DRUHÉ POVÍDKY Z VESMÍRU

SBÍRKA S-F POVÍDEK

MAXWELLOVY ROVNICE

A. Dněprov

1

Události tohoto odporného příběhu se začaly odvíjet jednoho sobotního večera, kdy jsem listoval ve zdejším večerníku a na poslední stránce mi padl zrak na inzerát: „Společnost p. Kraftstudta přijímá od organizací i soukromých osob objednávky výpočtů všeho druhu, jakož i všech analytických a matematických početních prací. Vysoká kvalita provedení zaručena. Pište na adresu Weltstrasse 12.“

To bylo něco, o čem se mi ani nesnilo. Už několik týdnů jsem se mořil s výpočtem Maxwellových rovnic, které vyjadřovaly chování elektromagnetických vln v heterogenním prostředí zvláštní struktury. Nakonec se mi podařilo pomocí celé řady aproximací a zjednodušení dodat rovnicím takovou formu, že jejich řešení mohlo být svěřeno počítacímu stroji. Už jsem si představoval, jak se budu muset vypravit do hlavního města a žadonit na správě výpočtového střediska, aby mi dovolili provést potřebné výpočty. Celé matematické středisko je přece právě v těchto dnech tolik přetíženo vojenskými objednávkami! Tam se nikdo nebude zajímat o teoretické příklady nějakého provincionálního fyzika, který hloubá o způsobu šíření rádiových vln.

No a prosím, v našem nevelkém městečku se objevilo matematické středisko, které dokonce v tisku shání objednatele.

Vstal jsem od stolu a přistoupil k telefonu, abych se okamžitě spojil s Kraftstudtovou společností. Ale tu jsem zjistil, že kromě adresy neoznamovaly noviny nic víc. „Může se solidní výpočtové středisko obejít bez telefonu? Nemůže!“ usoudil jsem a zatelefonoval do redakce večerníku.

„Bohužel, tohle je všechno, co jsme od Kraftstudta doslali.“ řekl mi tajemník listu. „V inzerátu žádný telefon nebyl.“

V telefonním seznamu jsem Kraftstudtovu společnost rovněž nenašel.

Nemohl jsem se dočkat pondělka, abych už co nejdříve měl výpočet rovnic. Několikrát jsem se odtrhl od pečlivě zaznamenaných rovnic, za nimiž se skrývaly složité fyzikální procesy, a moje myšlenky zalétaly ke Kraftstudtově společnosti. „Mají správnou orientaci,“ říkal jsem si v duchu. „Dnes. kdy existuje snaha vyjádřit všechny lidské myšlenky matematickou formou, stěží by se našlo vhodnější zaměření.“ Mimochodem, kdo to je ten Kraftstudt? Bydlím v našem městě již dávno, ale jméno Kraftstudt skoro neznám. Musím říci „skoro“, protože jen tak mlhavě si přece jen vzpomínám, že už jsem se s tím jménem někde setkal. Ale kde, kdy, za jakých okolností – na to už si nevzpomenu.

Konečně přišlo toužebně očekávané pondělí. Vstrčil jsem do kapsy lístek se svými rovnicemi a vydal se hledat Weltstrasse 12. Mrholil řídký jarní deštík, a tak jsem si musel vzít taxi.

„Je to dost daleko,“ upozornil mě taxíkář. „Až za řekou, vedle psychiatrické nemocnice.“

Mlčky jsem přikývl a rozjeli jsme se.

Cesta trvala asi čtyřicet minut. Projeli jsme městskou bránou, přejeli most přes řeku, objeli jezero a vnořili se do kopcovité pláně, porostlé suchým loňským křovím. Tu a tam se již prodírala mladá zeleň.

Objevily se nejprve střechy a potom i červené cihlové zdi ústavu pro duševně choré, postavené v údolíčku. U nás v městě se mu žertem říkalo „Dům mudrců“. Podél vysoké zděné hradby se skleněnými střepy na hřebeni se táhla strusková cesta. Taxíkář provedl několik obratů uprostřed labyrintu zdí a nakonec zastavil u malých dveří.

„Tady je číslo dvanáct.“

Byl jsem nepříjemně překvapen, když jsem zjistil, že dveře, které zřejmě vedly do pracoven Kraftstudtovy společnosti, jsou součástí „Domu mudrců“. „Snad si Kraftstudt nenajal blázny, aby mu prováděli „výpočty všeho druhu“? „ pomyslel jsem si a ušklíbl se.

Stiskl jsem zvonek. Cekal jsem dlouho, skoro pět minut. Pak se dveře otevřely. Vynořil se bledý mladý muž s hustými rozcuchanými vlasy. Přivíral oči před denním světlem.

„Prosím, pane?“ oslovil mě.

„Je tady Kraftstudtova matematická společnost?“ ptám se.

„Ano.“

„Vy jste dávali inzerát do novin…“

„Ano.“

„Přinesl jsem objednávku.“

„Prosím, pojďte dál.“

Obrátil jsem se k taxíkáři, řekl mu, aby na mne čekal, a přihrbeně jsem proklouzl dveřmi. Zavřely se a já se ocitl v neproniknutelné tmě.

„Za mnou, prosím. Opatrně, tady jsou schůdky. Teď vlevo. Zase schody. Teď půjdeme nahoru…“

Můj průvodce mě držel za ruku, občas prohodil pár slov a vedl mě tmavými klikatými chodbami, chvíli dolů, chvíli zase nahoru.

Konečně nám nad hlavami zazářilo mdlé nažloutlé světlo, vystoupili jsme po strmých kamenných schodech a octli se v malé hale se zasklenou přepážkou.

Mladík rychle zašel na druhou stranu přepážky, otevřel široké okénko a řekl mi:

„Poslouchám vás.“

Měl jsem pocit, že nejsem na správné adrese. To pološero, ten podzemní labyrint a nakonec ta prázdná místnost bez oken, s jedinou slabou žárovkou u stropu – takhle jsem si moderní matematické středisko opravdu nepředstavoval.

Stál jsem bez hnutí a nechápavě se rozhlížel.

„Poslouchám vás,“ opakoval mladík a prostrčil hlavu okénkem.

„Ach tak! Tak tady je matematické středisko Kraftstudtovy společnosti?“

„Ano,“ přerušil mě mladík bez jediného odstínu dotčenosti. „Už jsem řekl, že tady je. Jaký jste přinesl úkol?“ Vytáhl jsem z kapsy lístek papíru s rovnicemi a podal jej do okénka.

„To je lineární aproximace těchto parciálních diferenciálních rovnic,“ začal jsem nejistě vysvětlovat. „Chtěl bych, abyste je řešili třeba numericky, nu, řekněme, přímo na rozmezí dvou prostředí… Chápete, je to dispersní rovnice a tady se rychlost rádiových vln mění od bodu k bodu.“

Mladík složil můj lístek a najednou pravil:

„Jasné. Kdy to budete potřebovat?“

„Jak to?“ podivil jsem se. „To mi musíte říci vy, dokdy to dokážete vypočítat.“

„Stačilo by vám to zítra?“ zeptal se mladík a zvedl ke mně hluboké černé oči.

„Zítra??“

„Ano, zítra. Řekněme – ve dvanáct v poledne.“

„Bože, co vy to musíte mít za počítací stroj? Taková rychlá práce!“

„Zítra ve dvanáct v poledne dostanete tedy výsledek. Bude to stát čtyři sta marek. Platí se v hotovosti.“

Beze slova jsem mu podal peníze společně s navštívenkou.

Když mě mladík doprovázel zpátky podzemním labyrintem k východu, zeptal se:

„Vy tedy jste profesor Rauch?“

„Ano. Proč se ptáte?“

„Jen tak. Když jsme zakládali matematické středisko, předpokládali jsme, že k nám dříve nebo později přijdete.“

„Jak jste to mohli předpokládat?“ divil jsem se.

„Od koho jiného bychom v tomhle zapadákově dostali nějakou práci?“

Tato odpověď mi připadala dost přesvědčivá.

Ani jsem se s mladíkem nerozloučil, a dveře se už za mnou zavřely.

Celou cestu domů jsem uvažoval o tom podivném matematickém středisku v sousedství „Domu mudrců“. Kde a kdy už jsem jen slyšel to jméno Kraftstudt?

2

Příštího dne jsem dychtivě očekával poštu.

Když se asi v půl dvanácté u dveří mého bytu rozdrnčel zvonek, vyskočil jsem a běžel listonoši otevřít. K svému údivu jsem spatřil u dveří slabou bleďounkou dívku s rozměrnou modrou obálkou v ruce.

„Profesor Rauch?“ zeptala se.

„Ano.“

„Nesu obálku od Kraftstudta. Prosím podpis.“

Její slabounké ruce se prohrabaly v kapsách pláště a podaly mi zápisník.

Na první stránce tohoto zápisníku bylo uvedeno jediné jméno – moje. Podepsal jsem se a podal dívce minci.

„Ale to ne,“ začervenala se, sotva slyšitelně zašeptala „na shledanou“ a ztratila se.

Vrátil jsem se s obálkou do pracovny.

Zadíval jsem se na fotokopie drobného pečlivého rukopisu, a zpočátku jsem vůbec nic nechápal. Od elektronického počítacího stroje jsem čekal něco docela jiného: dlouhé sloupce cifer, kde jedna strana měla znamenat význam argumentu, druhá – význam řešení rovnic.

Nic takového tu nebylo. Byl to přísný a přesný výpočet mých rovnic!

Prolétl jsem pohledem jednu stránku za druhou a čím dál víc jsem se zahloubával do precizních výpočtů, ohromujících svou krásou, vtipností a vynalézavostí. Člověk, který řešil tyhle rovnice, měl obrovské matematické znalosti, které by mu záviděli i nejprvotřídnější matematici. K výpočtu bylo použito téměř všeho matematického aparátu: teorie lineárních a nelineárních diferenciálních a integrálních rovnic, teorie funkcí komplexní proměnné, teorie grup, teorie množin a kromě toho takové matematické disciplíny, které na první pohled k danému tématu nemají žádný vztah, jako topologie, teorie čísel a matematická logika.

Div jsem nadšením nevykřikl, když jsem na základě syntézy velkého množství teorémů, dílčích výpočtů, vzorců a rovnic objevil konečně definitivní výpočet – matematický vzorec zabírající celé tři řádky.Nejpozoruhodnější na celé věci bylo, že se neznámý matematik pokusil dodat tomuto dlouhému vzorci přehlednosti. Našel aproximační, ale velmi přesný, stručný a jasný matematický zápis, skládající se pouze ze základních algebraických a trigonometrických výrazů.

Na konci, na malé příloze, bylo řešení rovnic vyjádřeno graficky.

Víc jsem si nemohl přát. Rovnice, která, jak jsem předpokládal, nemůže být definitivně vypočítána, byla vyřešena.

Když jsem se vzpamatoval z prvního návalu údivu a nadšení, začal jsem pročítat fotokopie popsané vzorci podruhé. Při té příležitosti jsem si všiml, že člověk, který počítal můj úkol, psal chvatně, drobným písmem, jako by šetřil každým milimetrem papíru a každou vteřinou času. Celkem bylo popsáno osmadvacet stran a tu jsem si v duchu uvědomil, jak gigantická musela být práce toho neznámého matematika. Jen to zkuste napsat za čtyřiadvacet hodin v ruce osmadvacetistránkový dopis svému známému, nebo napište osmadvacet stran svého životopisu, nebo zkuste z kterékoli knihy, bez uvažování (nemusíte si ani uvědomovat, oč jde) přepsat jen tak osmadvacet stran – a přesvědčíte se, jaká vražedná práce to je.

A přitom tohle nebyl dopis kamarádovi ani přepisování starého známého románu. To byl výpočet neobyčejně složitého matematického problému. A to všechno bylo hotovo za čtyřiadvacet hodin! Několik hodin jsem vyvaloval oči na popsané stránky a s každou další hodinou jsem se víc a víc podivoval.

Kde sehnal Kraftstudt takového matematika? Za jakých podmínek u něho pracuje? Kdo to vlastně je? Nějaký bezejmenný génius? Nebo snad některý z těch lidských zázraků, které někdy nacházíme na hranicích mezi normalitou a nenormalitou? Není to snad některý z géniů, kterého se Kraftstudtovi podařilo objevit v „Domě mudrců“? Dějiny již znají příklady, kdy se geniální matematici ocitli nakonec v ústavě pro duševně choré. Možná že i tenhle matematik, který tak skvěle vyřešil můj úkol, patří k podobné kategorii.

Takové otázky mě trápily celý den. Nicméně fakt zůstával faktem. Okol vyřešil člověk, nikoli stroj. Vyřešil jej matematický génius, o němž svět dosud nic neví.

Když jsem se nazítří trochu uklidnil, přečetl jsem si ještě jednou výsledek. Naplňovalo mě to podobným slastným pocitem, jakým některé lidi naplňuje poslech krásné hudby. Bylo to tak krásné, tak vyvážené, tak jasné, že jsem se rozhodl… opakovat pokus. Rozhodl jsem se, že si u Kraftstudtovy společnosti objednám vyřešení dalšího úkolu.

Měl jsem jich naštěstí dost. Vybral jsem tedy jednu rovnici, kterou jsem vždycky pokládal za naprosto beznadějnou nejen pro definitivní vyřešení, ale i pro převedení do takové formy, aby byla vhodná a upotřebitelná pro počítací stroj.

Týkalo se to opět šíření rádiových vln, ale tento případ byl neobyčejně složitý a zvláštní. Vyskytovaly se v něm pohyblivé zářiče, prostředí, jehož vlastnosti se měnily v prostoru a čase. Byla to jedna z rovnic, které fyzikální teoretikové píší jen proto, aby se jimi pokochali a pak na ně zapomněli, protože rovnice jsou tak složité, že nikomu nejsou k ničemu…

Když se dveře v cihlové zdi otevřely, přivítal mě týž mladík. Jakmile mě spatřil, křivě se ušklíbl.

„Mám ještě jeden problém…,“ začal jsem vykládat.

Pokývl mi a vedl mě jako poprvé temnými chodbami do své ponuré kanceláře bez oken.

Teď už jsem věděl, jak to tu chodí. Přistoupil jsem k okénku a podal mu rovnici.

„U vás tedy nepočítají příklady stroje?“

„Jak vidíte,“ odpověděl mladík, aniž odtrhl oči od rovnice.

„Ten, co počítal můj první příklad, to je schopný matematik,“ pochválil jsem.

Mladík neřekl nic a zahloubal se do mého rukopisu.

„To máte jenom jeho, nebo několik takových?“ zeptal jsem se,

„Má to snad nějaký vztah k vašemu požadavku? Firma vám zaručuje…“ Nedokončil. Hluboké ticho sklepa prořízlo pronikavé, nelidské zaúpění. Trhl jsem sebou a zaposlouchal se… Křik se ozýval kdesi za stěnou, která byla za skleněnou přepážkou. Kdosi tam křičel, lépe řečeno naříkal, co mu síly stačily, jako by byl podrobován nelidskému mučení. Mladík složil lístky papíru s mým příkladem, střelil očima do. strany, pak pohlédl na mne, vyběhl ze svého prostoru za přepážkou, popadl mě za ruku a táhl k východu.

„Co to znamená?“ zeptal jsem se ho u venkovních dveří, sotva dechu popadaje.

Místo odpovědi vyhrkl:

„Výpočet obdržíte pozítří ve dvanáct. Peníze předáte doručovateli.“

Po těch slovech mě nechal samotného u taxíku.

3

Nemusím jistě zdůrazňovat, že jsem po této příhodě docela ztratil klid. Především jsem ani na okamžik nemohl zapomenout na hrozný křik, který, jak se mi zdálo, otřásal i nejpevnějšími kamennými stropy Kraftstudtova matematického střediska. A pak jsem byl stále ještě pod dojmem toho, že jiný člověk vyřešil obtížný matematický úkol za pouhých čtyřiadvacet hodin. A konečně jako v horečce jsem čekal na vyřešení svého nového úkolu. Jestli se jim to podaří vyřešit, pak…

Za dva dny jsem s roztřesenýma rukama přebíral obálku od doručovatelky Kraftstudtovy společnosti. Podle objemnosti obálky jsem cítil, že obsahuje řešení i toho druhého, obludně složitého matematického úkolu. S úžasem jsem hleděl na slaboučké stvořeníčko, které přede mnou stálo. Najednou mě cosi napadlo.

„Pojďte dál, prosím, musím najít peníze.“

„Ba ne, není třeba,“ zachvěla se dívka, jako by se polekala. „Počkám tady.“

„Ale jen pojďte, přece tu nebudete mrznout,“ povídám a skoro násilím jsem ji vtáhl do pokoje. „Musím si práci prohlédnout a zjistit, zda si zaslouží takového honoráře.“

Dívka se přitiskla zády ke dveřím a sledovala mě široce rozevřenýma očima.

„To je zakázáno,“ zašeptala.

„Co je zakázáno?“

„Vstupovat do bytů zákazníků… To je instrukce, pane.“

„Vykašlete se na instrukci. Tady jsem pánem já a nikdo se nedozví, že jste u mne byla.“

„Ach pane… Oni se dovědí všechno a to bych pak…“

„Co byste pak…?“ zeptal jsem se a přistoupil k ní.

„To je hrozné…“

Sklonila najednou hlavu a rozplakala se.

Položil jsem jí ruku na rameno, ale dívka se náhle otřásla a vyběhla za dveře.

„Okamžitě mi dejte sedm set marek a já půjdu,“ prohlásila třaslavým, ale rozhodným hlasem.

Podal jsem jí peníze. Vytrhla mi je z ruky a utekla.

Když jsem obálku otevřel, div jsem údivem nevykřikl. Dlouhou chvíli jsem se díval na hraničku fotokopií a nemohl uvěřit, co tam je. Nejvíc mě překvapilo, že výpočty byly psány jiným rukopisem.

Druhý geniální matematik! Jenže tenhle byl ještě geniálnější než první, protože na třiapadesáti stránkách řešil analyticky rovnice stokrát těžší, než byly ty předcházející. Přelétával jsem očima řádky, psané energickým, rozmáchlým písmem, zahloubával jsem se do integrálů, součtů, variací a dalších znaků nejvyšší oblasti matematické vědy a najednou jsem si pomyslel, že jsem se ocitl v jakémsi neznámém, podivném matematickém světě, kde složitost pozbyla jakéhokoli významu. Tady prostě složitost neexistovala.

Zdálo se, že matematik, který počítal tento můj druhý úkol, pracoval stejně lehce, jako když my sčítáme nebo odčítáme dvojciferná čísla.

Několikrát jsem přerušil čtení rukopisu, abych se podíval do matematických příruček a učebnic. Ohromovalo mě, jak dovedně používal ten člověk nejsložitějších matematických teorémů a důkazů. Jeho matematická logika byla až neuvěřitelná, hloubka myšlení bezedná, metoda řešení bezvadná. Kdyby nejlepší světoví matematikové všech dob,jako třeba Newton, Leibniz, Gauss, Euler, Lobačevskij, Weierstrass, Hilbert a mnozí jiní viděli, jak se tento příklad počítá, bezpochyby by se podivili neméně než já.

Přečetl jsem si celý rukopis. Vyčerpalo mě to natolik, že jsem přestal vnímat skutečnost a zamyslel se.

„Kde sebral Kraftstudt tyhle matematiky?“ Byl jsem v té chvíli přesvědčen, že nemá dva nebo tři, ale určitě celou brigádu. Nemohl by si přece založit solidní firmu jen na základě dvou nebo tří lidí. Jak se mu to mohlo podařit? Proč jeho firma stojí vedle blázince? Kdo a proč tak nelidsky úpěl tam za stěnou?

„Kraftstudt, Kraftstudt…,“ nedávalo mi pokoje hrčivé jméno, které jsem už jistě kdysi v životě slyšel. Ale kdy a kde? Co se za ním skrývá? Chodil jsem po pracovně, svíral si hlavu dlaněmi a pokoušel se upamatovat na všechno, co o Kraftstudtovi vím.

Pak jsem si znovu sedl ke geniálnímu matematickému rukopisu. Kochal jsem se jeho obsahem. Znovu jsem pročítal jednotlivé části, ponořoval se do důkazů pomocných vět a vzorců. Najednou jsem vyskočil. A bylo to proto, že jsem si znovu vzpomněl na onen nelidský‘ výkřik a zároveň s ním se mi v mysli vynořilo jméno Kraftstudt.

Nebyla to asociace náhodná. Vždyť je to zcela zákonité! Nelidské úpění mučeného člověka a Kraftstudt! To je nedělitelný celek. Za druhé světové války byl jakýsi Kraftstudt vyšetřovatelem v hitlerovském koncentračním táboře ve Štýrském Hradci. Po válce byl souzen. Za mučení a vraždy dostal doživotní žalář. Od té chvíle o něm nebylo ani slechu.

Zřetelně jsem si vzpomněl na obrázek tohoto člověka, uveřejněný ve všech novinách. Muž v uniformě obersturm-fuhrera SS, na očích cvikr, oči široce rozevřené, dokonce trochu udivená okrouhlá tvář. Nikdo by nevěřil, že člověk s takovou tváří mohl být katanem v hitlerovských mučírnách. Při obrázku však byly uveřejněny podrobné výpovědi svědků a výsledek vyšetřování. Ano, Kraftstudt byl skutečně katem.

Co se s ním stalo po skončení procesu? Nepropustili ho v dnešních dnech jako tolik jiných katanů?

Ale kde se tu bere matematika? Jakou to má souvislost: nelidský vyšetřovatel a geniální výpočty diferenciálních a integrálních rovnic?

Na tomto bodě se řetěz mých úvah přetrhl. Nebyl jsem schopen spojit tyto dva články dohromady. Cosi tu chybělo, někde bylo jakési tajemství, které jsem obyčejnou úvahou nedokázal rozluštit.

Byť jsem si sebevíc lámal hlavu, byť jsem se sebevíc snažil převést na společného jmenovatele Kraftstudta a „Dům mudrců“ s brigádou talentovaných matematiků, nešlo to. A ta dívka, která prohlásila, že „oni se dovědí všechno“… Jak byla vystrašená a bázlivá!

Po několika dnech mučivých úvah jsem zjistil, že ne-rozlousknu-li toto tajemství, nejspíš se zblázním.

Nejprve jsem se rozhodl ověřit si, že Kraftstudt z této matematické firmy a válečný zločinec Kraftstudt jsou jednou osobou.

4

Když jsem stál potřetí u nízkých vrátek Kraftstudtovy firmy, cítil jsem, že teď dojde k něčemu, co bude mít nesmírný vliv na celý můj další život. Nevím proč, ale taxíka jsem propustil a zazvonil, teprve když automobil zmizel za ohybem cesty.

Připadalo mi, že mladík s pomačkaným, skoro stařeckým obličejem na mne čekal. Vzal mě okamžitě za ruku a bez jediné otázky mě vedl tmavým podzemím do téže přijímací kanceláře, kde už jsem dvakrát byl.

„Nuže, co jste nám přinesl dnes?“ zeptal se posměšně.

„Chtěl bych vidět pana Kraftstudta osobně,“ zamumlal jsem.

„Přejete si něco od naší firmy, pane profesore?“ ptal se mladík.

„Chtěl bych vidět pana Kraftstudta,“ opakoval jsem a pokoušel se nedívat se do jeho velkých černých očí, v nichž jiskřil zlý a výsměšný plamínek.

