DRAŽBA NA PLANETĚ GIJ

SBÍRKA Sci-Fi POVÍDEK

ZRCADLO

Sergej Smirnov

Když Andreji Severinovi řekli, že byla vytvořena nová skupina pro práci na Gorgoně a že příprava této skupiny probíhá podle speciálního programu, jenom se usmál a mávl rukou. Ať je to jak chce, pátý, nejvýše osmý pracovní den se docela jistě někdo z nich bude válet po podlaze v hysterickém záchvatu a ostatní k tomu budou mít hodně blízko. Pak přiletí bezpilotní kosmolet a všechny je odveze zpátky na Zemi. Tady doopravdy může člověk z nervového přetížení snad zkamenět.

Ve skutečnosti se na Gorgoně zabývali zkoumáním dosud nevysvětlitelných jevů a hledali důvody, proč působí na člověka. Přesněji řečeno, hledali něco, co vyvolává blouznění, a pokoušeli se určit, jakým způsobem to něco probíhá. O vlastním blouznění už věděli prakticky všechno. Šlo o halucinace a sny v bdělém stavu. Zpočátku si mysleli, že všechny ty zázraky jsou reálné, nedokázaly je však zaregistrovat žádné přístroje, to znamená že to byl klam, iluze. Ale jaký klam! Oklamány byly všechny smysly včetně hmatu. Když člověk vztáhl ruku k tomu „přízraku“, nepronikl skrze něho, narazil na něj a navíc bylo nutno vyvinout určitou sílu, aby bylo možno předmět odsunout dál. K tragickým případům ovšem nikdy nedošlo a zřejmě ani dojít nemohlo.

To však život lidí na Gorgoně příliš neusnadňovalo. Myslíte si, že vás by nepolil ledový pot, kdyby se nějaká fantastická příšera zhmotnila ze vzduchu doslova jenom proto, aby vás vystrašila až k smrti? Déle než devět dní to nevydržel nikdo. Nikdo kromě Andreje Severina. To ostatně bylo rovněž jedno z tajemství Gorgony – Severinův fenomén, záhada pro všechny včetně jeho samotného. Nikdo nedokáže pochopit, jak mohl pracovat na Gorgoně už přes rok.

Příprava nové skupiny se poněkud protáhla. Andrejova dovolená se prodloužila téměř na týden. Nijak ho to neudivilo. Když ho odeslali na Gorgonu samotného a řekli mu, že ostatní za ním přiletí následující den, byl už patřičně zvědavý. A proto si také při setkání prohlížel tváře chlapců mnohem pozorněji, než to dělal kdykoli před tím.Avšak žádným zvláštním dojmem na něho nezapůsobily. Tvář Jako tvář, trochu víc napětí a drsnosti, než vídal u jiných. Všiml si, že se mu snažili vyhýbat, a když se s ním potkali, dívali se jinam. Jako by jim bylo nepříjemné být vedle něho, jako by se něčím před ním provinili a teď jim bylo trapné omluvit se, Jako by věděli něco nepříjemného, co se týká jenom jeho a co se mu báli říct…

Druhého dne ráno prožil velitel skupiny Saša Bortnikov „bojový křest“. Andrej s ním byl v provozním sále, když se objevila jiskřící koule s obrovským vypouklým okem. Koule přiletěla nejprve k Andrejovi a dlouho na něho bez mrknutí hleděla. Andrej kouli odstrčil a ta se vydala na pouť k Alexandrovi. Dopadla veliteli rovnou na ruce a – to bylo neuvěřitelné! – s ním to ani nehnulo, jenom přezíravě kouli pleskl dlaní, takže odletěla od stolu a zmizela.

Andrej byl ohromen: nováčka vůbec nenapadlo sáhnout po tabletkách antihalu.

Navečer seděli v „přijímacím salóně“. Najednou se Viktorův loket, to byl jeden z nováčků, sesmekl se stolu a na podlahu vyšplíchla káva. Viktor zbledl a polekaně pohledl na Andreje.

„Andreji Vladimiroviči, nezlobte se. To byla náhoda.“

Andrej se zachvěl. Co to je za nesmysl?

Všichni hleděli na něho, celá skupina. Úplně vážné tváře. Snad dokonce s obavami čekali, co na to řekne. Andrej se zasmál.

„Vy jste se snad zbláznili!“

Uplynulo několik dní. Členové nové posádky pracovali docela dobře. Andrej z toho měl radost, přesto ho stále neopouštěl podivný neklid.

Jednou nemohl dlouho usnout a vzal si antihal… Stále přemýšlel o příčinách obdivuhodné odvahy mládenců z nového oddílu, o všelijakých drobnostech, které se přece jenom občas objevovaly v jejich chování. Najednou mu bylo jasné, že někde v nitru začíná mít o tyto mladíky strach. Třeba se tu skutečně na Gorgoně změnil, třeba se přizpůsobil k podmínkám… nepřestal ale přitom chápat lidi?

Třetí den. Chapadlo chobotnice se vznášelo ve vzduchu u východu z provozního sálu a svíjelo se do prstenců. „To není špatné,“ řekl Andrej. Jako kdyby chapadlo pochopilo, že u Andreje neuspěje, odplulo k Alexandrovi. Ten se nenechal vyrušit z práce, dvakrát chapadlo od sebe odstrčil, ale to nepomáhalo. Tak ho Saša obratně chytil a aniž ho pustil, pokračoval v práci.

„Pěkně jsi ho čapnul,“ promluvil pomalu Andrej po chvíli, protože stále ještě nebyl přesvědčen, jestli o tom má mluvit.

„A koho?“ Saša nepřestával psát do deníku.

„Ale nic. To já jen tak. Není ti to odporné?“

Saša pokrčil rameny.

„A co tobě? Ty se tady s těmihle pitominkami setkáváš celý rok.“

A Andrej někde uvnitř pocítil, jak je to ve skutečnosti nepříjemné.

Chtěl se dát do práce, najednou se mu ale znovu nahrnula krev do hlavy a leknutím se až zapotácel.

Byla to krysa, obyčejná krysa, která přeletěla Andrejovi přes pult a zavadila mu o ruku.

Po deseti minutách už byl Andrej v rádiové kabině. Vyčkal chvíli, kdy ho nikdo nemohl slyšet, a zapojil vysílačku.

„Tady je Golovanov,“ ozval se z reproduktoru známý hlas.

„Igorku,“ Andrej se přisunul blíže, aby mohl mluvit ještě tišeji, „pošli sem raketu, čím dřív, tím líp.“

„Stalo se něco se skupinou?“ vyplašeně se zeptal Igor.

„Ne. Ti mladíci jsou v pořádku, jim to tu nedělá žádné potíže. Já jsem ale na dně. Nevydržím tu už ani den. To je konec. Dál nemůžu.“

„Prosím tě!“ Igor si snad povzdechl. „Něčemu takovému v životě neuvěřím.“

„Mluvím naprosto vážně, Igorku. Jestli sem nepošlete raketu, už mi nikdo nikdy nepomůže. Tak je to jasné?“

„Je mi to jasné,“ ozvalo se z reproduktoru. „Pošleme raketu.“

Jediná noc Andrejovi stačila, aby se nahromadilo všechno za celý rok. Spolykal půl krabičky antihalu a k ránu byl znovu na dně. Pomohli mu až ke schůdkům. Ti chlapci jsou dobří. Strašně se tomu divili. Při pohledu na ně Andrej začal pomalu chápat zdroj své vlastní odvahy. Před rokem se v něm něco zlomilo a on se přestal bát přeludu na Gorgoně… zatímco hrozné to bylo pro ostatní. Čím víc měli Problémů ostatní, tím lhostejněji se choval k těm přízrakům. Možná proto, že mu bylo jasné – někdo se přece musí držet.Tajemství Gorgony bylo nakonec odhaleno. Jak se ukázalo, příčinou zoufalství nebylo žádné záhadné vyzařování, dva roky hledali na nesprávném místě, příčinou byly ve vzduchu rozptýlené oleje, které vylučovaly nesmírně lehké spory mechů. Stačilo pouze několik molekul a dostavil se známý efekt.

Andrej vtrhl do Střediska před lhůtou stanovenou pro přílet chlapců z Gorgony na Zemi, aby se dozvěděl podrobnosti. Avšak nejprve musel vyprávět Simaginovi, veliteli průzkumů na Gorgoně, o svých nešťastných dobrodružstvích, jeho selhání udělalo ve Středisku stejně velký rozruch jako odhalení tajemství Gorgony.

Za dva měsíce si však Andrej stačil dobře odpočinout a teď vypadal, jako by byl znovu připraven k cestě na planetu.

„Zřejmě jsme skutečně na něco zapomněli. Nenapadlo nás, že tě chování posádky vyvede z míry,“ přiznal se Simagin. „Připravovali se skutečně nebývalé: půl roku tvrdého autotréninku, šlo prakticky o autohypnózu. Před cestou na Gorgonu si prostě zafixovali, že všechny ty přízraky jsou nevyhnutelnou součástí běžného života na planetě. To je všechno.“

„Autohypnóza? To znamená, že si vůbec nic nepamatují?“ zeptal se Andrej.

„Pokud si pamatují, jde o útržky událostí,“ odpověděl Simagin. „Je to trapné, ale nic se s tím nedá dělat. Bylo třeba, aby skočili do cizího světa rovnýma nohama.“

Andrej se usmál.

„Zvítězit a na nějakou dobu uznat nepřítele… Na mou duši, neselhal bych, kdyby začali lámat židle, nebo kdyby řekli, že se mnou nemohou pracovat.“

Andrej utichl.

V té chvíli se otevřely dveře a vstoupil Alexandr Bortnikov, velitel skupiny, která pracovala na Gorgoně.

„Hele, Saša,“ usmál se Simagin. „Seznamte se se skvělým Severinem.“

Andrej pohlédl na svého šéfa… a přistoupil na hru.

„Andrej,“ podal mu ruku.

„Alexandr,“ představil se Bortnikov. „Mám takový pocit, že jsem se s vámi už někdy setkal.“

„To sotva,“ usmál se Andrej. „Pokud jde o mne, já vás vidím prvně v životě.“

SÍLA VŮLE

Oleg Korabelnikov

Bolest přicházela téměř vždycky ve stejnou dobu – mezi desátou a dvanáctou v noci. Pomalu a neodvratně, asi jako rachot blížícího se letadla, vynořovala se z hlubin, a tehdy musel zabořit obličej do polštáře, stisknout v zubech okraj látky a vydat se bolesti na milost a nemilost. Léky už dávno nepomáhaly a bojovat s nemocí mu připadalo stejně marné, jako kdyby někdo chtěl holýma rukama zastavit vrtuli. A Nikolaj se bolesti nestavěl na odpor, smiřoval se s tím, co musí být. Poprvé se bolest dostavila téměř, před rokem, zpočátku byla slabá, neopakovala se často, bála se utišujících prášků a Nikolaj jí nevěnoval žádnou zvláštní pozornost, vysvětloval si ji únavou, nevyspáním a dalšími docela běžnými důvody.

Celý vysílený právě ustávším záchvatem poslední noci, kterou strávil doma, namáhavě usínal. Bolest, která ho naplňovala, po sobě zanechávala prázdno, bezmála fyzicky vnímané jako dutina čerstvě vytvořená v hlavě. Ten pocit byl tak silný, že to nevydržel a ohmatával si hlavu, jako kdyby se chtěl přesvědčit, že ji má celou. Uvnitř se něco pomíchalo, něco se tam svíralo a opět uvolňovalo, vinulo do spirály, aniž při tom cítil bolest, přesto to však bylo nepříjemné, a Nikolaj právě s takovým pocitem usínal.

V kuchyni píplo rádio a on přiblížil ruku k očím, aby si porovnal čas. Hodinky se mu bezostyšně zpožďovaly. Natáhl je a s nechutí vstal, nevyspalý a celý podrážděný. Dnes musí do nemocnice, aby se konečně rozhodlo, co má dělat se svou nemocnou hlavou, a aby se vzdal na milost a nemilost lékařům, podobně, jako to dělal se svou bolestí.

V bytě plném malířských stojanů, nedokončených pláten, knih, nebydlel sám. Visela tu vůně lněného oleje, terpentýnu, pistáciového laku, a když za ním přicházela Dina, první, co dělala, otvírala okna, aby vyvětrala ty všední Pachy a aby tu tak zůstalo trochu místa i pro její parfém.

I nyní, jako pokaždé, přišla zcela nečekaně, hlučná, rozjařená, otiskla mu na tváře rtěnku, otevřela okno, shodila se židle náčrtník a usadila se jako domácí paní.

Vždycky přicházela bez pozváni a jemu se to dokonce líbilo. Seznámil se s ní už dávno, požádal ji, aby mu stála modelem, a ona souhlasila, nikdy však nepřicházela v určenou hodinu, vždycky se opozdila, někdy o hodinu, někdy o den. Dokázala přijít i v noci, probudit ho, jako by se nechumelilo, sednout na židli a říct: tak maluj. Nejdřív se pokoušel podrobit si ji, ale ani něžnostmi, ani zvýšeným hlasem, ani dárky se mu to nepodařilo, takže se smířil s její nespoutanou povahou a dokonce se do ní zamiloval. Dina ovšem nedokázala být druhému na obtíž, zato on sám žil bez jakéhokoli programu, nějakou dobu pracoval ze všech sil, pak se celé dny povaloval se svou chandrou na pohovce.

Tak třeba teď nebyl doma celý dlouhý měsíc, jel na Sajany, dělal si tam náčrty a domů se vrátil unavený, utrápený bolestí hlavy a Dina, jako by věděla, kdy přijede, přišla hned druhý den ráno.

„Strašně se mi po tobě stýskalo,“ řekla. „Pojď, zajdem si večer někam.“

„Docela bych šel,“ řekl, „musím ale dnes do nemocnice.“

„Copak ty vůbec dokážeš marodit? To je divné! Doufám, že to je aspoň rýma!“

„Něco takového. Hlava mě bolí, mám migrénu, je to určitě taková nemoc šlechty… Podívej se na ty náčrty, to je Ka-Chem.“

„Hm,“ řekla s uznáním, když zpřevracela obrázky v rukou. „Proč jdeš kvůli bolesti hlavy do nemocnice? Copak to je tak zlé?“

„Jak to mám vědět? Doktoři se v tom vyznají lépe.“

„Ty přede mnou něco tajíš, Koljo. Jsi strašně uzavřený. Měj na paměti, že budu chodit do nemocnice a že se všechno dozvím. Poslyš, a co když ti doopravdy něco je? Nemáš z toho strach?“

„Ani v nejmenším.“

„Jsi tak nesamostatný, že i já budu muset mít strach o tebe. A to doopravdy budu mít…“

Umístili ho do neurochirurgického oddělení, už v tom samotném názvu se skrývalo něco hrozivého. Ne aby to bylo jen nervové oddělení, ještě k tomu musí být chirurgie. V pokoji s ním leželi další dva pacienti. Jeden z nich už byl po operaci a teď se uzdravoval. O operaci vyprávěl nesmírně prostě: usnul a pak se probudil. Nic strašného na tom prý není. Udělali mu díru v lebce, vyjmuli odtud, co tam nepatřilo, a znovu ho zašili. To bylo celé. Takový vztah k závažným věcem se Koljovi líbil. On sám nebyl jiný.

V prvních dnech ho prohmatávali rentgenem, připevňovali mu na prsa, na ruce a hlavu vysílače, a přístroj všechno zaznamenával, šustilo to, jak psal ty všelijaké nesrozumitelné křivky. Léky nedostával skoro žádné, jenom něco proti bolestem, co ve skutečnosti už žádnou bolest neutišovalo.

Koncem týdne ho prohlédl profesor.

„Tak jak se daří?“ zeptal se. „Už máte náladu na operaci?“

„Co mám dělat,“ řekl Kolja, „když to musí být…“

„Máš tam nádor,“ řekl profesor po chvíli. „Zřejmě není zhoubný. Odstraníme ho, a tím tvá nemoc skončí. Nejdůležitější je nemít strach a věřit, že se to zlepší.“

„Já se přece nebojím. Když je tam nádor, tak je tam nádor.“

„Tak na shledanou ve středu, budeme operovat.“

V neděli přišla Dina. Přišel za ní do nemocniční zahrady, poseděli na lavičce, louskali ořechy a pečlivě ukládali tvrdé skořápky do balíčku. Dina mlčela, u ní to bylo něco výjimečného, proto toho Kolja namluvil mnohem víc než obvykle, vzpomínal si na vousaté vtipy a hlasitě se jim smál za oba dva.

„Co jsi tak smutná, ty můj nespoutaný ptáčku?“ nevydržel to. „Ty se snad o mne doopravdy bojíš? Nech toho, nestojí to za to. Bude to jednoduchá operace, nic se mi nestane. Jenom mi oholí dohola hlavu a budu vypadat příšerně.“

„Je to vážné,“ řekla. „Sám dobře víš, jak je to vážné.“

„Ale já to stoprocentně přežiju. Kam na mě!“ Neodpověděla, mlčela, mračila se nad svými myšlenkami a Kolju napadlo, že toho ví jistě víc než on sám a že mé o něho opravdový strach.

„Nerozčiluj se,“ řekl, „nepohřbívej mě předem. Tady dovedou dobře léčit.“

„Ode dneška budu bydlet u tebe. Dej mi klíče.“ To nečekal a nevěděl, jestli to má odbýt žertem, nebo prostě jenom přejít mlčením. „A co tvoje nezávislost?“

„Má nezávislost spočívá právě v tom, že dělám, co chci. Chci bydlet u tebe, tak u tebe bydlet budu. Je to jasné?“

„Je. Ale ne abys ml tam udělala pořádek v tom mém nepořádku.“

Ležel na úzkém operačním stole.

Bodli ho do tepny, postava v zelené gázové roušce se nad ním sklonila a prstem, který byl cítit po jódu, se mu dotkla víčka.

Pokoušel se držet oběma rukama stolu, aby nespadl, ale ruce měl připoutané dlaněmi vzhůru, takže svíral vzduch. V hlavě se mu rozprostřela tma, a když se konečně docela na krajíčku objevilo světlo, spatřil vzdálenou oblohu. Vznášel se nad zelenou rovinou, vítr mu svištěl v uších, dole vyzváněly zvonky, malinkatí lidé za ním utíkali, zůstávali však pozadu, protože jeho let se zrychlil. Věděl, že spí, avšak tento pocit nebyl neskutečný, proto obrovský výmysl svého snu přijímal jako skutečnost. Pokusil se sestoupit dolů, ještě však nevěděl, jak se to dělá, jenom ve vzduchu udělal přemet. Nikdy předtím neskákal padákem, podívaná na zemi vzhůru nohama ho nepříjemně překvapila. Oblohu měl najednou pod nohama, byla bledě modrá, svítily na ní prořídlé hvězdy a připadalo mu, že se po ní dá chodit jako po pevné půdě. Rozpřahoval ruce a znovu je dával k sobě, kopal nohama, ohýbal je v kolenou, dokud se nenaučil ovládat polohu svého těla v prostoru. Když konečně vyrovnal svůj let a pohlédl dolů, viděl, že rovinu vystřídala země posetá velkými kameny a občasnými skalami. Obzor byl blízko a bez jediného obláčku. Znovu se pokusil sestoupit, ne proto, že by ho let unavoval, naopak, neztrácel tím žádné síly, bylo pro něho zajímavé dozvědět se, jakou zemi má pod sebou a co to je tam dole za lidi.

Jak se ukázalo, nebylo tak složité řídit let, musel se jenom soustředit na to, že klesá, nebo že má letět pomaleji, a tělo se okamžitě podřídilo jeho příkazu. Rychle začal klesat dolů, skály se na něho řítily, asi dvacet metrů nad nimi se polekal, že se roztříští, znovu zamířil nahoru a postupně snižoval rychlost, až se dostal do vertikální polohy, pak měkce dosedl na kolena uprostřed balvanů. Sypký písek mu chladil nohy, točila se mu hlava a někde hluboko pod pravým spánkem mu silně pulsovala tepna. Sáhl si rukou na spánek a pod dlouhými vlasy nahmátl propadlé místo, jako kdyby tam vůbec nebyla kost a přímo pod kůží tepal živoucí mozek. Na okrajích propadlého místa zřetelně nahmatal výstupek po jizvě.

Vždyť ležím, pomyslel si. No jistě, teď musím ležet na operačním stole. Tato myšlenka ho však neudivila, sen je sen, ať je jakýkoli, přesto všechno vypadal jako skutečný. Někdo mu šel naproti, pod těžkým krokem praskalo křoví, pravidelné supění bylo stále blíž a blíž, v dálce se ozvaly zvonky. Poodešel za balvan a vyčkával. Nebál se toho setkání, věděl, že může v mžiku vzletět. Něco na něho doléhalo, by to temné a horké, přicházelo to ze všech stran a když se prodral do vzduchu, pochopil, že je už pozdě, protože i tam bylo dusno, rudo, rozlévalo se to jako světlo svítilny v mlze, už to naplňovalo prostor a tisklo ho to k zemi. Zabořil se do toho dusivého všemi prsty a po paměti kopl nohou, ruce mu však vázly jako v bažině a nohy mu jako by držel někdo mohutný a silný.

„Tak už toho nech!“ zaslechl ze tmy. „Neházej sebou! Probuď se!“

Uviděl, že sen skončil, že leží ve svém pokoji na posteli, že ho oba sousedé drží za ruce a nohy.

„Pusťte mě,“ řekl tiše.

„Ničeho se neboj, Koljo,“ řekl soused. „Všechno je v pořádku. Tak odchází narkóza. Zavři oči.“

Poslechl a usnul, tentokrát se mu nezdálo nic.

Brzy začal chodit, rána se mu hojila, vlasy na oholené hlavě dorůstaly, jenom bolesti hlavy neustávaly. Ptal se na to lékařů, ti ho však uklidňovali, že tomu tak bývá vždycky v průběhu prvních týdnů, vlastní operace proběhla v pořádku, nádor odstranili, a to nejdůležitější teď je obrnit se trpělivostí. Nikolaj si myslel, že všechno bude v pořádku, a na to nejhorší nechtěl ani pomyslet, bolesti však neustaly. Občas se mu zatmělo před očima, dalo mu hodně námahy, aby neupadl. Přicházela za ním starostlivá Dina, byla nepřirozeně veselá, přinášela mu pomeranče a vymýšlela si, jak spolu budou brzy žít.

Toužil po malování. Stýskalo se mu po pokoji a po vůni barev, po šustění tužky po papíře. Jako rekonvalescenta ho zaměstnali – maloval nemocniční noviny a lékařské bulletiny, dělal tu práci svědomitě, pro sebe si po paměti maloval různé studie. Chtěl namalovat svůj sen.

Pak mu sejmuli obvaz a propustili ho. Mluvil s ním profesor, vysvětloval, jak důležité je změnit běžný životní rytmus, jaké léky má brát, a to nejdůležitější – že nesmi ztrácet hlavu.Hlavu neztrácel, presto v něm seděl nepříjemný pocit, že ho všichni obelhávají, že s ním mluví jako s malým klukem, nebo ještě horší – jako s beznadějným případem.

Dina ho dopravila domů taxíkem, svůj pokoj nepoznal. Bylo tu vidět zásah ženské ruky, malířské stojany byly odsunuty k oknu, podlaha tak čistě vymyta, že se člověk bál na ni stoupnout.

„Kde je můj nepořádek?“ zeptal se zkroušené.

Dina u něho zůstala, a jemu, který byl zvyklý na samotu, byla její přítomnost přítěží, současně však mu to dělalo dobře, protože projevovala svou účast a starost.

V noci se mu zdávalo, jak utíká před někým neviditelným a jeho tělo doslova jako slepené z hlíny se neustále láme, rozpadá. Musel se zastavovat, přilepovat si ruce, nohy a hlavu na původní místo, přesto mu však všechno znovu padalo. Samotný tento proces neustálého lepení byl tak tíživý a naléhavý, že se toho pocitu nedokázal zbavit ani přes den, měl jenom jeden jediný prostředek, jak se ho zbavit – malování. Maloval nekonečnou spoustu autoportrétů, na kterých nebylo nic zajímavého, některé byly dokonce hrozné, jako by se viděl v nekonečné spoustě křivých zrcadel.

Dina tuto jeho práci sledovala s obavami, radila mu, aby toho nechal a více odpočíval, aby ležel nebo chodil na procházky. Nedokázala pochopit, co ho pronásledovalo, a docela jistě ho považovala v hloubi své duše za nemocného. Nesnažil se jí něco vysvětlit, prostě pracoval tak dlouho, dokud neustala bolest.

Zřídkakdy vycházel ven, procházel se po parčíku a trochu se rozptýlil, dráždily ho však soucitné pohledy sousedů a šeptání za jeho zády. Jednou zaslechl, jak někdo řekl: „Chudák! To je jeho konec. Už to dlouho trvat nebude.“

Měl podezření, že není všechno v pořádku. Už v nemocnici si všiml, jak rychle se uzdravují operovaní nemocní, zatímco jemu bylo den ode dne hůře. Večer se bez obalu zeptal Diny:

„Vím, že se mnou zdaleka není všechno v pořádku, a ty to víš lépe než já. Já přece moc dobře vidím, jak se o mě staráš, jak mi chceš vylepšit poslední dny. Chtěl bych, aby ti bylo jasné, že se nemusíš trápit, jsi volná. Jestliže tohle všechno je z tvé strany pouhá lítost, pak to přirozeně nemá žádný smysl, nic takového nepotřebuju.“

„To je všechno?“ zeptala se chladně. „Nebo mi k tomu ještě něco povíš?“

„Ne. Vím, že brzy umřu, a nemysli si, že se bojím smrti. Nakonec mám přece všechno tohle.“

A ukázal rukou po svém pokoji.

„Já jsem taky součást tvého pokoje,“ řekla vyzývavě Dina. „Na téhle zdi je přece můj portrét. A nikam se odtud nehnu. Líbí se mi tu. Stačí?“

„Jsi paličák,“ řekl Nikolaj. „Budu si na tebe stěžovat.“

„Jen to zkus.“

Ještě dlouho si vyměňovali nic neříkající věty.

„Tak dobře,“ rozhodl se Nikolaj. „Řekni mi jedno: kolik mi ještě zbývá života? Jenom si ale nevymýšlej!“

„Nevím,“ řekla Dina. „To neví nikdo.“

„Tak aspoň s čím můžu počítat? S rokem? S měsícem?“

„Od jednoho týdne do jednoho roku,“ řekla Dina. „Jasné? Jestli ale budeš věšet hlavu, jestli od tebe ještě někdy zaslechnu něco podobného, tak ti napohlavkuju, že…“

Nevydržela to a rozplakala se.

V noci ležel na zádech s otevřenýma očima, přemýšlel o svém ne právě vydařeném životě, a také o tom, že se jeho nádherný sen nemůže uskutečnit. Nikdy nepoletí nad zelenou rovinou své rodné země, a to ze dvou docela prostých důvodů. Jednak proto, že je zcela vyloučeno, aby člověk bez kormidla a bez vrtule létal, jednak proto, že není nesmrtelný.

A proč se vůbec stalo, že si vypěstoval vlastní smrt, že ji vykrmil vlastní krví, že ji uchránil před zimou a žárem? Tato nespravedlnost mu připadala nepředstavitelná.

Zdál se mu nějaký strašně zmatený sen. Otec ho učil plavat, on se plácal ve vodě, pouštěl bubliny, avšak otec ho znovu a znovu házel do vody a smál se. Pak se ukázalo, že to není voda, ale že ho otec hází se střechy nějakého vysokého domu a on že se učí létat. Křičel, převracel se ve vzduchu, lidé procházeli kolem a nahoru se nepodívali.

Probudil se celý zpocený. Srdce mu tlouklo jako zběsilé. Všiml si, že ani Dina nespala, tiše plakala odvrácená ke stěně. Došlo mu, že její hoře musí být silnější než jeho strach. Pohladil ji po chvějících se zádech a řekl: „Neboj se, všechno bude v pořádku, když mě tolik potřebuješ.“ Rozplakala se však ještě silněji a přitiskla se k němu, ráno je zastihlo beze stopy optimismu.Dina odešla do práce, ale on zůstal v posteli, celý vysílený, celý naměkko. Neměl chuť vstát, umýt se, nechtělo se mu Jíst a spát se mu také nechtělo. Roztržitě se rozhlédl po zdech s rozvěšenými obrazy a studiemi, prohlížel si stojany, tuby s barvami, štětce ve sklenicích a připadalo mu, že tohle všechno je marné, nesmyslné, že už nemá sílu přeměňovat barvy v novou skutečnost. V té chvíli se ho zmocnil vztek. Proč on, muž, se má smířit s bolestí, proč se jí vydává na pospas? Proč se před ní musí pokorně sklonit jako před nevyhnutelným osudem?

Pomyslel na Dinu a prvně cítil, jak mu je drahá, a jak je všechno ubohé, nechová-li se jako chlap a nebojuje, nehledá-li východisko. Jak se ale vyrovnat s bolestí? Jak změnit svůj osud? Vztek dodal jeho úvahám konkrétnost a zbavil ho lítosti. Jenom v sobě samotném je možné najít něco, o co se lze opřít. Záchrana není ani v bezmocných lécích, ani v chabém chirurgově noži. Jenom síla vůle mu může pomoci. Kdyby tak…

Když si člověk vrazí do ruky třísku, druhou rukou ji vytáhne. To je soustředěná síla vůle. V té chvíli se však milióny leukocytů z celého lidského těla hromadí v místě, kam tříska pronikla, a staví se na odpor cizímu tělesu. Kdyby člověk stejnou silou vůle jako pohybem ruky dokázal cílevědomě, ovládaje přitom sám sebe, vytvořit potřebná antitělesa, pak by se mohl stát naprostým pánem sebe samého.

Znovu se pustil do práce. Malovalo se mu špatně, ruka se mu drobně chvěla, a toto chvění ho rozčilovalo. Rozmáchl se a zahodil štětec. Okrová barva potřísnila zeď. Natáhl před sebe ruku odmítající poslušnost a dlouho ji vztekle pozoroval, jako by ji chtěl pohledem donutit, aby se nechvěla. Sevřel a rozevřel pěst. Prsty ho poslouchaly, avšak jejich chvění nezáviselo na tomto přání a tehdy se uklidnil, soustředil, začal v sobě hledat nitky, kterými by bylo možno ovládat doposud neovladatelné. První vítězství se nedostavilo snadno. Zapotil se a zcela vysílený ulehl na pohovku. Srdce mu tlouklo rychle, jeho tlukot zněl v hlavě a první příznaky blížící se bolesti mu začaly pulsovat ve spáncích. Nikolaj se rozhodl čekat, až se nad ním bolest konečně smiluje. Začal v sobě vyhledávat onu tajuplnou pružinu, až po velké námaze, utrpení ji nalezl a posunul z místa. Zpočátku nejistě, později už cílevědomě se učil tomuto podivnému umění, jako se malé dítě učí chodit, jako se baletky učí ovládat své tělo. A bolest pominula, odešla. Rozpálen nezvyklou činností, podařilo se mu vyhmátnout i „páčku“ pro ovládání srdce a snížit rychlost jeho tepu. Celý zmožený si nakonec přikázal usnout a vůbec si neuvědomil, jak se dostavil spánek.

Ani v ten den, ani později nedokázal pochopit, co se v něm tehdy změnilo, co donutilo přírodu, aby se podřídila jeho vůli.

Všechno to, co se dělo, tajil před Dinou, sám chtěl přijít na rozluštění a jednou po dalším vysilujícím tréninku, při kterém se učil ovládat štítnou žlázu, usnul a uviděl sen. Ve spánku však nenalezl odpočinek. Dokonce ani místo nezměnil. Jako předtím neopustil svůj pokoj a zabýval se tím, že si prohlížel svou tvář v zrcadle. Současně však jako by byl sám uvnitř sebe a viděl příčiny své bolesti. Zbavil se jich, vyhodil je ven. Prošel se po pokoji. Cítil se povzneseně a svobodně. Jsem zdráv, řekl si ve spánku, jsem docela zdráv. Vyšel na balkón, stoupl si na zábradlí, pohlédl dolu, rovnováhu vyrovnával rukama. Z výšky devátého patra mu lidé připadali jako trpaslíci se slabounkými hlásky. Bez vzrušení a strachu se s roztaženýma rukama položil do vzduchu a pomalu plaval ve větru. Věděl, že ho někde čeká nekonečná rovina, ale aby jí dosáhl, musel bůhví proč letět vzhůru. Nedokázal si to vysvětlit, prostě to věděl, a tato jistota ze snu ho nijak nepřekvapovala.

