rozplývala jako mlha odvívaná větrem. Vynořovaly se otázky, na něž nebyly odpovědi. Byl mladý. Chtěl žít. Smrt pro něho už neznamenala vykoupení.

Sloupce čísel, vibrační uzly, stovky výsledků nejrůznějších měření, to byly odpovědi subelektronického počítače. Alete je blízko. Radioaktivita nedosahuje nebezpečných hodnot…

Mario zatoužil po nezávislém životě, jakým žije jeho bratr. A zároveň si přál zemřít, aby se už nemusel podívat do tváří svých nadřízených. Fanatici nebo byrokrati, omezení jsou jedni jako druzí. Lhali mu.

Neexistuje smrt ohněm. Teď se cítil ještě hůř. Nesnesitelně. Pochyboval, že ho najdou včas a že ho zachrání. A stejně, co už na tom záleží? Přežít by znamenalo znovu nastoupit službu u kosmického vojska.

„Chci umřít mezi lidmi, jako jsem se mezi lidmi narodil! Ať mě nazvou zrádcem. Kašlu na to. Nechci se proměnit v ledový meteorit…“

Zachytil signál. Naslouchal, ale zas bylo ticho. Vyčerpán a zoufalý, propátrával ultrateleskopem nejbližší úsek kosmického prostoru.

Počítač mu pohotově předával přesné obrazy. Nakonec Mario zjistil, že signál byl vyslán z planety Alete. Pohled na planetu… Vyschlý sféroid, proděravělý, malomocný. Odpuzující.

„Pro tohle se bijeme?“

Výsměch. Tam dole, na zpustošeném planetoidu, už nemůže žít nikdo, ani Lidé, ani Nepřátelé. A přesto Mario ještě doufal, jako poraněné zvíře, které hledá doupě. Doufal, že na Alete najde aspoň jednoho pozůstalého, aby skonal v jeho náruči.

Volal, neúnavně volal, zatím co obíhal kolem Alete a pomalu se k ní snášel.

Lidský hlas neodpověděl. Nesrozumitelná slova, zkomolená, rozsekaná interferencemi. Mario křičel na adresu toho hlasu podobná slova beze smyslu. Z posledních sil nařídil počítači, aby přistál v místě, odkud přicházel hlas.

Sotva jeho loďka dosedla na povrch, Mario strhal spojovací vlákna. Vyvrávoral z kabiny. Jen díky slabé gravitaci dokázal vláčet poraněnou nohu. Pátral kolem v kalném soumraku a konečně zpozoroval pohyb. Rozeznal klopýtavý skafandr, který k němu zvedal paži.

Odděleni průhlednou přilbou, dva muži se objali neschopni promluvit. Pak se vyčerpaně uložili na zem a připravili se na noc. Každý bojoval sám se svou bolestí, ve tmě, v zoufalém úsilí dožít se nového dne.

Chtěli si před koncem pohlédnout do očí za plného světla. Oba doufali, že najdou v druhém známku lidského života a lidské kultury, aspoň kousíček toho, co opustili na rodné planetě. Potom dovolí smrti, aby se jich zmocnila.

Noc byla dlouhá, plná úzkostí, děsivá neznámými souhvězdími, která jiskřila nad pustou plání.

Konečně z horizontu pomalu vystoupil sinavý úsvit. V bledém světle pozoroval Mario vybavení druha ležícího vedle něho. Nic zvláštního. Stejný skafandr se stejným modelem kyslíkové aparatury, stejný typ vnitřní tepelné ochrany. Tytéž obrovské metalizované rukavice a holenice, tytéž vysoké podešve na botách. Jen výložky na ramenou měly jinou barvu a Mario usoudil, že druh patří k jiné divizi, možná i k jiné armádě.

Prohlížel znovu, pozorněji. A z odchylných detailů na přilbě a na spojovacích kabelech schránky připevněné na zádech pochopil, že jeho druh není pozemšťan, ale Nepřítel. Zděšení trvalo jen okamžik.

S námahou se zvedl na kolena. Nepřítel ho napodobil. Klečeli proti sobě a hleděli jeden na druhého. Nehybní. Mlčky.

Mario musel sebrat všechnu sílu, aby zostřil zrak, který se mu už zamlžoval. A průhledem přilby viděl, že se Nepřítel od něho moc neliší. Byl velmi mladý, ještě chlapec a podivně se podobal jeho bratru Claudiovi.

Okamžik váhání. Pak mu Nepřítel naznačil širokým gestem, že oni dva jsou jediné žijící bytosti na mrtvé planetě.

Tmavé Mariovy oči se upíraly do světlých očí druhových. Jejich paže se pohnuly zároveň. V témž okamžiku, jako na němý povel, otevřeli skleněná hledí přilb.

Jejich tváře se přitiskly k sobě a splynuly v posledním záchvěvu života.

1972

DOPORUČENO

VELKÝM BRATREM

ANTOLOGIE

ITALSKÝCH

POVÍDEK SCI-FI

Z různých italských originálů vybrala a sestavila Ludmila Freiová

Obálka Aleš Kubalík

Překlad Ludmila Freiová

Odpovědný redaktor Tomáš Jirkovský

Jazykový redaktor Helena Šebestová

Sazba provedena v LaTeXu

Vytiskla Tiskárna Havlíčkův Brod a.s.

Vydalo Nakladatelství Laser-books s.r.o.

Úslavská 2, Plzeň 301 49

tel+fax: 019-7246407

v edici laser jako 162. publikaci

Edice SF svazek 83.

Plzeň 1999, vydání 1.

Prodejní cena včetně DPH 135 Kč

– 109 –