„Jak chcete. Mne se to netýká,“ prohlásil po dlouhém zkoumavém pohledu svých pronikavých očí. „Počkejte tady.“ Pak zmizel v jedněch dveřích za skleněnou přepážkou a trvalo to přes půl hodiny, než se vrátil.

Už jsem téměř dřímal, když jsem v koutě zaslechl šramot. Z pološera se pojednou vynořila postava muže v bílém plášti se stetoskopem v rukou. „Doktor,“ mihlo se mi hlavou. „Teď mě budou prohlížet a proklepávat. Copak je to nutné, když se chce někdo setkat s panem Kraftstudtem?“

„Pojďte,“ pronesl doktor velitelsky a já vykročil za ním. Vůbec jsem neměl tušení, co bude dál, a nevěděl jsem ani, proč tohle všechno podnikám.

Prošli jsme dveřmi v zasklené přepážce a šli dlouhou chodbou, do níž odkudsi shora pronikalo denní světlo. Chodba končila vysokými masivními dveřmi. Doktor se zastavil.

„Počkejte tady. Kraftstudt vás přijme hned.“ Asi za pět minut se doktor znovu objevil. Doširoka otevřel dveře a několik vteřin se obrys jeho postavy černal v rozptýlených paprscích denního světla.

„Nu, tak pojďte,“ pronesl takovým tónem, jako by ho naplňovalo lítostí, co se nyní má stát.

Odevzdaně jsem vykročil za ním. Když jsme vstoupili do světlé místnosti s širokými okny, intuitivně jsem si zakryl oči. Ze strnulosti mě probudil pronikavý hlas. „Tak pojďte dál, profesore Rauchu.“ Otočil jsem se po hlase a spatřil Kraftstudta. Téhož Kraftstudta, kterého jsem znal z nesčíslných fotografií v novinách.

„Přál jste si setkat se se mnou?“ zeptal se bez pozdravu a zůstal sedět za stolem. „Čím vám mohu posloužit?“

Rychle jsem se opanoval, polkl jsem naprázdno a přistoupil až ke stolu, u něhož Kraftstudt seděl.

„Vy jste tedy změnil zaměstnání?“ zeptal jsem se a upřeně se mu díval do očí. Proti tomu, jaký byl před patnácti lety, vypadal nyní mnohem starší, vrásčitá kůže na tvářích mu visela v neduživých lalocích pod vysedlými lícními kostmi.

„Co tím chcete říci, profesore?“ otázal se a pozorně si mne prohlížel.

„Já jsem, pane Kraftstudte, myslel, lépe řečeno doufal, že jste pořád ještě…“

„Ach tak! Tohle!“

A Kraftstudt se rozesmál.

„Je jiná doba, Rauchu. Docela jiná… Co vás ke mně přivádí, pane profesore?“

„Pane Kraftstudte, jak je vám jistě známo, vyznám se poněkud v matematice, myslím v moderní matematice. Nuže, nejdřív jsem si myslel, že jste si zřídil obyčejné matematické středisko, vybavené elektronickými počítacími stroji. Na dvou příkladech jsem se však přesvědčil, že tomu tak není. U vás počítají matematické příklady lidé. A přitom zcela geniálně. A co je nejpodivnější – zázračně rychle, nadlidsky rychle. A abych pravdu řekl, odhodlal jsem se k vám přijít proto, abych se seznámil s vašimi matematiky, kteří jsou bezpochyby zcela mimořádní lidé.“

Kraftstudt se nejdřív zatvářil usměvavě, pak se začal tiše a čím dál hlasitěji smát.

„Čemu se smějete, pane Kraftstudte?“ dopálil jsem se. „Copak to každého normálního člověka se zdravým rozumem nepřekvapí, když uvidí výpočty, které mi poskytla vaše firma?“

„Směju se něčemu jinému, Rauchu. Směju se vaší venkovské omezenosti. Směju se tomu, jak vy, profesor vážený v celém městě, ohromující své spoluobčany odedávna svou moudrostí, jak jste beznadějně pozadu za prudkým vývojem dnešní vědy.“

Ohromila mě drzost tohoto bývalého hitlerovského vyšetřovatele.

„Poslechněte,“ vykřikl jsem. „Vy… Před pouhými patnácti lety bylo vaším oborem mučit nevinné lidi pomocí rozžhaveného železa. Jaké právo máte žvanit o dnešní vědě? Chcete-li, tedy vám to povím. Přišel jsem, abych se dověděl, jakými metodami nutíte své podřízené, talentované lidi, aby za den a noc vykonali práci, kterou lidský génius může zvládnout teprve po několika letech práce. A až se to dozvím, abych o tom mohl podat zprávu.“

Kraftstudt vstal z křesla, svraštil obočí a přistoupil ke mně.“Poslechněte, Rauchu, radím vám, abyste mne nerozzlobil. Věděl jsem, že dřív nebo později přijdete. Ale nepředpokládal jsem, že se ve své pracovně setkám s idiotem. Přiznám se, spíš jsem čekal, že ve vás najdu spojence a pomocníka.“

„Cože-e-e?“ vykřikl jsem a zlostně jsem zaťal pěsti. Rozběhl jsem se proti Kraftstudtovi.

Jeho obličej se scvrkl do neforemného, špinavě žlutého chuchvalce. Bleděmodré oči za skly se stáhly do dvou úzkých štěrbinek, z nichž vytryskl jedovatý nazelenalý plamínek. Na chvíli se mne zmocnil pocit, že si mne prohlíží jako věc, kterou si chce přivlastnit.

„Vy tedy chcete, abych vám vysvětlil, do jaké míry čestně pracuje naše firma. Vám tedy nestačí, že jsme vám vaše dva idiotské příklady vypočítali tak, jak se mají počítat ve dvacátém století? Vy tedy chcete na vlastní kůži poznat, jak se takové příklady řeší?“ syčel mi do tváře a jeho odporný obličej byl v té chvíli beztvarou hmotou pulsující vztekem. „Tak, a dost! Nakonec – neprosil jsem se vás, abyste za mnou chodil. Ale když už jste přišel, a v takovéhle náladě, budete se nám hodit, ať už chcete nebo ne.“

Nezpozoroval jsem, že doktor, který mě do Kraftstudtovy pracovny přivedl, stojí mi celou dobu za zády. Šéf mu lehce pokynul a v okamžiku mi silná ruka ovinula obličej, pevně zacpala ústa a druhá ruka mi k nosu přistrčila chomáček vaty nasáklé prudce páchnoucí látkou.

Ztratil jsem vědomí.

5

Vzpamatoval jsem se na posteli a dlouho jsem se neodvažoval otevřít oči. Kolem sebe jsem slyšel hlasy neznámých lidí. Bouřlivě se o čemsi dohadovali. Byl to vědecký spor, jehož obsah jsem delší dobu nemohl pochopit. Teprve když se mi v hlavě trochu vyjasnilo, začal jsem chápat smysl jednotlivých vět.

„Heinrich je docela na omylu. Nakonec impulsní kód, který podněcuje neurony volních center, se neskládá z padesáti impulsů se stejnými intervaly a pěti césurami mezi stejnými skupinami. To se včera naprosto jasně dokázalo při pokusu s Nicholsem.“

„Heleď, ten tvůj Nichols nic nedokazuje. Abys věděl, tak kódování popudů je velice individuální. To, co podněcuje volní centra u jednoho, může u jiného podněcovat něco docela jiného. Například elektrický podnět, který přináší Nicholsovi požitek, mne osobně ohlušuje. Když ten podnět přijímám já, mám pocit, jako by mi do uší vstrčili dvě trubice a jimi vháněli do hlavy rachot leteckých motorů.“

„Stejně ovšem rytmus činnosti neuronových skupin velkého mozku má u mnoha lidí hodně společného.“

„Jenže dál než k matematické analýze se zatím nedospělo,“ prohlásil kdosi unaveně.

„To je otázka času. V tomto případě mají nepřímé pokusy mnohem větší význam než pokusy přímé. Nikdo se neodváží zavést ti do mozku elektrodu a sledovat, jaké impulsy se tam projevují, protože by to poškodilo mozek a tím i ony impulsy. Něco jiného je generátor, na němž se dá v širokém měřítku měnit modulace impulsních kódů. To umožňuje provádět experimenty, aniž se poruší celistvost mozku.“

„Jak bych ti to řekl,“ ozval se opět onen unavený hlas. „Tvoje úvaha nepřihlíží k případu s Gorinem a Woydem. První zemřel za deset vteřin poté, co byl umístěn do frekvenčně modulovaného pole, kde deset následných impulsů šlo za sebou s frekvencí sedm set herzů při césurách dlouhých pět desetin vteřiny. Druhý řval bolestí tak, že se musel generátor okamžitě vypnout. Chlapci, vy zapomínáte na základní tezi neurokybernetiky, že totiž v sítích neuronů, existujících v lidském organismu, se realizuje obrovské množství svazků. Impulsy, které se v nich pohybují, jsou charakteristické specifickou frekvencí a kódem. Stačí dostat se do rezonance s kteroukoli z těchto cirkulací a oběh se může zvýšit na neuvěřitelnou míru. Můžu-li to tak říct, doktor pracuje naslepo. A to, že jste ještě živi – to je vyložená náhoda.“

V této fázi rozhovoru jsem otevřel oči. Místnost, v níž jsem ležel, vypadala jako veliký nemocniční pokoj s lůžky při stěnách. Uprostřed stál velký dřevěný stůl plný zbytků jídla, prázdných plechovek od konzerv, nedopalků a útržků papíru. To všechno bylo zalito matným elektrickým světlem. Pozvedl jsem se na lokty a rozhlédl se. Hovor okamžitě přestal.

„Kde to jsem?“ zašeptal jsem a přejel pohledem tváře lidí, kteří se na mne upřeně zadívali.

Zaslechl jsem, jak kdosi za mnou řekl: „Zelenáč přišel k sobě…“

„Kde to jsem?“ opakuji.

„Vy to nevíte?“ zeptal se mne mladík sedící ve spodním prádle na posteli zprava. „Tohle je podnik pana Kraftstudta, našeho tvůrce a učitele.“

„Tvůrce a učitele?“ zaúpěl jsem a přejel si dlaní čelo, které mi teď připadalo olověné. „To je nějaký učitel, když ve skutečnosti je to válečný zločinec?“

„Zločin – to je pojem relativní. Všechno záleží na cíli, pro nějž je čin vykonán. Je-li cíl ušlechtilý, je každá činnost správná,“ vyhrkl můj soused vpravo.

Ohromila mě ta krystalická formě vulgárního macchiavellismu a zadíval jsem se na něho zvědavě.

„Kde jste nabyl takové moudrosti, mladý muži?“ zeptal jsem se jízlivě a posadil se na postel proti němu.

„Pan Kraftstudt je náš tvůrce a učitel,“ začali najednou jeden přes druhého opakovat všichni přítomní.

„Tak jsem se vážně dostal do „Domu mudrců“, –“ pomyslel jsem si smutně.

„Inu-u, chlapci, je to s vámi špatné, když můžete takhle mluvit,“ prohlásil jsem a prohlédl jsem si jednoho po druhém.

„Vsadím co chcete, že matematika je u zelenáče uložena ve frekvenčním pásmu od devadesáti do pětadevadesáti herzů!“ vykřikl tlustý mladík a povstal z lůžka.

„A bolest může být u něho vyvolána při frekvenci nanejvýš sto čtyřiceti herzů rovnoměrně zrychleného impulsního kódu!“ vykřikl druhý.

„A spát je možno ho donutit kódovými dávkami po osmi impulsech za vteřinu s přestávkou dvě vteřiny po každé dávce!“

„Jsem si jist, že zelenáč bude cítit hlad při impulsním podnětu o frekvenci sto tři herze s logaritmickým růstem intenzity impulsů.“

Stalo se to nejhorší, co se mohlo stát. Tihle všichni byli určitě blázni. Podivná mi však připadala jedna okolnost: všichni mluvili o stejné věci – o jakýchsi kódech a jakýchsi impulsech a spojovali je s mými pocity. Obstoupili mě, dívali se mi zblízka do očí, vykřikovali jakási čísla, zmiňovali se o modulacích a intenzitách, předpovídali, jak se budu chovat „pod generátorem“ a „mezi stěnami“ a jaké síly bude pro mne zapotřebí.

Z literatury jsem znal, že s blázny je lepší se nehádat. A tak jsem se co nejvlídněji obrátil.k sousedovi, který seděl na posteli vpravo ode mne. Ten mi připadal ještě tak nejnormálnější ze všech.

„Řekněte mi, prosím vás, o čem si to tady povídáte. V těchto věcech jsem naprostý analfabet. Nějaké kódy, impulsy, neurony, podněty…“

Velká místnost se otřásla smíchem. Její obyvatelé se zahalili do plášťů, chodili sem tam, držíce se rukama kolem břicha, a skláněli se skoro až k podlaze. Chechtání neustávalo, ani když jsem dotčeně povstal a chtěl je okřiknout.

„Oběh číslo čtrnáct! Frekvence osmdesát pět herzů! Podnět hněvu!“ vykřikl kdosi a smích zazněl ještě homérštěji.

Sedl jsem si tedy opět na své lůžko a rozhodl se čekat, až se všichni uklidní.

První se vzpamatoval můj soused vpravo. Přistoupil ke mně, sedl si na mou postel a podíval se mi přímo do očí.

„Tak ty opravdu nic neznáš?“

„Čestné slovo. Neznám nic. A nechápu jediné slovo z toho, o čem si tu povídáte.“

„Čestné slovo?“

„Čestné slovo.“

„Tak dobře. My ti věříme, i když jsi vzácný případ. Deinisi, vstaň a vysvětli zelenáči, proč jsme tady.“

„Správně. Vstaň, Deinisi, a řekni mu to. Ať i on je šťastný jako my.“

„Šťastný?“ podivil jsem se. „Copak vy jste šťastni?“

„Ovšem, ovšem,“ rozkřičeli se všichni. „Pochopili jsme přece sami sebe. Největší požitek pro člověka je, když pozná sám sebe.“

„A předtím jste sami sebe neznali?“ ptám se překvapeně. „Pochopitelně ne. Lidé neznají sami sebe. Pouze ti, kteří ovládají neurokybernetiku, pouze ti znají sami sebe.“

„Sláva našemu učiteli!“ vykřikl kdosi. „Sláva našemu učiteli!“ přidali se automaticky všichni. Přistoupil ke mně ten, jehož nazývali Deinisem. Sedl si na postel proti mně a dutým, unaveným hlasem se mne zeptal:

„Jaké máš vzdělání?“

„Jsem profesor fyziky.“

„Znáš biologii?“

„Dost povrchně.“

„A psychologii?“

„Ještě hůř.“

„A neuropsychologii?“

„Vůbec ne.“

„Kybernetiku?“

„Mlhavě.“

„A neurokybernetiku a obecnou teorii biologické regulace?“

„O tom nemám potuchy.“

V místnosti se ozvaly udivené výkřiky.

„Chyba,“ prohlásil Deinis dutě, „ten nic nepochopí.“

„Ale jen povídejte, pokusím se to pochopit.“

„Pochopí po prvních dvaceti seancích generátoru!“ zvolal kdosi.

„Já jsem pochopil po pěti,“ pochlubil se jiný.

„Ještě lepší by bylo, kdyby šel dvakrát mezi stěny.“

„Nevadí, Deinisi, vypravujte,“ naléhal jsem.

Zmocňoval se mně trapný pocit.

„Nu, zelenáči, chápeš vlastně, co to je život?“

Dlouho jsem seděl mlčky a díval se Deinisovi do očí.

„Život je velmi složitý přírodní jev,“ odpověděl jsem konečně.

Kdosi se nahlas uchichtl. Pak ještě jeden. A další a další. Všichni obyvatelé pokoje se na mne dívali jako na člověka, který právě pronesl nehoráznou hloupost. Jedině Deinis se na mne díval shovívavě a pokyvoval hlavou.

„Je to s tebou zlé. Budeš se muset hodně učit.“

„Není-li to tak, vysvětli mi to.“

„Vysvětli mu to, Deinisi, vysvětli!“ ozvalo se ze všech stran.

„Dobře. Tak poslouchej. Život – to je nepřetržitá cirkulace kódovaných elektrochemických podnětů v neuronech tvého organismu.“

Zamyslel jsem se. Cirkulace podnětů v neuronech. Něco podobného už jsem kdysi kdesi slyšel.

„Dál, Deinisi, dál.“

„Všechny tvoje pocity, které tvoří podstatu tvého duchovního já, jsou elektrochemickými impulsy, předávanými z receptorů vyšším regulátorům velkého mozku, odkud se po zpracování vracejí k efektorům.“

„Nu, vysvětluj dál.“

„Každý podnět z vnějšího světa se přenáší nervovými vlákny do mozku. Jednotlivé podněty se od sebe liší formou kódu a jeho frekvencí, právě tak jako rychlostí šíření. Tyto tři parametry určují kvalitu, intenzitu a dobu působení každého pocitu. Chápeš?“

„Dejme tomu.“

„Proto tedy život je pohyb zakódovaných informací v tvém těle. Nic víc a nic míň. A myšlení není nic jiného než cirkulace frekvenčně modulované informace neuronovými svazky v centrálních oblastech nervového systému v mozku.“

„Tohle nechápu,“ přiznal jsem se.

„Mozek se skládá přibližně z deseti miliard neuronů, které jsou analogiemi elektrických relé. Jsou spojeny do skupin a cyklů vlákny, nazývanými axony. Prostřednictvím axonů se podněty přenášejí od jednoho neuronu ke druhému, od jedné skupiny neuronů ke druhé. A pohyb podnětů v neuronech – to je myšlení.“

Bylo mi hrozně.

„Ten nic nepochopí, dokud se nedostane pod generátor nebo mezi stěny!“ zazněly pochybovačné hlasy.

„Dobrá, dejme tomu, že máš pravdu. A co z toho vyplývá?“ zeptal jsem se Deinise.“Z toho vyplývá, že je možno udělat život takový, jaký si člověk přeje. A to s pomocí impulsních generátorů, které podněcují patřičné kódy v neuronových svazcích. To má obrovský praktický význam.“

„Vysvětli mi, jaký,“ zašeptal jsem a zmocňovala se mne předtucha, že se teď dozvím něco takového, co mi odhalí tajemství Kraftstudtova podniku.

„Nejlíp se to vysvětlí na příkladě stimulace matematické činnosti. V dnešní době se v zaostalých zemích vyrábějí takzvané elektronické počítací stroje. Množství triggerů nebo relé, z nichž se takové stroje skládají, není vyšší než pět až deset tisíc. Matematický oddíl lidského mozku ovšem obsahuje asi miliardu takových triggerů. Nikdy nikdo nedokáže postavit stroj– s takovým množstvím triggerů.“

„Nu a co?“

„Je tedy mnohem výhodnější využívat k řešení matematických úloh aparátu, který vytvořila sama příroda a který je uložen tady,“ Deinis si přejel po čele, „než stavět ubohé a přitom drahé stroje.“

„Ale stroje přece pracují rychleji!“ namítl jsem. „Neuron, pokud vím, může přijmout podnět nanejvýš dvěstěkrát za vteřinu, kdežto elektronický trigger jich přijme několik miliónů za vteřinu. Proto jsou stroje s rychlou reakcí výhodnější.“

Celý pokoj se znovu rozchechtal. Jedině Deinis zůstal vážný.

„Není tomu tak. Neurony je rovněž možno donutit, aby přijímaly podněty jakkoli rychle, pokud se jim dodávají impulsy o dostatečně vysoké frekvenci. To se dá udělat pomocí elektrostatického generátoru, pracujícího při impulsním režimu. Umístí-li se mozek do pole záření takového generátoru, je možno donutit jej pracovat jakkoli rychle.“

„Tak takhle si vydělává Kraftstudtova firma!“ vykřikl jsem a vyskočil z lůžka.

„On je náš učitel!“ zahlaholili rázem všichni přítomní. „Opakuj, zelenáči: on je učitel, on je učitel!“

„Nechtě ho, ať už to konečně pochopí,“ okřikl je znenadání Deinis. „Nebude to dlouho trvat a pochopí i on, že pan Kraftstudt je náš učitel. Zatím ještě neví nic. Poslouchej mě dál, zelenáči. Každý pocit má svůj kód, svou intenzitu a své trvání. Pocit štěstí má frekvenci padesát pět herzů za vteřinu s kódovými skupinami po stu impulsů. Pocit neštěstí má frekvenci šedesát dva herze s césurami o jedné desetině vteřiny mezi jednotlivými skupinami. Pocit veselosti – frekvence čtyřicet sedm herzů, vzrůstajících podle intenzity impulsů. Pocit smutku – frekvence dvě stě tři herzů, bolesti – sto dvacet tři herzů, lásky – čtrnáct, poetická nálada – třicet jeden, hněv – osmdesát pět, únava – sedmnáct, ospalost – osm atd. Kódované impulsy těchto frekvencí procházejí specifickými svazky neuronů a díky tomu pociťuješ všechno to, co jsem právě jmenoval. Všechny tyhle pocity se ovšem dají vyvolat taky pomocí impulsního generátoru, který vytvořil náš učitel. Ten nám otevřel oči a ukázal nám, co to je život.“

Z takového vysvětlení se mi zatmělo před očima. Stále jsem se v tom nemohl vyznat. V hlavě mi hučelo od předcházející narkózy, kterou mi dali v Kraftstudtově pracovně. Pocítil jsem najednou nesmírnou malátnost, ulehl jsem na postel a zavřel oči.

„Teď u něho převládá frekvence sedm až osm herzů. Chce se mu spát!“ vykřikl kdosi.

„Jen ať si pospí. Zítra už začne rozumět životu. Zítra ho zavedou pod generátor.“

„Ba ne, zítra mu budou brát spektrum. Musí mu vystavit kartu. Třeba jsou u něho nějaké odchylky od normy.“

To bylo poslední, co jsem slyšel. Dál už nevím nic.

6

Muž, s nimž jsem se nazítří sešel, mi zpočátku připadal sympatický a chytrý. Když mě zavedli do jeho pracovny v prvním poschodí hlavní budovy, přivítal mě s úsměvem a podával mi ruku.

„Á, profesor Rauch, těší mě.“

„Dobrý den,“ odpověděl jsem zdrženlivě. „S kým mám tu čest?“

„Říkejte mi prostě Boltz, Hans Boltz. Náš šéf mi svěřil poměrně nepříjemný úkol. Mám se vám jeho jménem omluvit.“

„Omluvit? Copak vašeho šéfa mohou trápit výčitky svědomí?“

„Nevím. Opravdu nevím, Rauchu. Nicméně vám musím vyřídit jeho upřímnou omluvu za všechno, co se stalo. Trochu se unáhlil. Nemá rád, když se mu připomíná minulost.“

Ušklíbl jsem se.

„Ovšem já jsem k němu nepřišel proto, abych mu připomínal jeho minulost. Náhodou mě zajímalo něco docela jiného. Chtěl jsem se seznámit s lidmi, kteří tak skvěle vypočítali…“

„Sedněte si, profesore. Právě o tom si s vámi chci promluvit.“

Usedl jsem na nabídnutou židli a začal si prohlížet usměvavého pana Boltze, který si sedl proti mně k širokému psacímu stolu. Byl to typický Němec od severu s podlouhlým obličejem, blonďatými vlasy a velkýma modrýma očima. V prstech otáčel pouzdrem na cigarety.