Jak se ukázalo, prospal celý den, až ho probudila Dina.

„Zase jsi nic nejedl?“ zeptala se ho tiše.

Měla červená víčka, dokonce ani kosmetice se nepodařilo to zakrýt.

„Neprožívej to tak silně,“ řekl. „Mám dojem, že neumřu.“

„Zajdi si k lékaři,“ řekla. „Děje se s tebou něco…“

„Něco špatného?“ dokončil za ni větu. „Něco, co nemá obdoby v moudrých knihách?“

„Co když někdo udělal chybu v diagnóze?“ řekla rychle Dina. „Chyby se stávají. Zajdi tam, moc tě o to prosím.“

„Dobře,“ souhlasil.

Dlouho o všem přemýšlel a došel k závěru, že evoluce nutnosti musí vést k vytvoření nového člověka, musí jít cestou, kdy člověk bude ovládat sám své vlastní tělo.

Co se však stane, až nový člověk začne silou vůle měnit sám sebe? Vyhledal ošetřujícího lékaře.

„Prohlédněte mě,“ řekl. „Nedokážu pochopit, co se to se mnou stalo. Připadá ml to až hloupé.“

Lékař ho prohlédl, přeptal se ho na potíže a požádal, aby chvíli počkal. Vrátil se s profesorem. Ten ho proklepával kladívkem, ohmatával mu hlavu. Pak ho zavedl na rentgen. Dělali mu snímky.

Poté ho profesor požádal, aby se svlékl a aby si lehl na pohovku. Celého ho prohmatal, mračil se a Nikolaj s úsměvem řekl:

„Nemusíte to přede mnou skrývat. Něco málo o tom vím taky.“

„Blahopřeji vám,“ řekl profesor. „Jak jste se o tom dozvěděl? On vás už někdo prohlížel?“

„Já sám jsem se prohlížel. A teď jsem přišel, abych si s vámi o tom promluvil. Mám dojem, že se dokážu dokonale ovládat a že se brzy naučím létat. Vznikl ml… mám nový orgán, antigravitační orgán. Až se vyvine, budu moci létat. Co si o tom myslíte, je to dobré?“

„Samozřejmě,“ řekl profesor a pozorně si Nikolaje prohlížel. „To je velice zajímavé. Už dávno víte o svých… no, jak bych to řekl…, o svých nových možnostech?“

„Dva týdny. Teď si myslím, že za pomoci nového orgánu jsem se naučil tomu, co mám. Copak skutečně nechápete, že jsem první člověk, který překonal vývoj v evoluci? Příroda hledá, vytváří nové orgány, ale dochází i k neúspěchům. Chápete to?“

„Jste chlapík,“ řekl profesor. „Teď ještě…“

Profesor ho vzal za ruku, sledoval při tom hodinky a řekl:

„Osmdesát.“

Nikolaj vynaložil úsilí a srdce mu začalo tlouci pomaleji, pak ještě pomaleji.

„A co teď? Zkuste to změřit.“

„Čtyřicet šest,“ řekl pomalu profesor.

„Tak vidíte. A jestli chcete, mohu teď hned…“

„Vy se zabýváte jógou?“ přerušil ho profesor.

„Jogíni zdokonalují pouze svůj organismus a jejich umění umírá spolu s nimi. Já jsem přesvědčen, že zdroj mé nemoci ve mně byl uložen už před mým narozením. Chápete, co to znamená? To, že své vlastnosti předám potomkům.“

Profesor se rozchechtal.

„No tak! Jste dokonalý snílek. Přesto všechno jste chlapík! Tolik věřit ve vlastní síly,“ dodal už docela vážně. „Létejte si, jak se vám jen bude chtít,“ poklepal Nikolaje na rameno. Přistoupil k oknu. Otevřel je a do místnosti se prodrala vůně podzimní zahrady s ptačími hlasy. „Létejte si podle chuti. Život je tak skvělý!“

Nikolajovi připadlo, že vyskočil na okno, nedal nikomu –příležitost, aby se mohl vzpamatovat, a odrazil se od parapetu. Plachtivým letem dosedl na záhon…

Nezapamatoval si, jak se dostal ven a naskočil do odjíždějícího autobusu.

„Tak co ti řekli lékaři?“ zeptala se ho okamžitě Dina.

„Že jsem zcela zdráv. Jsou to znamenití lidé, omluvili se mi, že se zmýlili v diagnóze, a chtěli si mě vyfotografovat pro vědecký časopis. Já jsem ale skromný člověk a utekl jsem… Ne, doopravdy, Dinko, jsem naprosto zdráv.“

Dina klesla na židli a podle jejích rozpaků ve tváři nebylo těžké pochopit, že sama neví, má-li se smát, nebo plakat. Pak se přece jenom nakonec rozhodla a rozplakala se. Jablka se jí vysypala z tašky.

„Nechtěla jsem ti to říkat, protože jsem ti strašně věřila,“ řekla po chvíli. „Nezlob se. Tady s tím nemá lítost nic společného. Mám tě ráda, Koljo.“

„To je divné, že jsme o tomhle spolu nikdy nemluvili.“

Pohladil ji po vlasech. Padaly jí do očí, takže je neviděl, a to bylo nesmírně důležité. Vidět jí do očí.

„Chtěla bych, aby tu po tobě nezůstaly jenom tyhle obrazy. Teď už ti to můžu říct jistě.“

„Tušil jsem to. Nemusíš nic říkat. Budu ho učit létat. I když, kdo ví, třeba bude létat od narození. To budeš mít pěknou hromadu starostí…“

Rozesmál se, uchopil ji do náručí a znovu pocítil, jako by měl za zády křídla a uviděl zelenou rovinu své rodné země.

PATTERLUCHŮV OBJEV

Jevgenij Filimonov

Když člověk teď uvažuje nad Patterluchovým záměrem, první, co si uvědomí, je jeho naprostá nedefinovatelnost. Ve zpravodajské rubrice Federálního chemického časopisu byla jenom stručná poznámka, že Finn Patterluch se rozhodl vyrobit univerzální prostředek. Jaký univerzální prostředek? zeptáte se. K vymývání umyvadel a záchodových mís? Proti hmyzu? Proti lupům a vypadávání vlasů? Na hnojení záhonů? Proti nespavosti? Proti rezavění? Ano, proti tomu všemu i na tohle všechno, odpověděl by vám Patterluch, a taky proti všemu ostatnímu a na všechno zbývající.

„Poslyš, kamaráde,“ říkali mu kolegové plni samozřejmé profesionální zloby na hlupáka, který si vytkl neuskutečnitelný cíl. „Ty jsi snad zapomněl, že dneska je století specializace? Všechno obsáhnout nemůžeš. Pattere, ty dědku, podívej se na docenta Muktuse! Jeho preparát je určen k posilování výměšku slinných žláz u yorkshirských prasat, k ničemu jinému není. Nebo vezmi třeba magistra Schlippenhoola. Ten také pracuje nad nesmírně úzkou specializací: rozpustné ionizační příměsi pro pěnu do koupele. S jejich rozumem a s jejich energií by se mohli pustit do ledasčeho, všimni si ale, Finne, jedné věci, nepodlehli pokušení. Netříštili své síly. A proto dosáhnou úspěchu i u prasat, i v koupelnách, zatímco ty, Patterluchu, ty se staneš živým anachronismem z časů univerzálních alchymistů.“

Patterluch se však nevzdával. Musel vyrobit univerzální prostředek, aby byl močopudný i proti ucpávání tepen, pro lepení gumy a leštění nábytku, pro zatmelování stropů a natírání podlah, pro krmení akvarijních rybek i proti moskytům…

Patterluch neměl žádný systém: jednoduše sestavoval svou látku z různých ingrediencí působících pouze k přesně vymezenému účelu. Bylo to legrační a neuvěřitelně nevědecké pro chemika profesionála, vždyť jednotlivé složky se navzájem neutralizovaly a jednou dokonce naivní Patterluch vyrobil výbušnou směs. Jen zázrakem ho to neroztrhalo (odnesl to pouze zlomeným zápěstím a nervovým šokem), a jeho elixír se rozletěl kolem dokola v podobě hořícího lepkavého neřádstva a pokryl malebnými skvrnami kachlíkové zdi i strop v laboratoři. Nic z toho neudělalo z Patterlucha zajímavého člověka, ovšem neubralo mu to ani v nejmenším na chuti uskutečnit svůj záměr. S rukou v sádře seškrábal hmotu se stropu i zdí do velké termosky [místo roztrhaného kanystru z umělé hmoty) a pokračoval ve své činnosti.

„Patte,“ říkali mu kolegové, „jestlipak víš, že doktor Schmuckler může získat cenu mezinárodního trustu Hydrolýza za svou docela dobrou práci – Anodové oxidování cirkonia v kyselině chrómové při gradacích teplot od 48° do 73,5°?“

Ne, o tom Patterluch nic nevěděl. Může se vykašlat na úspěchy úzké specializace v chemii – v elektrochemii, on si vynalézal svůj univerzální prostředek.

„Luchu, ty dědku jeden, na kongresu organiků v Antverpách…“

On se však odvracel zády k tomu, kdo mu něco takového povídal, a odcházel do krámů s domácími potřebami a do lékáren, do skladů s hnojivy a běžnými činidly, musel pracovat. Ano, ano, v laboratoři se objevoval jenom velmi zřídka, a to vždy koncem dne, když špachtlí odsypával do termosky pečlivě odměřené dávky svých každodenních nálezů. Za čas byla termoska malá, nahradila ji vana na sterilizační přístroje, pak celý kuchyňský kotel s hermetickou poklicí, který byl poškozený a přestal už sloužit. Patterluch pracoval a pracoval.

Mezi profesionály se na jeho jméno pomalu zapomínalo, jenom občas na něho vzpomněli jako na něco kuriózního, jako na případ, jako na prašivou ovci. Když se objevil v klubu koncernu Oktan v žaketu, který na něm visel jako pytel, ozval se neutuchající chechtot. Všichni se přiběhli podívat na alchymistu podivína; dokonce i ti, kteří neměli nic společného s chemií, ani s ničím podobným, se smáli až do břichabolu Patterluchovi, který osaměle popíjel u pultu šampaňské se svrchovaným klidem jako kdykoli před tím.

Avšak prostředek byl nakonec vynalezen, bylo to husté želé příjemné růžové barvy, jak si to Patterluch přál, aby bylo příjemné na pohled. Rovněž bylo příjemné na čich. I na chuť bylo příjemné, dalo se jíst a organismu plně vyhovovalo. Sloužilo jako pasta na zuby a pro mazání motorů. Patterluchův prostředek v pěnovém stavu byl podstatně lehčí než pěnový polystyrén, při ražení byl dokonale pevný a stupeň pevnosti převyšoval pevnost polyetylénu. Růžové želé bylo vynikajícím barvivem – barva natřeného povrchu byla určována režimem vysychání. Snadno se rozpouštělo ve vodě a mělo chuť a sílu vynikající vodky. Zajímavé bylo, že v menší koncentraci mohlo být použito pro krmení kojenců. Odstraňovalo stresové situace a téměř odstraňovalo slabomyslnost.

Stačilo pravidelně po dva týdny mít v ústech žvýkačku Pata a člověku začínaly růst nové zuby. Pleše namazané růžovou pastou zarůstaly vlasy jako jarní záhon; naopak nevhodný porost chlupů a vlasů byl tímtéž odstraněn za jeden dva dny, všechno záviselo na koncentraci roztoku. Těžko by bylo možno vyčíslit všechny oblasti lidských zájmů, kterých se Patterluchův prostředek dotýkal.

Prostředek stimuloval duševní činnost, mohl však i zbrzdit kritickou schopnost myšlení. Ve vyschlé podobě se stal nejsilnější výbušninou a v běžné podobě ho bylo možno využít jako napalm [připomeňme si výbuch v laboratoři). Bylo ho možno využít ke zničení korun stromů v džunglích nad místem, kde se předpokládalo, že se skrývá nepřítel. Nepatrným množstvím tohoto prostředku bylo možno otrávit zásoby pitné vody obrovského města. Jestliže Patterlu-chův prostředek prošel reaktorem, stal se nesmírně radioaktivním a bylo možno ho využít jako náplň pro takzvané „neničivé“ bomby. A tak bychom mohli vypočítávat dál. Jako ozařovací prostředek bylo možno tuto hmotu obdivuhodně přesně ovlivňovat: působila neomezeně na bílé, žluté a černé lidi.

Koncern Oktan získal okamžitě právo na monopolní výrobu růžového želé podle receptu a technologie našeho starého šmodrchy, který se rázem změnil v génia, zachránce západní civilizace ocitnuvší se ve slepé uličce sociální, energetické a ekologické krize. Koncern omezil některé druhy své výroby a naopak založil několik desítek velkých závodů na výrobu prostředku v různých oblastech světa – od Islandu až po arabské emiráty. Konkurenti se chvěli a zavčas přesunovali kapitál do jiných odvětví, která neměla nic společného s chemií, protože i poslednímu vrtákovi bylo jasné, že nemůže obstát proti takovému obdivuhodnému univerzálnímu prostředku vyráběnému navíc z odpadu. Oktan roztahoval křídla, hovořili tu o tom, že se jim nedostává životního prostoru, jestřábové si mnuli ruce, nezaměstnaní doufali v polévku z růžové pasty, starému Patterluchovi měla být udělena Nobelova cena…

A pak najednou Patterluch zemřel, prostě už nebyl na světě náš univerzální empirik, naděje hospodyň i generálů, pletichářů i alkoholiků, bezdětných lidí, omezenců, byznysmenů a smolařů, dětí i starců, otrávil se svým vlastním prostředkem – to už se tak prostě stávalo, že objevitel zahynul působením svého vlastního objevu. Sotva by to někomu přišlo líto, Patterluch byl zapřisáhlým nepřítelem lidí a naprostým samotářem, při osobním styku nikomu zvlášť sympatický nebyl, ale on nejen že si prostě umřel, ke všemu si s sebou odnesl klíčové tajemství technologie výroby svého prostředku, neboť jako člověk krajně nedůvěřivý a podezíravý skrýval toto tajemství dokonce i před vedením Oktanu. Je třeba říct, že s něčím takovým nikdo nepočítal. Padla spousta hlav, někteří z těch, kteří si příliš pospíšili, přišli na buben, koncern byl zatlačen zpátky a jaksepatří pošramocen konkurenty, kterým narostla křídla.

Zanedlouho uplyne rok od krátkodobého Patterluchova triumfu. Armáda chemiků v tajnosti a v potu tváře se pokouší znovu vyrobit univerzální prostředek, jeho nepatrné množství získané v experimentálním prostředí má nyní cenu zlata a je rozebráno laboratořemi všech zemí: zřejmě není daleko den, kdy nějaký šťastlivec spatří ve své zkumavce vytoužený růžový rosol. Nedávno se k tomuto problému vyjádřil známý sociolog L. Heimendorf. Nebyl příliš optimistický:

„Nic se nezmění, bude-li vyroben Patterluchův prostředek, nebo nebude. Celý náš vývoj v sobě nese osud, který se jmenuje sebezničení a který byl vlastní i prostředku Patterluchově, jenž marnotratně sloužil zabíjení i zrození, ničení i výstavbě, bídě i klamu, rasismu i přepychu, zločinnosti, nemocím, systému buržoazního uspokojení. Potřebujeme docela jiný prostředek,“ řekl sociolog, „něco docela jiného…“

Nikdo netušil, co měl sociolog Heimendorf na mysli. Říká se však o něm, že po večerech vždycky mizí v knihovně a studuje Kapitál.

DRAŽBA NA PLANETĚ GIJ

Ruslan Sagabaljan

„Odpusť mi to, Ču,“ řekl Pap opičce, která mu seděla na rameni a bezstarostně louskala ořech. „Musím to udělat.“

Opička zpozorněla, naklonila hlavu, jako kdyby mu chtěla něco zašeptat.

Slunce viselo nízko nad střechou hotelu a líně, jako kdyby se mu do toho nechtělo, zahřívalo planetu.

Zrcadlové dveře se tiše otevřely.

Za vysokým pultem přebíral růženec opálený Gijan. Když spatřil blížícího se Papá, růženec odložil a vyloudil na tváři úsměv.

„Vítám vás na planetě Gij. Vy jste právě přiletěl?“

„Ano,“ řekl Pap, a aniž věděl proč, dodal: „Osobním.“

„Jste samozřejmě prvně na Giji… Přiletěl jste na dlouho?“

„Nevím. To se teprve uvidí…“

„Chápu.“ Úsměv jako kdyby zůstal natrvalo odlit v jeho tváři. „Chcete zkusit štěstí. To je strašně široký pojem, štěstí… Je to složité. Jistě i vy jste toho spoustu vyslechl o naší planetě, že?“

Pap se odmlčel. Opička dál louskala ořech.

„Zřejmě byste potřeboval nějaký menší pokoj, ne?“ poinformoval se Gijan, koutkem oka pohlédl na obnošené, zaprášené Papovy boty.

„Ano.“

„Rozměry ztrácejí hodnoty před nekonečnem vesmíru. A čas rovněž… Z toho si ale nic nedělejte.“

Gijan měl chuť filozofovat. Papá z hladu píchalo pod lopatkou.

Opička vyplivla ořechovou skořápku Gijanovi do tváře. Ten se jen na okamžik nespokojeně zamračil a znovu se usmál, jako by se vůbec nic nestalo.

„Promiňte,“ řekl Pap.

„Ale prosím vás, to nic. Co to je za zvíře?“

„To je opice ze Země.“

„Taková legrační…“

Odpusť, Ču…

„Chtěl bych ji prodat. Kde bych to mohl udělat?“Gijan se protáhl pod pultem a opatrně si na opici sáhl.

„Je legrační,“ opakoval. „A co dovede?“

Pap sundal opičku z ramene, postavil ji na pult a rozkázal:

„Tak ukaž, co umíš.“

Ču se poslušně podřídila. Udělala stojku na předních nohách, zadními při tom legračně mávala ve vzduchu.

„A teď ukaž, jak chodí koketující ženské.“

Ču se postavila zpátky, pyšně přešla z jednoho konce pultu na druhý.

„Udělej Papá. Pap, to jsem já.“

Opička se prošla po pultě a obdivuhodně přesně napodobila pánovu chůzi.

„Ču, umři!“

Ču ulehla a ani se nepohnula.

„Můžeš předvést, co dělal Gijan, když jsme sem přišli?“

Opička vzala pohotově růženec, který Gijan odložil, s důstojným pohledem ho začala přebírat.

„To je nádherné, to je nádherné!“ volal Gijan.

„Ostatně, ten růženec je taky ze Země,“ poznamenal Pap.

„Ale, co to říkáte!“ Gijan ani nepohlédl na růženec. Hladil opičku.

„Jsi chlapík! To je legrační, strašně legrační zvíře.“

„Mohl bych ji prodat?“

„Samozřejmě,“ odpověděl pohotově Gijan. „Ovšem jenom v dražbě. Jiný druh obchodu u nás neexistuje. Pětadvacet procent z ceny jsou vaše.“

„Pětadvacet procent…?“

„Ano. To není tak málo. Budete-li souhlasit, můžete ne-chat zvíře u mne.“

„Dobře.“

Opička žvýkala růženec. Pap sáhl do kapsy, vylovil tři ořechy a položil je na pult. Ču ho chytila za prst a začal mu ho cucat, pomlaskávala při tom.

Pap se usmál.

„Jsme staří kamarádi,“ řekl.

Gijan chápavě přikývl a podal Papovi klíč od pokoje.

Pap se nerozhodně zastavil u pultu.

„Nebylo by něco k snědku na konto toho mého příštího zisku?“

„Samozřejmě. Přinesou vám jídlo do pokoje. Můžete si pospat. Před dražbou vás probudím.“

Opička zapištěla a skočila Papovi na rameno.

„Kdepak, Ču,“ řekl Pap a sundal ji z ramene, „ty zůstaneš tady.“

Postavil ji na pult, opička se ho však chytila za prst a nechtěla ho pustit.

„Ču, umři!“ rozkázal Pap.

Opička pustila palec a poslušně ulehla.

„Máte nějakou krabici?“ zeptal se Pap Gijana.

Ten vytáhl za pultem, kulatou plechovou krabici s obrázkem hotelu. Otevřel víko. Pap zvedl nehybnou Ču, položil ji do krabice a dovnitř přidal tři ořechy. Otočil se a vykročil k výtahu.

„Odtud můžete klidně sledovat obchod. U nás probíhá všechno naprosto čestně.“

S těmito slovy zavedl Gijan Papa do malé kabiny, kde bylo křeslo, pult a svítící obrazovka.

„Kupující jsou ve stejných kabinách,“ vysvětlil mu Gijan a zmizel.

Pap usedl do křesla.

Zanedlouho se na obrazovce objevila známá krabice, na jejímž víku byla k Papovu podivu namalována opice.

„Vážení spoluplaneťané!“ zaslechl Pap známý Gijanův hlas. „Na prodej tu je neuvěřitelně vzácné zvíře ze Země a vy zřejmě víte, jak bohatý je svět zvířat ve vesmíru, kde vládne rozum. Opice, která vyleze nyní z této krabice, patří k nejobratnějšímu druhu pozemských zvířat. Je opravdovým přítelem rozumných bytostí a zřejmě se nezmýlím, když řeknu, že toto zvíře vás nikdy, zdůrazňuji, nikdy neomrzí. Nebývalé a rozmanité potěšení vám zaručuji. Zvláště milé jsou proměny tohoto zvířete…“

Nepřehání…? pomyslel si Pap.

„Ostatně se o tom můžete sami přesvědčit,“ pokračoval Gijan. Otevřel víko krabice a na obrazovce se objevila Ču.

Držela poslední nerozlousknutý ořech.

„Tak tedy,“ pokračoval Gijan, „nyní se stanete svědky nebývalých proměn.“

Vkrátku se opice rozplynula ve vzduchu a na jejím místě se objevila pozemšťanka v dlouhých černých šatech s flitry.

Pap znehybněl. Očekával od Ču známé triky. Avšak to, co uviděl, bylo neuvěřitelné, neuvěřitelnější než ve snu. Zaslechl, že na planetě Gij se člověk nemůže ničemu divit, přesto však nemohl uvěřit svým očím.Žena se usmála a prohrábla si rukou vlasy. Její tvář mu byla známá… a ten pohyb také. Kde ji ale jenom viděl, na to si Pap nedokázal vzpomenout.

Žena zmizela, na pultě se znovu objevila Ču.

Pak se opička proměnila v psací stroj, do něhož byl vložen zpola popsaný papír.

Posléze se z ní stal morušovník, ze kterého opadávaly měkké plody.

Čápem, který energicky mával křídly.

Starou postelí s uraženou nohou.

Ohmatanou knihou s mušketýrským kordem na obálce.

Hadem ve střehu.

Starým mužem, který potichu mručel.

„Všimněte si,“ řekl Gijan, „že opička se promění pouze v to, co existuje na Zemi a co sama viděla. Tyto proměny ve své podstatě nemohou udivit nás, obyvatele planety Gij. Je však zajímavé spatřit proměny, jejichž výsledky jsou předem neznámé. Kolik v nich je exotičnosti! A jakou poznávací hodnotu mají tyto proměny! Já toho o Zemi vím poměrně dost, avšak opiččiny proměny značně obohatily mé vědomosti. Zkusme udělat nejjednodušší pokus.“

Ze zákulisí vyšel chlapec z planety Gij. Přistoupil k pultu a hned natáhl ruku k opičce.

„Nedotýkej se jí,“ řekl Gijan a hlasitě se zeptal: „Poslyš, co bys sis teď přál?“

Chlapec se zamyslel a odpověděl:

„Gurilik.“

„Guriliky na Zemi neexistují. Popiš to, co si přeješ.“

„No, ta…“ Chlapec si třel čelo a mračil se. „Je to takové dobré, studené…“

Chtěl ještě něco dodat, ale Ču se už proměnila ve skříňku až nahoru naplněnou balíčky zmrzliny.

„Jeden kousek si tu necháme, aby se proměnil zpátky v opičku. Co bychom jinak prodávali,“ zažertoval Gijan. „Ty ostatní si, chlapče, můžeš vzít. Jsou určitě dobré. Dej pozor, aby ses nepřejedl!“

Bedničku odnesli. Chlapec odešel. Gijan si dal chvíli na čas, pak se zbylý balíček znovu proměnil v Ču.

„Opička zažila na Zemi zajímavý kus života, hodně toho stačila uvidět. Neměla však tu kouzelnou vlastnost, kterou získala na Giji. Uvažte, že kdokoli z vás se může stát jejím majitelem. Tak tedy, prosím, navrhněte cenu!“

Na pultě se objevila číslice „20“.

„Dvacet. Pouhých dvacet,“ rozčarovaně opakoval Gijan.

Na pultě se rozsvítilo „40“.

„Čtyřicet,“ loudavě promluvil Gijan.

„50.“

Gijanův hlas zazněl rázněji.

„65.“

Gijan zpozorněl.

„70.“

V jeho hlase bylo možno zaznamenat trochu radosti.

„100.“

Pap nebyl schopen myslet. Mozek ho přestal poslouchat. Prsty svíraly opěradla křesla. Tupě pozoroval obrazovku.

Ču se vypořádala s posledním ořechem a pustila se do růžence.

„Nu což, tohle číslo se už dá brát vážně,“ řekl Pap. „Sto čtyřicet.“

To tak…! Nápad vytryskl odněkud z hlubin vědomí, nejprve byl Pap rozčilený, pak se rozzuřil. To tak! Teď ji dostane někdo z nich!

Prsty se samy od sebe uvolnily. Ovládl je zcela konkrétní Cíl. Vytočily na pultě „150“.

Vzápětí se rozsvítilo „170“.

Ču si přehodila růženec na krk a pištěla nadšením.

Pap vytočil „180“.

Objevilo se „200“.

Vytočil „210“.

„Vidím, že začínáte chápat skutečnou cenu této nejmilejší pozemské bytosti…“

„235.“

Chvějící se Papovy prsty nabídly „240“.

To tak!

Myšlenky pulsovaly Papovi v hlavě neodbytně a nedaly mu možnost aspoň na chvíli se od nich odpoutat.

Číslice se teď měnily tak rychle, že je Gijan nestačil komentovat.

Opička se proměňovala v mramorovou sochu vojáka na koni, v zrcadlo, v sarkofág, v železnici.

„290.“

„Šílená honička čísel ustala. Pult odpočíval. Neviditelný nerv spojující všechny kabiny ochabl…

„300.“… Pak znovu získal na síle, aby byl vzápětí opět přerušen. Pap věděl jediné: musel být přerušen tady v jeho kabině, a proto vytočil číslo „400“.

Stále s ním ještě soupeřili. Někdo si paličatě přál získat pozemský zázrak, nemohl se vyrovnat s tím, že musí. patřit nikoli jemu, ale Papovi.

Ču se proměnila v hodiny a v náhrobní desku.

Pap vytočil…

„Tisíc?!“ Gijan se spíše ptal, než oznamoval.

Pak to opakoval.

A opakoval to ještě jednou.

Papova ruka visela z křesla.

„Zvíře je prodáno! Žádám svého asistenta, aby ho odnesl majiteli.“

Slunce stále stejně líně viselo nad hlavou, bylo však mnohem tepleji.

Pap se vypotácel z kabiny. Ču mu skočila na rameno. Vzal ji, pevně ji k sobě přitiskl a rozběhl se.

„Stůjte! Nezaplatil jste!“ křičeli za ním.

Únava zmocňující se beze zbytku celého těla najednou zmizela. Pap utíkal jako v bláznivém snu, necítil tělo, prodíral se uzounkými průchody neznámých ulic. Domy se hned tiskly k sobě, hned se rozbíhaly do půlkruhu.

Zastavil se na opuštěném místě. Před ním se tyčil ponurý temný pahorek.

Pustil Ču na zem a požádal ji, aby se proměnila v ženu v černých šatech ozdobených flitry. Opička mu však ne-věnovala nejmenší pozornost, sbírala kolem sebe barevné kamínky a ze zvyku je zkoušela rozlousknout. Pap usedl na bobek.

„Ču,“ požádal ji, „no tak…“

„Marně se snažíte. Nepodaří se vám to.“

Ohlédl se. Za ním stál Gijan se dvěma dozorci.

„Koupil jste si vlastní opici,“ pokračoval Gijan. „Budete muset dluh vyrovnat. Jenom neuvádějte na svou obranu, co vás k tomu vedlo. Nás to totiž ani v nejmenším nezajímá. A mějte na zřeteli, že zboží nelze vrátit. Pětadvacet procent ze zisku patří vám. Z toho plyne, že nám dlužíte sedm set padesát…“

Pap vyskočil a chytil Gijana u krku. Teď si přál jenom jediné – uškrtit ho. Dva páry silných pracek se mu zaryly, do ramene a ochromily ho.

„Lháři!“ vykřikl Pap a pustil Gijana.

Gijan si urovnal pomačkaný límec a s klidem jemu vlastním řekl:

„Musíte si uvědomit, že my nikdy nikoho nepodvádíme.“

Teatrálně ukázal na Ču.

Opička se znovu proměnila ve stejnou ženu. Marně se však Pap pokoušel poznat ji. Usmála se, vykročila k němu a znovu se stala opičkou.

„Ještě jednou!“ požádal Pap.

„To stačí,“ řekl Gijan.

„Ještě jednou!“ vykřikl Pap. Neobracel se však na Gijana, ale na Ču, ta však zůstala stále stejnou opičkou, navíc si pánovo volání vysvětlila po svém a dělala, že je mrtvá. Pap do ní kopl. Zvíře žalostně zapištělo, odběhlo stranou a udělalo nepovedenou stojku. Pap po ní hodil kamenem, nějakou konzervou, kouskem železa.

Ču se urazila a utekla.

Pap stoupal v doprovodu Gijana a dvou dozorců na pahorek, a když se dostali až nahoru, Gijan řekl:

„Celých sedm set padesát dní musíte vykonávat tuto práci.“

Ukázal na lidi s krumpáči, kopající u paty pahorku mrtvou zeminu. Jeden z nich se napřímil a podal Papovi krumpáč.

„Na jídlo to tu je, kamaráde, docela dobré,“ řekl.

Byl to člověk ze Země.

„A vy jste taky…,“ začal Pap, ale hned se zarazil. Znovu pohlédl na pracující. Nemělo smysl klást další otázky. Pap to pochopil a uchopil těžký krumpáč.

„Jdeme,“ houkl na něho pozemšťan, poplácal ho po rameni a začali společně sestupovat.

Slunce jako přikované k nízké obloze se prudce rozzářilo a začalo nesnesitelné horko.

„Sbohem,“ řekl Gijan.

Dozorci tu zůstali.

„Počkejte!“

Gijan se zastavil a ohlédl se.

„Co ještě chcete?“

„Jak dlouho trvá den na Giji?“ zeptal se Pap. Gijan neodpovídal. Po tváři mu přejel záhadný úsměv. Mávl prackami a zmizel.

Opička se zapomenutým růžencem na krku utekla od Papa a skočila Gijanovi na rameno.

ODCHYLKA

Aelita Dubajevová

Mohli odletět cestovním hvězdoletem za tři měsíce. Avšak Arthur sehnal povolení pro návrat na Zemi společně se ženou a se synem na raketě dopravující rudu ve dvou připojených tankerech s nedostatkovou rudou.

Mora pracovala na Jupiteru a chtěla se vrátit na Zemi, jakmile vyroste malý Nell. Už byla unavená z čekání na Arthura, už zažila dost strachu, poslední odloučení jí připadalo nesnesitelné, a právě tohle rozhodlo.

Nákladní raketa Alfa-1 se už dávno dostala na vymezenou přepravní dráhu. Přístroje byly v pořádku. Arthur právě chtěl přepojit automatiku na systém postupné orientace, když najednou pocítil náhlé prudké zrychlení. Zatlačilo ho do křesla, ztratil vědomi.

Když se probral z bezvědomí, raketa se otřásala. Vlny záchvěvů probíhaly po korábu, jako by se prodíral prostředím o různé hustotě. Jasné body hvězd v okénkách pro přední výhled zmizely. Bylo vidět jenom rozostřený nevýrazný žlutý prostor, který jako by byl zanesen mdlým prachem písečné bouře.