„Já tady u šéfa vedu matematické oddělení,“ oznámil mi.

„Vy? Vy jste matematik?“

„Ano, tak trochu. Přinejmenším se v této vědě aspoň trochu vyznám.“

„Vaším prostřednictvím se tedy mohu seznámit s těmi…“

„Ale vždyť už se s nimi znáte, Rauchu,“ řekl Boltz.

Zadíval jsem se na něho nechápavě.

„Strávil jste s nimi celý včerejší den a dnešní noc.“

Vzpomněl jsem si na pokoj naplněný lidmi blouznícími o impulsech a kódech.

„Vy mně budete chtít namlouvat, že ti blázni jsou právě ti geniální matematici, kteří vypočítali moje Maxwellovy rovnice?“

Nečekal jsem na odpověď a rozesmál se.

„A náhodou to opravdu jsou. Váš poslední příklad řešil jakýsi Deinis. Mám dojem, že vám včera večer uděloval lekci neurokybernetiky.“

Na chvíli jsem se zamyslel a pak jsem prohlásil:

„V takovém případě odmítám cokoli chápat. Vysvětlíte mi to snad vy?“

„Velmi rád, Rauchu. Ale napřed si přečtěte tohle.“ A Boltz mi podal čerstvé ranní noviny.

Pomalu jsem si je rozložil a v tom okamžiku jsem vyskočil ze židle. Z první stránky se na mě dívala… má vlastní tvář, černě orámovaná. Pod mým portrétem byl palcový titulek: „Tragický skon profesora fyziky doktora Raucha.“

„Co to má znamenat, Boltzi? Co je to za komedii?“ vykřikl jsem.

„Jen klid, prosím. Je to velmi jednoduché. Včera večer, když jste se vracel z procházky k jezeru a přecházel jste most přes řeku, přepadli vás dva blázni, kteří utekli z ‚Domu mudrců‘, zabili vás, zohavili vaši mrtvolu k nepoznání a shodili do řeky. Dnes ráno byla vaše mrtvola nalezena u přehrady. Váš oděv, osobní věci a doklady potvrdily, že zabitým jste vy. Dnes provedla policie pátrání v ‚Domě mudrců‘ a všechny okolnosti vaší tragické smrti se vysvětlily.“

Zadíval jsem se na svůj oblek, sáhl si po kapsách a teprve nyní jsem zjistil, že mám na sobě cizí šaty a že všechny osobní věci a doklady mi zmizely.

„Ale to je přece drzá lež, podvod, podlost a…“

„Ovšem, ovšem, ovšem, plně s vámi souhlasím. Ale co se dá dělat, Rauchu, co se dá dělat? Bez vás by se Kraftstudtova firma mohla dočkat značného úpadku, chcete-li, krachu. Dostali jsme obrovské množství objednávek. Všechny jsou vojenského charakteru a velmi nákladné. Je třeba neustále počítat a počítat… Po zpracování prvních úkolů pro ministerstvo války nás doslova zavalili dalšími matematickými objednávkami.“

„A vy chcete, abych se stal zrovna takový, jako je ten váš Deinis a ti ostatní?“

„Ne, samozřejmě ne, Rauchu!“

„Tak k čemu jste si tohle všechno vymysleli?“

„Potřebujeme vás jako učitele matematiky.“

„Jako učitele?“

Boltz přikývl, zapálil si cigaretu, pomalu vypustil z úst proužek dýmu a začal si mě posměšně prohlížet.

„Potřebujeme matematické kádry, profesore Rauchu. Bez nich uvízneme na mělčině.“

Mlčky jsem se zahleděl na Boltze a už mi nepřipadal tak sympatický jako předtím. V jeho jasném a bezvýrazném obličeji jsem postupně začal zjišťovat jakési drobné dravci rysy, zprvu sotva znatelné, ale pozvolna se rozrůstající natolik, že dokázaly přehlušit všechno ostatní, co na první pohled dělalo jeho tvář jasnou a otevřenou. „A co když odmítnu?“ zeptal jsem se. „To by bylo velmi zlé. Obávám se, že v takovém případě byste se musel stát jedním z našich… e-e… počtářů.“

„A být počtářem, to je tak zlé?“

„Ano,“ odpověděl Boltz tvrdě a vstal. „To by znamenalo, že svou existenci skončíte v ‚Domě mudrců‘.“

Boltz se několikrát prošel po místnosti sem a tam a spustil tónem lektora:

„Matematické schopnosti lidského mozku jsou statisíc-krát větší než u elektronického počítacího stroje. Miliardy matematických buněk v kůře velkého mozku, veškerý pomocný aparát – paměť, logika, intuice – cožpak celý tenhle mechanismus se dá srovnávat s jakýmkoli sebedokonalejším strojem? Nicméně stroj má jednu podstatnou přednost.“

„Jakou?“ zeptal jsem se, aniž jsem chápal, kam míří. „Poškodí-li se v elektronickém stroji řekněme jedna triggerní buňka nebo dokonce celý rejstřík, dají se vyměnit lampy, nahradit odpory a kapacity, a stroj se znovu rozběhne. Jenže vynechá-li v hlavě jedna buňka nebo jejich skupina, která vykonává matematické funkce, ty už se vyměnit nedají. Jsme bohužel nuceni nutit mozkové triggery k velice intenzívní práci, takže proto, dá-li se to tak vyjádřit, dochází k jejich rychlému opotřebování. Živý počítací aparát se velmi rychle opracuje a…“

„A co potom?“

„Pak se počtář dostává do ‚Domu mudrců‘.“

„To je přece nelidské! To je zločin!“ rozkřikl jsem se.

Boltz se přede mnou zastavil, položil mi ruku na rameno a s širokým úsměvem pravil:

„Rauchu, tady budete muset zapomenout všechna tahle slova a pojmy. A pokud byste je nezapomněl sám, donutíme vás k tomu.“

„To se vám nepodaří!“ zařval jsem a strhl mu ruku se svého ramene.

„Spatně jste se poučil z Deinisovy lekce. A je to škoda… Deinis to říkal správně. Mimochodem, víte, co to je paměť?“

„Má to nějaký vztah k našemu rozhovoru? Co tady pořád se mnou tajtrlíkujete! Proč vlastně…“

„Paměť, profesore Rauchu, je trvalá existence podnětu ve skupině neuronů, způsobená pozitivním zpětným spojením. Elektrochemický podnět, který cirkuluje ve vaší hlavě v dané skupině buněk během delší doby – to je paměť. Vy jste fyzik, zajímáte se o elektromagnetické procesy ve složitých prostředích, a přitom nechápete, že zavedením vhodného elektromagnetického pole na vaši hlavu můžeme zastavit cirkulaci podnětů v kterékoli skupině buněk. Není nic jednoduššího. Můžeme vás přimět nejen k tomu, abyste zapomněl na všechno, co znáte, ale také abyste si vzpomněl na něco, co jste nikdy neznal Není ovšem v našem zájmu uchylovat se k takovým… e-e… umělým prostředkům. Spoléháme, že jste rozumný. Firma vám bude vyplácet slušnou část svých dividend.“

„Za co?“ zeptal jsem se.

„Už jsem to říkal – za vyučování matematice. Z nezaměstnaných, kterých je naštěstí v naší zemi vždycky nadbytek, sestavujeme jednotlivé třídy o dvaceti až třiceti lidech se schopnostmi k matematice. Pak je učíme vyšší matematice. Trvá to obvykle dva až tři měsíce…“

„To je vyloučeno,“ prohlásil jsem. „To je absolutně vyloučeno. Za takovou krátkou dobu…“

„Není to vyloučeno, Rauchu. Nezapomínejte, že budete mít před sebou nesmírně chápavé posluchače, neobyčejně vzdělané, se zázračnou matematickou pamětí. O to už se postaráme. To je v našich silách…“

„Taky uměle? Pomocí impulsního generátoru?“ zeptal jsem se.

Boltz přikývl.

„Souhlasíte tedy?“

Zavřel jsem oči. Deinis a všichni jeho kamarádi na pokoji jsou tedy normální lidé. A to všechno, co mi včera říkali, je pravda. Tahle společnost se tedy opravdu naučila velet lidským myšlenkám, vůli a pocitům za pomoci elektromagnetických impulsních polí.

Cítil jsem, že se Boltz na mě upřeně dívá, a musel jsem se okamžitě rozhodnout. Bylo to hrozně těžké. Budu-li souhlasit, budu muset učit lidi matematice proto, aby je pak někdo umělými prostředky nutil co nejrychleji vyplýtvat všechny své duševní schopnosti až do úplného vyčerpání, až do úplného opotřebování živé mozkové tkáně, načež tihle lidé navždy zmizí v „Domě mudrců“. A odmítnu-li, čeká tohle mne.

„Souhlasíte tedy?“ opakoval Boltz a dotkl se mého ramene.

„Ne,“ prohlásil jsem rozhodně. „Ne. Nemohu být účastníkem takové odporné věci.“

„Jak chcete,“ povzdychl si Boltz. „Je mi velmi líto…“

Po chvilce vstal od stolu, přistoupil ke dveřím, pootevřel je a klidným hlasem zavolal:

„Eider, Schrank, pojďte sem!“

„Co se mnou chcete dělat?“ zeptal jsem se a povstal.

„Pro začátek zjistíme impulsní kódové spektrum vašeho nervového systému.“

„Co to znamená?“

„To znamená, vystavíme vám kartu, do níž se zaznamená forma, intenzita a frekvence impulsů, odpovídajících každému vašemu duševnímu a intelektuálnímu stavu.“

„To nedovolím. Budu protestovat. Já…“

„Zaveďte profesora do výzkumné laboratoře,“ pravil Boltz lhostejně a obrátil se k oknu.

7

Teprve ve výzkumné laboratoři Kraftstudtovy firmy jsem pojal rozhodnutí, které nakonec v celé této odporné historii sehrálo rozhodující úlohu. Uvažoval jsem takto. Teď se mnou začnou provádět něco, co dá Kraftstudtovi a jeho bandě do rukou údaje o mém vnitřním duchovním světě. Budou se snažit zjistit, jakými formami elektromagnetického působení na můj nervový systém bude možno vyvolat ve mně ty či ony emoce, prožitky a pocity. Po-daří-li se jim to úplně, budu definitivně v jejich moci. V opačném případě si uchovám určitou část své samostatnosti, kterou ovlivňovat nedokážou. A to se mi může v příštích dnech hodit. Budu se tedy muset ze všech sil snažit oklamat tyto ultramoudré bandity a zamíchat jim karty. A to se mi do určité míry musí podařit. Vždyť přece včera na pokoji jsem slyšel, jak jeden z Kraftstudtových otroků prohlašoval, že impulsní kódová charakteristika člověka je individuální, s výjimkou matematického myšlení.

Zavedli mě do velké místnosti. Připadala mi velmi těsná, protože byla přeplněna obrovskými těžkopádnými přístroji. Připomínala mi stanoviště dispečera v menší elektrárně. Uprostřed se rozkládal řídicí panel s jednotlivými pulty a klávesnicemi. Vlevo za kovovou mříží byl umístěn velký transformátor a na porcelánových panelech blikaly načervenalým světlem generátorové lampy. Na kovové mříži, chránící generátor, byl upevněn voltmetr a ampér-metr. Podle jejich údajů se zřejmé zjišťovala síla, kterou generátor vyvíjel. Přímo v centru se tyčila válcovitá kabina, skládající se ze dvou kovových částí – horní a dolní. Spojovala je prostřední část z průhledného izolačního materiálu.

Moji dva průvodci mě zavedli ke kabině. Od řídicího pultu vstali dva muži. V jednom z nich jsem poznal doktora, který mě zavedl ke Kraftstudtovi a který mi dal narkózu. Druhého jsem neznal. Byl to přihrbený stařeček s řídkými, hladce ulíznutými vlasy na žluté lebce.

„Má se zjistit spektrum,“ zabručel jeden z mých průvodců.“Tak ho nepřesvědčili,“ zavrčel doktor. „Však jsem to věděl! Hned mi bylo jasné, že Rauch patří mezi silné povahy. To se dalo čekat. Skončíte špatně, Rauchu,“ dodal směrem ke mně.

„Vy taky,“ odpověděl jsem.

„Nu, to se ještě neví, ale u vás je to jisté.“

Pokrčil jsem rameny.

„Podrobíte se proceduře dobrovolně, nebo vás k tomu budeme muset nutit?“ zeptal se doktor a drze se na mne zadíval.

„Dobrovolně. Jako fyzika mne to dokonce zajímá.“

„Výborně. V tom případě se račte zout a svléknout do pasu. Musím vás především prohlédnout, proklepat a změřit krevní tlak.“

Svlékl jsem se. První část „zjišťování spektra“ byla docela obyčejnou lékařskou prohlídkou – „dýchejte“, „nedýchejte“ a tak dále.

Když prohlídka skončila, prohlásil doktor: „Vstupte do kabiny. Tady máte mikrofon. Odpovídejte na mé otázky. Upozorňuji: při určité frekvenci pocítíte nesnesitelnou bolest, ale okamžitě zmizí, jakmile zakřičíte.“ Stál jsem bos na porcelánové podlaze kabiny. Nad hlavou se mi rozsvítila žárovka. Generátor se rozhučel. Pracoval s velmi nízkou impulsní frekvencí. Intenzita pole byla zřejmě neobyčejně vysoká. Cítil jsem to podle pomalého stoupání a klesání teploty po celém těle. V kloubech jsem při každém elektromagnetickém impulsu pociťoval podivné škubání. Svaly se mi rytmicky napínaly a zase ochabovaly, a to nejen svaly pod kůží, ale i hluboko v těle.

Generátor začal pracovat intenzivněji a teplé vlny byly nyní častější.

„Už to začíná, „ pomyslel jsem si. „Jen abych vydržel! „ Při frekvenci osm herzů se mi chtělo spát. Cožpak se moje vůle nedokáže opřít takovému působení? Nedokážu snad oklamat tyhle „badatele“ ani v prvním bodě jejich „spektra“? Frekvence se zvyšovala pomalu. Počítal jsem v duchu množství tepelných vln za vteřinu. Byla napřed jedna za vteřinu, pak dvě, tři, čtyři, víc a ještě víc. Začala se mne’zmocňovat nesmírná ospalost, ale zaťal jsem zuby a snažil se, abych neusnul. Spánek na mne doléhal jako těžký lepkavý balvan, všechny okončetiny mi zmalátněly a víčka se mi zavírala. Měl jsem pocit, že v nejbližším okamžiku upadnu. Ze všech sil jsem se kousl do jazyka, abych bolestí zahnal tíživou ospalost. V té chvíli jsem jako z dálky zaslechl čísi hlas:

„Rauchu, jak se cítíte?“

„Děkuji, dobře. Trochu je tu zima,“ zalhal jsem. Můj hlas mi připadal nějak cizí. Ve snaze neusnout kousal jsem se do rtů a do jazyka.

„Nechce se vám spát?“

„Ne,“ odpověděl jsem a v duchu jsem si pomyslel: „Ještě chvilku a budu v limbu.“

Najednou ospalost zmizela, jako když mávne proutkem. Frekvence generátoru se zřejmě zvýšila a přestoupila první kritickou mez. Najednou jsem pocítil svěžest a veselost jako po vydatném spánku. „Teď musím usnout, „ rozhodl jsem se, zavřel oči a začal chrápat. Slyšel jsem, jak doktor říká svému kolegovi:

„Zvláštní případ. Místo při osmi a půl herzech nastává spánek při deseti. Pfaffe, zapište to,“ nařídil stařečkovi. „Rauchu, jak je vám?“

Mlčel jsem, hlasitě jsem funěl, uvolnil jsem všechny svaly a opřel se koleny o stěnu kabiny.

„Jedem dál,“ prohlásil doktor po chvíli. „Zvyšte frekvenci, Pfaffe.“

Po vteřince jsem se „probudil“. V pásmu frekvencí, jimiž jsem nyní procházel, jsem zakusil celou řadu nejrůznějších pocitů a změn nálady. Chvilku mi bylo smutno, pak zase veselo, hned přišla radost, po ní zas nuda.

„Teď bych měl zakřičet, „ napadlo mi najednou.

A ve chvílí, kdy generátor silněji zahučel, rozeřval jsem se ze všech sil. Nepamatuji se, při jaké frekvenci to bylo, ale vím, že doktor při mém výkřiku okamžitě zavelel:

„Snížit napětí! Prvně se setkávám s takovým bláznem. Zapište to. Bolest při sedmdesáti pěti herzech, zatímco u normálních lidí přichází teprve při sto třiceti. Nu, jedem dál, uvidíme.“

„Budu muset ještě projít tu frekvenci sto třicet“… Jen abych to vydržel!“

„A teď ho, Pfaffe, vyzkoušejte na třiadevadesátce.“ Když zapjali tuto frekvenci, stalo se se mnou něco zcela nečekaného. Najednou jsem si vzpomněl na rovnice, které jsem dal Kraftstudtově firmě řešit, a s ohromující jasností jsem viděl před očima celý průběh jejich řešení. „Tohle je tedy frekvence podněcující matematické myšlení, „ blesklo mi hlavou.

„Rauchu, vyjmenujte mi prvních pět členů Besselovy funkce druhého druhu,“ zaslechl jsem doktorův příkaz.

Vystřelil jsem odpověď jako z kulometu. V hlavě jsem měl křišťálově jasno. Tělo se mi naplňovalo kouzelným, radostným pocitem, že všechno znám a všechno si pamatuji.

„Vyjmenujte prvních deset míst čísla pí po desetinné čárce.“

Odpověděl jsem i na tuto otázku.

„Řešte kubickou rovnici.“

Doktor mi nadiktoval, rovnici s nepříjemnými zlomkovými koeficienty.

Našel jsem odpověď za dvě nebo tři vteřiny a vyjmenoval jsem všechny tři kořeny.

„Jedem dál. Tohle je u něho stejné jako u všech normálních lidí.“

Frekvence se ponenáhlu zvyšovala. Jednu chvíli se mi zachtělo plakat. Do hrdla mi vystoupil hořký chuchvalec, z očí mi vytryskly slzy. A v tu chvíli jsem se rozesmál. Chechtal jsem se ze všech sil, jako by mne někdo lechtal. Smál jsem se, ale slzy mi neustále tekly…

„Zase idiotský případ… Jinak než u druhých. Já jsem říkal hned, že to je charakterově silný typ s náchylností k neuróze. Kdy už konečně začne brečet?“

„Rozbrečel“ jsem se v okamžiku, kdy se mi vůbec nechtělo plakat. Zmocnila se mne najednou radostná, svěží nálada, jako při mírném opojení. Nejraději bych byl zpíval a smál se. Byl bych skákal radostí. Všichni – Kraftstudt i Boltz, Deinis i doktor mi připadali hodní, vlídní. A právě v tu chvíli jsem se silou vůle přinutil vzlykat a hlasitě popotahovat. Vzlykal jsem nesmírně hloupě, ale dost přesvědčivě na to, abych vyvolal další doktorův komentář:

„Všechno úplně jinak. Ani drobet se to nepodobá normálnímu spektru. S tím chlapem si pohrajeme!“

„Kdy už přijde ta frekvence sto třicet? „ pomyslel jsem si s hrůzou, když mou radostnou a bezstarostnou náladu znovu vystřídal nejasný neklid, rozrušení a pocit, že co nevidět dojde k něčemu nevyhnutelnému, děsivému… V té chvíli jsem si začal broukat nějakou písničku. Dělal jsem to mechanicky, bez rozmýšlení, a srdce mi bilo stále silněji v předtuše strašné osudové nevyhnutelnosti.

Když se frekvence generátoru přiblížila oné, která vzbuzuje podněty bolesti, ihned jsem to pocítil. Nejdřív mi silně rozbolely klouby na palci pravé ruky, pak jsem pocítil ostrou palčivou bolest v ráně utrpěné na frontě, pak mě strašlivě rozbolely zuby. Ne jeden zub, všechny najednou. A pak přišla bolest hlavy. V uších mi bolestivě zaduněla krev. Cožpak to nevydržím? Nemám snad dost vůle k přemožení té uměle vyvolané bolesti? Existovali přece lidé, kteří na mučení umírali, a přesto nevydali jediný sten! Dějiny znají lidi, kteří mlčky umírali v plamenech hranic…

A bolest stále vzrůstala. Nakonec dosáhla hrozného vrcholu, kdy mě všechno bolelo a celý můj organismus se změnil v jediný chomáč palčivé, bodavé, ostré, rozdírající a dusivé bolesti. Před očima se mi dělala fialová kola, téměř jsem ztrácel vědomí, ale mlčel jsem.

„Jaké máte pocity, Rauchu?“ zaslechl jsem opět doktorův hlas jako odněkud ze země.

„Mám pocit strašlivé zlosti,“ procedil jsem mezi zuby. „Kdybych vás teď dostal do ruky…“

„Jedem dál. Je to naprosto nenormální člověk. Všecko je u něho naopak.“

Když už jsem ztrácel vědomí a chystal se vykřiknout, zasténat, bolest v mžiku zmizela. Celé tělo mi pokryl studený lepkavý pot. Svaly se mi třásly.

O něco později jsem při jakési frekvenci najednou spatřil neexistující oslepivě jasné světlo, které nemizelo ani tehdy, když jsem pevně zavřel oči; pak jsem prožil pocit krutého hladu, slyšel jsem ohlušující spleť nejrůznějších zvuků; najednou mi bylo zima, jako by mně docela nahého vyvedli na mráz.

Cekal jsem, že všechny tyto pocity budu muset snášet, proto jsem na všechny doktorovy otázky odpovídal něco docela jiného. To ovšem vzbuzovalo jeho bouřlivé komentáře.

Věděl jsem, že mě čeká ještě jedna hrozná zkouška – ztráta vůle. Byla to právě vůle, která mě až do této chvíle zachraňovala. Ona, tato neviditelná duševní síla, mi pomáhala bojovat proti všem těm pocitům, které ve mně moji mučitelé uměle vyvolávali. Ale oni se s pomocí svého pekelného generátoru dostanou i na ni. Podle čeho zjistí, že jsem vůli ztratil? Čekal jsem na tento okamžik vzrušeně. A skutečně nastal.

Najednou jsem pocítil, že je mi všechno lhostejné. Je mi jedno, že jsem ve spárech Kraftstudtovy smečky, jsou mi lhostejní všichni okolní lidé, jsem lhostejný i sám k sobě. Hlava se mi zcela vyprázdnila. Všechny svaly jako by mi změkly. Pocity zmizely. Byl to stav naprosté fyzické i duševní dezolátnosti a slabosti. Z ničeho jsem se neradoval, nic mě nevzrušovalo. Nechtělo se mi na nic myslet, s velkými potížemi jsem se nutil zvednout ruku, pohnout nohou, otočit hlavu. Byl to jakýsi úbytek vůle, při němž se dá s člověkem dělat všechno, co je libo.

Přesto však mi kdesi v tajném záhybu vědomí doutnala drobounká jiskřička myšlení, která naléhala: „Musíš… musíš… musíš!“

„Co musím? Proč? Kvůli čemu?“ namítalo vědomí. „Musíš… musíš… musíš!“ opakovala jediná, jak se mi zdálo, buňka mého vědomí, která jakýmsi zázrakem zůstala mimo dosah všech těch všemocných elektromagnetických impulsů, provádějících s mými nervy vše, co se zachtělo katanům z Kraftstudtovy bandy.