Arthur zvedl oči k přístrojům. Ručičky se na nich zmítaly jako vyplašení ptáci. Na hlavním pultu zmateně blikalo červené oko poplašeného indikátoru. Koráb se odchýlil od dráhy a se stále rostoucí rychlostí mířil do neznáma. Když Arthur spatřil desetinásobná čísla na počítači gravimetru, pocítil žhnoucí pramének potu na levé straně těla, jazyk měl v ústech najednou vyschlý a tuhý jako kus smirkového papíru.

Slýchal o magnetických bouřích, o náhlých zkázách korábů, které se dostaly do spirály kosmických prašných vírů, do smrští bludných mezihvězdných pohyblivých písků, a pomyslel si, že se stalo něco podobného.

Avšak od pravdy byl stejně daleko jako nákladní raketa od vytyčené trasy, které se zmocnila smršťová spirála silné gravitační bouře otřásající prostorem.

Vzrůstající vibrace hrozila korábu nevyhnutelnou zkázou, mohlo dojít k uvolnění všech molekulárních spojů a k tomu, že všechno se promění v rozptýlený obláček prachu.Ted, kdy měl s sebou na palubě ženu Moru a syna Nella, kdy měl za sebou sedm let hlídkových letu, vesmír rozevřel svou tlamu.

Arthur stiskl zuby, když si představil, jak se jeho naděje mění v obláček prachu.

Zapojil obrazovku a na chvějící se ploše zkreslené poruchami uviděl vystrašené tváře ženy i syna v kabině.

Musel okamžitě jednat, musel něco podniknout. Ale co…? Jeho myšlenky nebyly schopny pohybu stejně jako Mořiny a Nellovy oči naplněné hrůzou. Musel se pro něco rozhodnout, avšak Arthur nedokázal odtrhnout oči od těch, které tolik miloval…

Nepředstavitelným úsilím vůle, která jím projela jako ostrá bolest, natáhl ruku ke knoflíku a obrazovku vypnul.

První, co ho napadlo, bylo zapojit vychylovací motory a dostat se tak ze spárů gravitační spirály.

Bude mít nákladní raketa dostatek sil, aby se vyrovnala s bouřícím živlem? Kam je vymrští? Ztratil orientační body… Koráb, kterému se podaří uniknout ze spirály, může proniknout do gravitačního víru, a pak… Na to raději nemyslet.

Pokračovat v letu po spirále znamenalo totéž, trvalo to Jenom podstatně déle.

Mozek mu pracoval na plné obrátky. Arthur měl dojem, že na slepé obrazovce stále ještě vidí Mořiny a Nellovy oči…

Uniknout ze spirály v okamžiku mezi přílivem a odlivem… Uniknout z vrcholku gravitační vlny… Znásobit zrychlení a odstředivá síla koráb vymrští ze spirály…

Arthur si na okamžik představil, co se stane s korábem, jestliže se dostane napříč vlny. V okamžiku povolí potah a nákladní raketa se jako hračka rozlomí v půli…

Záchrana je jenom v rychlosti… Jestliže korábu nejdřív udělí hraniční rychlost a pak… Samozřejmě, je to riziko, ale spolu s tím i naděje…

Arthur zapojil motory. Zdálo se, že vibrovala každá buňka, každý atom. Za deset sekund začalo být v kabině teplo, za dvacet horko. Po křemíkovém skle okénka sklouzla svítící kapka a Arthurovi bylo jasné, že se začal tavit ochranný kryt korábu. Ve třicáté sekundě prudkého zrychlování položil prst na spouštěcí knoflík pro vychylovací motory a zavřel oči.

Korábem to otřáslo, jako kdyby najel na hrbol. Arthur měl pocit, že je součástí zátky, která pod tlakem uniká z láhve. Křečovitá vibrace zmítala korábem stále méně často, až ustala docela.

Když Arthur otevřel oči, uviděl ve výhledových okénkách obvyklou tmavou oblohu s hvězdami. Bylo udivující ticho, měl pocit naprostého klidu. Před očima se mu rozprostíral mírumilovný hvězdný prostor, nemyslel teď na to, že se odchýlil od kursu, že zásoba paliva dovoluje mít optimističtější myšlenky, že v tomto klidném prostoru se dá letět věčně, a nikdy při tom nespatřit Zemi… Věčně…! Věčně – to už něco znamená… Teď mu připadalo, že to nejstrašnější mají za sebou. Zvážit všechno ostatní, na to bude času dost a dost…

Uvolnil se, rozepnul řemeny a zapojil obrazovku pro vnitřní okruh, zazářila rovnoměrným modrým světlem.

„Moro…!“

Žádná odpověď.

„Nelle…!“

Jeho hlas zanikl v prázdnu u dalekých studených hvězd. Vyřítil se k úseku pro cestující. Obě křesla byla prázdná. Mora s Nellem leželi vedle sebe na podlaze. Mořina pravá ruka svírala kus řemene. Levou ruku měla studenou a bezvládnou. Na prsteníku se třpytil prsten. Oslnivý paprsek se mu zabodl do očí. Byl to právě ten prsten, který jí věnoval před několika lety, v den seznámení, kámen v prstenu pocházel z daleké Ejlory.

Arthur se přitiskl tváří k chladné ruce. Chvěly se mu rty. Někde v nitru bytosti se uvolnil svíravý pocit, který je odsuzoval k cestě do nekonečna. Přes tento chlad nezměrného vesmírného zoufalství pocítil, jak mu pod rty nesměle pulsuje milovaná modrá žilka… Pod jeho rty se chvěl život, drobná jiskra jako záblesk pod pohasínajícím popelem, uhlík, který může každým okamžikem uhasnout a bez něhož by pak všechno’ztrácelo smysl.

Teprve nyní si vzpomněl na biostimulátor. Rovnoměrné hučení naplnilo úsek. Arthur čekal, dechem zahříval ledové zápěstí, jako by se pokoušel rozfoukat pohasínající uhlík.

Mořina víčka se zachvěla. Otevřela oči. Rty se beze slova Pohnuly, Arthur tomu však porozuměl a přejel pohledem na syna.

Chlapcova tvář byla bledá. Nell byl stále ještě v hlubokém bezvědomí. Arthur mu položil ruku na čelo. Snad všechna sila života se jako lavina soustředila do této ruky…

Jakmile se Nell vzpamatoval, Arthur přečetl v jeho očích stín nedefinovatelného strachu. Někde v chlapcově vědomí ještě strach nedozněl a celá jeho bytost byla naplněna rozechvěním nepochopitelného vyčkávání.

„Všechno už máme za sebou, hochu… Všechno…,“ tiše řekl Arthur.

„Táti, proč nebylo vidět hvězdy? Proč tak najednou zmizely? To už žádné nejsou?“

„Všechno už máme za sebou, hochu… Všechno je za námi, Nelle… Hvězdy k nám jednoduše nemohly proniknout tou zatracenou bouří… Byla to gravitační bouře… Dostali jsme se z toho… Dostali… Teď už je to pryč… Chceš se podívat na hvězdy?“

Stínění poškozeného výhledu se rozjelo do strany. Avšak jen na levém okraji bylo vidět jedinou vzdálenou hvězdičku. Fialová hmota stínící hvězdný prostor popojížděla po křemíkovém skle, jako by někdo na ně šplíchl hustou roztavenou lávu, která se teď rozprostírala po vnějším vypouklém povrchu.

Okraj viditelného prostoru s dalekou hvězdou byl stále menší a podobal se ustupujícímu černému půlměsíci s jedním svítícím bodem. Byl stále tenčí, jako kdyby tál, až nakonec zmizel. Kabina byla naplněna sytou fialovou barvou. Výhled se podobal svítícímu oku hledícímu zblízka na chatrné, nejisté, nestálé útočiště tří lidských životů, které se drze odvážily vstoupit na vlastní dráhu v nekonečném oceáně věčnosti.

Kdyby byl Arthur blíže k výhledu, neušel by jeho pozornosti jasný fialový kotouč, který se každým okamžikem zvětšoval. Jejich dráhu protínal obrovitý asteroid. Arthur se o tom dozvěděl příliš pozdě, stalo se to teprve ve chvíli, kdy poplašně zazněl bzučák palubního lokátoru.

Automaticky byly uvedeny do provozu brzdicí motory, které vychrlily ohnivé plazmy do prostoru asteroidu. Arthurovi připadalo, že je ve výtahu, který se hned pomalu a namáhavě šplhá vzhůru, hned klesá do propasti. Výhled chvílemi bledl, chvílemi se zaléval sytým fialovým světlem. Nákladní raketě docházely síly, stále však ještě bojovala s pulsující přitažlivostí asteroidu, jehož hmotnost byla obdobná jako hmotnost planety.

Před očima se mu zatmělo, fialové body a kruhy splývaly a znovu se rozbíhaly, praskaly a rozlétaly se jako jiskry. Na spáncích pociťoval tlak.

Někde v mozku se vytvořil bod stupňujícího se zvuku. Nepůsobil poplašně, uklidňoval, dostavoval se ve vlnách nejméně očekávaných stupnic, jejichž tónové variace se měnily překvapivým způsobem. Posléze se stupnice vyrovnala a pocit z přetížení rázem ustal.

Kámen na Mořině prstě svítil, blikal, chvílemi zhasínal, aby vzápětí znovu zazářil. Na jeho největší ploše se objevil mlhovinný kruh, který se pomalu otáčel kolem tmavého bodu. Arthur věděl o nebývalé citlivosti krystalů z Ejlory. Nikdy ho však nenapadlo, že může dosáhnout takového stupně. Krystal zcela viditelně reagoval na sílu nějaké planetární substance. Arthur s Morou a Nellem dlouho upřeně pozorovali otáčející se mlhovinný kruh…

Nákladní raketa se opírala třemi teleskopickými operami o půdu. Dosedla na náhorní hladké rovině, která vypadala, jako kdyby vrcholek hory někdo seřízl břitvou.

Potah staré nákladní rakety vydržel všechna přetížení a byl stále ještě spolehlivou ochranou před všelijakými nástrahami. Kyslíkový systém fungoval spolehlivě. Zásoby potravin byly propočteny na rok letu. Dva připojené reaktivní tankery byly naplněny deficitní rudou. Na co tu ale byla, když reaktivní palivo bylo téměř vyčerpáno? Arthur znovu a znovu kontroloval jeho zásoby. Podle propočtů mohlo palivo vystačit nejvýše na start… A to se měli dostat na Zemi…

Bylo možno doufat, že asteroid leží v oblasti kosmických tras? I kdyby tomu tak bylo, jak dlouho by tu museli čekat? Co když asteroid vůbec není příhodný pro život? Možná, že je nebezpečný i pro ty, kdo se ukrývají za ochrannou stěnou korábu. Je téměř nulová naděje na to, že místní podmínky mohou být aspoň zčásti přijatelné pro živé bytosti té soustavy, k níž patří.

Museli čekat, jakou odpověď dá analyzátor prostředí. Všichni tři hleděli na stupnice dozimetrů. Na pultu počítacího stroje blikaly indikátory. Postupně etapa za etapou. Zkouška za zkouškou.

Čtyři stupnice vykazovaly hodnoty mírně překračující nor-mu, byly však v mezi přípustných hodnot. Zbývala ještě poslední. Na ní záviselo všechno ostatní.V okénku se pomalu střídaly číslice: 5… 10… 15… 20… Ztěžklé Arthurovy ruce se chvěly, na čele mu vystoupila žíla, doslova se vpil očima do přístroje, Jako by tím mohl zastavit stoupající hodnotu radioaktivity. Za zády mu stála Mora, Nella tiskla k sobě. V pravém rohu se objevila černá ryska, za níž se pohybovaly Červené číslice, znamení nebezpečné radioaktivity.

Arthur polkl naprázdno. Mora přistoupila blíže a vzala ho za ruku. Smrtící červené číslice se posunovaly doleva. K šipce jim zbývalo deset dílků, osm, šest… Stupnice se zastavila. Dva dílky je dělily od rysky. Mora ulehčené vydechla – červených číslic po pravé straně bylo méně než černých vlevo. Teď už jim nepřipadaly tak zlověstné a nelítostné jako před několika okamžiky.

Ovzduší asteroidu bylo v podstatě vhodné pro život, nehledě na to, že obsahovalo značný díl kysličníku uhličitého. Vycházet bez skafandrů bylo přece jenom riskantní. Vysedávat v korábu nemělo smysl a bylo stále těžší. Arthur se rozhodl vystoupit jako první.

Náhorní plošina, na kterou koráb dosedl, nebyla příliš rozlehlá, měla kolem půl kilometru v průměru. Stěny spadaly dolů téměř kolmo. Černé svahy se nořily do tmy, v níž se jako ostré zuby leskly skály, visely bohaté chuchvalce mlhy. Na některých místech na okraji náhorní plošiny se jako zbytky žulové zdi povalovaly obrovské těžké balvany.

Arthurovo srdce se rozbušilo. Že by to byly stopy po civilizaci? Přál si to, ale současně se toho obával. Znovu a znovu přecházel kolem kamenných balvanů. Jeho domněnka se měnila v Jistotu. Když se podíval do jedné z mezer mezi balvany, objevil něco, co připomínalo schodiště, jehož konec mizel kdesi daleko ve tmě.

Obloha nad asteroidem byla modravě šedá. Arthur si všiml, že zesvětlala. Znamená to, že přistáli na noční straně. Siluety obzoru teď byly výraznější a Arthur viděl vycházet vzdálené drobné slunce.

Jeho paprsky dopadly na raketu, na výstupky skal, na dlouhé strmé schodiště. Nadcházelo opravdové ráno, téměř takové jako na Zemi. Arthur odsunul těsnící kryt a prudce se nadechl chladivého ranního vzduchu.

Zatočila se mu hlava. V ústech pocítil zvláštní kovovou příchuť, netrvalo to však dlouho, po chvíli všechno pominulo. Nadechl se zhluboka. Ranní chlad se mu rozléval v plicích. Avšak tento chlad ho neosvěžil. Pocítil bolest, začalo mu být trochu špatně od žaludku. Neměl však v úmyslu ustupovat. Byl prostě unaven z přetížení, povolily mu nervy. Musí Ještě přivyknout novému prostředí…

Schody byly mokré rosou. V paprscích svítání mu připadaly krvavě rudé. Arthur udělal první krok a pak začal pomalu sestupovat, když každý schod nejprve vyzkoušel nohou.

Zastavil se na velké čtvercové plošině. Po pravé ruce se otvíral vchod do tunelu. Po obou jeho stranách stály nehybně dvě postavy v červených kombinézách. Jak ho místní obyvatelé uvítají? Jak si budou vysvětlovat jeho nenadálý vpád? Je bytost z jiného světa. Je nezvaný host… Pravou rukou nahmatal na boku paprskomet. Okamžitě však odtáhl ruku zpátky a zastyděl se.

Arthur se nerozhodně zastavil. Postavy se ani nepohnuly. Ani se k němu neotočily. Stály jako sochy proti sobě po obou stranách tunelu.

Udělal první krok, pak druhý, třetí… Pomalu se blížil k tunelu. Každý krok se v něm ozýval, Jako kdyby kráčel sám v sobě.

Když byl na úrovni obou postav, žádná z nich nejevila známky života. Zastavil se u nich. Jejich prázdné oči skrze něho hleděly naprosto nezúčastněně, dívaly se s chladnou lhostejností.

V hloubi tunelu svítilo slabé světlo, vykročil tím směrem. Očekával výkřik, výstřel. Po zádech mu stékal pot. Nikdo ho nezastavil. Nikdo ho neokřikl, nikdo mu nezastoupil cestu, nikdo se ho nepokoušel zadržet, nikdo mu nebránil. Kroky se tupě rozléhaly a rozplývaly se v hloubce. Za ohybem bylo jasné světlo. Bylo to světlo rána, které sem pronikalo tlustými skly oken vytesaných ve skalách. Galérie ho vedla k úzkému průchodu. Kovové dveře byly pootevřeny a Arthur vstoupil do sálu zalitého oslnivým oranžovým světlem.

Dlouhou chvíli se ani nepohnul, stále ještě čekal, že ho někdo zavolá nebo uhodí. Podél celého půlkruhu skalní zdi se tísnil ohromný pult, který oslepoval leskem technických zařízení. Arthur byl velmi unaven, klesl do jednoho z křesel před nějakým elektronickým komplexem s obrazovkami, spoustou knoflíků a s neznámým systémem ovládání.

Na co čekají? Proč ho nikdo nezastavil…? Je v samotném srdci asteroidu… Stačilo, aby vytáhl paprskomet, a mohl v několika okamžicích zbavit asteroid celého energetického systému. Ničivá energie paprskometu přemění všechnu tuto složitou automatiku v hromadu kouřícího odpadu, v nekonečnou změť roztavených drátů zalitých puchýři roztavené umělé hmoty…

Arthur se otřásl. Jak mohl vůbec na něco takového pomyslet? On, jako host, poutník, který zabloudil, který hledá útulek a pomoc. Proč musí očekávat jenom zlo a sám ho přinášet…? Ale přesto… Vesmír má nekonečné množství tváří… Pojem dobra a zla je relativní…

Nejednou slyšel o opuštěných asteroidech. Lidé z nich odcházeli z různých důvodů, aniž demontovali zařízení. Kdo však jsou ti dva u vchodu? Roboti? Elektronické loutky? Byli tady vůbec někdy lidé? Asteroid je příliš daleko od běžných tras. Možná že je to kousek strojové civilizace. Nebo nějaké jiné civilizace, kterou lidstvo doposud nezná…? Kdo ho teď sleduje…?

„Haló, ozvěte se! Kde jste, zatraceně!“ Odepnul těžký paprskomet a hodil ho do vedlejšího křesla.

Z jeho strany to bylo nádherné gesto, hned však ho litoval. Vyčkával pět minut připravený na všechno. Bylo ticho.

Arthur věděl, že Mora s Nellem teď čekají na jeho hlas, na jeho signál. Nechtěl jim nic říkat, dokud se neujisti o bezpečnosti, nebo dokud nezaregistruje přímé ohrožení. Knoflík pro navázání spojení měl pod bradou. Mohl ho kdykoli stisknout a navázat tak kontakt…

Jeho pozornost upoutalo zelené blikající světélko na pultu. Mohl by přísahat, že před tím nesvítilo. Uspávalo. Hlava mu klesla na prsa, ruce mu sjely z opěradel. Pokusil se zvednout hlavu, ale nedokázal to, pokusil se pohnout rukou, byla to však cizí ruka, těžká a nehybná.

Před očima se mu míhaly fialové stíny. Zavířil před ním celý jeho život. Země a oceány s bujnou zelení, půlkulaté kopule základen na Jupiteru, lety na nákladních raketách, Mora s Nellem, gravitační bouře, schodiště…

Když zvedl hlavu, před očima na obrazovce svítila lidská silueta, tvář člověka se neustále měnila, jako kdyby měla nekonečnou spoustu podob. Ani jedinou podobu nebylo možno rozlišit, ohodnotit ji a pochopit až do konce – podoby se rychle měnily. Byly to podoby bezelstné, bezcitné, nesmyslné jako masky debilů. Tváře pokroucené grimasou bolesti, úsměvem psychopata, s očima rozšířenýma hrůzou, plné nedefinovatelného smutku, rozzářené nesmyslným nápadem. Střídaly se tváře mužů s tvářemi žen, nádherných a zmrzačených, panovačných i pokorných… Tváře dětí, které se rázem měnily ve tváře starců se záhadným úsměvem nemluvňat.

Vířením nelidských zvuků Arthur slyšel panovačný hlas.

„Nastal čas promluvit… Ty, který jsi sem přišel, musíš vědět a pamatovat si… Já jsem minulost, současnost i budoucnost… Já jsem rozum, který stojí nad tebou – Já jsem síla, které se nemůže nic postavit… Já jsem moc planety…“

Arthur se zamračil. Studená vlna lepkavého strachu se ho zmocnila. Stěží se dokázal opanovat. Paprskomet ležel vedle něho. Tělo ho však už neposlouchalo, jako kdyby patřilo někomu jinému, už se mu nepodřizovalo jako před tím.

„Všechno, co je na planetě, patří planetě,“ pokračoval hlas, „takový je zákon… Zákonu je třeba se podrobit…“

Silueta člověka na obrazovce zčervenala, zachvěla se, rozprskla, rozplynula se jako krvavá skvrna po celé ploše. Postupně začala rudá skvrna blednout, až docela zmizely všechny stopy po barvě. Na obrazovce se znovu objevila silueta a hlas pokračoval:

„Chaos musí být uspořádán. Nikdo nesmí porušit zákon schodiště…“

Arthur se pokusil o úsměv, vzešel z toho však úsměv mdlý, nepřirozený, koutky úst se mu chvěly. Do uší mu pronikal ostrý, výrazně artikulující hlas:

„V horním tunelu jsou ti, kdo vládnou všem… Ve středním ti, jejichž rozum potřebuji… V dolním ti, od nichž potřebuji jejich svaly a bílkovinu…“ Arthur postupně začal chápat smysl schodiště.

Na obrazovce zablikaly záběry ze života horního, středního a dolního tunelu. Dole bylo podzemní město se šedivými čtvrtěmi obytných domů, továrními stavbami a komunikacemi, které obhospodařují všechny systémy. Šedivé stíny klouzaly po úzkých ulicích, mlžným oparem svítila nečetná okénka. Droboučké postavičky se lopotily u obrovských beden naplněných čímsi až po okraj. Od beden stoupala Pára. Shrbený stín přistoupil k jedné z nich a cosi do ní Převrhl z nějakého kbelíku… Dav stínů se nahrnul do rozevřených vrat. Ve ztemnělých šachtách spěchaly siluety u strojů lesknoucích se od oleje…

Padesát černých stupňů stoupalo od dolního tunelu ke žluté čtvercové plošině. Tady byl vchod do žlutého tunelu.

Světlo zářících lamp zalévalo místnosti s laboratořemi, konstrukčními odděleními s počítacími stroji a výkresovými manipulátory. Tady vypadaly domy žluté barvy veseleji. Na ulicích bylo světlo. Uvnitř místností se postavy lopotily s přístroji, porovnávaly schémata s hodnotami počítacího stroje…

V těch postavách už nebyla předurčenost ke zkáze, avšak jejich tváře vypadaly unavené, upracované…

Třicet žlutých schodů vedlo k modré čtvercové plošině. Arthur spatřil modrý tunel se skleněnými terasami. Byly tam domky s fontánami, s okny obrácenými na sluneční stranu, řídicí budovy, zasedací sál… Postavy v modrých oblecích seděly kolem stolu, na němž byla maketa podivného korábu.

Konečně dvacet modrých schodů vedlo na červenou čtvercovou plošinu, kde v elektronickém sále vládl mozek planety, pak dalších deset červených schodů stoupalo až k hornímu platu…

„Je to spravedlivé, jako to, že existuji…,“ pokračoval hlas, „je to spravedlivé… Protože jednou do roka každý podle svých zásluh a úspěchů, podle schopností svého rozumu a energie činnosti může vyzkoušet osud a vystoupit o jeden nebo několik schodů na schodišti života…“

Arthur naslouchal se sevřenými rty. Obraz byl dostatečně Jasný, pochopil tvrdou podstatu myšlenky nedotknutelného „schodiště života“.

Ano, každý mohl jednou za rok vyzkoušet svůj osud a po testovací kontrole vystoupit o jeden nebo několik schodů vzhůru. V mezích své barvy, to samozřejmě…

Ten, kdo stanul výše, měl výhody v ubytování, potravě a potřebách vymezených zákonem… Avšak tatáž testovací každoroční kontrola mohla vrátit každého dolů, dopustil-li se chyby, zaváhal-li s odpovědí, nebyl-li si jist sám sebou…

Všechny schody na schodišti života nebyly stejné. Pokaždé se měnila čísla zakázaných schodů. A člověk, který se dostal na osudný schod, mohl se ocitnout o několik schodů níže, třeba 1 na začátku schodiště. Připomínalo to dětskou hru, kde se hráč mohl ocitnout při tahu na zakázaném kolečku a vrátit se k prvnímu, kde musel se vším začínat od samotného začátku.

Pouze příhodná shoda okolností dávala těm, kteří zůstávali pozadu, dohnat ty, kterým se podařilo prodrat kupředu. Kdo však mohl vypočítat při každé testovací prověrce, o kolik stupňů má vystoupit tentokrát, aby znovu nesestoupil dolů?

Ze žlutých schodů se člověk mohl dostat na černé. Jakmile se dotkl černých schodů, neměl právo na návrat, byl navěky zatracen a mohl osud prožívat jenom v mezích černé barvy. Jenom z modrých schodů nikdo nikdy nesestoupil dolů.

Arthur stočil pohled na paprskomet, pak znovu na obrazovku. Spatřil setkání dvou světů, dvou civilizací. Kruté, krvavé vítězství. Ubohé vítězství schodiště života.

Zmocnil se ho nekontrolovatelný vztek. Silou vůle vstal z křesla. Nikdo neví, k čemu by se odhodlal, kdyby se na obrazovce neobjevila Mořina tvář…

„Žluté schodiště,“ zaskřípal hlas.

Arthur se zachvěl. Objevila se bledá Nellova tvář.

„Černé…,“ řekl úsečně hlas.

Arthur zaskřípal zuby a uviděl na obrazovce svou tvář.

„Modré…“

Před očima mu vyvstala mlha, krev se mu nahrnula do hlavy, znovu se s ním všechno zatočilo. Viděl syna plazícího se po černém schodišti. Viděl Moru vztahující ruce ze žluté plošiny… Pak to zmizelo.

Měl těžká víčka. Všechno splynulo dohromady. Spal a tohle všechno viděl ve spánku, nebo to byla skutečnost? Postupně se mu vracely síly. Na pultu blikalo zelené světélko.

Nevěděl teď, kde je Mora s Nellem. Zbrklost se mohla změnit v katastrofu. Nejdůležitější Je klid, říkal si Arthur, Jenom chladná rozvaha, jenom chladný rozbor, žádné city… Pokusme se v tom vyznat… Jestliže to je strojová civilizace, na co tu jsou ta křesla? Kdo seděl tam, kde sedím teď já? Kdo připravoval program… Krutý program… Pak… Pak se stroj zřejmě vymkl ovládání a začal diktovat svou vůli… Co se stalo dál? Proč tu nejsou lidé nebo bytosti podobní těm, kdo postavili stroj? Kde všichni jsou? Zahynuli? Zničili sami sebe ďábelským vynálezem? Bojí se ukázat se, nebo mají ke skrývání nějaký důvod? Možná že všichni do jednoho opustili planetu a zůstali na ní jenom roboti? Možná že tu někdo zůstal, ze samoty přišel o rozum a otrávil elektronický mozek vlastním blouzněním…? Strojová civilizace přece nemůže vzniknout sama od sebe…! Co když to ale možné je?

Na to, aby se mohl ve všem orientovat, potřebuje čas. Co když ztrácí drahocenné minuty: Mora je ve žlutém tunelu, Nell v černém a nákladní raketa je dávno prázdná…?

Situace se vyvinula tak, že Arthur musel riskovat a pokusit se o spojení. Bradou se dotkl ultrafonového knoflíku. Ozvalo se praskání, pískání, cvaknutí. Mora měla vzrušený hlas:

„Arthure…! Arthure…! Co je s tebou? Všechny termíny už uplynuly… Dál už nemůžeme čekat.. Nejsi tu už osmačtyřicet hodin podle chronometru… Rozumíš nám…? Kde jsi…? Odcházíme tě hledat, já i Nell… Opouštíme koráb… Konec…“

To byla nečekaná rána, Arthur pomalu klesl do křesla. Divoký chechtot, který vznikal někde uvnitř stroje, otřásl dunivými klenbami sálu, proletěl žulovým tunelem jako ozvěna, při které tuhla krev. Na okamžik se rozhostilo ticho, pronikavý kovový hlas panovačně a samolibě pronesl:

„Teď jsi můj…!“

„Můj…! Můj…! Můj…!“ ozvalo se v tunelu. „Můj!“

Arthur měl pocit, že ztrácí sluch. Jako kdyby ozvěna letěla všemi tunely, černým,1 žlutým i modrým, a všude se rozléhal tento panovačný vítězný výkřik.

Byl to výkřik zrozený šíleným přáním, který nakonec dosáhl svého cíle, výkřik panovačné existence zaznívajíc! ozvěnou v každém atomu planety.

Ozvěna postupně doznívala, avšak planetou se plížila syčící hrůza zlověstného šepotu: „Mů-ů-ů-j… Mů-ů-ů-j…“ jako něčí trhavý dech visící nad hlavou, ze stran, vpředu i vzadu…

Pak se znovu rozlehl chechtot otřásající klenbami tunelu. Zdálo se, že sem přilétá ze všech koutů, z každého výklenku, stoupal do nejvyšších tónin, pak přecházel přes alt do barytonu, na chvíli se vzdaloval, aby se znovu přiblížil, moduloval, rozpadal se Jako těžké rtuťové kuličky, vibroval v pištivých plechových tónech, vyl skřípavým chrapotem stovek rezavých závěsů u dveří zmítajících se ve větru, propadal se do podzemních šachet, ďábelským basem vystupoval továrními komíny, divoce tancoval po všech schůdcích schodiště, shromažďoval se na jednom místě a znovu se od epicentra tříštil do všech stran, hřměl po schodech, šachtách, tunelech, probíral se disonancemi, které se nedaly s ničím srovnávat.

Když všechno skončilo, Arthur seděl celý ohromený, vysílený. Znovu se rozsvítila obrazovka. Běhaly po ní různobarevné pruhy, skvrny, záblesky. Objevila se na ni žena. Mlčky pozorovala Arthura.

V jejích rysech neviděl ani stopu zloby, avšak podle toho, jak vypadala, nenalezl v ní ani jediný rys slibující dobro či naději. Byl to pozorný pohled, avšak zcela studený. Světlé vlasy se třpytily jako ve slunci.

„Dlouho jsem na tebe čekala, cizince… Proč mlčíš? Nebo tě tento způsob kontaktu nepřivedl k dostatečné otevřenosti?“

Arthur mlčel, nevěděl, co odpovědět. Obraz ženy se zavlnil, zkalil se a byl vyměněn za jiný.

Nyní na něho hleděla tmavovlasá Žena s výraznými rysy ve tváři, s obočím vysoko zvednutým. O její protáhlé tváři bylo možno říci, že je krásná, něčím připomínala Moru, jenže Mora měla něžné, dobré nazlátlé oči, zatímco tyhle se dívaly krutě a těžce.

„Kolik máš tváří?“ zeptal se Arthur opatrně.

„Copak je to důležité? V daném případě to Jsou kopie dvou matric.“

„Kde je Mora? Chci vědět, co je s ní.“

„Už Ji nikdy neuvidíš. Musí projít žlutou sterilizaci a víckrát si na tebe nevzpomene. Stane se z ní také matrice. Její četné kopie naplní sekce laboratoří ve žlutém tunelu. Nikdy ji mezi ostatními nepoznáš, protože nedokážeš odlišit kopii od originálu. Předvídám tvou další otázku. S tím malým cizincem se stane totéž, Jenomže k tomu dojde v černém tunelu… Na co ti to ale všechno je? Poznáš, že štěstí a smysl existence spočívá v něčem jiném…“

„A v čem tedy?“

„Ve styku se mnou. Smysl spočívá v poznání, otevře se ti nekonečno. Musíš být tady. Musíš uskutečnit cíl. Všechno je už dávno promyšleno a rozhodnuto.“

„Co Je to za cíl?“ zeptal se Arthur a udiveně pokrčí rameny. „Nemáme spolu nic společného.“

„Schodiště… Jenom to musí kralovat ve vesmíru. Nejdůležitější je začít… Tady… Rakety a koráby ponesou myšlenku a kopie matric do všech koutů vesmíru… Schodiště…! Věc, kterou potřebují všichni…! Milióny, miliardy) Nellů a Mor tuto myšlenku uskuteční.“

„Dříve tu podle všeho byl větší výběr,“ řekl suše Arthur „aspoň podle toho, co jsem viděl na obrazovce, byl výběr mnohem bohatší…“

„Ničil jsem je. Byli příliš různorodí. Nesmí být chaos. Zbláznili se. Porušili zákon schodiště… Teď už ale bude všechno docela jinak. Budou si podobní jako dvě kapky umělé hmoty. Je třeba mít jenom materiál. Potřebuju bílkovinu, Veliké množství bílkoviny… Mohu Ji získat na jiných planetách. Vrátí se. Všech deset korábů je věrno svému cíli.“

„Stalo se to už dávno?“ zeptal se Arthur, aniž příliš počítal s odpovědí.