Později, když jsem se dověděl o existenci teorie centro encefalytického systému myšlení, podle níž samo myšlení, všechny buňky mozkové kůry jsou hluboce centralizovány a podřizují svou činnost jedné centrální, řídicí skupině buněk, pochopil jsem, že tato nejvyšší psychická moc je nedosažitelná sebevětším fyzickým a chemickým podnětům zvenčí. A právě ona mě asi zachránila.

Doktor mi najednou nařídil:

„Budete spolupracovat s Kraftstudtem.“

Odpověděl jsem:

„Ne.“

„Budete vykonávat všechno, co vám bude nařízeno.“

„Ne.“

„Udeřte hlavou do stěny.“

„Ne.“

„Jedem dál. Všimněte si toho, Pfaffe, to je nenormální typ. Ale my se mu taky dostaneme na kobylku.“

Simuloval jsem ztrátu vůle teprve při frekvenci, která ve mně ve skutečnosti vzbuzovala pocit obrovské síly vůle, kdy jsem pocítil, že mohu vykonat jakýkoli čin, že se mohu donutit k čemukoli. V té chvíli jsem byl pln duševních sil, které mě mohly mobilizovat k jakémukoli činu.

Doktor zkoumal moje „odchylky“ od normálního typu, a tak se mne i při této frekvenci zeptal:

„Kdybyste měl ve jménu štěstí lidu položit život, udělal byste to?“

„Proč?“ otázal jsem se mdle.

„Můžete spáchat sebevraždu?“

„Můžu.“

„Chtěl byste zabít válečného zločince, obersturmfúhrera Kraftstudta?“

„Proč?“

„Budete s námi spolupracovat?“

„Budu.“

„Gert aby se v tom vyznal. S takovým případem se setkávám poprvé a asi naposled v životě. Při frekvenci sto sedmdesát pět ztráta vůle. Zapište to. Jedem dál.“

Trvalo to ještě asi půl hodiny. Pak bylo frekvenční spektrum mého nervového systému sestaveno. Teď už doktor „znal“ všechny frekvence, s jejichž pomocí bylo možno vyvolat ve mně jakýkoli pocit a duševní stav. Alespoň si myslel, že je zná. Ve skutečnosti byla pravdivá jen ta frekvence, která podněcovala mé matematické schopnosti. Ovšem to bylo krajně potřebné i pro mne. Vymyslel jsem si totiž plán, jak to udělat, aby zločinná Kraftstudtova firma vyletěla do vzduchu. V provedení tohoto plánu měla matematika sehrát velmi důležitou roli.

8

Je známo, že hypnóze se nejsnáze poddávají lidé se slabou vůlí. Právě této okolnosti využíval personál Kraftstudtova matematického střediska – využíval jí k „výchově“ počtářů v duchu pokory a náboženského strachu před jejich „učitelem“.

I já jsem měl absolvovat výchovný kurs, ale v důsledku mého „nenormálního“ spektra se k němu nemohlo přistoupit hned. Ke mně bylo nutno přistupovat individuálně. Zatímco se pro mne kdesi připravovalo speciální pracoviště, měl jsem poměrně svobodu pohybu. Bylo mi dovoleno vycházet z ložnice na chodbu a nahlížet do tříd, kde se učili a pracovali moji kolegové.

Nemohl jsem se účastnit kolektivních modliteb mezi stěnami obrovského hliníkového kondenzátoru, kde všechny Kraftstudtovy oběti každé ráno po dobu třiceti minut vzdávaly chválu šéfovi firmy.

Zbaveni vůle a schopnosti myslet, mdlé opakovali slova, která jim kdosi předčítal z rádia.

„Radost a štěstí života je v poznání sama sebe,“ ozývalo se z reproduktoru.

„Radost a štěstí života je v poznání sama sebe,“ opakoval sbor dvanácti klečících mužů, jejichž vůli ubilo proměnlivé elektrické pole, cirkulující mezi stěnami.

„Jaká krása, že všechno je tak prosté! Jaký požitek skrývá zjištění, že láska, strach, bolest, nenávist, hlad, smutek, veselí – že to všechno je jen pohyb elektrochemických impulsů v našem těle!“

„… v našem těle.“

„Odhalujeme-li tajemství oběhu impulsů ve svazcích nervových vláken, poznáváme štěstí a radost.“

„… štěstí a radost,“ odpovídal sbor.

„Jak ubohý je člověk, který nezná tuto velikou pravdu!“

„… tuto velikou pravdu,“ opakovali mdle lidé bez vůle.

„Náš učitel a spasitel pan Kraftstudt nám daroval toto štěstí!“

„… štěstí.“

„Bal nám život.“

„Dal nám život.“

„Odhalil nám prostou, pravdu o nás samotných. Ať věčně žije náš učitel a spasitel!“

Naslouchal jsem této divošské modlitbě přes skleněné dveře třídy.

Unavení, oslabení lidé s přivřenýma očima tupě opakovali tyto blouznivé sentence. Elektrický generátor, umístěný deset kroků od nich, násilím vtloukal do vědomí zbaveného odporu pokoru a strach. Bylo v tom cosi nelidského, absurdně odporného, dobytčího a přitom promyšleně krutého. Při pohledu na ubohý houf lidských bytostí zbavených vůle jsem si mimoděk vybavoval představu lidí otrávených alkoholem nebo narkotikem…

Po skončení modlitby přecházelo dvanáct obětí do prostorného sálu, kde při stěnách stály psací stoly. Nad každým stolem visela od stropu kulatá hliníková deska, součást gigantického kondenzátoru. Druhá deska byla zřejmě zabudována v podlaze.

Tento sál s hliníkovými stínidly nad stoly připomínal čímsi kavárnu pod širým nebem. Stačilo však pohlédnout na lidi sedící pod stínidly, a tento idylický dojem okamžitě mizel.

Každý z počtářů našel na svém stole list papíru s podmínkami úkolu, který měl toho dne řešit. Nejprve počtáři tupě hleděli na vypsané vzorce a rovnice. V té době byli ještě pod vlivem frekvence, která je zbavovala vůle. Ale tu docházelo k zapojení frekvence devadesát tři herze a hlas z rádia nařizoval:

„Začněte pracovat!“

Všech dvanáct mužů popadlo zápisníky a tužky a začalo horečně psát. Nedá se to nazvat prací. Podobalo se to spíš záchvatu, matematické hysterii, patologickému návalu matematické zimnice. Lidé se kroutili a hrbili nad zápis-niky. Jejich ruce lítaly po řádcích tak, že se nedalo sledovat, co píší. Vypětím jim zfialověly obličeje, oči vylézaly z důlků.

Tak to trvalo asi hodinu. Když pak se pohyby rukou začaly stávat hranatější a křečovité, když se hlavy téměř dotýkaly stolu a na napjatých krcích vystoupily fialové žíly, byl generátor přepnut na frekvenci osm herzů. Všichni okamžitě usnuli.

Kraftstudt pečoval o umělý odpočinek svých otroků! Pak začínalo všechno zase od začátku. Když jsem jednou sledoval ten hrozný obraz matematické zuřivosti, stal jsem se svědkem toho, jak jeden z počtářů nevydržel… Najednou přestal psát, nepřirozeně se stočil směrem k svému sousedovi, ponořenému do horečné práce, a několik okamžiků se díval nepřítomným pohledem skrz něho, jako by se snažil na něco si vzpomenout. Vypadalo to, že zapomněl něco nesmírně důležitého, co potřebuje k řešení svého příkladu.

Pak zařval hrdelním hlasem a strhával si šaty. Pak začal sám sebe kousat. Trhal si silnými zuby maso na rukou, hryzl si prsty, sdíral si kůži na prsou, mlátil hlavou o roh stolu… Pak pozbyl vědomí a svalil se na podlahu.

Ostatní počtáři si ho ani trochu nevšímali, dál se ozývalo jen vrzání jejich tužek.

To mě tak rozzuřilo, že jsem zabubnoval pěstí do zavřených dveří. Chtěl jsem na ty nešťastníky zavolat, aby nechali práce, vyprostili se z této proklaté budovy, vzbouřili se a vypořádali se se svými trýzniteli.

„Neměl byste se rozčilovat, pane Rauchu,“ zaslechl jsem vedle sebe klidný hlas. Patřil Boltzovi.

„Vy katani! Co to děláte s lidmi! Kdo vám dal právo takhle s nimi zacházet?“

Usmál se svým měkkým inteligentským úsměvem a řekl:

„Vzpomínáte si na mýtus o Odysseovi? Bohové mu dali na vybranou: dlouhý život a klidný, nebo krátký a bouřlivý. A on si vybral ten druhý. Tihle lidé rovněž.“

„Ti si nic nevybírali! Vy je nutíte svým impulsním generátorem, aby hazardovali životem a řítili se střemhlav do záhuby ve jménu vašich zisků.“

Boltz se rozesmál.

„Copak jste neslyšel od nich samých, že jsou šťastni? A opravdu šťastni jsou. Podívejte se, jak nadšeně pracují. Není snad pravé štěstí v tvůrčí práci?“

„Tyhle vaše úvahy mi lezou krkem. Každý na světě ví, že existuje přirozené tempo lidského života, a každý pokus o jeho urychlení je zločin.“

Boltz se opět zasmál.

„Neuvažujete logicky, profesore. Dřív chodili lidé pěšky a jezdili na koních. Teď létají reaktivními letouny. Dříve se zprávy předávaly od úst k ústům, od jednoho člověka k druhému, celé roky to trvalo, než oběhly svět, a dnes se lidé všechno dovědí okamžitě z rádia nebo telefonu. To jsou příklady, jak moderní civilizace zrychluje tempo života. A to za zločin nepokládáte. A co kino, tisk, stovky umělých požitků a radostí – copak to není zrychlení životního tempa? Proč by tedy umělé zrychlení funkcí živého organismu mělo být zločinem? Jsem přesvědčen, že kdyby tihle lidé žili přirozeným životem, nevykonali by ani milióntinu toho, co vykonají takhle. A smyslem celého života, jak známo, je tvořivá práce. Sám se o tom přesvědčíte, až se k nim připojíte. Brzy pochopíte, v čem je radost a štěstí! Za dva dny. Připravuje se pro vás zvláštní místnost. Budete tam pracovat sám, protože, nezlobte se na mne, jste trochu jiný než normální lidé.“

Boltz mě familiárně poplácal po rameni a nechal mě o samotě uvažovat o jeho nelidské filosofii.

9

V souhlase se „spektrem“ mě začali „vychovávat“ při takové frekvenci, která mé vůli umožňovala přimět mě k jakémukoli hrdinskému činu. Nebylo proto pro mne žádným problémem ani takové hrdinství, jako je simulování ztráty vůle. Klečel jsem, bezmyšlenkovitě jsem opakoval podle megafonu nesmyslnou modlitbu, velebící Kraftstudta. Kromě modlitby mne jako nováčka naučili některým elementárním pravdám z neurokybernetiky. Odporný smysl tohoto učení spočíval v tom, že jsem si musel zapamatovat, jaké frekvenci impulsu odpovídá ten či onen pocit člověka. V mých plánech do budoucnosti měla rozhodující význam frekvence, která podněcuje matematické schopnosti. A pak ještě jedna, která naštěstí byla poměrně dost blízká třiadevadesáti herzům.

„Výchova“ trvala celý týden. A když už jsem začal vypadat dost pokorný, posadili mě k práci. První úkol, který jsem dostal k vyřešení, byl rozbor možností, jak sestřelovat v atmosféře mezikontinentální rakety.

Celý úkol jsem vypočítal za dvě hodiny. Pro ty, kteří chtěli svou hlavu chránit protiraketovým dělostřelectvem, byl výsledek neradostný – sestřelit mezikontinentální raketu nelze.

Druhý úkol, rovněž vojenského charakteru, se týkal neutronových svazků, nutných k vyvolání exploze nepřátelských atomových pum. I zde byla odpověď smutná. Neutronové dělo, schopné takové akce, by muselo vážit několik tisíc tun. A s takovým dělem se ke skladům nepřátelských atomových pum nikdo nedostane.

Počítal jsem tyto úkoly skutečně s obrovským nadšením. A napohled jsem jistě vypadal stejně zaujatě jako všichni ostatní. Ale generátor, místo aby ze mne udělal člověka bez vlastní vůle, vzbudil ve mně naopak veselost a nadšení. Radostný pocit jistoty ve vlastní síly mě neopouštěl ani při odpočinku. Tvářil jsem se, jako bych spal, ale přitom jsem promýšlel svůj plán pomsty.

Když jsem dokončil úkoly objednané ministerstvem války, začal jsem v duchu (aby to nikdo nevěděl) řešit matematickou úlohu pro mne nejvýznamnější, jak zevnitř vyhodit do vzduchu Kraftstudtovo matematické středisko.

„Vyhodit do vzduchu“ – to je ovšem vyjádření obrazné. Neměl jsem dynamit ani trotyl, a sehnat ho v kamenném vězení „Domu mudrců“, to pochopitelně nešlo. Měl jsem v plánu něco docela jiného.

Jestliže impulsní generátor pana Pfaffa může v člověku vyvolat jakékoli pocity a emoce, proč by se ho nedalo využít k tomu, „aby ve vědomí nešťastných obětí novodobých fašistů nevzbudil pocit spravedlivého hněvu a vzpurnosti? Kdyby se to podařilo, lidé už by se dovedli sami o sebe postarat a vypořádat se s bandou ultramoderních banditů. Ale jak to udělat? Jak nahradit frekvenci podněcující k matematické schopnosti jinou frekvencí, která by v člověku vzbuzovala pocit nenávisti, hněvu a zuřivosti?.

Práci generátoru řídil jeho tvůrce, stařičký doktor Pfaff. Viděl jsem ho toho dne, kdy zjišťovali spektrum mého nervového systému. Zřejmě to byl nějaký sadistický inženýr, který se kochá výplody svého zvráceného intelektu. Ponižování lidské důstojnosti se stalo cílem jeho inženýrského myšlení. Na pomoc pana Pfaffa jsem se ani v nejmenším nemohl spoléhat. Ten se mi do mých plánů vůbec nehodil. Generátor musí pracovat na frekvenci, kterou potřebuji, bez jeho pomoci a proti jeho vůli.

Když jsem řešil tuto nesmírně obtížnou úlohu, znovu jsem se přesvědčil, jak obrovskou vědou je teoretická fyzika. Svými vzorci a rovnicemi nejen předpovídá průběh různých fyzikálních jevů v přírodě, ale umožňuje také zachraňovat lidské životy.

Ať je struktura impulsního generátoru pana Pfaffa jakákoliv, je přístroj zařízen tak, aby dodával určitý výkon elektrické energie. Je-li impulsní generátor přetížen, to znamená, odebírá-li se mu výkon větší, než je výkon předpokládaný, pak jeho frekvence nejprve pomalu, později prudce klesá. Připojí-li se tedy k němu další zatížení ve formě ohmického odporu, je možno donutit generátor, aby pracoval s jinou frekvencí, než ukazuje stupnice, v tomto případě s frekvencí nižší.

Matematické schopnosti lidí se v Kraftstudtově středisku podněcovaly frekvencí devadesáti tří herzů. Pocit hněvu a zuřivosti vzniká při působení proměnlivého pole o frekvenci osmdesát pět herzů. Je tedy nutno nějakým způsobem osm herzů odvést. Je třeba vypočítat, jak velké má být dodatečné zatížení generátoru.

Když jsem byl ve výzkumné laboratoři, všiml jsem si údajů voltmetru a ampérmetru na štítu generátoru. Součintěchto veličin označoval výkon. Nyní zbývalo vyřešit matematický úkol dodatečného zatížení…

V duchu jsem si představoval schéma, podle něhož jsou do generátoru zapojeny všechny obrovské kondenzátory, v kterých seděli ti nešťastní lidé. Z hlavy jsem vypočítal Maxwellovy rovnice pro tuto konfiguraci kondenzátorů a vypočítal hodnotu intenzity elektrického a magnetického pole. Zavedl jsem do těchto údajů korekci pro energii, kterou pohlcují lidé sedící v kondenzátorech, a tak jsem zjistil velikost výkonu, kterým generátor působí na duševní schopnosti počtářů.

Zjistil jsem, že panu Pfaffovi zbývá rezerva pouhého půldruhého wattu.

Tyto údaje mi stačily k řešení otázky, jak frekvenci devadesát tři herze změnit na frekvenci osmdesát pět.

Bylo k tomu třeba uzemnit jednu z desek kondenzátoru přes odpor 1350 ohmů.

Své Maxwellovy rovnice jsem vypočítal v hlavě za čtyřicet minut. A když jsem dostal výsledek, byl bych radostí nejraději křičel.

Ale kde seženu kus drátu s takovým odporem? Odpor musí přesně odpovídat. Kdyby se odchýlil, změní se frekvence jinak, než potřebuji, a očekávaný efekt se nedostaví.

Lámal jsem si hlavu tímto praktickým problémem, na jehož vyřešení závisel osud celého mého plánu, a nejraději bych si byl hryzal ruce a mlátil hlavou o stůl jako počtář, kterého jsem zahlédl ve stavu naprostého zoufalství. Horečně jsem probíral v hlavě nejrůznější možnosti, jak získat odpor o dané velikosti, a to poměrně přesně, ale na nic jsem nemohl přijít. Pocit bezmocnosti mně uváděl v zoufalství, třebaže se mi neustále zdálo, že řešení leží někde blízko.

A když jsem si držel hlavu v dlaních a myslel, že z toho všeho začnu zoufale výt jako zvíře, padl mi pohled na černý pohár z umělé hmoty, který stál na okraji psacího stolu. Byly v něm tužky. Bylo jich asi deset, každá jiné barvy a jiného určení. Bez rozmýšlení jsem popadl první, která mi přišla do ruky. Zatočil jsem s ní a přečetl si, že to je značka „2 B“, tedy hodně měkká. Měkká tužka obsahuje hodně tuhy, která je dobrým vodičem elektřiny. Pak jsem. našel tužky „3 B“, „5 B“, a pak tu byly tužky série „H“, tvrdé, na propisování kopií. Přebíral jsem je v rukou a můj mozek horečnatě pracoval. Najednou se mi odněkud vynořilo všechno, co znám o specifickém odporu tuh. „Odpor tuhy v tužce 5 H činí dva tisíce ohmů.“ Za vteřinu jsem již držel v ruce tužku 5 H. Pro své Maxwellovy rovnice jsem tedy našel nejen matematické, ale i praktické řešení. Držel jsem v ruce kousek tuhy obalené dřevěným pouzdrem. Pomocí této tuhy jsem se chystal skoncovat se smečkou zfašizovaných barbarů.

Podivná věc! Jak podivuhodné objevy dělá matematická věda! Na počátku byl dlouhý řetěz pozorování, úvah, rozborů, pak znovu pozorování reálné situace, pak abstraktní výpočty, řešení rovnic sestavených velikým Maxwellem v minulém století a na základě jejich řešení přesný matematický výpočet, který stanovil, že ke zničení Kraftstudtovy firmy je třeba… tužky „5H“! Není to podivuhodná věda, ta teoretická fyzika?

Sevřel jsem tužku jako drahocenný poklad, opatrně, téměř něžně, schoval jsem ji do kapsy a začal uvažovat, jak bych si opatřil dva kusy drátu, z nichž jeden bych připojil k desce kondenzátoru, druhý k tělesu ústředního topení v rohu, a mezi ně tuhu z tužky.

Netrvalo mi to déle než minutu. Vzpomněl jsem si na stolní elektrickou lampu v pokoji, kde jsem bydlel společně se všemi počtáři. Šňůra k lampě byla ohebná, měla tedy několik pramenů. Mohl bych ji rozříznout a rozdělit na jednotlivé prameny. Dlouhá byla asi půldruhého metru, mohu z ní tedy udělat slabý drát o délce přes deset metrů. A to plně stačí.

Své výpočty jsem dokončil ve chvíli, kdy hlas z reproduktoru oznámil, že máme, tedy já a všichni „normální“ počtáři, jít k obědu.

Vyšel jsem ze své „cely“ na chodbu. Tu jsem před sebou spatřil postavičku dívky. Byla to ona nesmělá doručovatelka, která se tehdy usedavě rozplakala, když se proti zákazu šéfa ocitla v mém bytě.

Dohonil jsem ji.“Potřebuji vás,“ zašeptal jsem.

Ohlédla se, a jakmile mě spatřila, hrůzou vyvalila oči.

„Vy jste živ?“ vypravila ze sebe, sotva pohybujíc rty. „Ve městě všichni myslí, že jste byl zabit. Myslela jsem si to taky.“

„Býváte někdy ve městě?“

„Ano, skoro každý den, ale…“

Sevřel jsem jí malou ručku ve své.

„Hned dnes oznamte na universitě, že žiji, že mě násilím nutí, abych tady pracoval. Je třeba, aby mně a mým přátelům pomohli dostat se odtud.“

„Co to říkáte?“ zděsila se dívka. „Jestli se to pan Kraftstudt dozví – a on se určitě všechno dozví…“

„Jak často vás vyslýchají?“

„Pozítří budou…“

„Máte tedy celý den k dispozici. Buďte odvážná. Závisí na tom život mnoha lidí.“

Dívka mi násilím vytrhla ruku, pohlédla na mne znepokojeně a bolestně a zmizela za dveřmi.

10

V pokoji, kde jsme přespávali, stolní lampy nikdo nepoužíval. Stála v koutě na vysokém nočním stolku, zaprášená, posetá mušinci, šňůru obtočenou kolem stojánku.

Časně ráno, když se všichni podle denního řádu odebrali do koupelny, odpojil jsem od lampy šňůru a schoval ji do kapsy. Při snídani jsem ukryl do kapsy nůž od příboru, a když šli všichni na modlitbu, zašel jsem na klozet. Za několik vteřin jsem strhl se šňůry izolaci a získal tak deset slabých drátků, každý v délce půldruhého metru. Potom jsem pečlivě rozštípl tužku, vyprostil ze žlábku tuhu a odlomil z ní tři desetiny její délky. Zbývajících sedm desetin mělo onen potřebný odpor. Na koncích tuhy jsem udělal malé zářezy a namotal do nich drátek. Odpor byl hotov. Teď zbývalo jen zapnout jej mezi desku kondenzátoru a uzemnit jej.

To už jsem musel udělat v pracovní době.

Počtáři pracovali osm hodin denně s desetiminutovou pauzou po každé hodině. Po polední přestávce, v jednu hodinu odpoledne, navštěvovalo sál, kde pracovali počtáři, zpravidla veškeré vedení Kraftstudtovy firmy. Šéf se s neskrývaným potěšením díval, jak se jeho oběti kroutí a hrbí nad matematickými úkoly. Rozhodl jsem se, že právě v takové chvíli musím do řetězu generátoru připnout dodatečné zatížení, abych změnil frekvenci impulsů.

Když jsem přišel na své pracoviště s hotovým odporem v kapse, cítil jsem se v povznesené náladě. U dveří jsem se potkal s doktorem. Nesl mi lístek s novým úkolem.

„Hej, doktore, na vteřinku!“

Doktor se zastavil a vrhl na mne udivený pohled.

„Chtěl bych si s vámi promluvit.“

„Hm,“ zahučel doktor překvapeně.