„Čas je relativní. V jedné části vesmíru probíhá v okamžiku, jinde miliardy let. Rozpíná se a stahuje. Minuta se mění ve století, v tisíciletí. Pro tebe to je třeba už dávno, pro mne docela nedávno.“

Arthur hleděl na obrazovku nevidoucíma očima. Miliardy let… Někde uplynuly miliardy let. Mohli založit vlastní civilizaci, pokud našli planetu vhodnější pro život, mohli proniknout do jiné civilizace… Arthur se schoulil. Copak se nepodobají některé staré civilizace Země právě nestrojovému založení „schodiště“? Po zádech mu přeběhl mráz. Možná že I já jsem pouze bílkovinná kopie a nic víc… Kopie pozměněná podmínkami prostředí a času, kopie kopií, která získala nové vlastnosti…

Žena na obrazovce mlčela, na tváři se jí objevil záhadný úsměv.

„Nebudeš se se mnou nudit. Odhalím ti tajemství zákonu života. Uvidíš to, co ještě nikdo nikdy nespatřil. Jednou, až uplyne nějaká doba, ukáži ti svou skutečnou tvář. Spatříš v ní dokonalou harmonii…“

„Proč to odkládat? Jsem připraven…“

„Teď Je to na tebe ještě příliš složité, mohlo by se stát, že vše nepochopíš, mohl bys to považovat za příliš podivné… Ještě sis nezvykl, žiješ doposud v původních představách o kráse.“

„Nebudeme ztrácet čas.“

„Čas pro mne nemá žádný význam. Jestli ses rozhodl, dívej se…“

Obrazovka se zavlnila a Arthur byl ohromen tím, co uviděl. Byl to pulsující a přelévající se prostor v záblescích proudů silových čar, magnetických vírů neuvěřitelně pokřivených. Uvnitř vším prostupovalo schodiště zahalené vířící mlhou, nad ním se vznášela beztvará studená masa hmoty, jejíž křivky se zmítaly jako propletené klubko hadů. Uprostřed toho zářilo ohromné fialové oko. Po prstenci duhového pláště proudily jedním směrem vlny odstínů, vnitřní a vnější okraje prstence se otáčely opačným směrem. Jenom oko se ani nepohnulo ve své hrůznosti jako černá díra, Jako věčná propast, která byla bezedná.

Arthur pocítil, že veškerá jeho pozornost, celá jeho bytost je připoutána k oku, které ho pronikalo skrz naskrz, polévalo ho chladem a mozek naplňovalo temnotou, zavlékalo ho do propasti jako příliv a odliv a pokaždé si s sebou něco odnášelo. Cítil, že to dlouho nevydrží. Chtěl se odvrátit, pohlédnout jinam. Žil v něm však doposud člověk, žilo v něm vědomí vlastní síly, jeho práva, nezávislosti, hrdé odvahy. Neodvrátil zrak, i když mu připadalo, že se vznáší i s křeslem poblíž této černé propasti a každou chvíli že se stane součástí neznámé síly, v níž se rozplyne jeho ochabující pohasínající „já“.

„Pro začátek to stačí,“ zaslechl Arthur, „musíš si zvyknout. Zatím bude jednodušší, když se mnou budeš ve styku běžnějším způsobem. Ohlédni se a uvidíš, že mám pravdu…“

Arthur se natočil v křesle a spatřil před sebou ženu v dlouhých lehkých červených šatech. Rysy Její tváře mu připomínaly něco, co mu Ještě zbylo v paměti. Kdesi v jeho nitru narůstal zneklidňující, vzrušivě svíravý pocit, lákající dozvuky minulosti.

První pokušení, pomyslel si, stroj hledá vzájemný kontakt…

„Jsi spokojen?“

„To mi nevyhovuje.“

„Je to zvláštní… Jedna z mých nejlepších“ biokopil, nejlepší matrice… Tobě není jednoduché vyhovět… Neodmítneš přece však sám sebe!“

Arthurovi připadlo, že uviděl svůj obraz v zrcadle. Slyšelo fantomech vznikajících na řadě planet. Pomyslel si, že tohle je přelud nebo spíš mihotavá substance, vztáhl ruku ve víře, že nic nepocítí kromě prázdna. Ruka však narazila na pevnou hmotu, jako kdyby se dotkl sám sebe.

Ještě mi tu tak scházela rozdvojená osobnost, pomyslel si Arthur.

„Teď už nejsi sám. Zapomeneš na samotu. Máš možnost diskutovat sám se sebou.“

„Na to, aby člověk mohl diskutovat sám se sebou, není třeba vytvářet kopii. Dovedeme se dokonale obejít bez ní.“

Pokoušel se dát najevo svou lhostejnost, a tak se otočil.

Myslel na Moru a Nella.

Jeho dvojník uchopil do ruky paprskomet a začal si hoj prohlížet. Arthurovi bylo jasné, že propásl vhodný okamžik.

„Na co myslíš?“ zeptal se stroj.

„Nudím se s tebou. Nechci ovládnout svět. Chci být volný. Jsem člověk. Tvé představy o vesmíru jsou falešné. Nemáme společnou cestu. Štěstí, o kterém ty mluvíš, je přízračné. Umíš toho hodně, nemáš ale moc nad časem. A jednou si budeš muset udělat svou vlastní kopii, abys vyměnil zchátralé uzly elektronických schémat. Už nebudeš sám sebou. A kdo ví, jaký boj začne mezi starým a novým ve tvém slábnoucím organismu, jaký antagonismus vznikne mezi jednotlivými prvky tvé soustavy. Možná, že ty sám už jsi kopií a paměť týkající se originálu je setřena.“

Arthur pocítil lehké chvění. Vibroval celý pult.

„Ty se chvěješ? To vzteky? Ze strachu před neznámem? Tvé jediné oko vyhasne! Schodiště se rozpadne v prach. Sbohem! Odcházím dolů. To přece zákon nezakazuje.“

Otočil se ke stroji zády a pomalu vykročil k východu.

Po zádech mu běhal mráz jako v dětství, když byl malý kluk a vycházel z místnosti, kde byla tma. Nepřidal však do kroku.

Když se dostal do tunelu, cítil se lehčeji, jako kdyby mu z ramen spadlo obrovské závaží. Bez rozmýšlení sestupoval po modrém schodišti, přešel na žluté, a když došel na plošinu, otočil se ke žlutému tunelu. Žlutí strážci se ani nepohnuli, když kolem nich procházel.

Srdce se mu rozbušilo. Spatřil známou siluetu.

„Moro!“ zvolal Arthur přerývaným hlasem. „Moro..!“

Silueta se mu přímo před očima rozdvojila, pak byly čtyři, osm, šestnáct…

„Moro!“ křičel celý udýchaný zoufalstvím. „Moro…!“

Moro… Moro… Moro…, sypal se jeho hlas ozvěnou v tunelu. Připadalo mu, že přichází o rozum. Stál obklopen ženami podobajícími se jedna druhé. Probíhal laboratořemi, běhal ulicemi, jako šílenec vybíhal na plošinu a znovu ho obklopil shluk kopií ve žlutých šatech. Stál zmatený, Jako kdyby to, co se stalo, pro něho znamenalo konec.

„Kdo půjde se mnou dolů?“ řekl do davu. „Která z vás? Zatracené loutky! Biohmota! Tak která z vás se mnou půjde dolů?!“

Dav se nepohnul. Jednu z žen chytil za ruku.

„Tak třeba ty?!“ Třásl ramenem druhé: „Nebo to budeš ty?! Nikdo!“

Arthurovi bylo Jasné, že Mora v tom davu není. Známý kovový hlas zde zněl tupěji: „Dotkla se černého schůdku, cizince, není pro ni cesty zpátky…“

Samozřejmě, zarazil se Arthur. Mora nemohla nechat Nella samotného na černém schodišti. Že ho to nenapadlo dřív! Pospíchal k východu. Teď litoval, že nevystřelil na ovládací pult ve chvíli, kdy ho prvně uviděl.

Pod nohama mu ubíhaly černé schody. Jenom aby to stačil. Třeba se mu ještě podaří najit Nella… Celý udýchaný vběhl do černého tunelu. Ve vzduchu páchnoucím sazemi a spáleninou se míhaly záblesky mdlých světel. Arthur vběhl do labyrintu vylidněných ulic, utíkal prázdnými uličkami. Docházely mu síly, šel krokem. Dlouho bloudil mezi šedivými domy. Jedna z ulic mu připadala známá. Zřejmá tudy už šel…

Zastavil se. Ztěžka dýchal, opřel se o syrovou, studenou zeď. Na konci ulice se mihly dvě malé postavičky. Vrhl se tam. Hlas mu ochraptěl. Běžel a křičel. Ulici se zmítala ochraptělá ozvěna Jeho hlasu: „Nelle..! Moro..!“

Obě postavičky kráčely dál, aniž se ohlédly, když je dohonil, pochopil, že se zmýlil.

Přepadl ho smutek. Bez cíle se vlekl zcela vysílený kupředu, bez naděje, pouhou setrvačnosti. Ztratil pojem o čase. Ani si neuvědomil, že šel opačným směrem, vzpamatoval se teprve tehdy, když vyšel ven z tunelu na černou plošinu.

Smrákalo se. Slunce už zmizelo. Před nim se rozprostírala kamenitá rovina. Na obloze vystupovaly vybledlé hvězdy.

Jeho pozornost upoutala jedna z hvězd, která stála níže než ty ostatní. Zdálo se, že tam visela a dotýkala se obzoru. Její světlo bylo teplé a blízké. Volala, lákala, jak se tak mihotala v soumraku. Arthur na ni neustále hleděl. Tak se lidé a psi dívají do ohně a každý si přemýšlí o svém.

Třeba kdyby byl sám, sestoupil by z černé plošiny a šel by od tunelů pryč za tou malou hvězdou.

Někdo mu položil ruku na rameno. Arthur se zachvěl a otočil hlavu. Na rameni mu ležela zlehka ruka se svítícím prstenem na prsteníku, okamžitě, ho poznal.

Vedle něho stála Mora s Nellem. Mlžný prstenec na ploše krystalu zmizel. Arthur ho viděl v hloubce schodiště. Tři lidé po něm stoupali nahoru a překonávali plošinu za plošinou. Pak přišla náhorní rovina s nákladní raketou. Tři siluety stoupaly po schůdcích…

„Raketové palivo ze dvou tankerů vystačí jenom na start,“ řekla Mora.

„Nemáme jiné volby,“ řekl Arthur.

Uplynula minuta. Koráb se zachvěl a prudce vyrazil kupředu. Arthur pocítil, jak ho síla vtlačuje do křesla. Koráb visel v libračním bodu asteroidu, zamířil pryč.

„Co to bylo, Arthure?“ zeptala se Mora.

Arthur pokrčil rameny. Hledal svůj paprskomet, ale nemohl ho najít. Fialový asteroid se prudce vzdaloval, rychle ztrácel na svých rozměrech.

Mora se dívala na prsten, na jeho horní ploše stále ještě svítil fialový kotouč asteroidu. V samotném středu se objevila výrazná skvrna, která se rychle rozrůstala.

Arthur, který v tom okamžiku hleděl okénkem, uviděl téměř ve stejném okamžiku silný výbuch: asteroid se rozletěl na rozžhavené kusy, které byly ještě dlouhou dobu vidět na černé obloze.

Arthur svůj paprskomet nenašel.

Nákladní raketa pomalu plula ve hvězdném prostoru a vysílala své volání. Titěrný bod se pohyboval vesmírem, nesl s sebou tři lidské životy, tři lidské naděje.

PŘÍBĚHY STARÉHO KOSMOGÁTORA

Vladimír Zajac

„Jsem moc rád, moc jsem rád!“ Antonius Endotelius mladší zdvořile usazoval hosty do křesla. „To je dobře, vnuku, že ses mě rozhodl navštívit i se svým přítelem.“

Vnuk místo odpovědi zabručel něco, čemu nebylo rozumět.

„Žes mi něco neřekl předem? Rozhodl ses mě překvapit? No to je skvělé! A co že si nesundáte rukavice. Vždyť je teplo.“

„To je móda, dědulko,“ chraptivě odpověděl vnukův přítel.

„No, když je to móda,“ chápavě rozhodil rukama starý kosmogátor. „Chvilinku počkejte, trochu si povídejte, já zatím přichystám kávu po guaramsku. Právě tu, kterou máš tak rád, že je to pravda, vnoučku?“

„Tu mám moc rád,“ pospíšil si s odpovědí vnuk.

Pán domu se zakrátko vrátil a držel v dlouhých vyhublých prstech podnos se třemi hrnečky kávy.

„Co kdybychom se posadili na terase? Vane tam čerstvý mořský větřík a člověk si tam může vykouřit dýmku, aniž tím někomu vadí.“

Vnuk s přítelem na sebe pohlédli:

„Ale co tě to vede, dědo. Tady je to pohodlné. A kouř z tvé dýmky nám vůbec nevadí, bude nám připomínat dávné časy.“

Antonius Endotelius se záhadně zašklebil a pohlédl na vnuka.

„Čím bych vás pobavil?“ zeptal se zamyšleně a nacpával přitom svou dýmku. „Povím ti jeden z příběhů, které jsem kdysi prožil.“

„Ano, ano,“ přitakali vnuk s přítelem. „Povídejte nám o matodech.“

„Dobře,“ souhlasil starý kosmogátor.

Usadil co nejpohodlněji své dlouhé kostnaté tělo, rozdmýchal dýmku, zamyšleně pozoroval oblaka dýmu a začal vypravovat:

„Nebudu vám připomínat, že mě svého času považovali za nejlepšího Zvláštního Inspektora. Mé jméno bylo známo po celé galaxii a dokonce i za Jejími hranicemi. Odhaloval Jsem tajemství nejzáhadnějších událostí. To až teď jsem churavý, spoustu věcí Jsem začal zapomínat, už mi to tak nemyslí. Ale kdysi… Ostatně, z pouhé skromnosti nebudu víc obracet vaši pozornost na své neoddiskutovatelné, avšak přece jenom dávné zásluhy. Tak tedy fakta. Zcela Jasně si to pamatuji: letní ráno jedenatřicátého července, deset hodin, dvaapadesát minut, třiačtyřicet sekund. Rozsvěcí se obrazovka videofonu. Poznávám na ní tvář odborníka pro vnější přepravu. Má bledou tvář, kolem očí se mu usadily kruhy, chvěl se mu hlas.

‚Potřebuji vaši pomoc,‘ promluvil, sotva jsme se pozdravili.

Jsem připraven,‘ odpověděl Jsem..Pomohu vám najít nákladní raketu, která zmizela za záhadných okolností.‘

Inspektor Elder měl nejednou možnost se přesvědčit o mé vynikající bystrosti, tentokrát se však nedokázal udržet a musel dát najevo své překvapení.

‚Kdy Jste se o tom dozvěděl?!‘

‚To je nesmírně Jednoduché,‘ poznamenal Jsem ledabyle. ‚V mé encyklopedické paměti jsou uloženy informace o tom, že devětadvacátého července se vracejí dálkové nákladní rakety. A vy jste nespal, soudím tak podle toho, jak vypadáte, nejméně dva dny, to jest od devětadvacátého července. Pak máte hlavu pootočenou doprava. To je tím, že jste se po dva dny pokoušel navázat spojení s nákladními raketami, no a spojové obrazovky Jsou umístěny po pravé straně. Když si dám tohle všechno dohromady, dojdu k závěru, že se jedna z vašich nákladních raket nevrátila. A konečně, když jste’se s tím obrátil na mne, pak zmizení nákladní rakety Je spojeno s nějakou záhadou.‘

‚To je geniální!‘ neudržel se Elder. ‚A při tom tak jednoduché!‘

‚Všechno geniální Je jednoduché,‘ řekl Jsem skromně. ‚Teď mi o tom vyprávějte podrobněji.‘

A tak co mi tedy vyprávěl: Na základnu se nevrátila fotonová nulová raketa 98/117; pilotoval ji Vasilij Sazonov. Ani před tím už nebyly jeho lety docela běžné, ale nikdo tomu nevěnoval žádnou pozornost. Jednou se vrátil o několik hodin dříve, než měl, Jindy přiletěl odpočinutý a opálený z té nejtěžší linky. Opáleny! A v sektoru AS 325 B/84, kudy létal, nebylo Jediné vhodné Jasné hvězdy, která vyzařovala ultrafialové paprsky. Všechny hvězdy byly červené s teplotou fotosféry podstatně pod šest tisíc stupňů. Pod takovými hvězdami se člověk neopálí.

Promluvil jsem si tedy s Elderem a odešel jsem do informotéky, kde jsem si prohlédl řadu pro mne potřebných materiálů.

Následující den jsem odešel na kosmodrom. Můj koráb opatřený zvláště výkonnými motory stál až v samotném koutě. Betonovými deskami, na kterých koráb stál, prorůstala tuhá tráva. Vstupní otvor se otevřel dost ztěžka. Šel jsem do ovládací kabiny, ale co to tam nevidím! Co to je? Příšerná spoušť. Všude silné vrstvy prachu, samá pavučina, mouchy tu létají velké pomalu jako vrabčáci. Museli to být nějací mutanti. A ti pavouci! Dovedete si představit, jak musel vypadat pavouk, který měl chytit takovou mušku? Dalo mi práci uvést všechno do pořádku, pak Jsem připravil raketu a vydal se do sektoru AS 325 B/84. Skutečně, nákladní raketa jako kdyby se do vody propadla. Najednou mi gravimetr začal ukazovat přítomnost gravitačního pole o velké síle. Nějaká hmota silně přitahovala mou raketu. Nejdřív jsem tomu nevěnoval zvláštní pozornost, gravitace ale prudce stoupala. Chladnokrevně jsem se rozhodl zapojit manévrovací motory, abych se mohl natočit hlavními tryskami ke zdroji gravitace. Ale hrůza! Když jsem stiskl klávesy, nezaslechl jsem známý svištivý rachot. Manévrovací motory nenaskočily! Bleskově jsem zapojil defektor a na obrazovce se objevil nápis: – Nefunguje kontakt č. 173 v okruhu č. 25. – Vrhl jsem se k okruhu číslo 25, ulámal jsem si nehty, než jsem otevřel kryt. Na elektrodách ležela silná vrstva pavučiny. Jako dokonalá izolace znemožňovala kontakt. Když jsem kontakt očistil, pádil jsem do kabiny. Bylo však už pozdě. Hodnoty na gravimetru byly tak vysoké, že jsem nemohl ani v nejmenším počítat, že bych mohl uniknout z mohutného gravitačního objetí černé hvězdy. Ano, byla to černá hvězda, dílo nesmírně záhadné. Její nepředstavitelně obrovská přitažlivost deformuje čas a prostor do pevné spirály, z tohoto uvěznění se nedokáže prodrat ven ani světlo.

Můj mozek by se v tu chvíli mohl rovnat elektronickému počítači, avšak přesto jsem v tom okamžiku uvažoval trapně dlouho. I tentokrát byl však složitý problém vyřešen. Vzpomněl jsem si na nesmírně starou teorii: když letíme do středu černé hvězdy s dostatečným zrychlením, můžeme dosáhnout rychlosti, která přesáhne světelnou rychlost. V důsledku toho se v ni letící předmět změní do jiné fyzikální reality, kde čas plyne v opačném směru.

Už Jsem dál neuvažoval ani sekundu, zapojil Jsem motory na plný výkon a ještě s větší rychlostí jsem se řítil do středu černé hvězdy. Na nějakou dobu jsem ztratil vědomí; když Jsem přišel k sobě, ukázalo se, že se raketa s obrovskou, avšak stále klesající rychlostí vzdaluje od černé hvězdy. Kolem dokola se rozprostíral zcela neznámý vesmír. Rovnoměrně svítily hvězdy podobající se Slunci. Můj pohled se zastavil na chronometru, jehož ručička odměřující sekundy se pohybovala v opačném směru.

A tehdy mě to napadlo. Tady Je ta záhada, proč se pilot Vasilij Sazonov vracel dříve a opálený i odpočinutý. Nevymyslel si to špatně, lotr jeden! Kdepak Je planeta, na které odpočíval? Má intuice mi napovídala, že to musí být planeta pozemského typu. A na takovou planetu jsem se vydal. Několik dní uplynulo v bezvýsledném pátrání. Už jsem pomýšlel na odlet s představou, že intuice mě tentokrát zklamala. Docela náhodou jsem na stromě nedaleko přistáni uviděl nápis vyřezaný kapesním nožíkem: – Byl Jsem tu. Vasja. – Jestliže tu byl, kdepak je nyní? Musel jsem okamžitě prozkoumat další planety. Vstoupil jsem do korábu, už jsem chtěl odstartovat, když najednou nedaleko ode mne s rachotem přistála fotonová nulová raketa. A z ni vystoupil… Vasja. První, co mě napadlo, bylo rozběhnout se z korábu k němu, když jsem se ale na něho podíval blíže, zavrhl Jsem to.

Bylo mi Jasné, že to nebyl Vasja. To byl… matod. Stačil Jsem si všimnout drápů na jeho rukách.“

Vnukova ruka se zachvěla, káva vyšplíchla na ubrus.

Kosmogátor zaujatě pokračoval:

„Nestrávil jsem v informotéce celý den zbytečně. Věděl Jsem, že ve vzdáleném okolí galaxie došlo k případům, kdy se lidé setkali s matody, s bytostmi zuřivými a neuvěřitelně mstivými. Příroda Je neobdařila velkým rozumem, zato měli možno měnit tvar svého těla. Podle vlastního přání se mohli změnit v jakékoli zvíře, a dokonce i v člověka. Ano, ano, přátelé, tomu se nedivte, dokonce i v člověka! Jediné, co je mohlo prozradit, byly jejich drápy, které byly tak pevné, že překonaly ocel.

Vysílačkou jsem matodovi sdělil, že nemohu vystoupit, protože jsem si podvrkl nohu, a navrhl jsem mu, aby se mnou společně letěl na základnu. ‚Vasja‘ chvíli váhal, ala pak souhlasil. Pozorně jsem ho sledoval, co dělá, a včas jsem si všiml, že se jeho nákladní raketa ke mně začíná natáčet hlavními tryskami. To víš, že jo, pomyslel jsem si. Ty by sis mě chtěl upéct? Můj koráb měl mnohem lepši manévrovací vlastnosti, stačil Jsem matoda předejít. Natočil jsem koráb a pustil na nákladní koráb plameny. Potah se rozpustil jako máslo. Výbuch matoda vymrštil z kabiny a Jeho napadlo, že se Jako pijavice přisaje k mému korábu. Jeho životaschopnost byla nepředstavitelná. Drápy zanechávaly rýhy na potahu rakety. Manipulátorem jsem se pokoušel matoda chytit, abych ho dal do izolační komory. Matod se vytrhl, zanechal v manipulátorech svůj dráp a začal se pomalu vzdalovat od korábu. Tím mé setkání s matodem skončilo.

A teď o tom opravdovém Vasjovi. Tomu lotrovi se odpočívání tak zalíbilo, že se dávno octl v minulém čase a mohl odtud vyletět pouze v čase přítomném, aby se mohl dočkat chvíle, kdy by se mohl vrátit na základnu. Několik měsíců proseděl na jedné z Jupiterových družic, s místními obyvateli tu hrál dámu a jiné – vysoce intelektuální hry. Právě v té době matod ukradl jeho nákladní raketu a využil tak pilotovy lehkomyslnosti.

Matodův dráp mám schovaný pod sklem ve vedlejší místnosti. Jestli vás to zajímá, můžete se na něj podívat. Prosím.“

Antonius Endotelius se jako pohostinný domácí pán staromódně uklonil a pustil hosty napřed. Ti dychtivě vstoupili do místnosti. Starý kosmogátor rychle stiskl knoflík u vchodu a tlustá ocelová deska sjela shora, aby tak uzavřela hostům cestu zpátky.

Ve zdi se před hosty rozsvítila obrazovka, odkud se usmíval Antonius Endotelius, starý kosmogátor, bývalý Zvláštní inspektor.

„Jste trestuhodně neopatrní, páni matodové,“ řekl ironicky. „Věděl jsem o vaší pomstychtivosti a dávno jsem vás očekával. Avšak krvavá pomsta na Zvláštním inspektorovi se konat nebude. Především vás prozradily rukavice, kterými jste si ukrývali drápy. Je to přitroublé! Kdo by v téhle době nosil rukavice?! Já svého vnuka znám dobře; nenechá se tak bezhlavě ovládat módou. Á teď k té kávě. Kávu po guaramsku není schopen vypít Jediný člověk, já jsem výjimkou. Tuto kávu pijí obyvatelé Guaramu, kteří mají superodolný sedmivrstvový žaludek. A má dýmka? Tabák, který kouřím, byl vyroben z dřevoviny pseudodubu. Kouř z mé dýmky je nebývalé silný. Jednou po jeho vdechnutí zahynul kosmický vorvaň. A vy Jste si pochvalovali, Jak voní. Ještě jednou vám říkám, že jste hlupáci!“

Matodové uzavření v místnosti zuřili. Celou vahou svého těla naráželi na dveře, škrábali do nich drápy a vyli tak příšerně, že i přes pancéřové dveře z toho naskakovala husí kůže.

„Já vás tu nechám, doufám, že mi to odpustíte,“ usmál se Antonius Endotelius. „Půjdu oznámit Ústřední radě, co jsem ulovil. Ať sem pošlou komisi.“

KDYŽ MA ČLOVĚK SMŮLU

Vladimír Pokrovskij

Pomalounku se šeřilo. Na rozsvícení reflektorů bylo Ještě příliš brzy, ale stromy a křoviska už dýchala soumrakem a do kabiny se začalo prodírat večerní sychravo. Tolja Muchin si vytřásal duši na polní cestě a remcal na osud.

Prostě – měl pech. Měl ho pořád, že by se nad ním člověk rozbrečel, měl pech ve velkém i v malém, což znamená, že se mu nedařilo ani v kartách, ani v lásce. První jeho nevěsta se najednou zničehonic sebrala a odešla k příteli, který byl do ní tajně zamilován od osmé třídy, ale nikdy ho ani v duchu nenapadlo vyjevit Jí své city. Za několik let měl Tolja druhou nevěstu, ale ani ta mu dlouho nevydržela. Začala filmovat, nechala všeho a odjela do Moskvy. Koho by napadlo, že má herecké nadání?

Po nějakou dobu se věnoval boxu, všichni mu předpovídali kariéru, s úžasem mluvili o jeho úderu, o reakci… Avšak ve finále mistrovství pár sekund před koncem třetího kola a tím i jistého celkového vítězství uklouzl, uhodil se do hlavy a udělal si takový otřes mozku, že mu na box zakázali i pomyslet.

Jiní dokončovali vysoké školy, něco vynalézali, něco objevovali, získávali ceny, prémie, úspěšně se ženili, on však běhal po cizích svatbách, bylo mu úzko z vlastních neúspěchů, z toho, že u něho bylo všechno jinak, že ve svých pětatřiceti letech byl stále stejným Tolikem, Tolikem smolařem, dobrým klukem, ale nic víc.

Je ponižující rozvádět všechny podrobnosti. Ale přesto třeba dnes. Matka má narozeniny, slíbil, že přijede ve dvanáct, už je večer a on teprve jede. Všichni jsou jistě rozzlobeni. Po ránu k němu zaskočil zářící Miska Šuvalov rozradostněný novinkou, které se ani nedalo věřit. Měl rakovinu plic, Miska o tom věděl, byl přece lékař. Když se přede dvěma týdny potkali, člověku bylo líto se na něho podívat, celý ztrhaný, bledý, nešťastný, chystal se na operaci, loučil se… Při posledním rentgenu se najednou ukázalo, že žádnou rakovinu nemá, někam se ztratila, a bylo to! Lékaři rozhazovali rukama, nechtěli tomu uvěřit. V takové situaci je člověk přirozeně štěstím bez sebe.Tak tak se s ním rozloučil.

Pak se mu polámal záporožec. Samozřejmě, je to staré auto, má už své mouchy, co jiného se taky dá čekat od takové zříceniny, proč se to ale nemohlo polámat včera nebo až zítra, proč zrovna dneska, když to auto tak potřebuje, to už je smůla nad všechny smůly. Tak tedy opravoval, pak se myl a den utekl jako voda.

Chtěl jet nejkratší cestou po nové silnici a najednou objížďka. Dvacet kilometrů po takové doslova středověké silnici.

Spatřil ho ve chvíli, kdy se rozhodl zapnout světla. Byl strakatý, mrňavý, stál na kraji silnice a energicky mával rukama. Tolja zastavil, otevřel pravá dvířka a tázavě pohlédl na neznámého. Zblízka vypadal úplně jako trpaslík, ve tváři byl neuvěřitelně ošklivý, oči titěrně mrňavé, podivně pokřivená ústa s tenkými, jasně červenými rty, velký, nesouměrný podbradek. Trpaslík z pohádky. Jakmile auto zastavilo, začal se tvářit důležitě, nesmírně vážně, ale při tom slavnostně. Avšak mlčel.

„Oč jda?“ zeptal se po chvíli Tolja.

Trpaslík opatrně zaštrachal po kapsách, snažil se to udělat pokud možno tak, aby to bylo co nejméně nápadné.

„Člověče Muchine!“ řekl protáhle. „Jsem nesmírně rád, že právě já mám tu čest uvítat vás jménem Rady humanoidů.“

Tolja na něho vytřeštil oči.

„Stalo se vám něco, soudruhu?“

„E… e… hned… kde to mám?“ Trpaslíkova tvář dostala provinilý a starostlivý výraz. Už se bez jakýchkoli zábran hrabal v kapsách.

Tolja ohromeně sledoval, co dělá. Trpaslík měl na sobě sako s dlouhými šosy a krátké kalhotky rezavé barvy. Hluboké kapsy měl umístěné nesmírně nešikovně, chtěl-li se dostat až na jejich dno, musel se ohýbat tím nejnepřirozenějším způsobem.

Nehledě na trpaslíkova podivná slova a na zdivočelé vzezření, na blázna nevypadal. Jak by také mohl blázen znal jména lidí projíždějících zapomenutou cestou?

„Tak už něco řekněte, protože strašně spěchám,“ řekl podrážděně Tolja se pokoušel se tím přemoci strach – byl večer, kousek odtud les, ticho, fantasticky vyhlížející človíček v paprscích zapadajícího slunce…

„Tak, co to je?“ rozmrzele se zašklebil cizinec, pak však mu tvář polila určitá obřadnost a aniž přestal hledat, začal vysvětlovat:

„Určitě vám už je jasné, že jsem bytost z cizí planety. Z jiného světa. Ještě před chvílí jsem ji držel v rukou a najednou je pryč. Tady kousek odtud je má… můj neidentifikovaný létající stroj, nebo jak vy jste zvyklí tomu říkat – létající talíř.“ Najednou se jeho oči snivě zapíchly do nebe, horní část trupu se mu prohnula o šedesát stupňů a vytáhl z kapsy lesknoucí se černý předmět. „Tady je!“

Všechno, co následovalo, se Toliku Muchinovi líbilo stále méně. Neměl potuchy o cizích bytostech z velkých dálek. Slyšel toho však dost o zlodějích. Proto když se trpaslík oddával radosti ze svého nálezu, zabouchl dvířka a pokusil se nastartovat. Vůz se ale ani nepohnul.

„Tak,“ pomyslel si Tolja, když cítil, jak mu po zádech stéká studený pot, „ještě ke všemu baterie.“

Se slabým cvaknutím se otevřela dvířka a do vozu se vsunul zářící obličej cizí bytosti, byl ještě odpornější než před chvílí. Po diplomatickém tónu v řeči nebylo ani stopy, byl nahrazen docela přirozenou, avšak o to protivnější přemrštěnou familiárností.

„Tak ono nám to autíčko nejede? Ale – ale – ale – ale!“ s ironickým soucitem řekl. „Ono nám ale autíčko nepojede. O to jsem se postaral. Budeme muset totiž letět talířem.“ A s přehnaným kamarádstvím na Tolju rošťácky mrkl. Tolja nechal klesnout ruce na kolena a bezmocně zasténal:

„Pusťte mě, co jsem vám udělal? Prosím vás. Čeká mě maminka. Má narozeniny. Přijdu pozdě. Bude jí to líto. Peníze stejně nemám, ani halíř. Auto nestojí taky za nic. Zbytečně se namáháte, na mou duši…“

„Já vás tam dopravím,“ ujistila ho cizí bytost. „Jsme tam v tu ránu. K čemu bychom tu jinak měli létající talíř?“

Vtom Tolja zařval jako skutečný dravec a s bojovým voláním se pustil do svého trapiče. Ten se mu však obratně vysmekl, uskočil stranou, zlověstně na něho vycenil zuby a stanul jako kovboj těsně před střelbou. Černá hračička, kterou držel v rukou, připomínala trochu stařičkou bambitku s rozšířenou hlavní, na niž jen tak pro legraci někdo nasadil zlatý cvikr.“Vystup!“

Ta mrňavá zrůdička vypadala legračně, když poskakovala ve zšeřelém lese, avšak situace přestala být legrační a byla krajně napjatá. Jako kluk v mateřské škole, panebožel Pif--paí, ua-ua-ua-uá! – tečí jsi mrtvý, lež a ani se nehni!