„Jde mi o tohle,“ začal jsem, „při práci mi napadlo, že bychom se měli vrátit k původnímu rozhovoru s panem Boltzem. Mám dojem, že moje unáhlenost nebyla na místě. Prosím vás, vyřiďte Boltzovi, že souhlasím s tím, stát se učitelem matematiky pro nové zaměstnance Kraftstudtovy firmy.“

Doktor sežmoulal v ústech hit z límce svého pláště, vyplivl ji a pak prohlásil otevřeně:

„Mám z tebe radost, čestné slovo. říkal jsem těm podivínům, že při tvém spektru by bylo nejlepší, abys pracoval jako dozorce nebo učitel v tomhle celém matematickém zvěřinci. Strašně moc potřebujeme dobrého dohlížitele. Ty se k tomu ideálně hodíš. Máš docela jiné pracovní frekvence. Mohl bys přímo sedět mezi nimi a popohánět lajdáky nebo ty, u nichž frekvence podněcující matematické schopnosti neodpovídá úkolům.“

„Samozřejmě, doktore. Ale já si myslím, že by přece jen bylo lepší, abych vyučoval matematice. Přiznám se, nechce se mi rozmlátit si hlavu o roh stolu.“

„Správné rozhodnutí,“ prohlásil doktor, „promluvím si s Kraftstudtem. Myslím, že bude souhlasit.“

„A kdy se dozvím, jak to dopadlo?“

„Myslím dnes v jednu hodinu, až budeme provádět vizitu matematického střediska a prohlížet hospodářství.“

„Dobrá, připojím se k vám.“

Doktor přikývl a odešel. Na stole jsem našel list papíru, na němž byly napsány podmínky pro vypočítání nového impulsního generátoru, čtyřikrát silnějšího, než je generátor dnešní. Z toho jsem usoudil, že se Kraftstudt rozhodl rozšířit svůj podnik čtyřnásobně. Chtěl, aby v jeho středisku nepracovalo třináct, ale dvaapadesát počtářů. Opatrně jsem se dotkl v kapse tuhy s dvěma drátky na koncích. Měl jsem veliký strach, aby se mi v kapse nezlomila.

Podmínky pro výpočet nového generátoru mě přesvědčily o tom, že všechny moje výpočty, týkající se generátoru dnešního, byly správné. To ve mně vzbudilo další víru v úspěch zamýšlené akce a nemohl jsem se dočkat, kdy už bude jedna hodina. Když hodiny na stěně ukazovaly tři čtvrti na jednu, vytáhl jsem z kapsy tuhu o odporu tisíc tři sta padesát ohmů a připjal ji jedním koncem ke šroubu svého hliníkového stínidla. Ke druhému konci jsem připjal ještě několik dalších kousků drátu. Celková délka drátu pak dostačovala až k topnému tělesu v rohu místnosti.

Poslední minuty se táhly nesnesitelně pomalu. Když se minutová ručička hodin dotkla číslice „12“ a hodinová zůstala stát na jedničce, rychle jsem spojil volný konec drátu s topením a vyšel do chodby. Proti mně kráčel Kraftstudt v doprovodu inženýra Pfaffa, Boltze a doktora. Když mě uviděli, začali se usmívat. Boltz mi pokývl, abych k nim přistoupil.

Pfaff a Kraftstudt se zastavili před oknem do sálu, kde pracovali počtáři, takže jsem neviděl, co se děje uvnitř.

„Udělal jste rozumnou věc,“ zašeptal Boltz, „pan Kraftstudt váš návrh přijímá. Nebudete litovat…“

„Poslechněte, co to má znamenat?“ zeptal se najednou Kraftstudt a obrátil se ke svým průvodcům.

Inženýr Pfaff se naježil a díval se užasle dovnitř. Srdce mi bláznivě bušilo.

„Oni nepracují! Koukají, kde co lítá!“ zašeptal Pfaff zlostně.

Protlačil jsem se k oknu a nahlédl dovnitř. To, co jsem spatřil, překonalo všechna má očekávání. Lidé, kteří dříve tak pokorně seděli shrbeni u psacích stolů, se najednou napřímili, rozhlíželi se kolem sebe a rozmlouvali jasnými, pevnými hlasy.

„Tedy, chlapci, tohle trápení už musí přestat. Chápete, co tady s námi provádějí?“ říkal Deinis vzrušeně.

„Samosebou! Ti upíři do nás neustále vtloukají, že jsme dosáhli štěstí, když jsme se oddali do vůle jejich impulsního generátoru. Měli bychom pod generátor strčit je!“

„Co se to tam děje?“ vykřikl Kraftstudt rozlíceně. „Nemám tušení,“ zamumlal Pfaff a vyvaloval své bezbarvé oči na lidi v sále.

„Oni se teď chovají, jako by byli normální! Podívejte se, něco je rozrušilo. Jsou vzteklí. Proč nepočítají?“ Kraftstudt zbrunátněl.

„Nesplníme včas přinejmenším pět vojenských objednávek,“ procedil mezi zuby. „Okamžitě je donuťte k práci.“ Boltz otočil klíčem a celý štáb vstoupil do sálu. „Vstaňte, přišel váš učitel a spasitel,“ zakřičel Boltz. Po této větě se v sále rozhostilo tíživé mlčení. Dva tucty očí, naplněných hněvem a nenávistí, se dívaly směrem k nám. Stačila jiskřička, aby všechno vybuchlo. V duchu jsem jásal. Vidím počátek krachu Kraftstudtovy firmy! Pokročil jsem kupředu a hlasitě, na celý sál jsem vykřikl: „Na co čekáte? Udeřila hodina vašeho osvobození! Máte svůj osud sami v rukou! Zničte tu hanebnou smečku, která vám připravovala jako poslední útočiště ‚Dům mudrců‘!“ Počtáři prudce vyskočili ze svých míst a vrhli se na Kraftstudta a jeho společníky, kteří stáli u dveří jako sloupy. Srazili Boltze a doktora na podlahu a začali je dusit. Zahnali Kraftstudta do rohu, kopali ho a bili ho pěstmi. Deinis skočil rozkročmo na inženýra Pfaffa, chytil jeho plešatou hlavu za uši a třískal jí ze všech sil o podlahu. Někteří strhávali se stropu hliníková stínidla, jiní rozbíjeli skla v oknech. V okamžiku byl sražen se stěny reproduktor, s rachotem se kácely psací stoly. Podlaha byla poseta cáry papíru s matematickými výpočty.

Rozvášnění lidé, velkolepí ve své nefalšované lidské zuřivosti, rozbíjeli a drtili nenáviděnou laboratoř.

Všichni byli již dávno mimo vliv impulsního generátoru, ale jejich oprávněná nenávist bouřila ještě dlouho poté, co Kraftstudt, Boltz, Pfaff a doktor byli se zkrvavenými obličeji vyhozeni do chodby. Popadli je a táhli k východu z budovy.

Sel jsem v čele rozvášněného houfu, který za sebou táhl odporné zločince. Vykřikoval kletby na adresu těch, kteří z nich udělali otroky. Bývalí počtáři prošli prázdným sálem, kde jsem poprvé předával své matematické zakázky, pak se protlačili úzkým labyrintem podzemních chodeb a konečně se dostali ven.

Horké letní slunce nás oslepilo. Zůstali jsme ohromeni stát. A nejen sluncem. Před dveřmi vedoucími do Kraftstudtova podniku se shromáždil početný zástup obyvatel našeho města. Neustále něco vykřikovali. Když jsme se objevili, nastalo chvíli naprosté ticho. Upřely se na nás stovky udivených očí. Pak jsem slyšel, jak kdosi hlasitě vykřikl:

„To je přece profesor Rauch! On opravdu žije!“ Deinis a jeho soudruzi postrčili před sebe zbité pohlaváry Kraftstudtova matematického střediska. Jeden po druhém předstupovali před shromážděné – Kraftstudt, Boltz, Pfaff a doktor. Otírali si zkrvavené obličeje a bázlivě šilhali po nás i po hrozivě zachmuřeném davu.

Ze zástupu najednou vystoupila štíhlá, slabá dívenka. Byla to ona nesmělá doručovatelka. Jmenovala se Elsa Brinterová.

„Tohle je on,“ prohlásila a ukázala prstem na Kraftstudta. „A tenhle,“ dodala a kývla k Pfaffovi. „Ti dva všechno vymysleli…“

V davu se ozvalo zahučení. Bylo slyšet výhružné výkřiky. Několik mužů předstoupilo před zástup a postavilo se vedle dívky. Ještě vteřinku a byli by bandity rozčtvrtili. Zvedl jsem ruku a řekl:

„Spoluobčané, nepřísluší nám vynášet soud. Větší užitek přineseme lidstvu, povíme-li o jejich zločinném jednání celému světu. Soud musí být na ně přísný a my všichni budeme vypovídat jako svědkové obžaloby. Zde za těmito stěnami páchali zločinci, vybavení nejnovějšími vymoženostmi moderní vědy a techniky, strašné zločiny. Chtěli z lidí nadělat otroky a za pomoci strojů je exploatovat až do úplného zničení!“

„Odsoudit zločince!“ vykřikl kdosi. „Před soud s nimi!“

Rozbouřený dav obklopil zločince těsným kruhem a. vydal se k městu. Vedle mne kráčela Elsa Brinterová. Držela se mne pevně za ruku a šeptala:

„Po tom našem setkání v chodbě a po té rozmluvě jsem měla veliký strach. Pak jsem celou noc uvažovala… Myslela jsem na vás, na vaše přátele, uvažovala jsem o sobě i o tom hrozném stroji… A nejvíc o tom stroji. A najednou z ničeho nic mi bylo do smíchu. Divíte se? Ano, bylo mi do smíchu! Když jsem byla maličká, bála jsem se automobilů. A teď už se nebojím… Proč bych se tedy měla bát nějakých elektrických lamp a kotoučů drátu? – Takhle jsem rozvažovala. – Přece jsem taky člověk. A tenhle stroj vymysleli lidé, odporní a krutí. Celou noc jsem oka nezamhouřila, uvažovala jsem o tom všem… a ulevilo se mi, pocítila jsem radost. Už jsem se nebála stroje, na němž mě vyslýchali. Nenáviděla jsem je.“

Kraftstudt a jeho společníci z matematického střediska byli předáni do rukou státní moci. Purkmistr našeho města pronesl patetickou řeč s množstvím citátů z bible a evangelia. Nakonec prohlásil, že „za tak rafinované zločiny bude pana Kraftstudta a jeho kolegy soudit nejvyšší federální soud“.

Šéfa matematického střediska a jeho kumpány odvezli z našeho města v uzavřených automobilech. Od té doby o nich nikdo nic neví. Ani v novinách nebyly žádné zprávy o jejich dalším osudu. Ale nejen to. Do našeho městečka pronikly zvěsti o tom, že prý Kraftstudt a jeho kolegové vstoupili do státních služeb a bylo jim svěřeno založení velkého matematického střediska pro potřeby ministerstva války.

Pokaždé se mne zmocňuje vzrušení, když na poslední stránce novin nacházím stále stejný inzerát: „Pro práci ve velkém matematickém středisku se přijmou muži ve věku od 25 do 40 let, ovládající vyšší matematiku…“

PRŮCHOD NEMESIDY

G. Gurevič

1

Probuďte se, spící!

Je den nebo noc? Kdopak se v tom vyzná. Oslepivé Slunce zalévá svými paprsky sněžnou pláň. Jiskří drsné, suché vločky, do výše stoupají jemné proužky páry z průzračných kalužin, uvízlých mezi závějemi. Jiskřivá běl píchá do očí – a nahoře se rozprostírá uhlově černé nebe s prachem hvězd, průzračná pavučina Mléčné dráhy a na jejím pozadí jedna hvězda, ze všech nejjasnější – ani jiskřička, ani světluška, skoro jako lampička na perlovém nebeském baldachýnu.

A na ni, na tuto jiskřivou hvězdu, hledí trojice ve skafandrech.

Mají dalekohled a přístroje v lakovaných pouzdrech, kde se míhají různobarevné křivky a svítící číslice. Trojice hledí hned na nebe, hned na obrazovky přístrojů, a jeden z nich, ten, na němž leží rozhodování, říká nahlas:

„Probuďte se, spící, jsme u cíle!“

Sněžná pláň je němá a hluchá. Není nad ní vzduch; zmrzl a změnil se v průzračné kalužiny. Nekvílí nad ní vítr, nechřupe sníh pod nohama, na zledovatělých rostlinách nešelestí listoví. Slova se rozplývají na povrchu skafandru, ale rádio je zachycuje a ztracené zvuky se znovu rodí tam, kde vzduch je – v hlubokém podzemí, kde v řadách leží spící, bez hnutí jako sochy.

„Probuďte se!“

Strážní slyší rozkaz. Stejně jako ti nahoře dívají se i oni nejprve na ciferníky přístrojů. Prověřují teplotu, přecházejí od jednoho spícího k druhému, každého se opatrně dotýkají, a když se přesvědčí, že čas skutečně nastal, zapínají zesilovač. A tu hlas shora, zdesateronásobený elektrickými hlasivkami, naplňuje místnost: „Probuďte se, spící!“

… Poslouchám tato slova v malé pracovně Ústřední fonotéky. Stěny obložené zvukotěsnými deskami mě oddělují od celého světa. Jsem tu sám se zapomenutými tragédiemi. Mám na stole všechny knihy, které se našly v katalogu, včetně třísvazkového „Úvodu do vědy o Nemesidě“. Beru svázané ročníky starých novin, rozevírám kartónové desky, široké jako štíty rytířů, a čtu na každé stránce znepokojené titulky. Zasouvám do magnetofonu slaboučký drátek s neviditelným magnetickým zápisem a člověk, který již nežije, na mne hlasitě promlouvá:

„Probuďte se, spící…“

Jsme v těsné kabině dva, já a hlas. Prožívám společně s ním nepokoj, naději i jistotu. Věřím tomu hlasu. Vidím před sebou to, co popisuje. Mám před očima sněžnou pláň pod hvězdným nebem, oslnivé Slunce na pozadí Mléčné dráhy a hluboké podzemí, kde spící leží v řadách, bez hnutí, jako sochy.

„Probuďte se!“

Manželé Tregubovovi pracovali na Pamírské vysokohorské observatoři, která patří mezi nejlepší na světě. Tregubov byl jejím ředitelem, jeho žena jedním z vědeckých pracovníků.

Anatoliji Borisoviči bylo už přes šedesát, ale na svá léta se držel dobře, četl bez brýlí, v létě chodil do hor, podnikal dokonce výstupy až k zasněženým vrcholkům. Přesto však se u něho objevily stařecké libůstky – zamilovaná akademická čepička, oblíbená hůlka s vyřezávanou rukojetí, oblíbená slůvka, neustálé žerty, stále stejné procházky. Zdálo se, že nechce ztrácet čas tím, že by se rozhodoval k něčemu novému, a proto se drží vyšlapaných cestiček ve všem – kromě vědy.

Jeho žena byla asi tak o dvacet let mladší. Přesněji se to neodvážím říci. Antonína Nikolajevna vypadala mladší.Dbala na svůj zevnějšek, předplácela si módní časopisy, dávala si studené koupele, masírovala si obličej a dělalo jí dobře, když se o ní říkalo: „Taková mladá, a už je profesorkou!“

Studenti se jí trochu báli. Byla přísná a puntičkářská, vyžadovala přesnou terminologii, u každého vzorce žádala odvození, ukládala obtížná cvičení s rozsáhlými výpočty a zapeklité otázky, nevyžadující úvahu, ale paměť. Při známkování se nepředala, jedničky nedávala skoro nikdy. Analolij Borisovič byl naopak shovívavý, měl rád studenty, kteří nememorovali, ale uvažovali, i když jejich úvahy nebyly vždycky správné. Při zkouškách napovídal odpovědi a často sám začínal vysvětlovat, mluvilo-li se o velkých problémech, které ho vzrušovaly – o nekonečnu, čase, životě nebo vědomí.

Tregubovovou znali jedině odborníci. Psala pro vyvolence ovládající matematiku. Zato Tregubov ochotně psal pro inženýry i pro pionýry. Psal zábavně a mnoho desítek lidí právě jeho články získaly pro astronomii.

Patřila mezi ně i sama Antonina Nikolajevna. Skromné dívce, stydlivé, pohroužené do matematiky, objevil Tregubov vesmír, v němž každá hvězda čekala na svého Koperníka – pozoruj, zkoumej, troufni si! Svého vědeckého konzultanta si dívka vybrala za konzultanta pro celý život. Plynula léta. Žádné veliké objevy Antonině Nikolajevně do klína nepadaly, a tak si zvolila sice nesnadný, ale přesně vymezený úkol – hledání malých planet. Podařilo se jí objevit čtrnáct nových asteroidů: Laputu, Krymu, Černomoru, Pamíru, Pulkovinu a jiné. Jejich oběžné dráhy byly vypočítány, názvy zaneseny do katalogu. Tregubovová byla sama sebou spokojena.

„Promrhala talent na pitominky,“ říkal její muž. Měl pravdu? Asi sotva. Věda je přece tak rozsáhlá, že pro různé cíle je třeba lidí různé povahy. Tregubov patřil mezi vykládače vědy, Tregubovová byla pozorovatelkou. Kdo je užitečnější – pedagog nebo laborant, teoretik nebo experimentátor? Je vůbec nutno stavět takovou otázku? Ať tomu bylo jakkoli, Nemesidu objevili Tregubovovi společně.

Došlo k tomu takto:

Když se Tregubov po ránu 4. prosince 19.. probudil, připomněl si, že má na dnešek připraveny fotografie hvězdy 7327 ze souhvězdí Panny. Tato nevelká hvězda z kategorie červených trpasličích hvězd je poměrně blízko Slunce, ve vzdálenosti „pouhých“ jedenácti světelných let. Tregubov doufal, že zjistí, má-li tato hvězda planetární soustavu.

Při oblékání a při snídani již nedočkavě uvažoval o bádání, které ho čeká, ale od obvyklých zvyklostí neustoupil ani o krok. Třikrát se prošel po své oblíbené pěšině, vysypané chrupajícím hrubým pískem, vypil dva šálky kávy se smetanou a teprve potom, když vyměnil sako za modrý plášť, odebral se do pracovny.

V té době již patřila nenávratné minulosti klasická představa astronoma-pozorovatele, který celé noci, roztřesen zimou, hledí jedním okem do okuláru. Na Pamírské observatoři okuláry vůbec nebyly. Stály tu mnohatrubicové teleskopy s elektronickými zesilovači.

Až do objevení těchto teleskopů byly možnosti astronomů omezeny úrovní optického průmyslu. Nejlepší optické závody na světě se celé roky snažily vytavit vhodný kus skla, dost pevný a stejnorodý, a pak jej celá léta brousily, aby nabyl příslušné formy. Gigantické čočky a zrcadla, prohýbající se vlastní tíží, porušovaly obraz. Jednometrová čočka a šestimetrové zrcadlo – dále se technika nedostala.

Konstruktéři Pamírské observatoře šli jinou cestou. Postavili teleskopy skromných rozměrů – o průměru ne větším než půl metru. Bylo možno je bez zvláštní námahy vyrábět sériově. Avšak obraz v těchto teleskopech (a bylo jich sto čtyřiačtyřicet) nesměřoval do okuláru, do oka pozorovatele, nýbrž na obrazovku citlivou na světlo. A pak tu byl zesilovač, který jako by rozšiřoval zrcadlo teleskopu. Proto Pamírská observatoř viděla mnohokrát dál než ostatní. Zahájila činnost teprve před několika měsíci, ale dobyla si již záviděníhodné přezdívky „továrny na objevy“. K objevům tu docházelo co týden.. Tregubovovi se zaměřili na svérázný astronomický obor: vysvětlovali nejasnosti, prověřovali cizí dohady, řešili spory, brali otázky „z pořadu“.

Pochopitelně žádný člověk by nedokázal harmonicky řídit sto čtyřiačtyřicet teleskopů. Pamírská observatoř byla automatizována. Každý večer předával Anatolij Borisovič inženýrovi seznam příštích „objektů“. Inženýr sestavoval úkoly a diktoval program činnosti elektronickému počítacímu stroji. Pak se lidé klidně ubírali spát a neúnavný stroj otáčel a zaměřoval dalekohledy, dbal na správnou dobu expozice, vyměňoval desky, vyvolával, sušil. A ráno přinášel inženýr Tregubovovi hromádku očíslovaných obrázků – odpovědí na světové záhady.

Bylo tomu tak i 4. prosince. Tregubov se zahalil do modrého pláště, uvelebil se v křesle a začal řešit záhadu hvězdy 7327.

Ale ouvej, čekalo ho zklamání. Ani mikroskop, ani ostatní přístroje neobjevily žádné planety.

„A tohle bude asi patřit do tvého oboru,“ řekl Tregubov a předal ženě jeden ze snímků. Ukázal přitom na droboučkou čárečku. Tak na snímcích vypadají poměrně blízká nebeská tělesa, například asteroidy, které se během expoziční doby v zorném poli o něco pošinou. Tregubovová lačně sáhla po snímku. „Ne, není to z mého oboru,“ povzdychla si. „Stopa asteroidu bývá skoro pětkrát delší.“

Ale lovec asteroidů, stejně jako každý jiný lovec, musí být trpělivý a důsledný. Tregubovová si snímek ponechala v ruce. Bála se, aby jí nějaký případný objev nevyklouzl z ruky.

„Nemáš nějaké jiné snímky téhle oblasti?“

„Jenom jeden – z dubna.“

„To je moc starý. Nu, pro všechny případy, ukaž mi ho.“

Čárka na dubnovém snímku nebyla. Ale zkušené oko Antoníny Nikolajevny objevilo ve hvězdném krajkoví neznámou tečku těsně vedle hvězdy 7327. „Je možné, aby to byl asteroid, Toničko?“

„Sotva. Přesunout se za takovou dobu o půl stupně? To je na asteroid trošku málo.“

„A co když letí téměř přímo k Zemi?“

„Musíme udělat ještě jeden snímek.“

Kontrolní snímkování bylo stanoveno na příští noc. Do hvězdného nebe byla hozena síť a bezejmenný asteroid se do ní chytil. Znovu vyzradil své místo krátkou čárečkou, téměř skvrnkou. Nyní už byly zachyceny tři stopy – a podle tří bodů dovedou astronomové vypočítat celou cestu pohybu nebeského tělesa.

Do výpočtů se pustil Tregubov. Nadiktoval údaje stolnímu elektronickému stroji a za několik minut se na pásku objevily číslice.

„Jak to vychází, Toljo?“ zeptala se Antonína Nikolajevna, dívajíc se na překvapenou mužovu tvář.

„Nějaký nesmysl! Oběžná dráha je strašně protáhlá. Ani elipsa, ani parabola, nejspíš hyperbola.“

„Třeba je to kometa, a ne asteroid.“

„Komety nejsou na takovou vzdálenost vidět. Vychází mi, že to těleso je nesmírně daleko. Je k němu třicet astronomických jednotek, tedy třicetkrát víc než ke Slunci.“

„Třicet jednotek! To je přece až na hranicích sluneční soustavy.“

„Ano, ano, za oběžnou dráhou Neptuna. A přitom jedenadvacátá hvězdná velikost. Ze by to byla nová planeta, Toničko?“

„Jen se nenech unášet, Toljo, nefantazíruj. Radši uděláme ještě jeden snímek. Tomu dubnovému se nedá věřit.“

Ale může si člověk zakázat dohady, když má objev téměř v rukou? Anatolij Borisovič se nemohl uklidnit.

„Jen si pomysli, skutečná planeta! Za celou dobu existence dalekohledu objevili lidé všeho všudy tři planety…“

„Jakápak planeta, Toljo! Vždyť letí po hyperbole.“

„To je pravda. A letí rychlostí tři sta kilometrů za vteřinu. Při takové rychlosti ji Slunce neudrží. Proletí tedy sluneční soustavou naskrz. Ale co to je? Ničí planeta? To v astronomii ještě nebylo.“

„Neunáhluj se, Toljo, neunáhluj. Uděláme ještě několik snímků a všechno se vysvětlí.“

Ale nebe se jako naschvál rozhodlo, že jejich trpělivost pořádně prověří. Večer se začalo zatahovat, na hory dolehla hustá mlha, nízko se snesly mraky a kropily holé svahy deštěm. Jen občas se objevily hvězdy, ale docela jiné, než si astronomové přáli, a ještě jenom na chvíli.

Kontrolní snímek se podařilo udělat teprve v‘ noci na 12. prosince. Čtvrtý bod splynul přesně s vypočítanou hyperbolou. Výpočty byly správné. Neznámé těleso se řítilo k Slunci a mělo přetnout oběžnou dráhu Země 3. června, téměř za šest měsíců. Je zajímavé, že Země procházela průsečíkem 4. června, tedy přibližně o čtyřiadvacet hodin později. A protože za oněch čtyřiadvacet hodin proletí Země asi tři milióny kilometrů, vyplývalo z toho, že Země a neznámé těleso proletí poměrně blízko od sebe, podle astronomických měřítek – o vlásek.

„Neslýchané! Nepředstavitelné!“ říkal si Tregubov v duchu. „Musí se okamžitě provést výpočty a ihned informovat akademii, dát zprávu do novin…“

Ten večer předal Tregubov ženě výpočty ke kontrole a zavřel se v pracovně. Psal celou noc. Ráno Antonína Nikolajevna naléhavě zaklepala na dveře. Podala mužovi na čtyřikrát složený výtisk cizích novin a Anatolij Borisovič spatřil titulek, vysázený obrovskými písmeny:

Minuty jsou sečteny!

Náš list má čest nejdříve ze všech oznámit svým čtenářům zprávu o otřesném objevu, který učinil náš talentovaný krajan profesor E. A. W. Lipp.

Osmého prosince při studiu nebeské báně objevil profesor E. A. W. Lipp nebeské těleso, pohybující se na pozadí vzdálených hvězd. Po uplynutí tří dnů dokázal určit jeho rozměry a oběžnou dráhu. Zjistilo se, že máme před sebou novou neznámou planetu stejných rozměrů jako Země, nebo ještě o něco větších. Planeta je nyní na vzdáleném okraji sluneční soustavy, za oběžnou dráhou Neptuna, ve vzdálenosti 4,5 miliardy kilometrů od Slunce, v oblasti věčné tmy, odkud toto těleso nevypadá větší než briliantový špendlík.

Nová planeta byla nazvána Nemesis na počest řecké bohyně pomsty, této záhadné a nelítostné dcery Noci. Ani tento název nebyl zvolen náhodně. Jak vypočítal profesor Lipp, Nemesis neobíhá kolem Slunce, nýbrž se řítí přímo k Zemi rychlostí 300 km za vteřinu. 4,5 miliardy kilometrů proletí tedy za 173 dny!

Minuty jsou sečteny! Je nám dáno 173 dnů, abychom zúčtovali a zhodnotili své činy. Trestající boží pravice visí nad domýšlivou Zemí. Domnívali jsme se, že je nám dáno poznat vesmír, ale tu se objevila Nemesis – výtvor věčné tmy, a my nevíme, mine-li nás trestající meč, nebo stane-li se, jak stojí v Písmu: „A Hospodin dštil na Sodomu a Gomoru sírou a ohněm od Hospodina z nebe. A podvrátil ta města i všecku tu rovinu, všecky také obyvatele těch měst i všecko, což roste z země. A až, vystupoval dým z země té, jako dým z vápenice. –“

„To je mi ale kupčení s vědou! Jak laciná honba za senzací!“ vykřikl Anatolij Borisovič. „Toňo, musíme okamžitě vystoupit s vysvětlením. Dej rychle přepsat trojmo mé hlášení… Jeden exemplář pošlu do novin.“

„Mužně pohledneme do očí nebezpečí,“ psal ve svém článku Tregubov. „Výpočty dokazují, že nové nebeské těleso proletí ve vzdálenosti tří miliónů kilometrů od Země. Tyto výpočty jsou však založeny na měřeních a přesnost našich měření má také své meze.“

Kromě toho neznáme hmotu nového nebeského tělesa a na hmotě závisí úchylky – ono zakřivení, které dráze tělesa dodá Jupiter, kolem něhož proletí na počátku května. Teprve pak, až Jupiter vnese své korektivy, dozvíme se, proletí-li nové těleso kolem Země bez úhony. A tato neurčitost, která dnes panuje, nás nutí, abychom zvážili i nejpříznivější varianty.

Je možná srážka? Je málo pravděpodobná, ale přesto k ní může dojít. Podle mých výpočtů je pravděpodobnost srážky v daném případě jedna ku stu tisícům. Nebezpečí není příliš velké, ale zároveň není ani zanedbatelně malé. Avšak pro nás, obyvatele planety Země, není nebezpečím jen eventuální přímá srážka. Nesmíme zapomínat na přitažlivost. Dokonce i náš skromný Měsíc vytváří svou přitažlivostí mořský příliv. Host z kosmu nebude zřejmě o mnoho větší než Země, ale jeho hmota bude snad stokrát větší než hmota Měsíce. Přitažlivá síla se zvětšuje s hmotou a zmenšuje s rostoucí vzdáleností. Tak zní přesné vzorce a o ně se opíráme.

Proletí-li nové těleso ve vzdálenosti tří miliónů kilometrů, nedojde k ničemu strašnému. Příliv se zvýší celkem o dvacet procent. Taková nepříjemnost se dá snést.

Avšak těleso se může přiblížit víc. Připusťme, že na vzdálenost 1,7 milionů kilometrů. Pak by se příliv zdvojnásobil. Vlna nevídané síly vnikne do ústí řek, zaplaví přístavy, nábřeží, domy a vesnice, vyplaví lodi na břeh. Připusťme, že by těleso proletělo ve vzdálenosti dvakrát větší, než je vzdálenost Měsíce. Pak by se příliv zvýšil na třináctinásobek. Oceán se vzduje jako hora. Stometrové vlny se zřítí na západní Evropu. Pod vodou zmizí Holandsko, Belgie, polovina Francie a téměř celá Anglie. Vlna se převalí přes Dánsko a Německo a vtrhne do Baltského moře. A čím blíže nebeské těleso proletí, tím hroznější bude potopa.

Nebezpečí je i v přiblížení k Měsíci. Přitažlivost nového tělesa je o něco větší než přitažlivost Země. Ovšem náš souputník nám nebude ukraden, protože vzájemné rychlosti jsou tu příliš velké. Měsíc zůstane s námi, ovšem nebude-li přetnuta osudová mez Rocheova. V tom případě náš souputník praskne, rozsype se nám před očima a stane se hromadou navzájem se srážejících meteoritů. A ještě desítky let nato se na pole, města a vesnice budou valit úlomky měsíčních hor a zohyzďovat Zemi hroznými krátery…“

Do exempláře určeného pro noviny Anatolij Borisovič připsal:

„Ještě jednou opakuji, že pravděpodobnost srážky je nepatrná. Jedině nejvyšší opatrnost nás nutí, abychom lid upozornili na takovou možnost. Lidstvo prochází v těchto dnech významnou zkouškou. Vědci a technici si musí vzít na pomoc veškerou techniku a výsledky vědy, aby odvrátili sice málo pravděpodobnou, ale nicméně možnou katastrofu. Věřím v člověka, v jeho rozum, v jeho sílu. Žádnou paniku! Mužnost a odvaha dnes rozhodují o osudu lidstva.“

2

Neprávem se Tregubov zlobil na Lippa. Všechny úvahy ohledně trestu, meče a boží pravice si vymyslel nadmíru přičinlivý reportér. Sám Lipp vystoupil po dvou dnech s velmi korektním, solidním dementováním. Domníval se, že srážka je málo pravděpodobná. „Nemesis proletí ve vzdálenosti tří až pěti miliónů kilometrů od Země, přesnější výpočet není v této chvíli možný. Uvidíme na nebi něco jako druhý měsíc. Čeká nás vzácný jev, obdivuhodná záhada přírody. Je nutno ji pozorně prostudovat, ale k obavám není důvodu.“

To napsal Lipp. Ale zvláštní věc: jeho poznámka, vysázená drobnými typy, byla umístěna na sedmou stránku, kdežto z první stránky tloukla do očí černá písmena hřímavých titulků:

ZBÝVÁ 170 DNÍ1

JE DOST MÍSTA POD SLUNCEM?

KDE STRÁVÍTE POSLEDNÍ PŮLROK ŽIVOTA?

„– Nemesis! Nemesis! Nemesis! –“ vykřikovaly všechny noviny.

Vědci se utápěli v dohadech. Co je tato bludná planeta? Odkud přiletěla do sluneční soustavy? Nebylo snad jediného astronoma, filosofa nebo fyzika, který by nevyjádřil své domněnky.

Zpráva o Nemesidě otřásla světem. Kal vyplaval na povrch: čachráři a milovníci snadné obživy se vrhli po kořisti. Vykládači tiskli v novinách inzeráty: podle hvězd a dokonce i podle hrbolků na lebce uhádnou každému, zůstane-li při srážce s Nemesidou naživu.

„Nemesis! Nemesis! Nemesis!“

„Materialismus je definitivně vyvrácen, „ napsal Lektius Sibelius, doktor transcendentálních věd. „Ubozí slepci, kteří si říkají realisté, tvrdí, že všechno ve světě vzniká z hmoty. A co Nemesis? Před vašima očima se z ničeho zrodilo nebeské těleso. A vy ani nevíte, zda před sebou máte skutečné nebeské těleso nebo klouzající stín onoho světa, jímž Země projde jako přízrakem!“

„Nemesis! Nemesis! Nemesis!“

V kostelích se začal hlásat příchod posledního soudu. „Tato planeta je kamenem z ruky rozhněvaného Boha,“ prohlásil jeden výtečný kazatel. „Pán se rozpřáhl; padněte na kolena a modlete se.“

Jakýsi vědec uštěpačně poznamenal:

„Pročpak se Pánbůh rozmachuje rychlostí tři sta kilometrů za vteřinu? A je-li všemohoucí, proč na sebe bere tvář planety? Jen ať přijde osobně a uspořádá soud podle všech pravidel!“

„Cesty Páně jsou nevyzpytatelné,“ odpovídal vynalézavý kazatel. „Čím jsme, abychom mohli uhádnout jeho vůli? Možná že Bůh schválně přibrzďuje Nemesidu, abychom měli čas se vzpamatovat, kát se a očistit od hříchů.“

„Nemesis! Nemesis! Nemesis!“

Lidé houfně obléhali hvězdárny. Na hlavních třídách u dalekohledů stály po celé noci fronty lidí. Každý chtěl na vlastní oči spatřit viníka všech zmatků. Mrzli, plácali se do dlaní, trpěli… a odcházeli rozčarovaní. Ukazovali jim slaboučkou hvězdičku, která se od okolních ničím nelišila. Lidé krčili rameny: „Tohle že je Nemesis? Tenhle střípek že nás ohrožuje? Vyloučeno! Na nebi je spousta hvězd, všechny se tam vejdou. Tak zase půjdem.“

V lednu vypadala Nemesis jako maličký kroužek. Podle jeho průměru byla vypočítána velikost planety. Vyšlo, že Nemesis je o něco větší než Země. Studium spektra nepřineslo zvláštní výsledky. Spektrum Nemesidy bylo přesnou kopií spektra slunečního. Jako všechny planety, i ona světlo jen odrážela. A neměla žádnou atmosféru, jinak by byly pozorovatelné čáry kyslíku, metanu, čpavku nebo kysličníku uhličitého. Všechny temné čáry spektra byly posunuty.‘ Podle stupně pošinutí byla určena rychlost. Vyšla stejná jako Tregubovovi – 300 km za vteřinu. Takže zatímco se lidé zabývali svými záležitostmi, pozorovali, hádali se, báli se i uklidňovali, Nemesis se blížila. Vteřinu co vteřinu o 300 kilometrů.

300 kilometrů za vteřinu! Dá se říci, že se Nemesis řítila, ale také se dá říci, že se vlekla. Ve srovnání s obvyklými rychlostmi byla její rychlost šíleně veliká, nepředstavitelná, blesková. Ale vždyť urazit vzdálenost vlastního průměru jí trvalo plných 50 vteřin! Stejným právem se tedy dalo říci, že se vleče jako hlemýžď, že se jen taktak plazi tím temným meziplanetárním prostorem.

Nemesis byla objevena začátkem prosince. Sedmnáctého téhož měsíce přeťala oběžnou dráhu Neptuna. Skončil rok, uplynul leden a teprve v únoru přeletěla oběžnou dráhu Uranu. A bylo třeba dalších osmi týdnů, než dosáhla oběžné dráhy Saturna. Když jej Nemesis míjela, bylo už jaro, 12. dubna.

V dubnu začali lidé s dobrým zrakem rozeznávat Nemesidu prostým okem. Dalekohledem pak bylo na malém kotouči znát již některé podrobnosti. Anatolij Borisovič, který pracoval u nejdokonalejšího teleskopu, první zpozoroval tmavou skvrnu. Pohybovala se. Tím se podařilo zjistit, že Nemesis rotuje kolem vlastní osy. Tamější den a noc byly o něco delší než na Zemi – 33 hodin.

Pak byl objeven tmavý kruh, něco jako obruč opásávající rovník. Jeden anglický astronom zjistil, že je na tomto kruhu znát radioaktivitu. Jsou tam snad zvláštní radioaktivní sopky?

S výjimkou této obruče a zmíněné skvrny bylo všechno ostatní na Nemesidě jasně bílé. Při práci s barevnými filtry došel Tregubov k závěru, že Nemesis odráží světlo přibližně stejně jako sněhové pole. Sníh? Je-li tam sníh, musely by tam být i vodní páry, a tedy kdysi i atmosféra! Kam zmizel vzduch? „Zřejmě zmrzl,“ usoudil Tregubov, „a celá planeta je pokryta vrstvou tvrdého vzduchu. Teď se však blíží k Slunci, prohřívá se, a vzduch se zanedlouho začne vypařovat.“

Brzy byla tato domněnka potvrzena. Počátkem května byly ve spektru Nemesidy objeveny čáry kyslíku. A znovu záhada: kde se vzal kyslík? Na Zemi je kyslík důsledkem životní činnosti rostlin. Ale jaké rostliny mohly existovat na Nemesidě, daleko od Slunce a při mrazu větším než 200 stupňů?

Nemesidu studovala i Antonína Nikolajevna Tregubovová, ale z jiného hlediska. Žádné dohady, žádné úvahy. Ji zajímaly výhradně číslice, přesné a stabilní. Vypočítala cestu Nemesidy a nyní netrpělivě očekávala její průlet kolem Jupitera. „Jak změní Jupiter oběžnou dráhu Nemesidy?“ To byla otázka, která Tregubovovou vzrušovala.

K této události došlo 9. května. Nemesis předstihla jupiter. Proklouzla před tímto gigantem jako hbitá minolovka před přídí řadové lodi. Vzdálenost mezi nimi byla větší než 40 miliónů kilometrů, tedy asi jako od Země k Venuši, ale mohutný Jupiter přece jen dráhu Nemesidy ovlivnil, a dokonce víc, než se očekávalo. Teď bylo možno poměrně dost přesně určit celou její další cestu. Bylo to provedeno za dva dny. Mezinárodní komise pro výpočty uveřejnila hlášení Antoníny Tregubovové. Podle jejích výpočtů měla Nemesis minout Zemi v bezpečné vzdálenosti – asi 2 800 000 kilometrů.

Svět si s úlevou vydechl. Uplynulo však několik dalších dní a Nemesis přichystala nové překvapení.

Došlo k němu v pásmu malých planet. Vědci se dodnes nemohou shodnout, kde se tato četná tělesa vzala – jsou-li to zbytky rozpadlé planety Phaetonu nebo nevelká část onoho mračna meteorů, z něhož vznikly všechny ostatní oběžnice Slunce, takový jakýsi stavební odpad sluneční soustavy. Ať je tomu jakkoli, v tomto pásmu bylo již objeveno přes půldruhého tisíce velkých asteroidů. Cestou tímto pásmem musela Nemesis zachytit několik pádných ran.

Jak známo, Antonína Nikolajevna zasvětila svůj život studiu této neklidné oblasti. Právě ona předpověděla, že se Nemesis musí střetnout s asteroidem č. 1673 – malou planetkou zvanou Laputa.

Sama Tregubovová tuto Laputu objevila před mnoha lety, kdy ještě byla mladou pozorovatelkou, a nazvala ji na počest létajícího ostrova popsaného v „Gulliverových cestách“. Později bylo zjištěno, že tato její Laputa je balvanem nepravidelného tvaru, podobným písmenu „T“, o délce asi 40 kilometrů. A právě tento „kamínek“, na nějž by se vešlo obrovské město, se měl na Nemesidu zřítit v noci na 18. května v 04,47 moskevského času.

Tak tedy ke srážce mělo skutečně dojít. Pravda, úderu nebyla vystavena Země, ale mrtvá Laputa. Astronomové se připravili k pozorování tohoto vzácného úkazu. Přeli se, k čemu při srážce dojde – zda k neslýchanému výbuchu nebo prostě jen k nárazu. Bude Laputa rozprášena nebo jen rozbita a odhozena?

V noci na 18. květen astronomové ani oka nezamhouřili. Akademici, profesoři, kandidáti i studenti hleděli do okulárů a pozorovali, jak se k sobě přibližují Nemesis a Laputa – zářivé zrnko a drobná jiskřička. Asi v jednu hodinu v noci spatřili nejpohotovější pozorovatelé na rovníku Nemesidy jakési záření. Ovšem vzpomněli si na to až později. Oné noci si vedlejších záblesků málokdo všímal. Astronomové vzrušeně očekávali srážku. V 04,28 začal průchod. Jakmile se Laputa ocitla na jasném pozadí Nemesidy, zmizela z dohledu. Jedině největšími teleskopy bylo možno zpozorovat tmavou skvrnku – její stín. Stín se nesl zprava doleva. Ubíhaly minuty, napětí vzrůstalo. 04,45… 04,46… A najednou vlevo od kotouče zajiskřil jasný bod. Drobná Laputa proklouzla před Nemesidou. Ke srážce nedošlo.

Tregubovová udělala nové snímky a získala nový spektrogram. A najednou další neočekávanost: rychlost Nemesidy nebyla teď 300, ale 294 kilometry za vteřinu! A právě tato změna rychlosti zachránila Laputu před srážkou. Proč Nemesis změnila rychlost? Jak je možné, že tohle podivné nebeské těleso ignoruje Newtonovy zákony? Avšak na rozmýšlení nebyl čas. Tím, že zpomalila rychlost, musela Nemesis proletět mnohem blíže k Zemi. Nebezpečí, propočítané Antoninou Tregubovovou, se stalo strašlivou skutečností.

3

Paul Jévier, známý astronom a veřejný činitel, se obrátil na všechny země s výzvou ke spojení úsilí v boji proti blížícímu se nebezpečí. Bylo příliš hrozné, než aby se dalo váhat. A Mezinárodní konference byla svolána okamžitě do Jévierovy vlasti, do jednoho ze starých evropských velkoměst.

Mezi pozvanými byli i manželé Tregubovovi. Do zahájení konference zbývalo ještě několik hodin. Podle svých starých zvyklostí odebral se Anatolij Borisovič na procházku městem. Chodil pěšky, bez určitého plánu, a velmi brzy se z přepychových ulic v centru dostal do úzkých uliček se starými dožívajícími domy. Uličky se podobaly skalnatým úžlabinám, dvorky klecím. Na rozích se z ošatek prodávalo víno, zelenina a cukrkandl. Děvčata nabízela teplé kaštany, chlapci noviny. Prodávaly se ořechy, pronajímaly se pokoje, nabízely se akcie, lístky do opery… Život plynul ve svých kolejích.

Tregubov znal zdejší jazyk dobře. Rád chodil uprostřed davu a lovil ůryvkovité poznámky chodců.

„Balzac byl velký spisovatel, ačkoli neuměl konstruovat zápletky,“ tvrdil jeden, naducaný povaleč s velikou mašlí místo kravaty.

„Pět nula, já věděl, že to projedou!“

„Madam, kupte si kaštany!“

O Nemesidě se mluvilo všude, ale málokdy se strachem, spíš s pochybnostmi. Tregubov zaslechl takový dialog: „Ona narazí na Měsíc, a Měsíc spadne na nás.“

„Třesky plesky!“

„Slyšela jsem to na vlastní uši z rádia. Vědci to přesně vypočítali.“

„Ti tví vědci si to vymysleli, taky se něčím musí živit.“ V parku, kde se na slunci vyhřívali stařečci a mladé matky houpaly v kočárcích děti, přistoupil k Tregubovovi mladík v krátkém modrém kabátku.

„Máte štěstí, táto,“ zašeptal důvěrně. „Neuvěřitelné štěstí, je tu vzácná možnost! Zůstal mi jeden jediný lísteček na ostrovy Antipodů a není drahý, za původní cenu. Dbejte na sebe, táto, jste v nejlepších letech. Život je cennější než spousta tisícovek. Neodmítejte Antipody. Nádherné, zdravé podnebí, přepychové hotely, pláž, jachty, projížďky po moři, večerní koncerty, karty, restaurace… Já sám bych jel, ale mám starou nemocnou matku…“

„Nač by mi byli Antipodi?“ podivil se Tregubov. „Když už by mě napadlo jet na rekreaci, tak Nizza je mnohem blíž.“ Teď se zase podivil chlapec v modrém kabátku: „Odkud jste spadl, táto? Z Nemesidy? Celý svět ví, že se zachrání jenom ostrovy Antipodů.“ A vstrčil Tregubovovi do ruky reklamní letáček:

Akciová společnost

„ZASLÍBENÍ ANTIPODI“

ZACHRÁNÍ VÁM ŽIVOT

za přiměřený poplatek.

Agentury na všech pevninách.

Konference se konala v Paláci vědy – obrovské krychlové budově z polarizovaného skla. Sklo propouštělo světlo jen jedním směrem. Zevnitř bylo na ulici vidět, kdežto z druhé strany vypadaly stěny matové. Tregubovovi seděli v křeslech se sluchátky na uších a poslouchali projevy řečníků, překládané elektronickými stroji do dvaceti jazyků současně.

Anatolij Borisovič se občas zadíval na ulici – za poloprůhlednou stěnou bylo vidět klášter. Neslo se odtud vyzvánění. Z brány co chvíli vycházely jeptišky v černých sutanách a bílých šátcích naražených do očí. Se sklopenýma očima pohybem vysunutých rtů beze slova přivolávaly taxíky, aby si zajely za svými záležitostmi do banky, do správkárny nebo na modlitby…

Konferenci zahájil sám Jévier. Byl to vysoký urostlý stařec s orlím nosem a velkou bradou. Byl vybraně oblečen, spíš jako umělec než jako vědec. I hlas měl umělecký, plný sametových odstínů. Zdálo se, že Jévier umí nadchnout posluchače zvuky, nikoli slovy.