Ono to ani nešlo, nějak se pohnout. Jako kdyby Tolja přišel o ruce a nohy, přestal je cítit, s údivem a hrůzou si uvědomil, že vstává ze sedadla a jde za couvajícím trpaslíkem. To přece nejdu já, uvědomil si. To přece nejsou moje nohy. Copak lupiči něco takového dokážou?

„Tak jdeme, jdeme!“ vrčel trpaslík a odváděl ho do lesa. „On se bude stavět na odpor, on mě bude chytat za sako. Tak tomuhle se říká kontakt! Copak se při navázání kontaktu mohou trhat saka? Já jsem si mohl nohy ušoupat, než jsem ho sehnal, a on mě ho bude trhat. Neměli posílat mě, měli poslat někoho velkého, to bych chtěl vidět, jak bys mu pak trhal sako! Ani bys nepípnul!“

„Já nechci, nechci, nedělejte to, kam mě to… no tak prosím, já mám maminku, maminka má narozeniny, narozeniny mají…,“ blekotal Tolja a začínalo mu být zcela Jasné, že se do vesnice dnes už nedostane. „Tak on má maminku!“

„Proč to mám být zrovna já? Copak tu je málo jiných? Takových, co nikam nepospíchají?“

„Jiných je málo,“ naléhavě řekl trpaslík. „Takových, jako Jsi ty, se najde jenom jeden ze sta miliónů.“

Tolja se chtěl zeptat, čím je právě on tak výjimečný, avšak vtom se cizí bytost zastavila a hrdě vztáhla ruku ke tmavé hromadě, která slabě fosforeskovala nad křovisky. „Jsme tu. Jen se podívej,“ řekl něžně. „Neidentifikovatelný, létající. Moje drandítko. Mám ho právě dva dny.“

Tolja se podíval pozorněji a spatřil před sebou létající, talíř, přesně takový, jak ho popisují milovníci laciných“ senzací. Na čtyřech tlustých operách trůnil obrovský třicetimetrový disk, vprostřed zesílený. Zdola, bylo to rovnou v křoví, vedly nahoru obyčejné kovové schůdky.

Všechno to bylo nepřirozené a nepravdivé, jako špatně vymyšlený ošklivý sen, ze kterého člověk nemívá těžkou hlavu. Talíř, trpaslík, jeho šaškování, pistole se cvikrem… Kdyby v té chvíli připlachtil z nebe na Zemi samotný pámbíček v noční košili v doprovodu párku okřídlených andělíčků, Tolja by se necítil tak hloupě jako právě nyní.

Prodrali se křovím ke schůdkům a vystoupili do talíře. „Tak, tady bydlíme.“

Stáli v malé nepohodlné místnosti podivného tvaru s dvakrát zalomeným stropem. Místnost byla plná předmětů neznámého určení. Je pravda, že jeden z těch předmětů, taková ohromná krabice jakoby vrostlá do podlahy, připomínala trochu řídicí pult. Byla zima a ošklivě to tu páchlo. „Sedni si.“

Nohy ho zanesly k malé pyramida, která se rozevřela do tří stran, nabyla na rozměrech a proměnila se v beztvarý předmět sloužící za křeslo. Po celou tu dobu trpaslík mířil na svého hosta pistolí. Usedl do obdobné pyramidky proti němu, pistoli si položil na kolena a s neskrývaným uspokojením si prohlížel Tolju. „Máte tu zimu,“ řekl Tolja.

„To nic. V Radě bude tepleji. Teď si jenom Ještě uděláme malou kontrolu, a pak domů.“

„Jakou malou kontrolu?“

„Ale to je pouhá formalita,“ trpaslík přezíravě mávl rukou. „To pro úplnou jistotu, že doopravdy máš Dar.“

Vydal příšerný zvuk, podobající se sípavému kašli, vtom se Tolja octl v nazelenalé jiskřící mlze.

„Jaký dar? Vždyť já žádný dar nemám.“ Zlatý cvikr na pistoli se zaleskl, pistole na kolenou cizí bytosti se nepatrně pohnula, ruce a nohy začaly získávat svou původní citlivost.

„Darem se rozumí, když člověk přináší druhým štěstí, úspěch, jednoduše když dokáže změnit pravděpodobný průběh událostí tak, aby probíhaly podle přání lidí kolem něho.“

Tolja se přihlouple uchechtl. „Tak tohle já jako mám, Jo?“

„Jistě.“

„To myslíte vážně?“

„Vážněji to ani nejde. Jen si sám vzpomeň. Podívej se, jak se daří tvým známým, získají všechno, na co jenom pomyslí. A to – jen tak mimochodem – na tvůj účet. Oni jsou úspěšní, ty už méně, tak se totiž udržuje rovnováha.“

„A co když to není pravda…“

„Ale je to pravda! Už tě sledujeme pěkně dlouho. Třeba takový Šuvalov. Rakovina s metastázami, že ho žádná operace nemůže zachránit, přijde k tobě – a je zdravý! Pije,flámuje, veselí se… Copak to není zázrak? Ty Jsi obrovská vzácnost, unikát, ale tady nemáš co pohledávat. Zahyneš s tím svým Darem a nikdo ti nepomůže.“

Pistole se ještě trochu pohnula, začal se cítit docela dobře, ale Tolja tomu vůbec nevěnoval pozornost. Okamžitě a beze zbytku uvěřil všemu, co říkal trpaslík. Měl teď pocit, že už o tom všem sám pěkně dlouho věděl, že to však sám před sebou skrýval… Neúspěchy byly vysvětleny vlastníma rukama předal nevěstu svému příteli, vítězství svému soupeři, všechno, co měl, odevzdával těm, kdo to potřebovali.

„… A my tě odtud odvezeme, umístíme tě do podmínek, v nichž tvůj Dar vypučí a mnohonásobně zesílí, naučíme té, jak bys ho měl využívat vědomě…“

„A pak mě vrátíte na Zemi?“

Trpaslík se jako na divadle zvrátil do křesla a celým svým vzezřením tím kladl otázku: Jak může být někdo tak naivní? Pak zvedl svůj dlouhatánský ukazováček a á la Mefistofeles prohnul obočí.

„Pamatuj si to, aby ses na něco podobného víckrát neptal. Lidé s vyvinutým Darem se na Zemi nevracejí. I tak mají dost práce. A pak, copak si myslíš, že si vás pěstujeme proto, abychom vás znovu pustili na Zemi?“

Tolja zakroutil hlavou.

„Jak tomu mám rozumět – pěstujeme? Koho pěstujete?“

„Čemu na tom nerozumíš? Vás si pěstujeme. Koho Jiného? Bez nás byste už přece dávno vymřeli. Vás pěstujeme, samozřejmě že vás! On se ještě ptá!“

Tolja byl otřesen.

„Copak nás můžete pěstovat?“

„A pročpak ne? Dopravujeme geny, sledujeme potomstvo, odstraňujeme zvláště nebezpečné, práce je dost, jen si nemysli.“

„Ale proč? Proč to děláte? Proč nám nedáte pokoj?“

„Protože vaše planeta je jediná v celém sektoru, kde se aspoň zřídka vyskytují bytosti podobné tobě. A potřebujeme Je nesmírně nutně. Musíš chápat, že máme takový zákon – čím vyspělejší je civilizace, tím méně je úspěšná. Jinými slovy – čím více je podmínek pro štěstí, tím je ho méně. Tak třeba Já. Nedovedeš si ani představit, jaký já jsem smolař. Nedokážu ani pochopit, že jsem ještě na světě. Nejméně jednou za rok se srazím s meteorem. A to si spočítej tu pravděpodobnost. My vás prostě potřebujeme. Asi jako vy potřebujete nás. Chápeš to?“

„Nechápu,“ řekl Tolja. „Nechápu, protože je to nespravedlnost. Copak jsem pro vás okurka ve skleníku?“

„My vám ale zachraňujeme život.“

„Nikdo se vás o to neprosí. Když už tak potřebujete štěstí, můžete se s námi dohovořit, přijmout nás do té vaší Rady humanoidů, a copak bychom vám odmítli pomoc?“

„Co tě to napadá? On sem zatahuje Radu!“ Trpaslík zakroutil hlavou a přezíravě se usmál. „My uděláme všechno, abyste se tam nedostali! Rada! Rada, to je… to jsou nejvyspělejší civilizace, nej-vy-spě-lej-ší, v tom to právě vězí!“

„Tak my jsme tedy něco jako méněcenní?“

Trpaslík se zamračil.

„Ale ale, tyhle vaše komplexy! Proč méněcenní? Kdybychom vás přijali do Rady, dostanete se na druhý vývojový stupeň a Dar bude fuč.“

Trpaslík si zřejmě rád povídal o osudech světa a Tolju napadlo, že když bude chtít utéci, pak je k tomu právě teď nejvhodnější okamžik. Pomalinku sevřel a uvolnil prsty.

„A co když odmítnu?“

„Na to se tě nikdo neptá. Na jedné straně jsi ty, na druhé je Galaxie, to už nemá s vaší morálkou nic společného. Tady… Budeš přinášet štěstí celým národům, a ne jen jednotlivým lidem. Budeš žít tisíce let, naučíš se ovládat Dar podle svého přání, budeš…“

„Ale nikdy už neuvidím jediného člověka, co?“ Tolja se naklonil kupředu a přenesl váhu na pravou nohu.

„Proč? Občas se setkáš s takovými, jako jsi ty…“

Teď! Tolja se jako puma vymrštil z křesla, které se za ním táhlo svými lepkavými nitkami. Přesný hák na čelist, trpaslík hekl a přeletěl přes křeslo, teď rychle k pultu a pořádná do něj kopnout, takhle na ně, na prevíty, oni budou krást lidi, lumpové, budou krást lidi, štěstí si nakradou, ještě jednou a ještě… Co to tam stojí za sloupek? Utrhnout! Tak, a teď nepoletíš nikam!

Pult zasténal lidským hlasem a kymácel se pod ranami, bolel ho kloub, cizí bytost se vrtěla pod křeslem a nebyla schopna vstát. Konečně se Tolja vyčerpal a klesl vedle ní.

„Žiješ, marťane?“

„To byla skvělá rána. To… to se musí nechat,“ zasyčel a ani neotevřel víčka. „Kdyby tak bylo trochu vody.“

„Počkej. Trochu si odpočinu a podívám se po ni,“ řekl udýchaně Tolja.

„To nevadí, přejde to i tak.“ Trpaslík otevřel oči, sedl si a s úctou si prohlédl pult, který dostal své. „Začínám mít štěstí. Dostanu první úkol v životě, a narazím na boxera. Jak já teď odletím?“

Tolja zvedl pistoli, která se povalovala stranou, byla žebrovaná a skvělá tou drsnou krásou, kterou se vyznačují pozemské smrtící zbraně. Z rukojeti bylo možno vysunout tenký čep. Tolja ho uchopil nehty a vytáhl. „A tohle je co?“

„To je jídlo,“ lhostejně odpověděl trpaslík. Tolja si ho zastrčil do kapsy, pistoli položil na podlahu, vstal, „jdeš?“

„Idu.“

„To mi je líto,“ řekl upřímně trpaslík. „Je mi to strašně líto. Tebe si stejně najdeme, nikam nám neutečeš, ale mě vyhodí. A vezmou mi talíř.“ Ztěžka vstal, sáhl si na tvář. „Vidíš, tak takhle vypadá kontakt. Měli sem poslat někoho většího.“

Přistoupil k ovládacímu pultu. „Co kdybys tu zůstal?“

„Až jindy.“ Tolja měl nevyzpytatelnou tvář. „Závada je maličkost. Je to tak na půl hodiny práce. Co ty na to? Mohli bychom hned letět. Vždyť je to přece jedno. Dal jsem si s tebou takovou práci.“

Tolja pohlédl na hodinky.

„Nezlob se, ale nemůžu. Ty tvé galaxie se beze mne nějak obejdou. A mě čeká maminka. Má něco se srdcem.“

„Ty můj hochu, jestli nedovedeš pochopit své štěstí, tak polituj aspoň mě. Stejně tě odnesou ze Země. Vykašli se na to, na mou duši!“

V očích cizí bytosti bylo tolik čistě lidské prosby, že se Tolja cítil provinilý.

„Jak bych ti řekl… Někdy je člověku tak, že by se tu na všechno vykašlal a ani by se neohlédl. Ale teď je to něco docela jiného. Je to strašně… nečestné. Prostě nemůžu.

Je to něco jako zrada. Nechat všechno a utéct k těm, koho považuji za zloděje, kdo bez zeptání sleduje můj život…“

„Ale to nesmíš tak brát! Vždyť to děláme pro tebe!“

„Nemám rád, když někdo usiluje o můj prospěch tímto způsobem. A ještě něco. Já už teď vím, Jaké mám nadáni. Děkuju ti. Nejsem tedy žádný budižkničemu. Ted bude všechno v pořádku.“

„Ty chceš přinášet štěstí?“

„Řekněme že ano.“

„Zahyneš,“ řekl trpce trpaslík. „Utrápí tě a zabijí. Nebudeš ale první.“

„Proč by mě, prosím tě, zabíjeli?“

„Vůbec nic přece nedovedeš. Všechno spleteš, pomícháš štěstí se spravedlností, napácháš spoustu hloupostí. Řekněme že za tebou přijdou dva lidé, kteří budou chtít Jednu a tutéž věc, při tom jen a jen pro sebe, a nedovedou si bez té věci představit život. Komu z nich ji dáš?“

„Podle spravedlnosti.“

„Jenže spravedlnost, to není ještě štěstí. Jak to uděláš, aby byli oba šťastni, když to nepůjde? Budeš se přepínat a oni tě zničí.“

„Sbohem. Odcházím.“

Rozladěný trpaslík mu hleděl na záda. Toljův pohled padl na ochromující pistoli, zvedl ji, rozmáchl se a ze všech sil s ní praštil do pultu.

„To je ale nepředstavitelná smůla! On si Jde pryč, a já nemůžu hnout ani prstem.“

„Sbohem,“ opakoval Tolja, chystal se právě seskočit na zem, vtom se však ozvalo měkké bzučení a talíř se vznesl vysoko vzhůru.

„Naskočilo to!“ zařvala cizí bytost. „Ono se to zapojilo! Leť, drahoušku! Jen leť, ty moje malá!“

… Tolja smutně hleděl okénkem na řady světélek roztroušených po tmavé zemi, začala mu být strašná zima, ale vítr nefoukal, i když letěli jaksepatří rychle.

V křesle trůnila cizí bytost, objímala si kolena a blaženě přitom mhouřila oči. Prvně v životě ji opustila smůla.

„TICHA“ PLANETA

Vladlen Jufrjakov

Mort soustředěně pozoroval vyhublou velitelovu tvář, která byla téměř bez života. Dnes vypadala klidně. Právě toho klidu se Mort bál. Znovu pečlivě překontroloval přístroje, porovnal poslední výsledky s předcházejícími. Vývoj k horšímu tu nebyl, nic se také ale nezlepšilo. Veliteli se najednou zachvěla víčka. Mort se naklonil kupředu. Dva týdny čekal na tenhle okamžik.

„Tede, kamaráde! To jsem já.“

Velitelův pohled se vyjasnil. Poznal mě. Ted přestane i to zatracené blouznění.

„Vzpamatuj se, Tede, jsme na korábu a letíme domů. Nebezpečí pominulo, letíme. Odstartoval jsem.“

Velitel zřejmě neslyšel. Víčka se mu znovu zavřela. Mort zoufale couvl zpátky, mávl rukou, chtěl slyšet aspoň jediné slovo. Slovo velitele při plném vědomí. Blouznění se na-poslouchal už dost, měl ho dost na celý život, ale teď chtěl vědět, co z toho lze brát vážně a co má dávat do souvislosti s velitelovou nemocí. Ještě chvíli hleděl na velitele s nadějí, že se mu vrátí vědomí… Začal však znovu blouznit.

Čekala ho práce, musel od raněného odejít. Návštěvu u Dicka musel odložit na pozdější dobu.

Na Zemi Mort snil o tom, že na tuto výpravu poletí jako velitel korábu. Ted není jen velitelem, je celou jeho posádkou. Musel s korábem odstartovat z Oranžového srpu. Odstartovat, nebo zahynout. Šílená honička dala Mortovi pěkně zabrat, zhubl, tváře se mu propadly. První tři dny byl prostě zoufalý, únavou se mu točila hlava a podklesávaly mu nohy. Kdo mu mohl pomoci? Ted byl v bezvědomí, Dick ještě teď není schopen samostatného pohybu. Jenom Země jim mohla pomoct. Cíl – Země. Nezbývaly síly myslet na něco jiného. Po několika dnech si přesně vymezil rozsah prací, rozdělil čas na minuty. Panika prvních dní pominula. Dostavila se jistota, že dosáhnout cíle je možné. Musí jenom vydržet. A Mort se držel, bezděčně se přirovnával ke stroji. Když snídal, myslel na to, že

se zásobuje energií do oběda. Když se ukládal k spánku, okamžitě usínal, protože věděl, neusne-li teď, usne pak u ovládacího pultu a dojde k neštěstí. Každý čin, každý pohyb je přesný a racionální. Mort chápal, že raněným věnuje málo času, nemohl ale nic jiného dělat.

Návštěva u velitele Teda Arda v posledních čtyřiadvaceti hodinách a zvláště jeho blouznění narušily Mortovu duševní rovnováhu. Uklidnil se a našel si vysvětlení pro všechno, co se stalo na Oranžovém srpu. Ted je raněn, to, co říká, nemá žádnou souvislost s tím, co by mohlo zjistit příčinu jeho chorobných představ. Příčinou byly události na Oranžovém srpu.

Když sestupovali na Oranžový srp, vypálili drobná, křehká křoviska ve velké vzdálenosti. Kolem dokola ležela země proměněná ve spáleniště. V dálce se zvedaly nevýrazné siluety pahorkatiny. Před přistáním to tu možná bylo příjemnější. Ted však měla posádka náladu na nule a nikdo nečekal nic dobrého.

Objevily se zcela nečekaná, jako by vyrostly ze země nebo se zhmotnily na jejím povrchu. Dvě podivné živé bytosti, podobající se opicím s hlavami výrazně vtlačenými mezi ramena. A pomalu kráčely ke korábu. Každou chvíli se zastavovaly, skláněly, něco zvedaly, prohlížely si to a pak pokračovaly dál. Posádka byla v pohotovosti, všech šest jejích členů nespouštělo z té dvojice oči. Mort si Je pozorně prohlížel na obrazovce a hned si všiml jejich podivných rukou. Místo zápěstí měly něco, co se podobalo ptačímu zobáku. Když chtěly cokoli zvednout, zobák se rozevřel a uvnitř bylo vidět malou dutinu. Šly a korábu věnovaly minimální pozornost, spíše je zaujala spálená křoviska.

Naproti jim vyšel sám velitel Ted Ard. Byla učiněna všechna bezpečnostní opatření. Velitel se vzdálil od korábu asi na dvacet metrů a vyčkávavě se zastavil. Místní obyvatelé mířili rovnou na něho. Když byli vedle něho, jeden z nich vztáhl ruku k ocelové sondě, která Tedovi visela u pasu, lehkým pohybem zobáku z ní dobrých deset centimetrů uštípl a začal ji pozorně sledovat. Mort sledoval velitele na obrazovce a vyhlásil hned poplach. Všechno ale pominulo. Ti dva Teda Arda minuli. Když se přiblížili k teleskopické opeře korábu, vyzkoušeli ji svými zobáky. Tam, kde se jí dotkli, byly vykousnuty kousky kovu. Členové posádky na sebe významně pohlédli. Obyvatelé o to neprojevili žádný velký zájem a pokračovali dál, jako by jejich cílem bylo přinést jenom vzorky. Když zmizeli, velitel rozhodl zahájit výzkumy v bezprostřední blízkosti korábu. Na plošince u vchodu do korábu zůstali dva: zástupce velitele Mort a Dick, mechanik výpravy.

Obyvatelé se objevili znovu ještě nečekaněji než poprvé. Mort byl ochoten přísahat, že se vynořili na povrch, i když si ničeho podobného nikdo nevšiml. Poplach byl vyhlášen příliš pozdě. Bylo jasné, že se lidé nestačí ukrýt v korábu. Nejdále ze všech byl velitel. K němu se blížily hned tři cizí bytosti najednou. Další členové posádky byli blíže. Mort rozkázal Dickovi sestoupit níže, aby si tak nepřekáželi při kruhovém pozorování, a dal mu na starost nejbližší skupinu. Sám si nechal na starosti ochranu velitele.

„Kdyby se jich chtěli dotknout, střílej!“

Dick na souhlas přikývl. Stopy na kovové opeře na něho nesmírně zapůsobily. Jenom aby se nedotkly skafandru!

Jeden z těch tří přistoupil těsně k veliteli a podal mu ruku. Mort zvedl zbraň.

„Nestřílej!“ ozval se v přilbě velitelův hlas.

Mort nevěnoval volání pozornost, sledoval jenom „ruku“ místního obyvatele.

„Nestřílej!“ řekl ještě rozhodněji Ted Ard.

Když se „ruka“ podle Mortova odhadu měla dotknout velitele, Mort vystřelil. Bytost se schoulila a znehybněla na zuhelnatělé půdě. Záblesk výstřelu upoutal pozornost ostatních. Na chvíli znehybněli všichni, lidé i místní obyvatelé. Všechno to však trvalo pouhý okamžik. Bytosti se na nějaký jednotný povel vrhly na lidi. Mort viděl, jak velitel upadl po útoku dvou podivných bytostí. Mortovi stačila sekunda, aby skoncoval s těmi, které útočily na Teda. Několik záblesků a uklidnily se navěky. U druhé skupiny se události vyvíjely mnohem tragičtěji. Když se tam Mort obrátil, těžko mohl rozpoznat, kde jsou lidé a kde nepřítel. Výstřelem ze zbraně nastavené na maximální výkon Mort srazil několik bytostí, které spěchaly na místo boje, pak okamžitě opustil koráb a vrhl se na pomoc. Neměl už ale komu pomáhat. Mort se bezhlavě rozhlédl, uviděl, že se velitel pokouší vstát. Jedna z bytostí nad ním však napřáhla nějaký protáhlý předmět. Výstřel přišel ve chvíli úderu. Mort ze sebe vydal nějaký divoký bojový výkřik, možná že to bylo volání ze zoufalství, a spěchal k veliteli. Další tři bytosti padly pod Jeho výstřely.Velitelovo tělo bylo těžké. Mort se zadýchal, sotva popadal dech, a pohledem změřil, jak daleko má ke korábu. To, co uviděl, ho zbavilo veškeré únavy: schodiště bylo zpola zaplněné těmi bytostmi. Dick vystoupil po schodišti výše a pokračoval v ústupu ke vstupním dveřím.

„Okamžitě očisti schodiště, Dicku!“ rozkázal Mort „Počkej na mě dole!“

Dick jako by neslyšel rozkaz a stále ustupoval. Jeho pohyby byly horečnaté, smrtící zbraň v jeho rukách mlčela. Ještě chvíli, a cizí bytosti proniknou do korábu. Mort pustil velitele a zvedl zbraň. Dolní část schodů a přístup k němu byly okamžitě prázdné. Dalším výstřelem Mort očistil první plošinku. Nestačil vystřelit výše, když spatřil padajícího Dicka. Morta se zmocnila zuřivost. Jediný člen posádky, který mu mohl pomoci, byl vyřazen. Dlouhými dávkami Mort uvolnil vstupní schodiště, uchopil velitele a bez zastavení ho dovlekl na první plošinku. Přemohl únavu a vtáhl tam i Dicka. Teď se mohl ohlédnout a zhodnotit situaci. Dole zůstali ještě dva. Ti už jeho pomoc nepotřebovali, avšak Mort je tam nechtěl nechat. Dají mu ty bytosti nějakou šanci, aby sem přenesl bývalé členy posádky? Mo uložil Dicka pohodlněji a rozhlédl se. To, co viděl, ho ohromilo. Několik stovek metrů od korábu je obkličoval doslova neprodyšný kruh. Byly jich tisícovky. Mort se hlava nehlava vrhl do vstupních dveří a zapojil mechanismus na zasunutí schůdků.

Tak zbyli tři.

Vědomí se Tedu Ardovi vracelo jenom ztěžka. Trápily ho vzpomínky na strašné chvíle na Oranžovém srpu. Nebyly to i‘ snad ani vzpomínky, spíše živé prožitky, které se neustále vracely. Tolikrát už před sebou viděl ty umírající podivné bytosti. „Proč, jak to? Měly přece ruce!“ zoufale opakoval Ted Ard. Odpovědí mu byly oslepující záblesky jejich zbraní. Pak Teda někdo tloukl, rval, až nastalo ticho. A tyhle podivné bytosti neustále padaly a umíraly bez jediného výkřiku a sténání. Vybavovala se mu gesta přátelského uvítání, chtěl s nimi mluvit, ale ony padaly. Kdo to byl, zvířata, nebo rozumné bytosti?

Konečně se Tedovi vrátilo jasné vědomí. Když vyslechl svého zástupce, nechtěl uvěřit, že se vracejí k Zemi. Zbabělý útěk z místa zločinu. Jak jinak by bylo možno nazvat tenhle let?

Ted Ard namáhavě zvedl těžkou hlavu. Ještě chvíli a posadil se na posteli.

„Musíme zpátky!“

Najednou se před ním všechno rozhoupalo, všechny předměty kolem něho ožily a měkká poddajná podlaha se mu začala nezadržitelně přibližovat…

Vzpamatoval se, když se tváře zlehka dotkla drsná mozolnatá ruka. Mort se nad ním skláněl a upravoval mu podušku. Ted jako by poprvé uviděl jeho urostlou postavu, tvář s výraznými rysy, pokroucenou nyní upřímným soucitem. Ted Ard si vzpomněl, že chtěl zpátky, ale pochopil, že téct to není možné. Jeho výbuch studu a hněvu zmizel společně s nepřátelstvím k Mortovi. Zůstala jenom zvědavost, chtěl blíže poznat svého kolegu. Jako kdyby to nebyla jeho zvědavost, jako kdyby šlo o nějakého jiného Teda Arda. Ne, Mort nemůže být vrah. Něco tady nehraje. Proč však střílel? Dostal strach? Prvotřídní pilot se nesmí bát. Pud sebezáchovy? Mort přece myslí a intenzívní myšlení zahání instinkt. Jenom když člověk přestane myslet, může ho přemoci instinkt, může vzniknout živočišný strach.

Několik dní Ted Ard svého pomocníka pozoroval. Jejich setkání byla z pohledu třetího člověka zvláštní. Mort přicházel, říkal mu, co dělá, pak nějakou dobu mlčky seděl. Odcházel a ani nečekal, ani nevyžadoval odpověď. První taková hlášení Ted poslouchal roztržitě. Avšak pokaždé se přinutil, aby o nich přemýšlel. Jeho údiv rostl: jak může Jediný člověk zastat takovou spoustu věcí? Je to cílevědomý stroj. Udělá ze sebe stroj a zbaví se všech prvků lidskosti. Cílem je – vrátit se. Avšak vrátit se, aniž výprava dosáhla svého hlavního cíle?

Dick ležel v jiném oddělení. Mort mu ještě nedovolil vstát. Projevovaly se tu důsledky pádu a nervového otřesu. Dick přece ani jednou nevystřelil na Oranžovém srpu. Proč? Na to nedokázal odpovědět. Bránit skupinu nemělo smysl. Všechno se to stalo v okamžiku a nenadále. V tom shluku bylo možno zabít všechny najednou. Později mohl Dick přijít o život sám, a přesto se neodhodlal ke střelbě. Proč se tak choval?

Po dlouhém uvažování došel Dick k závěru, že se na takové výpravy nehodí. A aby všechno skončilo dobře, musel se podřídit a pomáhat statečnému Mortovi.Ted Ard korigoval dráhu letu. Ježte nevyšel z nemocničního oddělení, už se ale chystal převzít všechna svá práva. Jaký smysl mělo ležet na posteli a přitom velet. Mort se doposud dokázal vyrovnat se vším sám. Dávat mu pokyny, aniž si na vlastní oči prohlédl koráb, nemělo smysl.

Tedovi se zatočila hlava při prvním pohledu na hlavní obrazovku. Určitě vstal předčasně. Ale když už to jednou udělal, tak to udělal. Přemohl slabost a soustředil se na palubní deník a na letové výpočty. Bylo mu jasné, že při startu se koráb odchýlil z trasy určené pro výpravu. Proto bylo ztraceno spojení s kontrolními stanicemi a se Zemí.

Zatímco se Mort připravoval na samostatný pracovní systém, koráb se vychýlil stranou. A jeho zástupce nalezl nejvhodnější řešení. Vzpomněl si na jiný pozemský koridor, do něhož dostat se bylo snazší, než se vracet do starého. K novému cíli koráb mířil přesně.

Druhý den se Ted Ard soustředil na studium nové trasy. Museli se setkat s několika neprozkoumanými objekty. Narazili na jednu zvláštní planetu. Tlak, teplota, složení ovzduší, to všechno svědčilo o tom, že tu je možný život.

Velitel se hned nezmínil o této zastávce. Mort přijal návrh s napjatou pozorností. Odchylka od kursu, narušení propočteného grafu pro cestu, nové přelaďování všech soustav, když jsou jen v polovičním obsazení? Mort pohlédl zkoumavě na Teda.

„Musíme se poradit s Dickem,“ řekl nepříliš přesvědčivě. „Nejsme tu přece sami.“

„Dicka nech na pokoji, ten s tím nemá nic společného. Mně připadá, že příliš pospícháš na Zemi.“ Stavidla napětí se touto větou uvolnila. „Velitelem jsem tu já a Oranžový srp se víckrát opakovat nebude.“

Mort zbledl. Nedá se nic dělat, nastal čas k rozmluvě…

Mort začal tiše, přátelským tónem:

„Tak oni měli podle tebe rozum? Kdepak, milý Tede, na zabití není rozumu zapotřebí, spíš naopak. Odpovídal jsem tehdy za posádku i za koráb před lidmi. Tys chtěl, abych vyčkával, dokud ty bytosti nepohřbí tebe i mne s Dickem? To tedy ne, za to pěkně děkuju!“

„My jsme ale lidé, první lidé v tomhle světě.“

„My jsme lidé mezi lidmi. Jenom mezi lidmi jsem člověkem. A mezi nimi? Co jsem mezi nimi? Nějaká bytost? Já jen tak nějakou bytostí být nechci. Nechci čekat, jestli mě ten divoch pohladí, nebo zabije. Bylo nás šest, teď Jsme tři.“

Ted Ard pochopil, že Mort nemusí při tomto rozhovoru vyhledávat slova. Všechno to měl za ty dlouhé dny dokonale promyšlené. On sám vedl v duchu rozhovor s Mortem, to ale nebyl rozhovor takového druhu. Chystal se, že povede spor o povinnosti průzkumníka, o jiných civilizacích. Mort mu však unikl do jiné oblasti. V jeho slovech nezněla zbabělost, úsilí vyhnout se nebezpečí. Bylo v nich Mortovo přesvědčení.

„Tys chtěl,“ pokračoval Mort, „abych tě tam nechal…?“

„Prozkoumáme tuhle planetu.“ Velitelův hlas byl klidný a rozhodný. „Copak sis nevšiml, že ti poslední měli obyčejné ruce?“

Mort pomalu prošel oddělením, bylo příjemné opět cítit normální tíhu lidského těla, přesto by to ale vydržel až na Zemi, kdo ví, co velitele pobláznilo, že se rozhodl pro tohle přistání. Proudění silného elektromagnetického záření, které sem dopadalo bůhví odkud z vesmíru, vylučovalo možnost používat na této planetě rádia. Každý pokus o jeho použití plnil přilby astronautů nepředstavitelným hlukem. „Tichá“ planeta, stačil ji pokřtít Ted. Museli používat speciální soustavy gest, která byla pro podobné případy vypracována.