Na konferenci bylo předneseno několik výpočtů dráhy Nemesidy. Za nejlepší byl uznán výpočet Antoníny Tregubovové a její údaje byly vzaty za základ. V komuniké se pravilo, že Nemesis přetne oběžnou dráhu Země 3. června ve 23,12 hod. greenwichského času a proletí ve vzdálenosti 900 000 km od Země a 500 000 km od Měsíce.Takový blízký průlet nehrozil Zemi zničením, ale nebývalým přílivům se nedalo zabránit. Proto byla na konferenci zvolena komise, která– měla určit rozsah zátop. Stavět hráze bylo již samozřejmě pozdě, teď bylo třeba co nejrychleji evakuovat lidi.

Zbývalo pouze jediné „ale“… A na ně upozornil Jévier na konci zasedání.

„Dámy a pánové, nevykládejte si má slova nesprávně,“ pravil. „Velmi si vážím uvedených výpočtů a nepochybuji o tom, že jsou správné. Matematikové vzali na zřetel přitažlivost Jupitera, Slunce, Země, a dokonce i Marsu a Venuše. Avšak Nemesis, jak se mi zdá, se nepodřizuje jen přitažlivosti. Její pohyb určují ještě jiné, hroznější síly. Patří zřejmě do kategorie nestálých nebeských těles, podobajících se novým hvězdám. Jejím nitrem otřásají nepředstavitelné výbuchy a možná že právě ony srážejí planetu z přirozené dráhy. V noci na třiadvacátého května jsme byli svědky takových výbuchů. Viděli jsme je jako matné záblesky. Dá se předpokládat, že tyto výbuchy zpomalily pohyb Nemesidy a zachránily Laputu. Není nám známo, jakou úlohu tu hrála náhoda a jakou přitažlivost Laputy. Avšak mohla-li nepatrná přitažlivost asteroidu vyvolat změny v nestálém nitru Nemesidy, jaké tedy výbuchy vyvolá mohutná přitažlivost Země? Na druhé straně máme i určitou útěchu – přitažlivost Jupitera, která je nesrovnatelně silnější než přitažlivost Laputy, žádné záblesky nevyvolala. Je zcela možné, že všechno přejde bez nepříjemností a Nemesis poletí dál podle vypočítané dráhy. I když pravděpodobnost srážky je nepatrná, přece jen v nás zůstává určitá nepříjemná dávka nejistoty. A je v sázce příliš mnoho, než abychom se mohli oddat sebeuspokojení. Podle mého máme jediné východisko, o němž jsme povinni uvažovat. V dnešní době máme na Zemi osmadvacet raket, schopných vznést do prostoru sto čtrnáct cestujících. Nejsme schopni zachránit všechno lidstvo, ale můžeme zachránit sto čtrnáct jeho zástupců; nemůžeme odvézt všechny vědce, ale jejich myšlenky – knihovnu mikroknih zachránit můžeme. Ať tito vybraní lidé odnesou lidský odkaz do vesmíru, ať tam přečkají bouři a pak se vrátí na Zemi nebo přistanou na Marsu či na Venuši, aby tam navázali na tradice našeho rodu, naší kultury, našeho života.

Okol tedy spočívá v tom, abychom vybrali sto čtrnáct lidí, mužů a žen, mladých, zdravých, odolných, vzdělaných, a svěřili jim veškeré úspěchy lidského myšlení. K této svaté práci vás nyní vyzývám, vážení delegáti!“

Jévier usedl a hned něco rychle načmáral na lístek ze zápisníku. Za chvíli dostali Tregubovovi vzkaz: „Musíte se přihlásit o slovo, protože Sovětský svaz má nejvíc meziplanetárních lodí. Váš Jévier.“

Zatím v sále panovalo tíživé ticho.

Tregubov požádal o slovo.

„Pánové,“ řekl. „Naše země se zúčastní každého kolektivního opatření, které tato konference navrhne. Avšak vyslat zástupce lidstva do vesmíru – to je opatření pasivní, vyvolané zoufalstvím. Moje vláda a sovětský Meziplanetární výbor mě pověřily, abych vás informoval o výsledcích poslední porady, která se konala v Moskvě. Na této poradě byly projednány výsledky výzkumů při hledání aktivních a účinných opatření. Sovětský svaz má reálnou možnost změnit dráhu Nemesidy…“

Změnit dráhu! Najednou propukl hrozný hluk! Dopisovatelé vyskočili, připraveni zapisovat každé slovo.

„Jste přesvědčeni o úspěchu?“ vykřikl ze svého místa holandský delegát. „Můžeme přestat se zpevňováním hrází?“

Tregubov trpělivě počkal, až se vzrušení zase uklidnilo.

„Pánové, nechtěl bych vzbuzovat neopodstatněné naděje. Předběžná opatření se nemohou odvolávat. Připravili jsme složitý pokus… Ovšem proti nečekaným komplikacím není záruky… Jsem pověřen pozvat delegáty do Moskvy na poradu, kde se v této otázce rozhodne s/definitivní platností…“

4

Možnost změnit dráhu! Abychom Tregubovova slova mohli vysvětlit, musíme se vrátit o půl roku zpět, do doby, kdy se poprvé objevila zpráva o objevení Nemesidy. Došlo k tomu v prosinci. Tregubova tehdy urychleně povolali na Meziplanetární výbor.

Vzdálenost již tehdy nebyla překážkou. Tři hodiny vrtulníkem do Alma-Aty, další tři hodiny nadzvukovým letadlem do Moskvy, a koncem pracovní doby téhož dne vstupoval Tregubov do pracovny předsedy výboru Vitalije Grigorjeviče Chomenka.

Popisovat, jak Chomenko vypadá, není nutné. Celý svět zná jeho vysoké čelo, huňaté obočí a rozdvojenou bradu. Je to týž Chomenko, který vedl první let na Měsíc a osobně se účastnil druhé i třetí expedice.

Kromě Chomenka byl v pracovně ještě jeden cizí muž, kterého Tregubov neznal – rozložitý, s vyholenou hlavou a bujnými kníry. Seděl stranou, do rozhovoru se nevměšoval a přihlazoval si kníry.

„Chtěli jsme se s vámi poradit, Anatoliji Borisoviči,“ řekl Chomenko a podal příchozímu ruku.

„Vysvětlil jsem svůj názor v hlášení,“ odpověděl Tregubov. „O možnosti srážky je zbytečné přemýšlet. Pravděpodobnost jedna proti sto tisícům.“

„A co když se uskuteční právě ta jedna?“ zeptal se Chomenko. „Co můžeme udělat v takovém případě? Nedokázali bychom snad… Nemesidu odchýlit? Dejme tomu nějakými výbuchy?“

Tregubov si sedl ke stolu a načmáral několik čísel na papír.

„Bohužel, je zbytečné o tom uvažovat,“ pravil. „Sněhová lavina se nezastaví střelbou z pušky. Jaké výbuchy jsou nejsilnější? Atomové. A tady je výpočet: jedna atomová puma může snížit nebo zvýšit rychlost Nemesidy o jednu desetimiliardtinu milimikronu za vteřinu. Při brzkém použití, dejme tomu za dva týdny, dostanete celkový rozdíl o něco větší – o průměru jednoho elektronu. Kolik uděláte pum? Tisíc? Deset, sto tisíc? Pak odchýlíte planetu o průměr jednoho atomu. A my tady potřebujeme operovat s desetitisíci kilometrů.“

„Jakou pumu máte na mysli?“

„Uranovou. Ty mají určitý rozměr. Ale ani vodíková to moc nezlepší. Musel byste na Nemesidu shazovat zásoby těžkého vodíku. Vy jste sám astronaut, víte přece dobře, že se každá raketa staví celá léta a nakonec vynese jen pár desítek tun…“

Na tomto místě kníráč poprvé otevřel ústa.

„A je na Nemesidě led?“ zeptal se.

Tregubov se zarazil a nechápavě pohlédl na Chomenka.

„Nejsme tak bezmocní, jak si myslíte, Anatoliji Borisoviči,“ usmál se Chomenko. „Tadyhle soudruh Lobanov se nabízí, budeme-li chtít, že zapudí Nemesidu z naší dráhy.“

Celý prosinec strávil Tregubov na cestách: Pamír, Moskva, zahraniční konference, zase Moskva a zase Pamír, kde Lobanov prováděl rozhodující zkoušky.

Inženýr Lobanov se projevil jako špatný společník. Na všechny otázky odpovídal stále totéž: „Uvidíte, oceníte.“ Aby uviděl a ocenil, musel Tregubov letět 4000 kilometrů letounem, jet 200 kilometrů po horské cestě, kde cestující uspávaly neustále zatáčky, a pak sedět několik hodin v podzemním úkrytu. Tady si alespoň periskopem se zalíbením prohlížel horské hřebeny.

Tyčilo se před ním do výše pět zasněžených hřebenů, jeden vyšší než druhý. Nejbližší byl černohnědý s nazrzlými skvrnami holých křovin, vypouklý, pahrbkovitý, rozložitý. Za tím se zvedal hřeben modrofialový, třetí vypadal temně modrý, čtvrtý blankytný, a ten pátý, nejvzdálenější, jako by se odtrhl od země a vznášel jako pára. Byl skoro průzračný. Zdálo se, že stačí, aby zavál vítr nebo slunce vystoupilo trochu výš, a jeho vrcholky se rozplynou v modravém nebi jako cukr v horké vodě.

Hory Tregubova uklidňovaly. Desítky miliónů let stojí tyto kamenné vlny, stojí a budou stát. Všechno je na svém místě: na nebi hvězdy, na Zemi hory – všechno je pevné, definitivní.

Konečně nastala hodina zkoušky.

„Dívejte se!“ řekl Lobanov a stiskl červený knoflík.

A tu se nad vzdálený hřeben vyhouplo druhé Slunce, oslepivě jasné, mnohem jasnější než to na nebi. Průzračné pohoří nabylo formy i váhy, nabylo zřetelných obrysů, jako by je někdo obtáhl tuší. Tregubov spatřil černé klikaté úžlabiny i stíny pod.skalami, dva horské štíty nad průsmykem i ledovec mezi nimi. Po ledovci se shora dolů plazil oheň a vybuchoval bílými i barevnými záblesky. Pak vyšlehl rudý plamen… a tu se stal zázrak – hory se pohnuly z místa. Nevyletěly do vzduchu, ne, to by se pro horské štíty nehodilo. Jen se pomalu pozvedly a bez spěchu se převrátily, vystavujíce na odiv svá rozžhavená úpatí. A pak, to již bylo ve vzduchu, se totiž rozsypaly na kousky.

Trvalo to asi minutu. Pak se z čtvrtého „blankytného hřebenu“ zvedla duhová mlha a zahalila vznášející se hory. A po další minutě bílá mlha z třetího hřebenu pohltila mlhu duhovou. Výbuchová vlna se řítila k úkrytu a strhávala sněhové laviny ze všech hřebenů, které jí ležely v cestě.

A už je tady. Přiřítila se s řevem, rachotem a svištěním. Stěny se otřásly, periskopy osleply… Zhaslo světlo a na lidi dolehlo černé, vatově měkké ticho.

V koutě zaplál nesmělý plamínek sirky a ozářil kníry. „Jste celý, Anatoliji Borisoviči?“

„A vy, soudruhu Lobanove?“

„Došlo k nepředvídané komplikaci. Myslím, že nás zasypala lavina. Ostatně, Chomenko ví, kde je úkryt, takže nás po čase vyhrabou. Obrňte se trpělivostí, teď si ve tmě pořádně posedíme.“

Tregubov byl ohromen. Na vlastní nepohodlí ani nemyslel.

„Báječné! Grandiózní!“ vykřikoval nadšeně. „Tak už mi konečně řekněte, co to je.“

„Led.“

„Obyčejný led?“

„Nu ano, led, sloučenina vodíku s kyslíkem. Víte přece, že podle Einsteina může být každá hmota zdrojem atomové energie. Uran se rozpadá sám od sebe, těžký vodík ‚zapalujeme‘ uranovým výbuchem. Led, jak se. ukazuje, můžeme zapálit antiledem. Vzniká velmi složitá reakce, všechny podrobnosti jsme ještě neprozkoumali.“

„Led – zdroj tepla! To je paradox. Vy tedy prostě házíte na ledovec antihmotu?“

Lobanov se pousmál:

„Ne, tak jednoduché to není, Anatoliji Borisoviči. Tuto reakci bohužel nelze řídit. Kdybyste položil nálož přímo na ledovec, praskla by výbuchem zemská kůra. My jsme museli vyrobit olověné bomby, uložit do nich led a schovat hluboko pod zemi… Ale na Nemesidě takové opatrnosti nebude třeba. Jen ať toho vybuchne víc, všechen led na pólu. V takovém případě poletí Nemesis jako raketa opačným směrem.“

„To se musí spočítat.“

„Spočítáme to. Času dost. Je tady trochu tma, ne?“

„Nevadí. Budeme počítat z hlavy.“

Téměř půl roku, od prosince do května, se krok za krokem připravoval úder proti Nemesidě.

Stavět raketu nebylo třeba. Stačilo využít kterékoli z meziplanetárních lodí, létajících na Měsíc. Lobanovovi byl poskytnut k dispozici nejnovější typ „Luna-4“, který měl největší nosnost.

Meziplanetární nádraží – startovací plocha pro odeslání raket na Měsíc – bylo umístěno, jak známo, na vrcholku hory. V kterémkoli okamžiku mohla odtud startovat raketa i na Nemesidu.

Bylo nutno shromáždit nálož antiledu. Antiled, hmota „naruby“, se zápornými jádry a kladnými elektrony, se napohled ničím neliší od obyčejného ledu, ale vybuchuje při sebemenším dotyku s ledem, vodou, vzduchem, s jakoukoli látkou. Jeho výroba je obtížná a nebezpečná, ale ještě obtížnější je jeho uchovávání. Lobanov choval antiled ve zvláštních vakuových nádobách, v nichž se působením mohutného elektrostatického pole udržoval antiled ve volném prostoru, aniž se dotýkal stěn.

Bylo nutno připravit také obvyklé meziplanetární výpočty: prostudovat dráhu rakety, vypočítat vliv Země, Měsíce, Slunce, planet a Nemesidy, vybrat vhodnou dobu a systém řízení pro všechny varianty průletu. Tato práce byla skončena, včas, a když se zjistilo, že Nemesis proletí ve vzdálenosti 900 000 km, stačilo Lobanovovi jen otevřít skříň a vytáhnout desky s variantou č. 93-A.

A právě tyto desky byly předloženy na historické poradě 23. května, kde se projednával osud dvou planet.

Novináři nám uchovali všechny podrobnosti této porady. Konala se v Chomenkově pracovně okamžitě po skončení mezinárodní konference. Byl dusný večer, museli otevřít okna. Na jednom z okenních rámů seděl Lobanov a přihlazoval si kníry. Chomenko přecházel s ukazovátkem před nákresem, na němž byla černou čárou znázorněna oběžná dráha Země, červenou čárou dráha Nemesidy a čárkovaně jej! nová dráha po výbuchu. V křeslech seděli cizí delegáti – Holanďan van Bartels, Nigéřan Nkrumba, Paul Déjean z Francie, Muhammed Ali z východního Pákistánu, Chilan Juarez a Američan Jones…

Zahájil Chomenko.

„Podle zpřesněných údajů proletí třetího června večer Nemesis ve vzdálenosti devět set tisíc kilometrů od Země a vyvolá zničující přílivy, asi desetkrát větší, než bývají normálně. Mohl bych přečíst podrobný seznam měst. která budou zatopena a částečně zničena, až se vlny nevídané výšky přiženou k břehům. Naše země má poměrně příznivou polohu. U nás utrpí Archangelsk a přístavy na Dálném východě. Ale Leningrad, přístavy na Černém a Kaspickém moři jsou v naprostém bezpečí. Jinak je tomu na březích oceánu. Průlivem La Manche projde vlna vysoká jako dvacetipatrový dům. V Londýně, Liverpoolu a Hamburku dojde k nepředstavitelným záplavám. Pod vodou zmizí Holandsko, polovina Belgie, polovina Irska, severní Francie… A třebaže vlna brzy opadne, škody budou nesmírné. Milióny lidí zůstanou bez přístřeší, tisíce zahynou hlady, zimou a na následky chorob. Proto považuji za nutné využít všech možností, jimiž bychom Nemesidu odchýlili alespoň o půldruhého miliónu kilometrů.“

„A to můžeme udělat,“ ozval se Lobanov.

„Podle výpočtů inženýra Lobanova,“ obrátil se Chomenko k delegátům, „zvýší atomový požár v ledovcích Nemesidy, který můžeme založil, její rychlost asi o dvacet kilometrů za vteřinu. Abychom tedy odchýlili Nemesidu do bezpečné vzdálenosti, musíme provést úder včas – asi za osm hodin.“

„I to můžeme udělat,“ poznamenal Lobanov.

„Rychlost Nemesidy je však veliká. Osm hodin před průletem bude od nás vzdálena devět miliónů kilometrů. Naše meziplanetární rakety nejsou tak rychlé. Aby doletěly k místu setkání, musí startovat okamžitě, hned zítra. Start je připraven. Chtěli bychom slyšet váš názor: máme úder provést?“

„Rozhodně!“ řekl Holanďan.

„Spoléháme jedině na vás,“ dodal Pákistánec. „Nebudeme včas hotovi s přehradami v deltě Gangu.“

Delegáti z Francie, Nigérie a USA hlasovali rovněž pro.

Chilan přikývl.

A tu se Chomenko najednou zeptal:

„A jste přesvědčeni, že na to máme právo?“

Všichni se na něho nechápavě zadívali… Jednomyslně bylo rozhodnuto vyvolat na Nemesidě atomový požár.

Příštího dne startovala raketa s nákladem antiledu z meziplanetárního nádraží.

Cizí delegáti ji vyprovázeli. Nemuseli kvůli tomu ani jezdit do hor. Stačilo vyjet výtahem na věž vysokou pět set metrů, která sloužila jako televizní ústředna.

Na úpatí věže vstoupili do uzavřeného výtahu, kabina se zachvěla a za minutu je elektrický „džin“ vynesl do nadoblačného světa s bílými, pevnými polštářovitými oblaky. Zamlžené krychličky, blikající v mezerách mezi oblaky, to bylo všechno, co zůstalo z Moskvy.

Pak se otevřely dveře – a nové kouzlo: delegáti se ocitli v kabině rakety. Vedla z ní dvě kulatá jasná okna: v předním bylo vidět hvězdné nebe, v zadním vrásky, poseté bílými skvrnkami – tak vypadaly hory a mraky z výše dvou set kilometrů.

Místnost na věži byla speciálně vybavena pro pozorování pomocí automatických raket. Na těchto raketách nebyli lidé, lidské oko tu nahrazovaly televizní vysílače. Jeden z nich promítal obraz na přední obrazovku, druhý na zadní. A pozorovatelům se zdálo, že sedí v raketě, že se mohou dívat kupředu i ohlédnout zpátky na mizející Zem,

Kabina s obrazovkami se už dávno stala Chomenkovou druhou pracovnou. V ní vykonal již mnoho pozoruhodných cest. Viděl, jak vypadá Země z výše jednoho tisíce, deseti i sta tisíc kilometrů. Viděl, jak se obličej Měsíce s očima, ústy á tmavou tváří mění v cizí svět s prstencovitými horami, viděl, jak se na obrazovce Měsíc otáčí a ukazuje lidem svůj týl. A později, když Chomenko létal v opravdové raketě na Měsíc, pořád se mu zdálo, že už tam někdy byl; tolikrát si prohlížel každou horu, tak silně na něho působily obrazy Měsíce.

Rakety startovaly vždycky směrem na východ – ať už letěly na Měsíc, nebo teď na Nemesidu. Začátek cesty znal Chomenko stejně dobře, jako ten kousek polní cesty od chaty k silnici. Ukazoval na rozplizlé šedivé a bílé skvrny, bezpečně jmenoval zálivy, moře, ostrovy, šíje, hřebeny i plošiny. Hosté se divili. Oni nepoznávali nic. Mátla je oblaka porušující geografické obrysy, ta jasně bílá oblaka, která vypadala jako skvrny vápna na pocákané mapě. Někde nad Čínou, už několik minut po startu, vstoupila raketa do noci. Zadní obrazovka ztmavla a celá zčernala. Na přední obrazovce jiskřily hvězdy. Bylo snadné najít mezi nimi Nemesidu. Byla stále ještě v pásmu asteroidů a nezářila o nic pronikavěji než Mars.

Pak se zadní obrazovka rozsvětlila a do jejího okrouhlého rámu vplul obrovský srp. Nebyl to měsíc, ale naše Země. Na rozdíl od měsíčního srpku byl pestrobarevný – růžová mlha na rozhraní dne a noci, ocelová moře, namodralé lesy a jasně bílý sníh na jednom z cípů.

Dál už podívaná nebyla tak zajímavá. Na přední obrazovce jiskřily stále stejné hvězdy, na zadní se rýsovaly dva srpky – Země a Měsíc – jako dvě písmena „C“, jedno jako iniciála, druhé obyčejné. Malé „c“ se pohybovalo hbitěji a předhánělo to velké. Obě se ponenáhlu zmenšovala a měnila se v jasnou dvojhvězdu. Dívat se na dvojhvězdu vzadu a na osamocenou hvězdu vpředu, na tom nebylo nic zajímavého. A tak delegáti, i sám Chomenko, vyjížděli na věž jenom jednou za den, ne častěji, jen aby se přesvědčili, že se raketa neuchýlila od vypočtené dráhy.

Tak to pokračovalo až do rozhodujícího dne – 3. června.

Chomenko přijel na věž asi ve čtyři hodiny ráno. Tou dobou bývá obvykle na moskevských ulicích světlo a prázdno. Město vypadá vylidněné. Ale dnes bylo ve všech oknech vidět hlavy, ‚na chodnících i v jízdní dráze postávaly skupinky lidí a všichni se dívali jedním směrem, na západ, kde zářila neobyčejně jasná hvězda.

Výtah vynesl Chomenka nad Moskvu. V televizní kabině bylo plno. Před každou deskou, před každou obrazovkou seděli pozorovatelé; někteří se zápisníky, jiní s kamerami. Přičinlivý Lobanov přistoupil k Chomenkovi a pevně mu potřásl rukou.

„Buďte tak hodný a vemte to dneska sám,“ řekl Chomenko. „Pokud možno mě nevyrušujte z pozorování. Dostal jsem zvláštní úkol – pochopit podstatu Nemesidy. A nezapomínejte, že minutu před srážkou mohu výbuch odvolat.“

„Radši takových pět minut před srážkou,“ poopravil ho Lobanov. „Náš radiogram přece poletí třicet vteřin a my budeme muset ještě zahnout, nabrat rychlost a překonat přitažlivost.“

Chomenko usedl před speciální třetí obrazovku. Ta byla spojena s dalekohledem umístěným na raketě. Na této obrazovce vypadala Nemesis jako Měsíc v úplňku. Na observatořích byl obraz Nemesidy sice větší, ale neklidná zemská atmosféra rozmazávala detaily a měnila její kotouč v pohyblivý odraz. Zato raketa se pohybovala ve vzduchoprázdnem prostoru a její televizní vysílač přenášel všechny podrobnosti naprosto přesně.