Velitel vydal potřebné pokyny a vyrazil na čtyřiadvacetihodinový průzkum nejbližšího okolí. Mort se nasoukal do skafandru, sestoupil po schůdkách a usedl vedle Dicka. Prvně – si za ty dny všiml oblohy, až dosud neměl čas se rozhlédnout. Obloha byla nádherná. Smaragdová zeleň začínala snad přímo u očí, ale dovolovala vidět daleko, dokonce až tam, kde se rozlévala do syté barvy. Mort ulehl na záda a uvelebil se co nejpohodlněji, jako by tak chtěl zůstat celou věčnost.

Dick přerušil jeho úvahy prudkým dloubancem. Mort vyhlédl od opěrné nohy hvězdoletu a ztuhl překvapením. Na okraji písečné plošinky, asi tak dvě stě metrů od hvězdoletu, stála černá huňatá bytost. V husté změti bylo možno jen s obtížemi uhodnout tvary velké gorily. Dlouhé vlasy pokrývající celé její tělo se dotýkaly až země. Hlava jako obrovská koule byla vtlačena mezi mohutná ramena. Tvář nebylo možno rozeznat. Bytost pozvedla malátně širokou tlapu a neobratně se pohnula kupředu. Udělala několik kroků, znovu upadla na všechny čtyři a pomalu vstávala.

Dick se vrhl do hvězdoletu a vzápětí byl zpět, v rukou držel dva paprskomety. Aniž odtrhl pohled od nezvaného hosta, Mort uchopil pušku a pomalu ji přiložil k rameni. Ted mi doposud nemůže odpustit Oranžový srp, pomyslel si. Kdyby tak byl velitel s námi teď… Co by mu ještě bránilo ve střelbě? Nechal klesnout pušku a Dickovi dal znamení, aby se nehýbal.

Musíme ji jenom odehnat! K bytosti zbývalo maximálně sto metrů, když oslepivý paprsek před ní roztavil písek. To střílel Mort. Bytost udělala několik dalších kroků, sklonila se nad ploškou s roztaveným pískem. Zřejmě neporozuměla varování a znovu se dala do pohybu.

Tentokrát se písek roztavil tak, že bezmála zasáhl vlasaté nohy. Černá gorila se zastavila a začala podivně gestikulovat rukama. Byly to unavené pohyby, jako by ji něco překáželo.

Mort vystřelil potřetí, když viděl, že chlupatý obr pře-kročil hranici.

Bytost znehybněla. Roztavený písek ji přestal zajímat. Pozorně si prohlížela lidi.

Mort měl pocit, že se bytost dívá rovnou na něho. Téměř fyzicky vnímal její těžký pohled tryskající ze spousty zamotaných chlupů. Když Mort zvedl znovu zbraň, gorila se nejprve schoulila, mírně zamávala rukou, pak se k lidem otočila zády a ztěžka se vlekla pryč. Teď už astronautům nepřipadala tak vysoká a mohutná, a její neobratná chůze spíše připomínala smutkem zdeptaného tuláka bez domova.

Za jiných okolností by Mort takové setkání považoval za velký úspěch, teď jím však byl vyveden z míry. Vytčený cíl – Země, pro který pracoval jako stroj, byl teď poněkud vzdálen. Téměř dva měsíce měl každý svůj den propočítán na minuty. Nehledě na to se podřídil Tedovi, a teď ho to mrzelo.

Ted Ard se nevrátil ani druhý den..

Mort pečlivě překontroloval skafandr, zbraň a zamířil na okraj loučky. Hromada kamení a vysoké křoví ukrývalo poměrně jednotvárnou kopcovitou krajinu. Široká písečná holá místa se střídala s porostlými místy podivného niťového křoví a drobnými plochami plnými kamení. Na některých se vypínala osamělá skaliska. Nad mělkými úžlabinami se vznášela Jasně žlutá potrhaná mlha. Vznikala v místech nejníže položených“, pomalu odplouvala ke křoví a v něm beze stopy zmizela. Daleko na obzoru vyčnívala zelená silueta vysokých hor.

Jakmile Mort vstoupil na mírně klesající svah, jako by se všechno kolem něho dalo do pohybu. Zmateně zamával rukama, padl na bok a pomalu sjížděl dolů. Písek tekl proudem k úzké ploše poseté kameny. Jakmile sjel k prvním kamenům, písečný povrch se zavlnil a začal pomalu sedat. Mort se odkulil stranou a křečovitě se chytil tenkých větvi nejbližšího keře. Pohyb ustal. Chvíli počkal a opatrně se přesunul k dalšímu křoví, a teprve když se mohl nohama dotknout pevné půdy, ohlédl se. Písek se na svahu už ani nepohnul.

Mort unikl z plochy poseté kameny a vykročil k nejbližšímu pahorku, kde by si mohl lépe prohlédnout okolí. Místa pokrytá pískem obcházel a přidržoval se při tom křoví. Nebylo vysoké, jenom na některých místech dorostlo výše člověka. Tenké nitkové větve se lepily na skafandr a po každých sto metrech je musel seškrabávat rukama.

Dno úžlabiny mu připadalo podezřelé. Žlutá mlha se tam rozlévala jako v jezírku a rytmicky chrlila další beztvaré chuchvalce. Mort toto místo obešel a po půl hodince dosáhl nejvyššího bodu pahorku.

Byl to jednotvárný pohled, žádné výrazné podrobnosti, které by na sebe mohly upoutat pozornost. Ještě snad tak horský hřeben, nejasně vystupující až na samotném obzoru.

To je moc daleko. Tam Ted nemohl dojít, uvažoval Mort.

Pozorně, metr za metrem ohmatával pohledem terén ve snaze najít něco, co by ho mohlo zaujmout.

Dobře bylo vidět na rovinu, na níž stál hvězdolet, a dokonce i Dick se tam jako černý bod pohyboval na světlém písku.

Jak si povede? Nedostane strach, až se objeví gorily? Spolu s touto myšlenkou přišlo přání co nejrychleji se vrátit. Pád na samotném začátku cesty, podivná žlutá mlha, lepkavý keř, to všechno odsunulo do pozadí hlavní nebezpečí – setkání s gorilami. Mort neklidně pohlédl na nejbližší křoviska. Všechno kolem dokola mu připadalo drsné a úžlabina, kterou právě prošel, se mu zdála velice široká a hluboká. Každý keř v sobě skrýval nebezpečí. Tenké lepkavé nitě se velice podobaly gorilím chlupům, takže to zvíře nemusel spatřit ani z bezprostřední blízkosti.Mort ještě jednou zběžně prohlédl obzor a zamířil zpátky.

Znovu narazil na plochy se spoustou kamení a lepkavého křoví. Písek dokázal ožít i na nesmírně povlovných svazích, stačilo, aby se jeho povrchu dotkla noha.

Mort sestoupil do úžlabiny a najednou se octl ve žlutém mlžném obláčku, na průhledné umělé hmotě se usadily kapičky rosy. Skafandr byl znovu polepen tmavými nitěmi. Zbavovat se jich bylo čím dál tím obtížnější. Pohlédl na zbraň, připomínala teď pokřivenou sukovici porostlou vodními rostlinami. Mort se zastavil, aby zbraň uvedl do pořádku. Nitě začaly být mazlavé, vytvářely dokonalou lepivou hmotu. Zvedl kámen a pokusil se jím očistit zbraň, vůbec se mu to však nepodařilo.

Urazil už víc než polovinu cesty. Tenké nitě z něho visely jako koňské ohony až k samotné zemi. Neodhodil zbraň jenom proto, že věřil, že se mu ji podaří uvést do pořádku u hvězdoletu. Zbývalo sto metrů, padesát… Za chvíli uvidí Dicka a ten mu pomůže. Drž se, Mořte, v takové bryndě jsi ještě nikdy nebyl.

Tady přestávaly růst keře, a tady upadl. Poslední metry se musel plazit. Neviděl téměř vůbec nic. Z toho však takovou hrůzu neměl. Opřel se o kameny, které vymezovaly plošinu, na níž stál v celé své kráse hvězdolet. Skrze tenké nitky, které mu polepily přilbu skafandru, ho jen s námahou rozeznal.

Mort si představil, jak hloupě musí v tomhle obleku s nekonečnou spoustou nitkových větviček vypadat. Možná že ta gorila byl Ted? Přišel jsem tedy v pravou chvíli.

Zastavil se. Už aby uviděl Dicka. Kde je?

„Dicku, to jsem já!“

Dokonce zapomněl, že ho nikdo neslyší. Konec! Když zahynu já, zahynou všichni. Dick sám nedokáže odstartovat. Vem rozum do hrsti, Dicku, vem rozum do hrstí, na smrt nemusíš vůbec myslet.

Mort se pokusil zvednout hlavu a podívat se řídkými průhledy v přilbě, hledal Dicka. Konečně se mu ho podařilo objevit. Stál na první plošince se zbraní připravenou ke střelbě.

„Kruci, vždyť chcípneš!“ vykřikl.

Prudký záblesk mu oslepil oči. V přilbě bylo světlo, Jako by se podařilo zbavit ji nalepených nití. To je správné. Střílej bez varování, zůstaneš tu sám. Kdo tohleto řekl?

Ach ano, to jsem řekl Dickovi já sám. Mort najednou pocítil obrovskou tíhu a ještě než ztratil vědomí, stačil se usmát. Ta tíha mu připomínala přetížení při startu.

Ted Ard se vzpamatoval z těžkého bezvědomí. Otevřel oči. Tmavá hmota na skle zešedla, popraskala, umělou hmotou na přilbě dovnitř pronikalo zelené světlo. Jak dlouho tu ležel, byla to hodina, nebo celý den? Ten příběh u hvězdoletu před ním vyvstal jako strašný sen. Řekněme, že se tohle vůbec nestalo. Jednoduše jsem v té „kůži“ zatraceně unavený. Ted se usmál, když si představil, jak asi musí vypadat. To člověka musí přepadnout hrůza, když se na něho řítí taková obluda. Hlavní je klid, všechno to přece pochopí. A když ne… Bude muset navždycky odejít… Nemůže je přece nechat zabíjet ještě jednou…

Ted se pokusil vstát, ale nepodařilo se mu to. Klouby ve skafandru se ani trochu neohýbaly. Sebral všechny síly a pokusil se pohnout rukou, bylo to marné. Uklidňoval se, pokoušel hýbat postupně každým kousíčkem, kterým se ve skafandru dalo hýbat. Všude však narážel na netečnou kamennou pevnost. Temná hmota, která se nalepila na skafandr, ztvrdla a znemožnila každý pohyb.

Ted Ard byl ohromen. Nějakou dobu ležel bez pohnutí a soustřeďoval se. Nemohl jednoduše uvěřit, že ke všem těm tragédiím přistoupí ještě jedna, tak veliká, že by člověka jen těžko dokázalo něco horšího napadnout. Ted sebou trhl tak prudce, že kameny na plošině, kde ležel, s ním sjely o několik metrů dolů po svahu. Uviděl smaragdovou oblohu a podivná oblaka vznášející se ve výšce.

Tak ono to tedy praská?

Nevnímal bolest z uhození ani modřiny, zmítal sebou, rozhoupával skafandr po ostrých kamenech. Pomalu, centimetr po centimetru se mu uvolňovalo výhledové sklo. Teprve teď viděl, jak se drolila po těchto nárazech šedivá kůra pokrývající celý skafandr. Konečně se mu podařilo zvednout pravou ruku. To znamenalo téměř vítězství. Silnými údery z ní odstranil kůru, uvolnil si prsty na rukavici. Ostrý kámen ve volné ruce definitivně rozhodl o osudu tohoto boje.

Ted vstal a cítil smrtelnou únavu. Přesto se usmíval. Teď, milý Mořte, se nám události na Oranžovém srpu budou posuzovat mnohem lépe.

Dick mu vyběhl naproti. Pomohl mu vystoupit do hvězdo-letu. Celou cestu živě gestikuloval, ale Ted nepochopil, co mu chce sdělit.

Zabil Jsem, pochopil nakonec Jeho gesta. Dick ukazoval na malý tmavý předmět, ležící asi padesát metrů od hvězdoletu.

Teda se zmocnila hrozivá předtucha. Únava a bolest byly rázem pryč. Odstrčil Dicka a přistoupil k malému kopečku bohatě obrostlému záhadným křovím.

U kopečku Ted Ard poklekl a opatrné se dotkl tmavých niti. Stačily už vyschnout, snadno se lámaly a dopadaly na písek.

DIALOG

Leonid Panasenko

Spěchal. Měl nepředstavitelnou spoustu práce v tomhle koutě vesmíru, práce těžké a odpovědné, proto požádal Koráb, aby ho už zbytečně nezdržovali. Tím spíše, že mezi světy, se kterými přišel do styku, se jenom na jediném z nich, na Zemi, setkal s rozumným životem, i když to byl život nesmělý, příliš mladý. Předpovědím svých kolegů mohl, ale nemusel věřit, sám už dokázal zmoudřet zkušenostmi, on, člen hlídky „Velkého okruhu“, jedno však přece jenom věděl naprosto jistě: lidé budou muset ještě dlouho dospívat, aby s nimi „Velký okruh“ mohl navázat dialog.

Přesto všechno ho Koráb povolal v záležitosti právě této nádherně modré planety.

„Tak co se děje?“ zeptal se člen hlídky. „Co ještě zůstalo nevysvětleného nebo přesahujícího tvé síly, můj příteli?“

„Dostal Jsem zajímavou zprávu našeho automatického pozorovatele,“ odpověděl Koráb. „Hlásí: jeden z místních obyvatel povznesl své myšlenky do oblasti přísně střeženého tajemství vzniku světa. Za to se skupina náboženských fanatiků stojících v čele té země chystá zničit tohoto filozofa, chce ho zabít. Jistě je namístě zasáhnout…“

Zásah… pomyslel si s obavami člen hlídky. K tomu se uchylujeme jen zřídka. Činíme tak jen v těch situacích, kdy to „opravdu“ vyžaduje objektivní historická nutnost. Je tohle takový případ? Ale na druhé straně… Zachránit jiskérku rozumu, to je bezesporu lákavé. Dech dějin ji může rozdmýchat ve velký plamen. Ten pak ty nešťastníky zahřeje…

„Bud1 tak laskav,“ obrátil se na Koráb, „když už ses rozhodl pro záchrannou výpravu, udělej vše pro přistání co nejblíže činu. A udělej to tak, aby nás nikdo neviděl.“

„Stane se.“

„A Ještě něco, můj příteli. Připrav ml algoritmus jejich jazylka a charakteristiku období. To je snad všechno.“

Člen hlídky povstal, přistoupil k obrazovce pro dálkové sledování. Zrníčko planety se rychle přibližovalo a nalévalo se do modra.

„Už stárnu, zapomínám,“ řekl se smutkem v hlase. „Přichystej mi Ještě jejich oblek. Pro Jistotu.“… Kolem dokola temná voda, rytmické šplouchání vesel. V úkrytu pod rukou tančil titěrný jazýček plaménku. Jeho matné záblesky dopadaly hned na shrbená veslařova záda, hned na shluk drobných vln, život světélka se tím trochu prodloužil, pak ve studené vodě pohasly žluté jiskry.

Odkudsi z bludiště uliček sem doletěl závan syrového větru pronikajícího doslova do morku kostí, a člen hlídky se pevněji zahalil do svého pláště. Neudivovalo ho tísnivé ticho, které se skrývalo na obou březích kanálu. Už několik dní v Benátkách panovalo náladové deštivé Jaro a město se proto ukládalo ke spánku dříve.

Loďka najednou prudce zamířila ke břehu, zastavila.

„Tak tady to je, signore,“ řekl gondoliér a vyčkávavě hleděl na svého pasažéra. Ten mu hodil několik mincí a rychle jako přízrak se rozplynul v hustém soumraku.

Ciotto ještě nespal, když někdo panovačně a netrpělivě zabušil na jeho dveře. Otevřel a chvíli stál ohromeně před neznámým člověkem, kterého k němu přinesla sychravá neklidná noc. Hostova přísná tvář s výraznými rysy se obchodníku s knihami líbila, nestačila však zahnat náhlý neklid. Do srdce se mu vloudil nevysvětlitelný mystický strach, takže Ciotto ustoupil dovnitř a tím bezděčně pozval neznámého dál.

Pozdní host vstoupil do místnosti, zdrženlivě pozdravil a pečlivě při tom vyslovoval každou hlásku. Pak rychle pohlédl do očí Gianbattistových a spíše vydal rozkaz, než požádal:

„Potřebuji všechny Kacířovy knihy!“

V Ciottovi se zastavil dech. Zapotácel se z toho nečekaného útoku, avšak pohled neznámého vyžadoval odpověď, vlastně ani ne tak odpověď jako okamžitý čin, a Gianbattisto se horečnatě pokoušel najít nějakou spásnou myšlenku.

Přece jsem všechno, všecičko řekl svaté inkvizici. Ano, prvně jsem se s Nolanďanem setkal ve Frankfurtu na podzimním trhu… Neřekl jediné slovo, které by na něho jako na dobrého katolíka mohlo vrhnout sebemenší stín… Těch několik výsměšných vět? Ne, ty mohl zaslechnout jediná ďábel. Inkvizice ví své, já vím také své. Knihy jsem zničil, jak bylo přikázáno. Co to jen bylo za podivné knihy! Po jejich přečtení jsem chodil jako zmámený. Tak tedy prostor nemá hranic, počet světu na nebi není možno vyčíslit, a tam, za těmi hvězdami, také žijí lidé… Copak ten příchozí Je nová kontrola? Tajná skrýš? Copak inkvizitoři přece jenom na něco přišli?

„Jejich stránky už přečetly plameny. Tak bylo přikázáno naložit s kacířskými díly z Noly,“ nakonec poměrně tvrdě odpověděl Ciotto, avšak neznámý se těm slovům jenom usmál.

„Vidím, co se děje ve tvé duši. Mohl bych ti to všechno vysvětlit, ale nemám čas. Začni hledat a najdeš to, co mě zajímá. Pospěš si…“

Byla to obyčejná slova, která mohl vyslovit kterýkoli agent svaté inkvizice, avšak Ciotta sžíraly šílené nápady: Něčím se podobá Kristovi… Ale ne, co to říkám… Spíš je podobný ďáblovi! Ten pohled… Nevydržím to…

Dlouho a hlasitě bouchal, leknutím zapomněl, jak se otvírá tajná skrýš. Nakonec spěšně, jako by ho knihy pálily do rukou, položil na stůl několik svazků v tmavých deskách.

„To je všechno, co mám… signore.“

Majitel krámku s knihami se najednou uklidnil. Dokázal to stejně rychle, jako se před chvílí polekal. Gianbattisto nevěděl, kde se v něm vzala ta jistota, mohl se však hádat s kýmkoli, že ten neznámý nemá nic společného s Kacířovým uvězněním. Tím spíše nemůže mít žádný vztah k němu, k obyčejnému svědkovi, který přece nedokázal udělat radost hrubým inkvizitorům. Co se dá dělat, prostě to zapomněl… Nemůže si přece pamatovat všechna filozofova slova…

Člen hlídky přikývl, rozloučil se a zamířil ke dveřím. Pak si zřejmě vzpomněl na jeden ze zvyků tohoto světa, vrátil se a položil něco na stůl. Ciotto neviděl a neslyšel, jak a kdy odešel podivný host. Ohromený, napůl oslepený nevídanou září, hleděl tupě na šest velkých briliantů, které se rozkutálely mezi zbytky jeho ubohé večeře.

„Každý z nich stojí… stojí…,“ horečnatě si brumlal obchodník s knihami a ohmatával drahokamy. „Tady leží víc peněz, než je v pokladně inkvizice…“

Gianbattisto padl na kolena a začal se úpěnlivě modlit za život podivuhodného Nolanďana a za jeho přítele nebo ctitele, kterého poslal do Jeho ubohého krámku sám bůh nebo ďábel, to už je Jedno.

Člen hlídky kráčel úzkou uličkou. Ohlédl se na dům obchodníka s knihami a s uspokojením pomyslel, že tenhle Ciotto přesto všechno přelstil svatou inkvizici a určitě zná filozofovy knihy nazpaměť. Jednoduše je ten prodavač lstivý a nejvýše opatrný.

Na konci uličky člen hlídky uklouzl. Jedna z knih mu upadla do bláta. Zvedl ji a opatrně utřel cípem pláště. Za zachumlanými oblaky právě vyhlédlo ospalé oko měsíce a člen hlídky si mohl přečíst název traktátu. Na deskách stálo: „O nekonečnosti vesmíru a světech…“

Podle místního letopočtu začínal 17. únor roku 1600. Už začalo ráno, když se průvod s Kacířem vydal z uličky Lučíštníků na Campo di Fiori, na náměstí Květů. Kacíř nevěnoval pozornost ani velkému davu, který se tady už stačil shromáždit, ani zlověstným loučím v rukou vypasených mnichů. Šel s velkým úsilím ve snaze donést za každou cenu své zmučené tělo na místo popravy. Nezachvěl se, jenom slabý úsměv mu pokřivil tvář, když najednou sborem zazněly zvony.

Syrové dříví špatně chytalo. Nejprve se vyvalil rezavý kouř, avšak vítr oheň trochu rozdmýchal a dva přisluhovači pak přihodili chrastí.

… Spatřili se už zdálky. Vypadalo to, že neexistuje nic na světě, co by mohlo v Kacířovi probudit nějaké pocity, avšak to, co spatřil na náměstí, zbystřilo jeho pozornost. Z kouře se mu točila hlava, netrpělivá duše se už loučila s tělem, avšak on vyhlížel s jakýmsi nepochopitelným pocitem neklidu a nedočkavosti neznámého, který se rychle blížil k místu popravy. Co to má na sobě za oblek? Takový zvláštní oblek, uvažoval Kacíř. Lidé mu uvolňují cestu, kdyby se jich ale člověk zeptal, proč to dělají, nebudou znát odpověď…

Člen hlídky spěšně procházel davem a viděl před sebou jediné – k smrti unavené oči hrdého Nolanďana. Čumilové před ním ustupovali, on tomu však nevěnoval pozornost: Kacířovy oči se vznášely vysoko nad davem a člen hlídky musel hledět vzhůru. Zastavil se, a když v těch očích uviděl údiv, gestem ho uklidnil.

Pokus se mě pochopit, člověče, v duchu se obrátil na filozofa, a Kacíř sebou trhl, jako kdyby se dotkl jazykem plamene. Ústa máš uzavřená kleštěmi, ale vždyť právě ty jsi ve svých pracích připouštěl možnost přímých duševních kontaktů, rozhovorů v myšlenkách. Vyslechni mě. Uklidni se a pokus se mě pochopit.

Kdo jsi? dorazila do mozku člena hlídky odpověď podobající se spíše výkřiku.

Počítal jsi s mou existencí ve svých knihách, když jsi psal o jiných světech i životě na hvězdách. Jak jsem se k vám dostal? To je dlouhé vysvětlování, a my máme příliš málo času. Oheň nabývá na síle. Poslouchej mě. Tvůj rozum, i ty sám, jste pro tuto planetu potřební, potřebuje vás tato epocha. Já ti zachráním život…

Předvídal jsem to… Pak tedy samozřejmě nejsi bůh, kterého jsem tak či onak odmítal. Kouř mě oslepuje. Nerozmlouvám to já sám se sebou jako šílenec?

Kacíř se zadýchal. Otevřel oči, a když se přesvědčil, že neznámý jako přízrak nezmizel, vykřikl celou svou bytostí:

Žít!

Toto slovo svou nádhernou podstatou vzkřísilo v paměti utrpení z dnešní noci, poslední noci v cele: Zít… Aspoň ještě jednou uvidět na nekonečném nebi veliký Vesuv. Tam zůstala země dětství. Ještě jednou vypít ze džbánu pár doušků studeného a trpkého nápoje a nad hlavou aby zářily svíce kaštanů…

Sžíravý dech plamene se dotkl Kacíře a náhlá ostrá bolest oddálila vroucí vidění. Očista ohněm? Nebo mu prostě přestal fungovat mozek jako pochroumaný mechanismus? vnikla mu do hlavy jízlivá myšlenka a už lhostejně se zeptal:

Jak to uděláš?

Stačí jenom slabým úsilím vůle uspat dav. To další už není vůbec nic složitého, odpověděl člen hlídky a vykročil k hranici.

Zastavil ho Kacířův pohled: uvědomělý, moudrý a současně smutný.

To je zbytečné, cizince. Bude to pouze další zázrak, další radost pro pánbičkáře. Hned začnou tvrdit, že mě zachránil sám ďábel. Má záchrana se stane něčím nadpřirozeným, a to je pro mne nepřijatelné.

Říkal ještě něco, avšak člen hlídky ohromený odmítnutím už jenom v podvědomí zachycoval pozemšťanovy myšlenky.

Už tak bylo dost těch zázraků, které si kněží vymysleli. Svou cestu jsem ušel, a tohle je jenom její logický konec. Vždycky jsem předvídal, že skončím na hranici. Vzpomínáš si, psal jsem ve své knize… Plamen najednou vyrazil mohutně a vysoko. Clenu hlídky připadlo, že pocítil, Jak prudký nával cizí bolesti vniká i do Jeho těla, jak mu zatmívá vědomí. Dav se pohnul, začal se tlačit blíže ke hranici. Někdo pronikavě vykřikl:

„Přiložte, přiložte do ohně…!“

Co se to děje!? pomyslel si Clen hlídky rozhněván. Co to Je za hrůzný a nesmyslný svět? To ne, já tu přece Jenom udělám pořádek…

Soustředil svou vůli, aby naráz mohl paralyzovat omezenou psychiku lidí, aby je uspal hlubokým spánkem. A znovu ho v poslední chvíli zastavila exploze filozofových myšlenek: Nechme to tak! Vždyť oni potřebují oběť. Právě oběť, a žádný zázrak. Kdyby se potom aspoň jediný z nich zamyslel – A proč vlastně upálili Kacíře z Noly? –, už to bude mým vítězstvím. A ty… Ty se na mě, cizince, nezlob…

Závan větru nechal vyšplhat plamen nahoru, strhl z Kacířovy hlavy bláznovskou čepici. Jako kdyby se oheň vzepjal k samotnému nebi.

Za město se člen hlídky vydal pěšky. Sel a vítr té planety, kterou nechápal, ho uklidňoval: laskal mu tvář, našeptával mu: Ano, jsou teď ubozí a žijí ve tmě. Jsou však mladí duchem, revolučním duchem. A tak se ani jedinkrát neohlédl na Řím.

V kabině Korábu člen hlídky dlouho uvažoval, listoval v knihách pozemského filozofa. Pak konečně zformuloval myšlenku, která ho tolik trápila, a několikrát si ji opakoval, jako kdyby zkoušel, kolik snese: Každý svět má bohužel svou logiku. Jaký smysl má v tomto daném případě náš galaktický racionalismus? Jaký má smysl ve srovnání se sebeobětováním Kacířovým celá jeho moudrost?

Člen hlídky vytáhl ze záhybu obleku krystal videofonozáznamu Kacířovy popravy, opatrně ho položil na pult a se zabručením se obrátil ke Korábu.

„To ulož. Ať si to pak prohlédnou příští členové hlídky v posledním učebním období… Ať se dozvědí…“

Ještě než zapojil motory Korábu, znovu pohlédl na po-kroucené stromy jarně obnaženého okraje lesa, na krystal videofonozáznamu a bezděčně se zachvěl – připadlo mu, že zbloudilý sluneční paprsek v krystalu vzplanul ohněm, který všechno pohlcoval.

SEDMÝ SMYSL

Sergej Mogilevcev

Hvězdolet, který už nikdo neovládal, klesal dolů. Křišťálová okna odrážela daleké hvězdy a zemi v objetí plamenů. V hlavní kabině bylo ticho. Přístroje, které ještě nepřestaly fungovat, zářily zelenými stupnicemi indikátorů. Dvě hluboká křesla proti přetížení jsou téměř ve vodorovné poloze. Bezpečnostní pásy pohybující se jako v závanech větru neznámá síla rozervala. Dvě podivné kosmické bytosti. Chapadlovité ruce vztažené k ovládacím pákám. Mrtvé ruce. Skleněné miskovité oči na tenkých chobotnicovitých nitkách. Banální katastrofa. Následují husté vrstvy atmosféry. Jasně svítící kometa nad vzpínající se zemí dštící oheň. Pád do oceánu…

Veliká obrazovka na chvíli pohasla. Efekt dojmu z bezprostřední přítomnosti byl dokonalý. Lidé seděli bez Jediného slova.

Pak se objevil hlasatel – jeden z autorů filmu.

„To je pouze první část naší hypotézy. Budeme-li stručni, pak její podstata spočívá v následujícím.“

Na okamžik se změnilo silové pole Země. Atlantida se octla ve středu katastrofy zemského povrchu. Hvězdolet (určitě musel existovat – staré kroniky se zmiňují o ohnivém vozu, který se objevil na obloze) byl orientován podle magnetických křivek. Ostrov se rychle nořil do vody. Cizí bytosti byly usmrceny silnou gravitační explozí ve vzdálenosti nějakých padesát tisíc kilometrů od povrchu planety.

Nyní druhá část. Katastrofa z pohledu obyvatel ostrova…

Byla to velkolepá podívaná! Na obloze se v ohnivé kolesně řítili bozi atlantů. Poslední z těch, kdo zůstali naživu, viděli trojky koní mávajících zlatými křídly. Každé mohutné mávnutí bylo doprovázeno praskotem a rachotem přehlušujícím hluk oddělující se Země.

Jako komár se rozpištěl individuální signál. Kirill neochotně vstal a vyšel ze společné kabiny.

Kdo ví, pokolikáté už ten film vidím. A pokaždé se tak rozruším. Je to dobře, ale na druhé straně i špatně. Pilot musí mít nervy jako z ocele, pomyslel si.Klidná hladina oceánu. Plující světlá oblaka. Nekonečné prostory Atlantiku.

Je větrno.

Paluba vědeckovýzkumné lodi. Pavučina antén. Volání racků loudících potravu od lidí stojících na můstku. Pak jejich volání umlká.

Tisíce mil široká převrácená číše oblohy. Mlžný opar, který za sebou zanechává iontový motor. Šplouchání vody a znovu – ticho. Klamné ticho.

Hejno rybek leknutím prudce uhýbá stranou. Zvědaví delfíni se pokoušejí přijít věci na kloub – co to je za výtvor, který tak rozhodně a odvážně sestupuje do hloubky. Kůže delfínů je svou podstatou pozadu jenom za kůží žraloku. Právě proto mohou delfíni pod vodou vyvíjet tak velkou rychlost. Nejsou však schopni hnát se za podivnou bytostí podobající se dravé rybě. Obojživelník klesá do oceánu.

Teď se před výhledem zaleskly vypouklé oči kalmára. Ani ten nepochopil, co se to děje. Pro jistotu raději utekl, odplul stranou. A udělal dobře.

Voda prudce mění barvu. Rychlost potápění vzrůstá. Začíná se projevovat přetížení. Pak nastává tma a Kirill tiskne knoflík reflektoru. Světlo se okamžitě rozlévá a posléze se soustřeďuje do výrazného kužele.

Jasně je osvětleno všechno, co se mu dostane do cesty. Osamělé útesy a skály na některých místech porostlé vodními rostlinami. Tady jsou trhliny a rozsedliny, které byly už kdysi dávno zaneseny na mapy oceánského dna. Brzy se přiblíží samotné dno.

Zvědavá svítící ryba se nedokáže smířit s tak silným konkurentem, jakým je reflektor. Rozpláclým nosem naráží do boku uměle vytvořeného obojživelníka. Stupňuje své světlo na maximální výkon. Nemůže se však s ním rovnat. Umělý obojživelník se zastavil až u samotného dna a vůbec jí nevěnuje nejmenší pozornost. Fosforeskující ryba uraženě odplouvá.

„Haló, Kirille, co mlčíš?“ ozve se ve sluchátkách neklidný hlas Berezovského.

„Není nic nového,“ odpovídá Kirill. „Dám vědět, když něco bude.“ Kontroluje na hlavě neuropřilbu se spoustou drátů vedoucích k minipočítači. Pak se trochu schoulí v předtuše, že se v následujícím okamžiku musí něco stát. Sáhne po mikrofonu.

„Myslím, že je třeba hledat tady.“

„Proč?“ odvětí okamžitě Berezovskij.

„Sedmý smysl.“ (Co víc mu mohl také říct? Dva roky praxe, to člověk musí spoléhat jenom na smysl.)

„Buď trochu přesnější.“ Strohý tón v hlase Berezovského začíná dostávat kovový odstín. Kapitán Skytha neměl v lásce ani šestý, ani žádný jiný další smysl. Zvláště když šlo o hledání kontinentu propadlého pod zem. Aspoň takhle to připadalo Kirillovi. A nejenom Jemu.

„Nemůžeš být přesnější?“

Suchare, pomyslel si Kirill. No co mu mám na tohle říct?

„Nevím, prostě sedmý smysl, to je všechno,“ opakoval s lehkým podrážděním. Pak vypojil obrazovku pro individuální spojení…

„Patnáct tisíciletí! Ale aspoň něco. Aspoň střep z nějaké nádoby. Aspoň kousek bronzové zdi. Známe mýty, máme kroniku. To by nám docela stačilo,“ mluvil sám k sobě Manuel Pita Andrade, ředitel muzea ve španělském Pradu. Přecházel z jednoho konce kapitánské kabiny na druhý a občas pohlédl na vypojenou obrazovku. Ta však mlčela.

Nemlčel však jeho vědecký odpůrce. Doktor Cabrera nevěřil v existenci Atlantidy.

„Na co nám budou ty nešťastné špinavé střepy? Orichalk, legendární orichalk! Tohle získáte do své sbírky,“ jízlivá poznamenal.

„Santa Maria!“ zvolal seňor Manuel Pita Andrade. „Dokážete si představit trojku okřídlených koní, vždyť to je umění!“ opakoval a demonstrativně se odvrátil.

Na rtech Vladislava Berezovského se objevil sotva znatelný úsměv. Okamžitě však zmizel. O čem asi mohl přemýšlet v těchto okamžicích nevyzpytatelný Polák s vlasy postříbřenými šedinami? Na to, že on, starý mořský vlk, má cit? Na to, že i on byl kdysi praktikant? A že se nejednou zamýšlel nad existencí Atlantidy…?

Kapitán Skytha naléhavě stiskl signální tlačítko. Na obrazovce se objevila Kirillova tvář trochu zkreslená neuropřilbou.

„Tady,“ umíněně řekl. „Tady, vím to naprosto jistě.“

Berezovskij se znovu usmál.

„Bezpečnostní službo, připravte ke spuštěni kyborga,“ zazněl pod klenbou Skytha kapitánův hlas.“ Kyborg je připraven ke spuštění,“ ozvala se vzápětí odpověď.

„Tak s tím začněte,“ rozkázal Berezovskij.

Rozsvítila se holografická obrazovka. Byla Ideální viditelnost. Hovor ustal.

Tisíce sonarů vysílalo nejvýkonnější Impulsy a pak přijímalo jejich odraz od nejrůznějších předmětů. Pět set mil, to byl současný rádius pro výhled. Jakýkoli kámen, Jakoukoli rybku bylo možno spatřit na tuto vzdálenost. Přirozeně pokud je neukrývaly podvodní skaliska nebo rozsedliny.

Seňor Andrade se zadíval na obraz, až ho oči bolely. Teď se na obrazovce objevila scéna ze života podmořských obyvatel. Obrovitá medúza zazářila fialovým světlem. Stonásobně zvětšená kreveta, žijící ve velkých hloubkách, upřela pohled na lidi. A tady je Kirillův obojživelník. Je s ním všechno v pořádku. Jediné, co na obraze chybělo, byla Atlantida. Seňor Andrade si povzdechl.

Pak operátoři posunuli pozorovací bod. Objevilo se dno Skytha. Dvířka se rozevřela. Pomalu a majestátně z nich vyplul kyborg. Nevěnoval pozornost ani technice, ani obyvatelům oceánských vod. Kyborg byl třicetimetrový žraloci mutant.

Byla to velkolepá bytost. Dravá a krvežíznivá. Rozený vrah. Dokonalé, neopakovatelné tělo. Kůže s koeficientem tření překonávala o třídu kůži delfínů. Ocitnout se s něčím takovým tvář! v tvář v oceáně, raději ani nemyslet na to, co by nesledovalo. A seňor Andrade se bezděčně přikrčil.

Tohoto dravce harpunovali v době, kdy Andrade byl ještě malý chlapec. Co všechno se tehdy jenom nepsalo v novinách! Několik potopených lodí a několik lidských životů. Když dravci rozpárali břicho, divili se všichni. Dokonce i staří ostřílení mořští vlci, kteří se nedivili nikdy ničemu.

Ted je tohle všechno v mém muzeu. Opravdová kotva Jedné z Kolumbových karavel. A jakou hodnotu má sbírka zlatých a stříbrných mincí. Kusy plachet, řetězu a lana. Obrovský kus umělé hmoty vyrvaný z oceánské lodi. A to není zdaleka konec. Už se ho ale nikdo nemusí bát. Před dlouhou dobou změnili mutanta žraloka v žraloka kyborga.

To byl jeho nový, druhý život. Několik líných okruhů kolem Skytha. Pak prudký skok do hloubky. Tam, kde ležel obojživelník. Tam, kam mu přikazoval Kirill.

Takové přetížení nemohl vydržet nikdo. Jenom on. Jenom dokonalé geneticky změněné tělo. Nejsložitější spojení elektroniky a biologie. Ani delfín, ani vorvaň. Ani člověk. Nikdo.

Řítil se v kruzích, které se postupně zužovaly. Čtverec o straně dvou set námořních mil. Bleskový příkaz člověka z obojživelníku. Blesková odpověď přístrojů ukrytých v nitru žraloka. Hledal. Věděl, co má najít…

Kirill řídil činnost kyborga. Mozkové proudy přenášely rozkazy. Oči zůstávaly upnuty na malou širokoúhlou obrazovku. Viděl všechno. Všechno, co se dělo stovky mil od jeho obojživelníku. Pak kyborg proplul nad neznámým podmořským hřebenem pod vodou. A hřeben byl automaticky zanesen na mapu. Další, doposud nikomu neznámá rozsedlina a… Kirill pochopil, že nastal čas.

Cvakl přepínač a jeho mozek se stal mozkem kyborga. Jeho vědomí se stalo vědomím třicetimetrového obra. Tady je podvodní sráz. Tady hejno rybek, hledajících spásu před jeho dravým stínem. A tady je ta doposud nepoznaná rozsedlina…

Klesal stále níže. Tam, kde panovala věčná noc.

Členitý, narušený povrch. Pahorky a propasti až k samotnému obzoru. Oceánské ulice a třídy.

Ale tady mohlo být město, pomyslel si.

Rozsedlina byla nepohodlná a těsná. Už si poranil ocas. Lépe řečeno, jeho elektronicko-biologickou strukturu. Až najednou… Ne, to není možné. Určitě jsem unavený. Příliš dlouho trvalo hledání. Čtverec o straně kolem dvou set námořních mil, to není maličkost.

Byla to část střechy. Nebo dokonce dlažby vykládané vzácným orichalem.

Ne, tohle je něco jiného.

Poslední obrovské úsilí. Část skály pod mořem odplouvá stranou. Tohle není drahý kov. To je slitina určená pro vesmír, tak zněla odpověď jeho počítače. Obrovské rybí oko se dívá do křišťálového okénka –

Bál se uvěřit vlastním očím. To je šílenství. Něco se stalo s jeho biopočítačem. Horečnaté prověřování. Chaoticky bláznivý tanec elektronů. Nějaké zpola zapomenuté rybí obrazy.

Úsilí vůle. Rozkaz. Všechno bylo uvedeno do normy.

Půlmetrové žraloci oko se zaostřilo. Pak z něho vyletěl mohutný světelný paprsek. Všechno to zůstalo netknuté, jako před patnácti tisíci lety. Zastavený čas. Znehybnělé chapadlovité ruce. Skleněné miskovité oko na tenkých chobotnicovitých nitkách. Zapomenutá kosmická loď.

Udělal všechno, co udělat mohl. Oblast pro hledání byla příliš rozsáhlá. Žralok se chvěl únavou.

Poslední úsilí vůle. Mozek kyborga se stává mozkem Kirillovým. Poslední slova:

„Vyzvedněte náklad. A s ním i mne.“

Nikdo netušil, proč pak ztratil vědomí. Možná že to bylo z přetížení. Možná že z dojmů.

Voda u boku lodi začala vřít. Vynořil se kyborg. Elektro-magnetické pasti pevně držely náklad. Koule o průměru dobrých pět metrů.

„Santa Maria!“ zvolal Manuel Pita Andrade. „On ji našel!“

„To je kosmický stroj,“ řekl Berezovskij.

Žralok udělal několik posledních kruhů. Pak se ponořil pod dno Skytha. Mechanické ruce odpojily nervovou soustavu. Odpojily kovovou kouli. Zdviháky ji pak dopravily do vědecké laboratoře.

„Tady tohle je ta Atlantida,“ promluvil někdo.

„Kabina kosmické lodi,“ upřesnil Berezovskij.

„Zapomenuté plavidlo,“ zašeptal doktor Cabrera.

Mé muzeum. Nemohu se vrátit s prázdnýma rukama, uvažoval seňor Andrade.

Pak vytáhli Kirilla. Odpojili mu elektrody z neuropřilby. Vzpamatoval se po deseti minutách.

„Muselo to přijít. Tím končí má praktikantská doba. Ted se stanu pilotem.“

Usmál se.

Téměř bezbarvá kreveta žijící v hlubinách oceánu nahlédla do rozsedliny. Pak proklouzla po dně a zanechávala za sebou pěšinku stop. Její pozornost upoutala stříbrná skvrna. Za ní další.

Kreveta doběhla k první skvrně a upospíchaně ji převracela svýma nožkama. Rozvířil se obláček prachu. Rozzářily se zlaté jiskry, kov se blyštěl dokonce i pod vrstvou vody několik kilometrů silné. Možná to bylo proto, že se vedle objevilo kulaté rybí tělo. Na zádech ryba nesla malou lucerničku.

Světlo od ní bylo chabé, mihotavé. A jenom kreveta, která si zvykla na naprostou tmu, je mohla vidět. Nebo spíše – vytušit.

Ryba odplula stranou a na krevetu padl stín. Stín se podobal křídlu. Kreveta se za stínem pustila.

Pak zmizela, rozplynula se ve tmě.

PRAXE PŘED UDĚLENÍM DIPLOMU

Sergej Mogilevcev

Lehce a volně plachtili na obloze velcí bílí ptáci. Nad nimi se kupila oblaka, pod nimi se kolébaly modré vlny, a to všechno klidně a rovnoměrně splývalo se samotným obzorem. Tam, kde se zlehýnka dotýkala hladiny plachetnice s nafouknutými plachtami.

Pocit závratného letu se zmocnil lidí. Připadalo jim, že to neletí ptáci, že to nepluje loď, ale vysoký skalnatý břeh, na kterém stáli.

Bylo chladno. Andrejova lehká kombinéza skoro nechránila před závany severního větru. Kapky slané oceánské vody dopadaly na rozpálenou tvář. Pohlédl stranou koutkem oka. Lena Sokolovová, oblečená do stejné uniformy jako on, stála vedle něho…

Trojúhelník bílých labutí odplouval stále dál a dál. Fialové stíny se pokládaly na plochy jejich silných křídel. Táhlé volání se neslo nad oceánem…

Standardní rovnoběžnostěn laboratoře. Hlediště z křesel. ‚Katedra. Nad ní vybuchovala posledními elektronickými záblesky velká objemná obrazovka.

Po nekonečných severních prostorách byla rozloha laboratoře těsná a nepohodlná. Vzduch připadal těžký a nesnesitelně horký. Klimatizace pracovala na plné obrátky.

Andreji Kuzněcovovi se v nitru šířil pocit, že o něco přišel. Ale o co? Byl to docela jistě sen, uskutečněný, zhmotněný sen, který mu ležel na dlaních a v jehož skutečnost se bál uvěřit. Ležel mu na dlaních a… přišel o něj. Slaný severní vítr mu odnesl sen jako smítko…

Profesor podmíněné planetologie Petr Iljič Podokonnikov poklepával netrpělivě tužkou na katedru. Právě to klepání donutilo Andreje vytrhnout se ze svých úvah.

„Prosím klid,“ řekl profesor.

Pak se odmlčel a po všech přejel svým pohledem.

„Tak tedy, studium ve škole kosmických průzkumníků pro vás skončilo. Dnešní práce v laboratoři byla poslední v průběhu obtížného pětiletého studia, které dělilo vás, včerejší studenty, od budoucích diplomovaných odborníků.Praxe před udělením diplomu je poslední překážkou na cestě k opravdovému životu naplněnému tvůrčí prací.“

Andrej pohlédl na Sokolovovou. Rukávem si otírala oči. Pak zničehonic zavzlykala, v naprostém tichu se to podobalo tlumenému šplíchnutí oceánu.

„Zvláštní pozornost věnuji následujícímu faktu,“ řekl profesor a přísně přitom pozoroval Sokolovovou. „Materializované obrazy nelze v žádném případě považovat za něco reálného, za něco, co existuje ve skutečnosti. Nesmějí vás mýlit kapky oceánu, které jsou na chuť slané. Nebo plachetnice, se kterou lze odplout k neznámým zemím. To všechno existuje v prostoru a času umělecké autorovy fantazie, který obraz namaloval. Budete pracovat a žít v tomto pohádkovém světě, pak se ale vrátíte sem, do přítomnosti. Až dokončíte školu, poletíte ke hvězdám. Poletíte odhalovat nové, nyní už reálné hvězdné světy. Jen tak mimochodem, Sokolovová, jak se jmenuje toto plátno?“

„V modrém prostoru. Malíř Arkadij Rylov, začátek dvacátého století,“ řekla Jelena a znovu vzlykla.

Ve škole pro kosmické průzkumníky byla spousta času věnována studiu estetiky. Studovala se tu podle starého, avšak osvědčeného schématu:

1. Heuristické manipulování prostorem – posluchači dokázali představit si výraznými barvami ty nejrůznější prostory – čtyřrozměrný, pětirozměrný, šestirozměrný, prostory „černých děr“ uzavřených do sebe, obrovité kolapsující hmoty. Mohli si okamžitě ve svých představách zaměnit jeden prostor za druhý. Mohli si namalovat na prostorné obrazovce jakýkoli obraz podle představ.

Je možné, že v budoucnu se podaří vyměnit reálný prostor za prostor lidských představ. To se však stane v budoucnu, ovšem připravovat se na to je třeba už nyní.

2. Studium klasiky na nejlepších vzorech antického a národního výtvarného umění.

3. Za pomoci kresby ve fantazii…

Andrej dlouho chodil po muzeích a uměleckých výstavách Moskvy. Dvakrát si zaletěl do leningradské Ermitáže. Pak však definitivně zůstal v Treťjakovské galérii. A konečně si vybral. Malíř Viktor Vasněcov. Poslední čtvrtina devatenáctého století. Obraz se jmenoval Aljonuška.

Čím ho upoutalo toto teskné sdělení o prosté venkovské dívce? Sám nevěděl. Svíralo se mu však srdce, i když se díval na drsnou krajinu, na krčící se postavičku na břehu lesního jezera.

Chtěl jí pomoci.

Měl však i jiné představy. Příští průzkumník nových planet ztracených v bezedných hlubinách vesmíru se mohl setkat s jakoukoli formou života. A od vyslance Země se vyžadovalo umění navázat s nimi kontakt, umění najít jedinou možnou variantu pro tento kontakt, schopnost neporušit, nepřetrhnout tenoučkou pavučinu vzájemného porozumění. Co však může být víc neskutečné a kouzelné než nekonečná umělcova fantazie? Když byly materializovány obrazy abstrakcionistů, stálo to život několika pozemských vědců. Některé obrazy bylo vůbec zakázáno materializovat. Vyjadřovaly buď čtvrtý rozměr, z něhož už nebylo návratu, nebo nitro neutronových hvězd či rozžhavené kraje mladých planet.

Ano, mimozemské kraje někdy prostě blednou před lidskou fantazií!

Pokud jde o Aljonušku, pak je docela možné, že Andrejovi připomínala Lenu Sokolovovou.

Ostatně, tohle si ani nechtěl připustit…

Získat v Treťjakovce dokonalou holografickou kopii obrazu nebylo nic obtížného. Ředitelství a škola spolupracovaly už nejedno desetiletí. Dokonce mu pomohli dopravit kontejner s nákladem rovnou do laboratoře: několik dní JI Andrej měl zcela k dispozici.

Umístil hologram do speciálních úchytů materializátoru. Naladil laserový projektor. Otočil se zamával na rozloučenou přátelům, kteří se shromáždili mezí dveřmi.

Pak zapojil spínač.

„A je pryč…,“ zaslechl ještě někde daleko za sebou.

Praxe před udělením diplomu započala.

Další kosmické lety ukázaly, že rozvíjení představivosti a uměleckého vkusu je přinejmenším stejně důležité jako studium spirálových ramen galaxií.

Když se člověk octne v uzavřeném prostoru korábu, za rok dva začne mít skutečný hlad po uměleckých Informacích, který není schopna ukojit ani holografická knihovna, ani dokonale zásobené kino.

Zjistilo se, že je zapotřebí zvláštního prostoru, v němž se člověk cítí jako doma, do něhož by mohl vstupovat nebo odtud vystupovat podle přání jako hrdina nebo jako postava, která se může zcela nebo částečně převtělovat, zakoušet radost, hněv nebo nepřízeň docela jako na Zemi.

A jak prostudovat tento prostor výtvarného umění než na klasických vzorech?

Ano, lidé odlétající do vesmíru musí studovat všechny předměty, ovšem výtvarné umění na prvním místě.

Jako zajímavost vyprávěli ve škole příběh kapitána Bakinceva. Jeho kosmolet se náhle octl v zóně působení černé díry 2X-258, kterou velice příznačně pojmenovali: „Odpočineš si, nebudeš litovat.“ Ani jediný přístroj ho nevaroval, protože tehdy přístroje ještě nereagovaly na černé díry.

A tak Bakincev pocítil, že něco není v pořádku. Živě si představil jeden z prvních Vasněcovových obrazů. Později o tom vyprávěl, že právě tento obraz ho z neznámých důvodů donutil ke zvýšené pozornosti. Dokonale vyvolával stav neklidu. A Bakincev se vynořil se svým kosmoletem. Později Berest tento nový prostor zdůvodnil a udělal všechno pro to, aby nebyl ničím výjimečným.

Průzkumník jiných světů musí umět všechno. Musí být silný a odvážný. Musí mít bleskovou reakci. Naopak, když to bylo třeba, musel mít protikladné, ovšem stejně hodnotné charakterové vlastnosti: citlivost, soucit.

Aljonuška seděla na mokrém kameni u břehu malého jezera v lese. Vlastně se tomu ani nedalo říkat jezero, spíš to byla velká louže zarostlá rákosím.

Foukal vítr. Bylo sychravo a zima. Rezavé vlasy se jí rozletěly po dětských ramenou a splývaly až k samotné vodě. Byla zasmušilá, smutná. V koutcích očí jí zůstaly slzy.

Za několik minut jí vyjde vstříc Andrej z temného lesa. Nikoli jako hodný princ, nemá právo ji něčím obdarovat, ale přijde jako obyčejný pocestný. Jako poutník. S batohem na zádech. Jak se ti daří? Kdo jsou tví rodiče? Potom ji požádá, aby ho doprovodila do vesnice. Přespí v něčí chalupě. Stráví tam několik dní. Pak se vrátí zpátky, přiveze s sebou videokazety a magnetofonové záznamy. Poté obdrží diplom…

Rodiče neměla. Žádná vesnice tam nebyla. Jedině nekonečný stesk. Jak dlouho tu takhle sedí? Neví. Sedí tu, co si jen pamatuje. Sedí a pláče.

Jelena Sokolovová je smutná, má rozcuchané vlasy, na sobě jednoduché venkovské šaty, seděla na mokrém kameni.

Nevydržel to.

„Počkej, hned se vrátím, jenom nikam nechoď.“

„Kam bych chodila?“ usmála se.

Laboratoř byla prázdná, nečekali ho tak brzy.

Horečnatě se zachvěly ručičky pro ladění. Rozhořčeně zahučel laserový projektor. Avšak Andrej se už nedokázal zastavit. Chytil elektronickou tužku a začal malovat rovnou na obrazovku, měnil tím obsah obrazu.

V nitru obrazovky zablikaly pestrobarevné skvrny. Lesní loučka se rozrostla. Neprostupná stěna stromů ustoupila a uvolnila místo pěkným rodinným domkům. Jezero se rozšířilo. Jeho břehy byly ozdobeny pravidelnými, mechem porostlými kameny. Jeho tichou netknutou hladinu přetínalo několik můstků a přístavišť.

Andrej mírně pootočil páčkou pro zesíleni zvuku. Ozvala se tichá hudba, něčí tlumené volání, smích.

Posléze posunul bod obzoru. Obraz se propadal někam dolů a odhaloval nové perspektivy: panenský lesní masív, lesní loučku a na jejím samém okraji mezi dvěma borovicemi, sahajícími snad do nebe, nápis: „Rekreační oblast U jezera“.

Pohádkový obraz odplouval stále dál a dál a už jen těžko bylo možno rozeznat droboučkou postavičku sedící téměř až u vody…

„Vy hledáte Lenu? Vžívá se do obrazu. Bude stát modelem,“ oznámila Andrejovi jakási žena. „Pojďte, doprovodím vás… Leno, máš tu návštěvu.“

„Já?“ zeptalo se děvče sedící na břehu jezera na kamenech porostlých mechem. Na Andreje hleděla Aljonuška, nikoli však už Vasněcovová a dokonce ani Sokolovová, avšak něčím nepostihnutelně podobná jedné 1 druhé.

„Já že mám návštěvu?“ opakovala.

Všichni mlčeli.

„Prosím vás, kolikátého je dnes?“ zeptal se Andrej na první věc, která ho napadla.

„Čtvrtého srpna tisíc devět set sedmdesát devět,“ odpověděla mu.Ve stanoveném termínu se Andrej nevrátil. Na stole v laboratoři od něho zůstal lístek se vzkazem: „Nečekejte mě. Zůstanu v prostoru obrazu. Čas – konec dvacátého století.“

Bylo to zcela nepochopitelné. Obraz Aljonuška Vasněcov namaloval v roce 1881. Že by si Andrej spletl devatenácté století s dvacátým?

Hledali ho dlouho. Nevyslali pro něho jen jednu pátrací skupinu. V syrovém podzimním lese však lidé uviděli jezero plné rákosí a kolem jezera kameny. Na kameni sedělo děvce v jednoduchých venkovských šatech. Říkali jí Aljonuška. Seděla tu tak hodně dlouho. Seděla tu, pokud si pamatovala. Člověka, který by byl podobný Andrejovi, nikdy neviděla. Vůbec nikoho nikdy neviděla. Nikdy v životě.

Ať hledali jak hledali, nic nenašli.

Nejblíže k odhalení záhady spojené se zmizením Andrejovým byl profesor podmíněné planetologie Petr Iljič Podokonnikov. Když předával studentům diplomy na závěr studia, řekl:

„Kuzněcova je škoda. Nikdy by však z něho nebyl dobrý průzkumník. Klopýtl hned na první překážce – nedokázal rozlišit skutečnost od výmyslu.“

Po těch slovech se Sokolovová z neznámých důvodů odvrátila a vzlykla, oči si otřela rukávem kombinézy s odznakem školy: pohádková neprozkoumaná planeta ležící jako vyzdobený tenisový mlček na otevřené lidské dlani.

MALÍŘ

Vjačeslav Rybakov

Les nekončil. Plíživá, dusivá mlha pevně a nenápadně spoutávala tělo. Občas v ní zazářila temně rudá světélka oči, snad to bylo zvíře, snad to byl duch, malíř v takových okamžicích znehybněl a snažil se ani nedýchat. Dvakrát se mu podařilo dorazit na malé lesní loučky, to mohl pohlédnout nahoru na mihotavé hvězdy, které byly neuvěřitelně klidné a modré po nebezpečných hvězdách z lesa. Pak však musel znovu vstoupit do nasládlého zatuchlého vzduchu pod nízkými korunami. Les vykřikoval a vyl, vydechoval smrdutý pach, chvílemi se ozývaly plíživé kroky – snad to bylo zvíře, snad to byl duch… Malíř toužil po zpěvu ptáka Ku-u, byl to pták jeho předků, to by pro něho znamenalo, že je na správné cestě. Les se však ozýval jinými hlasy. Malíř šel z posledních sil, stále více napadal na zmrzačenou nohu, navlhčoval si suchým jazykem slepené rty.

Uprostřed loučky se zastavil a zvrátil dozadu nevzhlednou hlavu. Nad tmavými stíny větví se mihotala hvězdná mlha válející se po bouřlivě vysoké nebeské klenbě. Hvězdy malíři vždycky pomáhaly. Stačilo, když je viděl, a dařily se mu i ty nejsložitější obrazy. Malíř nedokázal pochopit, proč se druzí nedívají na hvězdy.

S potlačovaným zasténáním klesl na vlhkou zem a krátce prosil ptáka Ku-u o pomoc. Dal to jenom najevo. Nic víc než gesto, ostatní už udělá pták sám. Nikdy se neunaví podobně jako vítr, dokáže jít bez ustání a nepocítí bolest, stačí jen znamení, že zvolil správnou cestu, že jeho utrpení není zbytečné. Žádné znamení však nepřicházelo.

… Domaloval medvěda a chystal se propíchnout ho kopím.

Kmen se rozrůstal, potřeboval další jeskyni. Avšak v Jediné jeskyni, kterou se jim podařilo v okolí objevit, se usadil medvěd. Bylo třeba ho zabít. S takovým úkolem se kmen už dávno nesetkal, jen ti nejstarší si pamatovali, jak se medvěd zabíjí, a ještě každý z nich radil podle svého.

Něčí stín padl na zeď a malíř za sebou zaslechl známý dech. Otočil se. Náčelník si chvíli pozorně prohlížel kresbu a pak řekl:“To je dobré.“ Chvíli vyčkal, a pak dodal: „Už je toho dost.“

„Čeho je dost?“ podivil se malíř.

„Toho malování.“

„ještě sem patří kopl.“

„Žádné kopí není třeba.“

„Kopí že není třeba?“

„Kopí není třeba. Nebudeme už tancovat kolem obrazu.“

Malíř nechal klesnout ruce potřísněné barvami.

„Nepůjdeme na medvěda?“

„Půjdeme na medvěda,“ odpověděl náčelník a odvrátil pohled. „Nebudeme ale tancovat kolem obrazu. Kopí malovat nebudeš. Nic nebudeš malovat.“

Malíř pomalu vstal, zvedl se i jeho pomocník, který mu roztíral barvu.

„Jak to, že není třeba namalovat kopí?“ rozpačitě se zeptal malíř. „Jak to, že nemám nic malovat?“

„Budeš lovit jako ostatní,“ nečekaně tvrdě řekl náčelník. „Tvůj pomocník také bude lovit jako ostatní. Není třeba malovat. Vy dva muži ztrácíte čas na něco, co dokáže každá stařena. Je to hloupé.“ Odmlčel se. „Nepotřebujeme, abys maloval. Tohle všechno smažeme.“ Zeširoka se rozmáchl rukou a ukázal na malířovy kresby.

Malíř pohlédl na náčelníka, pak se obrátil ke svým obrazům. Byla tu všechna zvířata, jaká kdy lidské oči spatřily. I lidé tu byli. V každém z nich byl kousek věčné oblohy, v každé čáře se odrážely hvězdy. Nemalovat, to malíř nedokázal.

„To nedovolím,“ řekl chraptivě a znovu se obrátil na náčelníka. „Tohle ať tu zůstane.“ A aby dodal svým slovům na váze, vycenil hrozivě zuby a zasyčel, přikrčil se při tom, i když mu bylo jasné, že když se jednou rozhodli, že kresby smažou, tak to udělají. Nedokázal jenom pochopit proč.

„Rozhodli jsme se,“ řekl náčelník a zadíval se malíři rovnou do očí. „Nepotřebujeme je a škodí.“

„Komu škodí?“ zeptal se malíř.

Náčelník sevřel pěsti. Každá jeho pěst byla bezmála velká jako malířova hlava. Malíř se snažil nedívat se na ně.

„Komu škodí?“ zoufale se zeptal ještě jednou, a najednou sevřel pěsti i jeho pomocník. Náčelníkův pohled nevěstil nic dobrého, když se podíval na pomocníka, pomalu usedl, zkřížil silné, celé zjizvené nohy.

„Usedni i ty, kdo maluješ lidi a zvěř.“ Uhodil do země vedle sebe. „Chceš si promluvit, budeme tedy hovořit, když si to přeješ. Sedni si i ty, kdo roztíráš hlínu. Ne, sem si nesedej, tamhle si sedni, abys neslyšel, co budu říkat.“

„Proč by neměl slyšet, co budeš říkat?“ zeptal se náčelníka. „Roztírá hlínu. Přikazuji mu, aby tu zůstal.“

„Ty mu nepřikazuj, aby tu zůstal,“ vzepřel se náčelník. „Protože já chci mluvit tak, aby on to neslyšel, abys to slyšel jenom ty.“

„Já chci, aby slyšel všechno, co slyším já,“ umíněně trval na svém malíř, ale náčelník zacvakal zuby a prudce se udeřil do chlupaté hrudi.

Když ten, který roztíral hlínu, odešel, náčelník se zadíval na malíře.

„Maluješ kopí,“ promluvil. „Všichni tancují a stařešinové se dožadují úspěchu. Naše kopí pak ale nikdy nezasáhnou cíl.“

„To znamená, že musíme malovat dál,“ vzplanul malíř, ale náčelník ho přerušil.

„Ty si maluješ, a my lovíme. Ty si sedíš v jeskyni a jíš, co my ulovíme, my umíráme a dostáváme rány, ale tvůj pomocník si sedí s tebou a roztírá pro tebe hlínu. Neříkám: je to tvoje vina. Neříkám, aby tě zabili. Kmen ti však přestává věřit. Dříve si mysleli: nakreslí vítězství, bude vítězství. Teď ale vidíme: nakreslit vítězství neznamená, že ho dosáhneme. Malování nám k němu nepomůže, protože vy nelovíte a všichni se zlobí.“

Malíř seděl celý ohromený a dlouhou dobu nedokázal promluvit.

„Já budu malovat,“ řekl pak.

„Nebudeš malovat,“ řekl náčelník a ztěžka vydechl. „Budeš lovit.“

„Maluju dobře.“ Malíř nervózně sepjal štíhlé dlouhé prsty. „Stařešinové nechtějí dobrou věc.“

Náčelník hrozivě povstal, když to uviděl pomocník, povstal také, i když neslyšel z rozhovoru ani slovo.

„To tedy chtějí,“ řekl vůdce. „Někteří myslí: maluje dobře, to je vidět. Co žádají stařešinové, není špatné. Takové myšlenky jsou nejhorší ze všeho.“

„Budu lovit, ale pak budu malovat. A ty nerozkážeš, aby to všechno setřeli,“ žádal malíř a vstával.

Náčelník znovu ztěžka vydechl a zamračil se.“Maluj medvěda a kopl,“ řekl po dlouhém uvažování. „Maluj, Jak to jenom dovedeš. My ale nebudeme tancovat. A stařešinové nebudou prosit. A my nepůjdeme zabít medvěda. Ty a tvůj pomocník to dobře namalujete, pak ale půjdete a sami ho zabijete. A když nezabijete, tak jste malovali špatně a víc už malovat nebude třeba.“

„My dva?“

„Ano,“ potvrdil náčelník. „Maluj dobře.“

… A tak zahynul pomocník, pták Ku-u mlčí, nedostává se mu sil na další cestu.

A medvěd zůstal nezraněn.

A obrazy smažou.

Tato myšlenka malíře zdrtila. Zapotácel se, když se pokoušel vstát. Kdyby se tak našel někdo, kdo by mu podal ruku… Nenašel se však nikdo. Hrabal dlaní s roztaženými prsty ve vzduchu a snažil se vstát, tiskl zuby ze všech sil, aby nevykřikl. Křičet nesměl, les vždycky přicházel na takové volání, které znamenalo snadnou kořist, potravu. Na volání o pomoc přichází vždycky vrah. Musí vstát. Musí se dostat ke svým. Tam mu pomohou, tam jsou lidé… lidé… když to náčelník dovolí… když budou souhlasit stařešinové, tedy… lidé…

Vstal a žel.

… Ležel s hlavou zvrácenou dozadu, krátce a chraptivě dýchal. Vedle něho seděla na bobku stařena a potírala mu rány odvarem z bylin. Něco nesrozumitelného brumlala, jemně se dotýkala potrhaného těla, jehož slizké rány se rozestupovaly. Náčelník nad ním stál jako skála, měl zamračenou tvář.

„Nezabili jsme medvěda,“ povzdechl malíř. „Bylo nás málo. Za starých časů nezabíjel medvěda jeden člověk.“

„Tys to přece maloval!“ se strojeným údivem zvolal náčelník.

Malíř neodpověděl. Náčelník chvíli vyčkal a pak řekl:

„Budeš sbírat kořeny.“

Takové ponížení malíř Ještě nepoznal. Nemůže přece za to, že ho poslali na medvěda. Nemůže za to, že Je z něho mrzák, nemůže za to, že zbytek svého života stráví u ženské práce a bude se dívat na prázdné zdi.

„Nemohu sbírat kořeny, protože nemohu chodit,“ promluvil sevřenými rty. „Budu malovat.“

Náčelník vycenil zuby.

„Zůstaneš v Jeskyni a budeš krájet kořeny! Budeš vydělávat kůže a zůstaneš sedět v Jeskyni! Někdo musí udělat nejšpinavější práci. Zvykl sis na špínu, když sis hrál s barvou, nebude to pro tebe nic těžkého.“

„Budu dělat tu nejšpinavější práci, ale pak budu malovat,“ požádal tichým hlasem malíř.

Náčelníkovy svaly vyrostly, ohlušivě zasyčel a tloukl se do prsou oběma rukama. Stará žena polekaně couvla a zavadila kostnatým kolenem o malířovo poranění. Bolest propukla jako blesk, malíř vykřikl a svíjel se na páchnoucí kůži.

Náčelník se uklidnil. Zhluboka povzdechl, pak se sklonil a starostlivě upravil kůži shrnutou pod malířovým tělem.

„Musíme všechno setřít,“ řekl.

Malíř otevřel oči.

… Pomáhal krájet kořeny, vyvrhoval ryby, vydělával kůže. Vysmívali se mu. Občas se vybelhal z jeskyně a zastavoval se u vchodu, vdechoval čerstvý vzduch a díval se do lesa. Chodilo se mu špatně, avšak slunce horkými dotyky hladilo jeho pokřivené tělo. Malíř mhouřil oči a snil.

Ve vzácných chvílích, kdy zůstával o samotě v jeskyni s dětmi a hloupými, napůl slepými stařenami, přistupoval ke své stěně. Kresby byly setřeny, avšak malíř hladil stěny dlaněmi, do jejichž povrchu se stále více zadírala hlína, laskal chladivý kámen zhrublými prsty, tvořil jimi obrazy podle svých představ, až najednou znovu, jak tomu bývalo za dávných časů, si začal uvědomovat, že linku vede správně; kdyby ty čáry byly vidět, hleděl by na něho ze skály udivený pohled srnky…

A stařešinové stále připomínali způsob, Jak zabít medvěda, mluvili jeden přes druhého a ostatním vyčítali jejích mládí, ale náčelník se nedokázal odhodlat k riziku.

Jednou, když se malíř opíral o svou pevnou hůl, vyšel z jeskyně a dobelhal se tam, kde jeho pomocník bral hlínu.

Vrátil se za hodinu. Nabral jí, kolik mohl unést, vrávoral, každou chvíli usedal, aby si odpočinul, natahoval před sebou uschlou nohu a bradu opíral o sukovitou berlu.

Nedaleko jeskyně nalezl veliký valoun a usedl vedle něho; začal roztírat hlínu, dělal to neuměle, ale s láskou a pečlivě, vnímal, Jak pomalu přestává být hlínou a jak se z ní stává barva. Potom bezmocně ulehl, hlavu opřel do měkké trávy. Obloha zářila. Malíře napadlo, že už hodně dlouho neviděl hvězdy. Namáhavě usedl a začal malovat.

Znovu před sebou viděl, jak se odněkud shora v naprostém tichu zřítila šedivá lavina, jak ten, který roztíral hlínu, vykřikl, a jak se teprve pak medvěd, který ucítil krev, rozeřval. Tenké nohy trčící z hory masa sebou trhly. Medvědí tlama zrudla. Malíř couvl, neobratně nastavil kopí, pak vykřikl hrůzou. Všechno se to stalo tah nečekaně a najednou, vždyť ten, který roztíral hlínu, s ním ještě před okamžikem rozmlouval a snažil se malíře uklidnit, odstrčil pevnou paží malíře a šel první… Medvěd zvedl hlavu a znovu zařval. Malíř couval a zakopl, padl naznak, držel stále kopí a medvěd pak zaútočil. Malíř vrhl kopí a zasáhl, avšak medvěd řval ještě silněji, malíř vstal, medvěd skočil a řítil se ze svahu, hned za ním se vzrůstajícím rachotem v obrovských oblacích zvířeného prachu se valila lavina štěrku a písku…

Maloval. Mluvil, prosil a plakal: nesmíte se smát. Na tom, co se stalo, není nic k smíchu. Dokončil jeden obraz, druhý, třetí, čtvrtý, maloval podle paměti všechno, jak se to stalo. Nelitoval barev. Celý se chvěl. Chtěl, aby aspoň na okamžik všichni ucítili tu bolest, aby se všichni zastyděli, aby to prožívali s ním, prostě aby to všechno pochopili. A přestali se smát. Namaloval sám sebe, celého zmrzačeného, pokrouceného, jako uschlé stéblo trávy, zhrouceného na kůži, pomaloval vedlejší prázdnou stěnu.

Vrátil se do jeskyně až pozdě, lidé už spali. I jemu se oči samy zavíraly, byl zcela vysílen; sladká únava ho uklidňovala a uvolňovala. Okamžitě usnul a té noci ho pronásledovaly noční můry, medvěd a náčelník.

Náčelník k němu přišel po poledni. Chřípí se mu doširoka rozvíralo, horní ret se mu neustále chvěl a odhaloval zuby.

„Tys maloval?“ zeptal se trhaným hlasem.

Malíř odložil rybu, kterou vyvrhoval.

„Maloval jsem,“ odpověděl. „Maluji lidi a zvířata.“

„Proč jsi maloval? Nepřikázal jsem ti to!“

„Maluji rád. Sám jsem se k tomu rozhodl, protože ty mi to nepřikážeš, a já maluji rád.“

Náčelník se opanoval.

„Proč jsi maloval něco takového?“ zeptal se a ukrýval ruku za zády. „Namaloval jsi to, co nejvíc škodí.“

„Maloval Jsem, co jsem viděl. Maloval Jsem, na co Jsem myslel.“

„Maloval jsi, jak vás medvěd zabíjí.“

„Ano.“

„Někteří to už viděli, a další to ještě uvidí. Smažeme to, ale někteří to. uvidí dříve, než to setřeme. Nikdy se neodváží jít na medvěda. Je hrozný.“.

„Ano,“ potvrdil malíř, „je hrozný.“

„Proto jsi to maloval?“

„Proto ne.“

„Tak proč jsi to maloval?“

„Musel jsem to namalovat.“

Náčelník se zamyslel a svraštil při tom čelo.

„Vystrašil jsi celý kmen,“ řekl.

„Na to jsem nepomyslel.“

„A na co jsi myslel?“

Malíř chvíli zaváhal.

„Myslel jsem na sebe. Když maluju, vždycky myslím na sebe a na to, co chci. Myslel jsem na to, jak mě všechno bolí. A taky jsem myslel na toho, kdo roztíral hlínu.“

Náčelník se rychle rozhlédl na všechny strany, aby se ujistil, že je nikdo neposlouchá, a zprudka se zeptal:

„Tak proč je medvěd podobný mně?!“

Malíř mlčel. Tohle ho nenapadlo.

„Hned jsem to pochopil,“ řekl náčelník. „Chtěls mi ublížit.“

„To ne,“ odpověděl malíř bez naděje v hlase. „Já nerad někomu ubližuju. Rád dělám druhým dobře.“

„Pak tedy půjdeš a smažeš to,“ řekl náčelník. „A namaluješ to všechno jinak, protože tohle škodí. Tvůj medvěd Je hrozný.“

„To není můj medvěd. Je to prostě medvěd, vypadal tak.“

„Namaluješ jiného medvěda. Namaluješ strašně malinkého medvěda a strašně veliké lovce s nesmírně dlouhými kopími. Pak se nikdo nebude bát. A já sám budu přivádět lovce, aby se dívali na tvůj obraz. Pak jim přikážu, aby medvěda zabili.“

„Ne,“ řekl malíř. „Tak ten medvěd nevypadal. Nemohu malovat takového medvěda, mohu namalovat medvěda jenom takového, jaký opravdu byl.“

„Pak tě vyženu,“ řekl náčelník, „a sám v lese zahyneš.“

Malíře rozbolely sotva zhojené rány. Odmlčel se.“Až všichni získají odvahu zabit malého medvěda, zabiji ho, a jeskyně bude naše.“

„Až před sebou uvidí opravdového velikého medvěda, dostanou ještě větší strach, protože budou myslet, že medvěd ]e malý.“

„Ať,“ odpověděl náčelník klidně. „Až medvěd zaútočí, budou muset s ním bojovat, protože se na ně vrhne.“

„Mnoho jich zabije.“

„Ano. My ale získáme velkou jeskyni.“

„Když jich hodně zahyne, nebudeme velkou jeskyni potřebovat.“

Náčelník se zamyslel.

„Velkou jeskyni potřebujeme pořád,“ řekl. „Medvěda musíme zabít, protože jsme už řekli, že je třeba ho zabít, teď už nemůžeme říkat, že to nemusíme udělat.“

Malíř neměl co odpovědět. Sklopil hlavu.

„V nové jeskyni ti dovolím malovat na stěnu, dám ti i pomocníka,“ řekl vemlouvavě náčelník. „Běž!“

Malíř šel, náčelník ho doprovodil k východu a podpíral silnýma rukama. Podpíral ho tak, až malíři připadalo, že se uzdravil, že dokonce nikdy nebyl raněn, tak lehce se mu šlo, dokud ho náčelník podpíral. Avšak náčelník ho nepodpíral dlouho, celou cestu malíř ušel sám.

U valounu se opírali o kopí dva mladí lovci a tiše spolu rozmlouvali. Malíř nalehl na berlu, zastavil se za křovím a zadíval se na jejich široká osmahlá záda.

„Podívej,“ říkal jeden druhému. „Tady byl podle všeho schován medvěd.“

„Ano,“ odpověděl druhý. „Podívej se, jak skočil. Přední tlapy měl natažené kupředu, ale břicho neměl vůbec chráněné. Vyskočit proti němu se zvednutým kopím, sám by se na ně břichem napíchl.“

„Jenže ti dva tohle ještě nevěděli. Vidíš, jak to tu Je namalováno. Lepší je zaútočit ze dvou stran.“

„Ano. Pamatuješ si, jak jsme postupovali my? Tady by se nám to hodilo.“

„Škoda že ti dva o tom nic nevěděli.“

„Škoda že nevěděli, jak skáče medvěd.“

„Škoda že nevěděli, kde se medvěd ukrývá.“

Stísněně se odmlčeli a dívali se na kámen.

„My už to ale víme,“ řekl jeden. Druhý ulehčené vydechl a přehodil si kopí do pravé ruky.

„Ano,“ řekl. „Víme.“

Víc už neříkali nic. Svírali kopí, ještě jednou si pohlédli do očí a odešli, proklouzli křovím tak tiše, jako kdyby procházeli stínem.

Malíř klesl na zem. Jako kdyby mu někdo z těla odňal všechno svalstvo a všechny kosti. Zoufale litoval, že nemůže jít s těmi dvěma, a když už nemůže jít, nemá smysl vůbec se hýbat. Musel jenom vyčkávat.

Nebe se skrylo v mlze a do listí zabubnoval déšť. Ve vzduchu se vznášející vodní tříšť dráždila čich a zvýrazňovala kořeněné vůně. Pod prvními kapkami se kresba pokřivila, až se rozplynula, a po chvíli po ní nezbylo na potemnělém, drsném povrchu balvanu ani stopy. Malíř tomu však nevěnoval pozornost, díval se za těmi dvěma, kteří neměli v úmyslu plakat a trpět spolu s ním. Za těmi, kteří prostě odešli. Namaluju ty dva, pomyslel si malíř. Určitě namaluju ty dva, ať už jejich pokus skončí jakkoli.

JASNÉ RÁNO PO DLOUHÉ NOCI

Gennadij Melnikov

Starého muže probudilo silné bušení srdce, ležel bez hnutí, bál se pohnout, protože věděl – každý pohyb navíc mu může ublížit a po druhém infarktu je nebezpečný. Otevřel oči a bez mrknutí se díval do stropu zalitého studenou modří svítání. Píchalo ho ve spáncích, na čele mu vystoupil pot. Stále tentýž sen v příběhu tolika nocí, tolika roků…

… Dlouhán stál v zelené, špinavé, pomačkané uniformě s vykasanými rukávy tři kroky od něho, s úšklebkem mu mířil walterem mezi oči. Naprosto zřetelně viděl černé kolečko ústí pistole, které ho hypnotizovalo, přitahovalo, a kromě něho ve světě nic jiného neexistovalo. Ruka, jako by mu nepatřila, sjela k pouzdru, byl to však bezděčný pohyb, mechanický, protože byl zbytečný. To bylo jasné i dlouhánovi. Úšklebek mu zmizel z tváře, která byla najednou zlá a krásná. Dlouhán zavrtěl hlavou a stiskl spoušť… V tom okamžiku všechno znehybnělo: znehybněla kštice na vrcholku dlouhánovy hlavy, přestaly se valit chuchvalce dýmu z hořícího tanku, zastavil se čas – všechno se rozplynulo, ztratilo ostrost, hloubku. Zbývalo jenom černé kolečko, se kterým se dělo něco podivného, nepochopitelného: začalo světlat, vydouvat se jako ústí slámky, z níž se prodírala mýdlová bublina, pak se odtud oddělil kousíček něčeho a vyplul pomalu a rovnoměrně směrem k němu jako malinký nafouknutý balónek. Když se mu ten kousíček přiblížil až skoro ke tváři, instinktivně uhnul hlavou a pak… zahřměl výstřel, kulka mu spálila kůži na spánku, měl však už víc času než dlouhán a stačil vytáhnout svou pistoli z pouzdra.

Dispečer pro úsek S: Přizpůsobení ve všech sektorech.

Služba M pro Prvního: Tep sto šedesát.

První pro úsek S: Nulová pozice.

Starý muž se probudil podruhé a byl nesmírně udiven: po tomto snu obvykle už nikdy neusínal. Přestože byly v pokoji spuštěné závěsy, panovalo tu světlo. Slunce se šikmo prodíralo barevnou látkou, osvětlovalo kout pokoje, kde stál stařičký Rekord, na jehož zaprášené obrazovce bylo jasně vidět zvlněné pruhy. Na nočním stolku tikal budík, který ukazoval sedm hodin a deset minut, starý muž však věděl, že ve skutečnosti nebylo ještě sedm, protože hodiny už ne-natahoval po dva dny.

Starý muž ležel v posteli zmožený slabosti. Srdce mu už tak silně nebušilo jako v první chvíli probuzení, po těle se mu rozlilo uklidňující teplo, stále však ještě byl pod vlivem snu… A byl to sen? Ano, teď už to samozřejmě byl sen, protože po uplynutí šedesáti let člověku připadá, že všechno, co bylo, je nyní vzdálený, zapomenutý sen. Copak je navíc opravdu možno vidět vylétat kulku z hlavně v podobě nažloutlé kapky, vidět ji letět rovnou mezi oči a stačit se uhnout? Copak se mu nevysmáli kamarádi z jedenatřicáté-ho výsadkového pluku, když jim to všechno vyprávěl, copak z něho o mnoho let později nespouštěl oči známý vědec, když poslouchal jeho vyprávění…? Už je toho ležení dost, je čas vstát.

Úsek S pro Korektora: Zvýšit hladinu v sektoru 5.

Starý muž postavil čajovou konvici na plynový sporák, odešel do koupelny, před toaletkou se zrcátkem nad umyvadlem se oholil, umyl. V té chvíli začala pískat konvice. Starý muž vypnul plyn. Vylovil ze skříňky na zdi plechovou krabičku od rozpustné kávy, nasypal do ní čaj, hodil špetku do konvice na esenci, zalil ji horkou vodou a přikryl ubrouskem. Vytáhl z.ledničky načatou kostku másla, chléb a udělal si sendvič. Pak nalil do šálku čaj, dal do ně] dvě lžičky cukru, a snídaně byla hotova. Mohl by to všechno dělat se zavázanýma očima, protože už deset let, co mu zemřela žena, se jídelníček snídaně nezměnil.

Po snídani starý muž smetl drobky chleba se stolu, umyl hrneček nad výlevkou, položil ho na poličku a přistoupil k oknu.

Dispečer pro skupinu „Á orbita: přizpůsobení.

Korektor pro Dispečera: frekvence proudu klesá.

Dispečer pro úsek M: přidělit průměr pro skupinu A orbita.

Z okna druhého patra se otvíral výhled na Višňovou rokli, malý ostrůvek zeleně kolem přízemních soukromých domků, které byly ze všech stran tísněny vysokými bloky domů. Starý muž si s lítostí všímal, že houštiny šeříku 1 bílý opar višní jsou rok od roku vzdálenější a že teď už mu na jaře nepřilétají na balkón špačci. Višňová rokle si svůj čas už vyčerpala, starý muž chápal, že je to nutné, že město roste, přesto mu to bylo líto– Ustoupil od okna a zapnul rádio.

Dispečer pro síť RT: čas šest padesát dva.

Končilo vysílání Země a lidé. Starý muž si počkal na časové znamení, přetočil ručičku na budíku na osm hodin, místní čas se lišil od moskevského, vyslechl poslední zpravodajství a začal se chystat na nákup do krámu.

Úsek S pro Korektora: chybí index v sektoru 8.

Korektor pro Prvního: porucha v zásuvkovém blokovém schématu.

První pro Korektora: zapojit základní hluk prostředí.

Starý muž vyměnil pyžamo za šedivý letní oblek, vzal nákupní tašku, v předsíni obul plátěnky, ještě jednou sáhl na klíče v kapse, aby se ujistil, že jsou na místě, a vyšel z bytu. Zabouchl za sebou, ani nezamkl na dolní zámek, protože odcházel na krátkou dobu.

Přidržoval se zábradlí u schodiště a začal sestupovat. Na plošince v přízemí vytáhl svazek klíčů, vytáhl ten nejmenší, přistoupil k přepážce mezi druhým a třetím bytem a zjistil, že nemá co otevřít… Žádné schránky tam nebyly. Tam, kde kdysi visely, se odrážel šedivý čtyřúhelník nezatřených panelů. To je zvláštní, řekl starý muž nahlas a schoval klíče.

Sektor 8 pro Dispečera: závada odstraněna.

Dispečer pro RT stí: přizpůsobení kroků.

Někde ve třetím patře bouchly dveře a kdosi začal sestupovat po schodech. Jen tak tu postávat a koukat se na zeď bylo hloupé, starý muž si pospíšil k východu. S těmi poštovními schránkami se nejspíš nic nestalo, sundali je, aby je opravili, nebo aby sem dali nové, pomyslel si, když otvíral dveře u vchodu do domu.

Dispečer pro úsek C: přizpůsobení všech sektorů.

Korektor pro sít RT: snížit hladinu.

Starý muž zamhouřil oči před sluncem, které bylo po ránu ještě chladné. Vypadá teď docela jinak než v poledne a večer. Ráno je slunce čerstvé, laskavé jako v dětství, když na ně čekal za letních dní, byla to celá věčnost. V poledne – to pro něho znamenalo stále stejné spojení – slunce bylo zlé a kruté: blůza na zádech rozpálená jako plechová, a povadlá stébla pelyňku byla špatným úkrytem před střemhlavými útoky messerschmittů, jejichž svítící střely zanechávaly za sebou stopu jako žhnoucí paprsky. Navečer je slunce unavené, vidělo všechno jako on, nežhne jako v poledne,ale nedělá taky žádnou radost, protože je večer, to znamená konec dne, konec věčnosti, která ve skutečnosti není žádnou věčností, nýbrž nelítostným žertem, který si kdovíkdo a kdovíproč vymyslel. Kdo to řekl? To jsem zapomněl. Začal jsem si docela slušně filozofovat od samotného rána, usmál se starý muž. To je pěkné spojení – filozof, který si jde pro kefír.

Musel přejít přes malý zelený dvorek ohrazený čtyřpatrovými stavbami, projít branou mezi dvěma rohovými domy, přejít ulici a tam hned po pravé straně je obchod. Kdyby chtěl, už dávno by nemusel na nákup chodit: nejednou mu nabízeli, že mu potraviny budou donášet domů, nabízeli mu to nejen jako válečnému veteránovi, ale prostě jako velice starému člověku, on však odmítl. Starý muž se nechtěl připravit o jedno z mála potěšení, které si mohl ještě dovolit – projít se po ránu měkkým sněhem nebo jako právě nyní… Jasné ráno, trochu chladno, to působí tráva a květinové záhony, které před nedávném kropili hadicí, všechny vůně jsou tlumené, jenom z nich vyniká jemná, kořeněná vůně šeříku. Vzduch je křišťálový, stíny však ještě nejsou dostatečně kontrastní, rozplývají se v hustých korunách stromů a v listí pečlivě přistřižených keřů jako by se ukrýval v temné mlze zbytek noci.

Dispečer pro úsek C: základní program.

Dvůr ožil jako mávnutím kouzelného proutku: ze všech šestadvaceti krytých vchodů se vyřítila dětská drobotina s taškami, brašnami na zádech, kabelami s označením Sport přes rameno – tenhle hlučný pochod bude trvat asi dvacet minut, dokud ve škole ležící za nejbližšími domy nezazní zvonek.

Branou vyšel starý muž na hlavní ulici a zastavil se u přechodu, kde stál mladý voják v uniformě pohraničníka s malým zavazadlem v rukou. Zřejmě na dovolenou, pomyslel si starý muž, možná že už taky natrvalo domů.

Dispečer pro úsek A: zelená.

Na semaforu se rozsvítila zelená. Starý muž přešel přes ulici, zabočil vpravo a vstoupil do krámu.

Bylo tu pár lidi. Starý muž přistoupil k oddělení s mlékem a počkal, až prodavačka obslouží ženu.

„Dejte mi dvě láhve kolomenského,“ řekl starý muž, když na něho přišla řada.

Prodavačka, kterou tu dřív neviděl, mu nerozuměla.

„Kolomenské,“ opakoval starý muž, „dvě láhve.“

Prodavačka, bylo to hodně mladé děvče, jako by se pokoušela na něco vzpomenout, na něco nesmírně důležitého, potřebného, ovšem její snažení bylo marné. Starý muž viděl, jak jí vzrušením na krku naskočila tepající žilka a jak zbledla v obličeji. Co jí je? dostal strach starý muž.

Úsek M pro Dispečera: nejistota v síti RT.

Dispečer pro Korektora: vyměnit superpozici.

Korektor pro sít RT: varianta.nemáme‘.

„Nezlobte se, prosím,“ vzpamatovala se konečně prodavačka, „ale kolomenské ještě nepřivezli. Mohu vám nabídnout kefír, kyšku, sýr s rozinkami…“

„Ne, ne,“ řekl spěšný starý muž a bylo mu trapně, „tak třeba kefír, vždyť je to jedno…“

„Zaplaťte laskavě u pokladny dvaapadesát kopejek.“

Dispečer pro úsek M: Pozor! Na pokladně dvaapadesát kopějek. Vrátit zpátky čtyřicet osmi

První pro Dispečera: Klidněji!

Starý muž podal pokladní peníze, a zatímco razítkovala blok a odpočítávala peníze zpátky, všiml si, že i pokladní je nová a že je stejně stará jako prodavačka. Učnice na praxi, pomyslel si starý muž, proto Jsou tak nervózní.

V oddělení s chlebem si starý muž vzal veku bílého pečiva za osmnáct kopejek, čtvrtku kulatého černého chleba a vyšel z krámu. Víc dnes nepotřeboval: nejdůležitější nákupy na týden dělal vždy v úterý.

Zpáteční cesta probíhala jako opačný pohyb kyvadla: dům-krám, krám-dům, přechod, zelená, brána prosvícená sluncem, zastíněný dvůr, šestý vchod – a to je všechno… a celý den má před sebou, je třeba ho nějak naplnit.

U dřevěné zvetšelé besídky, kde se po večerech scházeli hráči domina, se starý muž zastavil. Co kdyby teď zašel ke svému starému příteli, bydlí tady v tomhle domě, neviděli se spolu už dobré dva měsíce? Zajdu za ním a pozvu ho na čaj…

Úsek C pro Dispečera: nejistota mimo soustavu.

Dispečer pro úsek C: superpozice s kolem.

V té chvíli se po asfaltu rozezněl kov – pětiletý kluk si kutálel kolo. Něco takového starý muž už neviděl dobře padesát let, ten kluk před sebou koulel kovové kolo, jako to dělával v dětství i on, měl k tomu ohnutý drát připevněný ke klacku, jak kouleli kola kluci před válkou, za války a ještě krátce po ní, když to s hračkami nebylo takové jako dnes.

„Dědečku,“ zeptal se chlapec, když se zastavil, „kolik je hodin?“

„Půl deváté,“ odpověděl starý muž a sám si pomyslel: Zatracení mrňousové, všichni musí vědět, kolik je přesně hodin, budu si muset přece jenom dát vyčistit ty náramkové hodinky, co mi leží v krabici spolu s řády, ty s tou červenou dvanáctkou.

Kluk kutálel své kolo dál a on pokračoval v cestě. Jakmile vkročil do vchodu, uvědomil si, že chtěl navštívit svého přítele…

Schránky na dopisy byly na svém místě. Stačili je tu pověsit Ještě před roznášením pošty: dírkami ve schránce se bělaly noviny. Otevřel svou schránku, vytáhl dvoje noviny, místní a ústřední, zavřel dvířka a vyšel do svého patra.

Dispečer pro úsek S: faktorizace sektorů.

V předsíni se zul, navlékl šlapky a tašku odnesl do kuchyně. Tam vytáhl chléb a kefír, otřel vlhkým hadrem láhve, uložil je do ledničky. Chléb strčil do celofánového sáčku a položil do košíku na chléb. Prázdnou tašku dal do skříně na dolní poličku.

Do deseti hodin starý muž četl noviny. V deset pustil televizi, podíval se na pátém kanálu na populárně vědecký film o vodě, přepnul na kanál desátý, kde končilo vysílání Města a lidé. V jedenáct vypnul televizi a šel do kuchyně.

Z ledničky vytáhl sáček s nápisem Nudlová polévka s masem, na druhé straně si přečetl návod k uvaření, pořád si nedokázal zapamatovat, jak dlouho se má vařit, nalil do malého kastrůlku dvě skleničky vody a postavil na plotnu. Jakmile se voda začala vařit, přinesl z pokoje budík, nasypal do kastrůlku polovinu sáčku, zkontroloval hodiny, zmenšil plamen a po patnáct minut míchal lžící, dokud nebyla polévka uvařena.

Přesně ve dvanáct starý muž poobědval, umyl nádobí, načatou sklenici s kefírem zavřel zátkou z umělé hmoty a postavil ji na své místo.

Do jedné hodiny si přepíral v koupelné kapesníky a drobné prádlo, které se, sám nevěděl proč, styděl dávat do prádelny s ostatním prádlem.

V jednu hodinu se cítil unavený, vždycky se v té době cítil unavený, a ulehl na pohovku. Tomu říkal tichá hodinka.

Starý muž spal…

První všem úsekům kromě úseku S: nulová pozice.

Dispečer pro úsek M: nulová pozice.

V té chvíli zmizel čtyřpatrový dům s obchodem a opravnou bot na rohu. Zmizel, jako by ho někdo vystřihl nůžkami z barevné fotografie a fotografii odložil na černý samet…

Dispečer pro usek A: nulová pozice.

Zmizela ulice i s domy, s chodci, s automobily. Jako by se vnořila do tmavé neproniknutelné látky bez prostoru.

Dispečer pro úsek C: nulová pozice.

Zmizel zelený dvorek, čtyřpatrové domy, šeříkové keře, zvetšelá besídka. Zmizel domovník stáčející hadici na zalévání, zmizel kluk s kolem…

Dispečer pro skupinu A orbita: nulová pozice.

Zmizely domky a zeleň Višňové rokle, komíny dalekých továren, les na druhém břehu široké řeky, samotná řeka…

Zmizela obloha spolu s tenounkou bílou čárou po letadle, které tu přeletělo…

Zmizelo slunce…

Nastala prapůvodní tma, v níž se prostor sevřel do rozměru jediného bodu, a sekunda se začala rovnat věčnosti.

První pro všechny úseky kromě úseku S: světlo.

Tma začal shora roztávat, začala světlat, postupně se měnila ve studeně modrou a pak ve stříbřitě bílou mlhovinu, která za další okamžik vytryskla směrem dolů v proudech prudkého světla. Prostor se rozšířil do hranic vyznačených kotoučem a kulovou plochou, jejichž styčná čára se podobala obzoru.

Na kulové ploše nebylo možno rozlišit jediný konstrukční prvek, byla jako stříbřitě bílý povrch pohlcující světlo. Nebylo možno určit vzdálenost k jejímu nejbližšímu bodu – mohlo to být stejně deset metrů i deset kilometrů.

Povrch kotouče hustě rozbrázděný drobnými soustřednými rýhami jako na gramofonové desce připadal tmavší než povrch kulové plochy, a jeho rozměry by rovněž ani vědomí nemohlo vnímat, nebýt jedné maličkosti…

Asi sto padesát metrů od středu tohoto zařízení, kde se na povrchu kotouče začala rozvíjet obrovitá spirála, stál dům, vlastně to nebyl dům, ale část domu, v podstatě jediný vchod, v oknech v druhém patře svítilo slunce a vlnité pruhy přecházely z obrazovky televizoru do středu místnosti, osvětlovalo štěrbiny v podlaze a pohovku u protější stěny, na níž spal starý muž… Nevěděl, že už „dávno neexistuje ‚dům, ve kterém prožil přes třicet let, že neexistuje zelený dvorek, kterým šel dnes ráno, brána mezi domy, že neexistují domy, ulice, obchod…

Nevěděl, že z města, které bylo spojeno s jeho celým životem, zůstaly jenom trosky…

Nevěděl, že nežije jeho přítel z fronty, ke kterému chtěl zajít, že nežijí jeho přátelé z bloku, lidé, které dobře znal nebo o nichž kdysi slyšel…

Starý muž nevěděl, že i on před dávnými lety zemřel, bylo to začátkem jedenadvacátého století, kdy se lidé ještě nenaučili vítězit nad nemocemi, kdy se nenaučili bojovat se stářím…

Nevěděl, že lidé, kteří už nežili, mu umožnili znovu spatřit slunce, zemi, mokrou trávu, tenoučkou stříbrnou pavučinu v křišťálové podzimní obloze…

Nevěděl, že proležel stovky let v těsné komoře, jejímž potrubím proudilo tekuté hélium, že proležel s tělem zbaveným vody a s fyziologickým roztokem místo krve až do té doby, kdy lidé dokázali léčit všechny nemoci, kdy dokázali bojovat proti stárnutí.

Lidé však nevěděli, jak přijme náhlý přechod do neznámého, naprosto nového světa. Neměli právo riskovat, a proto vystavěli tuto kopuli, pod níž za pomoci miliard tenounkých paprsků, svazků vln a sevřených silových polí obnovili podle starých fotografií a filmových dokumentů koutek starého města, v němž starý muž žil. Obnovili všechno do nejmenších podrobností: domy, stromy, auta, chodce, bílá oblaka, žluté listí na mokrém asfaltu, a to všechno se ani v nejmenším nelišilo od skutečnosti – mohl se dotknout rukama kmene stromu a vnímat jeho drsnost a teplo, mohl zvednout kámen a cítit jeho tíhu, mohl si popovídat s prodavačem v krámě nebo s chlapcem kutálejícím kolo a nemít pražádné podezření, že to všechno jsou pouhé svazky vln, propletence světla sevřené dohromady silovými poli…

Starý muž spal v garsoniéře v druhém patře blokového čtyřpatrového domu a jeho spánek ochraňoval stařičký Rekord se zaprášenou obrazovkou, budík na nočním stolku, tiše předoucí lednička – běžné věci všedního života.

Čeká ho ještě seznámení s lidmi nového světa a tito lidé si přejí, aby se mezi nimi necítil zbytečný. To však se nestane hned, nebude to najednou, ale postupně…

Starý muž spal…