Na tmavém rovníkovém pásu zpozoroval Chomenko černé skvrnky, rozložené v pravidelných řadách. Sopky? Ale kterépak sopky vznikají spořádaně jako figurky na šachovnici? Šedé skvrny zpozorovali astronomové již před měsícem. Z tradice jim začali říkat moře, ačkoli všichni věděli, že v těchto mořích, stejně jako v mořích na Měsíci a Marsu, žádná voda není. Astronomové různých států zanesli moře do map a honem jim dávali jména. Kdyby chtěl nyní Chomenko mapu zpřesnit, mohl by ji doplnit množstvím zálivů a zátok. Ale co z toho? Nejsou důležité obrysy skvrn, ale jejich podstata.

Kotouč Nemesidy vzrůstal každým okamžikem. Chomenko jej prohlížel metodicky od jednoho pólu k druhému a pokaždé zjišťoval nové podrobnosti. Na šedých skvrnách se objevily bílé žilky. Stejné žilky bývají i na bílých skvrnách, ale tam mají nasedly odstín. Co to může být? Snad horské hřebeny. Na zasněžených rovinách se dají lépe pozorovat holé skalnaté svahy. Na šedivém pozadí vynikají zase zasněžené vrcholky. Ano, žilky se podobají horám, ale pozemským, ne měsíčním. Na Měsíci jsou hory prstencovité. Ty jsou zřejmě příznačné pro malá nebeská tělesa bez atmosféry. Nemesis je svými rozměry bližší Zemi, takže i hory se tam podobají pozemským. Podíváme se, jak jsou žilky uspořádány. Nakreslíme to na zvláštní papír. Tak, tak. A už se nám objevuje systém. Tadyhle je rovnoběžkový pás, tadyhle poledníkový a tady hory vůbec nejsou, nejspíš to budou zamrzlé oceány. Oceány zabírají dvě třetiny povrchu, přibližně jako na Zemi. Hory jako na Zemi, oceány jako na Zemi! Proč se ta promrzlá Nemesis tolik podobá Zemi?

Při úvahách hodiny rychle utíkají. Nemesis pozoruhodně vzrostla. Už je možné znovu prohlížet tmavé skvrny. Podrobnosti žádné. Není snad nějaký systém v jejich rozmístění? Byl by tu nějaký systém – nejvíc skvrn je v mírných pásmech a v blízkosti rovníku. Zato u pólu a v pásmech subtropických nejsou. Srovnejme to se Zemí. Na Zemi jsou takhle rozmístěny lesy.

Ale jaképak lesy daleko od Slunce za mrazu dvě stě stupňů? Nemesis přece přiletěla z věčné tmy.

Chomenko vyskakuje a zase si sedá. Prudce dýchá vzrušením. Jaká škoda, že nemůže zaletět s raketou na Nemesidu. Jaká škoda, že osud Archangelska, Holandska a Irska nás nutí Nemesidu odehnat, místo abychom si ji přitáhli a co nejlépe prohlédli.

Je docela možné, že by se lidé přestěhovali na Nemesidu. Pochopitelně, obydlili by údolí stopních řek, vystavěli by města při jejich deltovitých ústích…

A co tahle rozplizlá skvrnka – nejsou to rozvaliny města?

„Kolem Země letí obrovské muzeum. Zničit je, spálit atomovým ohněm – to je skoro zločin před vědou.“

„A co Leydenská universita, muzea v Amsterodamu a Haagu, chrám v Rotterdamu,“ připomíná Holanďan.

„Ano, budeme muset Nemesidu obětovat.“

Lobanov ho taky vyrušuje:

„Vítaliji Grigorjeviči, všimněte si čísel. Celý proud částic o vysoké energii…“

A najednou… Nemesis mizí. Je slyšet praskot. Po obrazovkách běhají široké světlé pruhy. Dokonce i na deskách zmizely číslice ukazující vzdálenost k? Nemesidě.

Bezúčelně ubíhají drahocenné minuty. Technici s rozpačitými tvářemi nadzvedávají příklopy přístrojů. Proud tam je, ale ani jedna obrazovka nepracuje. Musí to mít nějaký jednoduchý důvod, celkový, pro všechny přístroje společný…

„Ve vesmíru se něco děje. Nějaké pásmo nepropouští rádiové vlny,“ říká Lobanov. „Mohla by tam být oblaka ionizovaného plynu? Nebo úzké proudy kosmických paprsků?“

„Všechno je možné. Ve vesmíru je mnoho neznámého.“

„Zkusím to na velmi krátkých vlnách,“ brumlá Lobanov.

„Nejradši bych seděl na nějaké observatoři. Staré dobré sklo je spolehlivější,“ vzdychá Chomenko a jde k telefonu.

V Evropě teď Nemesidu není vidět. Meziplanetární výbor ho spojuje s observatoří v Pekingů.

„Pozorujete tam Nemesidu?“

„Vidíme ji dobře,“ odpovídají Číňané.

„A raketu?“

„Ne, raketa je příliš malá. Tu vidět nemůžeme…“

„Podle výpočtů má za čtyři minuty dojít k srážce,“ hlásí Lobanov.Na obrazovkách běhají stále jen široké světlé pruhy.

Lobanov se dívá na Chomenka. Chomenko na Anatolije Borisoviče.

Co teď?

„Dejte signál k výbuchu!“ nařizuje Chomenko.

Lobanov tiskne tlačítko. Oder musí být proveden naslepo. Co nevidět se raketa zřítí na ledovce Nemesidy a vypukne požár.

Zbývá jedna minuta.

Teď!

A ještě dalších třicet vteřin bude trvat, než záře výbuchu doletí na Zem.

„Peking! Vidíte Nemesidu? Došlo k výbuchu?“

„Ne.“

„A teď už ano?“

„Ne.“

„A teď?“

„Ne.“

A po další minutě: Ne

Chomenko pokládá sluchátko.

Lobanov má protáhlý obličej, kníry mu žalostně schlíply.

„Musíme počkat, Vitaliji Grigorjeviči,“ ospravedlňuje se. „Raketa má vratný systém. Ještě Nemesidu dohoní.“

Ale Chomenko už má všechno spočítáno. Odpovídá klidně a smutně.

„Žádný inženýr nesmí zapomínat na aritmetiku, soudruhu Lobanove. Rychlost Nemesidy je tři sta kilometrů za vteřinu, rychlost naší rakety něco přes třicet.“

Nikdo nic nenamítal; nebylo také co namítat. K srážce nedošlo.

5

Každou vteřinou se Nemesis blížila o tři sta kilometrů k Zemi a již nikdo ji nemohl zastavit. Dojde ke kosmické katastrofě?

Tyto poslední neklidné dny strávil Tregubov v cizině. Ve chvílích nebezpečí se člověk stává upřímnější a odhaluje svou pravou tvář: vlastenec zachraňuje prapor, zbabělec vlastní kůži, lakomec peníze a vynálezce své výpočty a výkresy.

V těchto dnech poznal Anatolij Borisovič kapitalistický svět bez příkras. Ihned po skončení konference odjel na pobřeží, kde byly umístěny speciální přístroje pro výpočet přílivů. Zdálo by se, že úkol je jednoduchý – stát u stroje, sledovat cifry a opravovat chyby. Tregubov se chystal strávit celý týden v hale u přístrojů. Ale místo toho musel osm hodin denně přijímat rozrušené návštěvníky, vysvětlovat, přemlouvat, diskutovat a dokazovat.

Někteří návštěvníci se jenom vyptávali. Úřadům nedůvěřovali a chtěli se přesvědčit, zda nebezpečí skutečně hrozí (nebo nehrozí) právě jejich domu, právě jejich krámku, jejich továrně. Obavy těchto lidí nebyly neopodstatněné. Neustále se zjišťovalo, že hranice ohroženého pásma byla stanovena nesprávně, protože se to tak hodilo té či oné vlivné osobě.

Vyskytli se i takoví návštěvníci, kteří se nejen ptali, ale snažili se výpočty také ovlivnit. Majitel továrny měl v úmyslu evakuovat její zařízení a žádal, aby zátopou ohrožené pásmo bylo prohlášeno za bezpečné, aby mu uprchlíci neucpávali cestu… Majitel železnice zase chtěl, –aby bezpečná pásma byla prohlášena za ohrožená, aby mohl vybírat trojnásobný poplatek za průjezd oběma směry. Když jim Tregubov nevyhověl, obraceli se spekulanti na jeho pomocníky, na techniky, zeměměřiče a korektory. Anatolij Borisovič musel kontrolovat každý dokument, ve všech se vyskytovaly „nepředvídané chyby“. Propustil dva nespolehlivé pracovníky a hned druhý den mu přišel anonymní dopis s vyhrůžkami…

„Kam jste mě to poslal? Na takové prostředí nejsem zvyklý. Tady nejsou lidi, ale posedlí kšeftaři!“ stěžoval si Tregubov Jévierovi.

„Mýlíte se,“ odpovídal vědec zdrženlivě. „Skuteční lidé na vás totiž nedotírají, plní rozkazy podle svého nejlepšího svědomí. A o těch vy nevíte. Vidíte jenom lumpy, kteří se staví na zadní. Ostatně,“ dodal smutně, „čtěte noviny. Uvidíte, že i mne obléhá všelijaká chamraď.“ Jévier se zabýval přípravami na odlet „vyvolenců lidstva“. Ze sto čtrnácti lidí mělo být v jeho vlasti vybráno dvanáct. Ale kolem těchto dvanácti vyvolených se rozpoutal tanec.

Jévier chtěl odevzdat odkaz lidstva do čistých rukou. Měl v úmyslu poslat do vesmíru lidi mladé, silné, zdravé a nadané.

Ale okamžitě došlo k překvapení: jeden z kandidátů, jemuž bylo povoleno letět s ženou, se chvatně rozvedl a oženil se s dcerou milionáře, majitele továrny na voňavky. Milionář tak chtěl za peníze koupit záchranu své dcery…

Jévier měl dále v úmyslu vybrat lidi zkušené, odborníky ve svém oboru. Solidní list „Ekonom“, který čtyřicet let tvrdil, že ve státě zmizel rozpor mezi prací a kapitálem, žádal najednou spravedlnost. „Polovina míst musí být vyhrazena zaměstnavatelům, druhá polovina námezdním pracujícím!“

„Ani jednoho Černocha za hranice Země!“ povykovaly zaoceánské „Jižní listy“.

A jakýsi senátor vystoupil v senátě s interpelací: „Není to ohrožení všeobecné bezpečnosti, jestliže budou do vesmíru vysláni lidé, které neprověřila komise senátu? Vždyť budou mít k dispozici všechna tajemství lidstva!“

A tu nastal rozhodující večer – 3. června. Nemesis vyšla na východě, jakmile Slunce zapadlo. A zástupy vzrušených pozorovatelů údivem zhluboka vydechly. Ano, teď se všichni přesvědčili, že se nebezpečí skutečně blíží. Ještě včera byla na nebi vidět jen jedna hvězda navíc, sice velmi jasná, ale pořád jenom hvězda. Zato nyní se pomalu vynořovalo nad střechy a stromy zlaté jablko, něco nevídaného – ani hvězda, ani Měsíc. Anatolij Borisovič se v této chvíli blížil k hlavnímu městu. Cesta byla ucpána utečenci. Tregubovovi trvalo půl dne, než urazil nějakých sto padesát kilometrů. Po silnici se hnala nákladní auta s nábytkem, osobní automobily š kufry přivázanými na střeše, kráčeli chodci s uzlíky a vezli si svůj majetek v dětských kočárcích a zahradních vozících. Na křižovatkách se nějací cizí lidé dobývali do Tregubovova automobilu, žádali, aby je s sebou vzal, a mávali mu před očima penězi nebo revolvery. U mostů vznikaly zácpy, automobily se navzájem srážely ze svahu. Neexistoval žádný pořádek, neexistovala policie, všude jen tlačící se dav, z jehož řad se ozývaly nejfantastičtější zvěsti.

I v hlavním městě byly ulice plné lidí. Ani projet se nedalo. Tregubov vystoupil z vozu, že do Paláce vědy dojde pěšky, splynul s davem… a najednou měl pocit, že je pouhou třískou v rozbouřené vodě. Dav vřel, proudil, převaloval se, vířil. Tregubov byl zatlačen do jakési uličky a pak průchodem k pouliční televizní obrazovce. Hezounká hlasatelka s obočím slepeným barvou chmurně věstila:

„K Nemesidě zbývá nyní šest miliónů kilometrů, dámy a pánové!“

Na krámech byly staženy železné rolety, neohroženě se prodávalo jen v obchodech s lihovinami. Na mnoha místech opilci, rozhořčení trojnásobnou cenou, násilím vnikali dovnitř a brali si láhve bez placení. Společně s alkoholiky brali obchody ztečí i policisté. V průjezdech se rozléhalo: „Policie! Zloději, pomoc!“ Lupiči vyššího stupně nesahali lidem do kapes, ti nabízeli vstupenky k Zaslíbeným Antipodům, místa v neexistujících raketách a nejnovější horoskopy s „vědeckou“ předpovědí osudu. Neholeny mnich, opásaný provazem, prodával na stroji napsané vstupenky do ráje. Na vstupenkách bylo uvedeno číslo rajské brány, razítko apoštola Petra a dovětek: „Padělání se tresce věčným prokletím. –“

„Nemesis se blíží! Zbývá k ní pět miliónů kilometrů, dámy a pánové!“

S velikou námahou se Anatolij Borisovič protlačil na náměstí před Palácem vědy. U zdi kláštera klečely jeptišky a zpívaly falešnými hlasy. Kněz v bílém rouchu vyzýval kolemjdoucí, aby se připojili. Jakési hysterky tloukly čelem do asfaltu a pištivě vykřikovaly své hříchy.

„Nemesis se blíží!“

Tato slova zněla jako refrén tragického sboru vyděšených lidí, oplakávajících svou smrt.

Šedivý stařec v brýlích s káravě zvednutým prstem utěšoval shromážděné:“Páni literáti mnohokrát popisovali sblíženi světů. Herbert Wells má román o průchodu komety a povídku o průchodu hvězdy. Všechno se doslova vyplňuje. Do posledního písmene. Požáry, potopy, záplavy. Ale pak všechno přejde a na Zemi bude lépe. Bude tepleji, lidé budou rozumnější…“

Z neznámých důvodů začal rozhlas vysílat zprávy dopisovatelů z pobřeží. Reportér profesionálně drmolil:

„Stojíme právě u odlivového pásma. Na obnaženém mořském dnu v loužích lezou krabi. Na obzoru vidíme obrovitou vlnu. Postupuje. Slyšíte ten hluk? A již nám první vlna zaplavila břeh. Pláž je pod vodou. Kabiny, lehátka i slaměná křesílka plavou na vodě. Hladina stoupá. A teď vidím na prahu rybářské chaty starce. Proč jste neodjel, dědečku? Vy se nebojíte přílivu? Řekněte něco našim posluchačům.“

Po všech náměstích hlavního města se rozlehl šišlavý hlas:

„Dejte pokoj, vy jste se všichni zbláznili. Sedmdesát let se dívám na příliv a odliv. Nikdy voda nedošla k mé chalupě. Co je mi do hvězd. Hvězdy byly a budou, přílivy taky. Všechno je, jak má být…“

„Nemesis se blíží! Zbývají k ní čtyři milióny kilometrů!“

V devět hodin večer vysílala televize reportáž z rozloučení s „vyvolenci lidstva“. Tři rakety, kterými disponovala Jévierova vlast, se připravovaly opustit Zemi. Jako tři svíce u hlavy nebožtíka stály vzpřímeně na rovné pláni. Vyvolenci ve skafandrech se loučili se vzlykajícími příbuznými…

„Nemesis se blíží, dámy a pánové!“ To se nemuselo připomínat. Všichni i tak věděli, že se blíží. Zlaté jablko se změnilo v pomeranč a ten rostl a rostl. Zřetelně byl vidět nádherný pás na rovníku a skvrny podobné měsíčním mořím. Pak vyšel i Měsíc. Byl větší, ale svítil o něco slaběji. Jeho světlo bylo mosazně žluté, kdežto světlo Nemesidy téměř bílé, dokonce trochu namodralé. A jiskřilo, až oči bolely.

Asi v deset hodin večer se kotouče Měsíce a Nemesidy vyrovnaly. Jako by na nebi zářily dva Měsíce, oba ve fázi ubývání, na levé straně osvětlené, vpravo tmavé. Přibližovaly se k sobě a lidem se zdálo, že Měsíc Nemesidu dohání. Vydal se proti cizinci jako osamocený odvážný voják. Znovu se začalo mluvit o srážce, o tom, že se Měsíc zřítí na Zemi a všechny rozmačká.

„K Nemesidě zbývají dva milióny kilometrů, dámy a pánové!“

Měsíc a Nemesis se k sobě blížily. Dva jasné kotouče zářily vedle sebe. A již se spojily a byla z nich osmička.

Ale k srážce nedošlo. Nemesis procházela mnohem dál než Měsíc. Na levém kraji Nemesidy se objevil zřetelný výřez. Měsíc ji zčásti zastiňoval.

První a poslední zatmění Nemesidy v dějinách trvalo asi dvě minuty. Brzy se její okraj znovu objevil. Nejprve měl Měsíc levou „tvář“ nějak napuchlou, jako by trpěl zánětem okostice, pak se protáhl, změnil v osmičku a nakonec rozdvojil. A zase zářila vedle sebe dvě nebeská tělesa, jedno jasněji než druhé.

Znovu se objevil hezounký obličej hlasatelky.

„K Nemesidě zbývá milión sedm set tisíc kilometrů,“ oznámila neradostně. „Měření pokračují nepřetržitě…“

V té době stál Tregubov v Paláci vědy vedle Jéviera a flegmatického Lippa. Každé tři minuty dostávali zprávy z radiolokátorů, každé tři minuty dělal Lipp ostře nabroušenou tužkou tečku na pauzovacím papíru a slabou linkou ji spojoval s tečkou předcházející. Nad grafem se skláněly tři hlavy, aby ze směru mírně lomené čáry odhadly osud planet.

„Člověk cítí pokořující bezmocnost,“ prohlásil Jévier. „Tahle Nemesis se vysmívá celé vědě. Nejlepší kapacity světové vědy vypočítaly grafikon jejího pohybu. Ale ona si letí po svém, docela jinak.“

„Křivka je plynulá a blíží se k extrému,“ poznamenal Lipp.

Jévier namítl:

„Teď je křivka plynulá, ale zlomila se 18. května a ke druhému zlomu došlo dnes ve dne. Jak můžete vědět, kam zamíří Nemesis za minutu?“ Tak vypadala v jejich očích světová tragédie. Cifry a body. Cifry a body. Z bodů se tvořila křivka – plynulá nebo lomená. Plynulá vedla k záchraně, zlom ke katastrofě.

Nové údaje. Další bod se uchyluje stranou od křivky, zřetelně blíž k Zemi. Nové zakřivení? Nebo chyba lokátoru? To ukáže příští měření. Je třeba tři minuty počkat.

Tři minuty napjatého mlčení. Bylo by dobře, kdyby to byla chyba. Ale je-li to zakřivení? Strašné pomyšlení, k čemu by vedlo. To už by nebyly přílivy ani potopy, to by byla zkáza. Body a cifry, cifry a body! Při pohledu na ně Jévier rudne, Lippovu tvář pokrývá bledost, Tregubov vtahuje hlavu mezi ramena, jako by k úderu mělo dojít teď, v tomto okamžiku. Pomalu se vleče vteřinová ručička. Lipp dlouhým nehtem, zažloutlým od tabáku, rýsuje na diagramu čáru:

„Dojde-li Nemesis až sem, bude všemu konec…“

Anatolij Borisovič přijel do televizního studia v deset hodin třicet minut.

Na televizních obrazovkách na náměstích a ulicích, v bytech i klubech se vynořily statisíce Tregubovů. Aniž to sám cítil, zadíval se Anatolij Borisovič do miliónů očí. Hned při prvních jeho slovech se k němu všichni otočili. Dokonce i jeptišky na náměstí nechaly zpívání. Město se zatajeným dechem hledělo na rty Anatolije Borisoviče. Co z nich vyjde? „Buďte ještě dlouho živi!“ nebo „Sbohem, lidé!“?

A jako by v sobě cítil tu všeobecnou netrpělivost, Anatolij Borisovič se zhluboka nadechl a vykřikl:

„Vzdaluje se! Nebezpečí minulo!“

Mluvil ještě o tom, že se dráha Nemesidy znovu změnila. Planeta proletěla ve vzdálenosti o šest set tisíc kilometrů větší, než se předpokládalo, dokonce ani příliv nebude devětkrát, ale jen jedenapůlkrát větší než obvykle… Ale tyhle podrobnosti už nikdo neposlouchal. Nebezpečí minulo! Tisíce a tisíce lidí nadšeně líbaly televizory, na nichž ještě zářil Tregubovův obličej. V ulicích hřměly jásavé výkřiky. Neznámí lidé se objímali, mladí i staří se dávali do tance. Opilci, kteří pili na záhubu, žádali novou kořalku, aby se mohli napít na záchranu. Jeptišky, které ještě před chvílí prosily boha, aby je přijal do ráje, spustily ještě hlasitěji, chválíce boha za to, že si je do ráje nevzal…

A Nemesis se vzdálila. Byla – a už není. Zmizela jako přelud, jako ošklivý sen. K ránu se druhý Měsíc změnil ve zlaté jablko, příštího rána ani jablko nezůstalo. Nad obzorem vyšla druhá jitřenka.

Lidé se vzpamatovali. Chytráci, kteří si v kalné vodě nalovili, usedli a začali počítat zisky. Hlupáčkové, kteří uvízli v jejich sítích, zůstali bez prostředků. Avšak mnozí z nich se radovali: „Zaplať bůh, že jsme aspoň živi.“ Šejdíři se znovu poschovávali, spekulanti se věnovali jiným záležitostem a jedině boží sluhové na Nemesidu nezapomínali. „Pán se obměkčil našimi modlitbami a oddálil od nás trestající pravici. Pamatujte na poslední výstrahu, lidé, aby číše jeho trpělivosti nepřetekla. Jedině modlitbou, půstem a štědrými dary církvi se vyhnete příští Nemesidě.“

Vědci se vášnivě přeli: Co to vlastně Nemesis je? Stejně se jim nepodařilo důkladně si ji prohlédnout. Pro pozorování byla vlastně příhodná pouze noc na 3. červen. A právě té noci se všichni astronomové zabývali jinou otázkou: Jak Nemesis proletí? Nesrazí se se Zemí? A pak už každou hodinou byly podmínky pro pozorování horší a horší. Nemesis se vzdalovala rychlostí tři sta kilometrů za vteřinu. Za den vypadala jako Venuše a její pozorování nebylo o nic lehčí než pozorování Venuše. K dovršení všeho přešla teď Nemesis na denní oblohu. Přibližovala se k Slunci a ztrácela se v jeho paprscích. 8. června prošla svým periheliem – bodem nejbližším k Slunci. 9. června byla Nemesis vidět naposledy. Slunce ji definitivně „zatmělo“.

A pak Nemesis zmizela. Co se s ní stalo?

Někteří vědci předpokládali, že dopadla na Slunce a roztála jako kapka vosku. Čekali, že se na Slunci objeví nová. skvrna jako jizva po ráně. Ale ani skvrnka se neobjevila. To snad se Nemesis vypařila beze stopy? Možná že na Slunce vůbec nedopadla, že je jím pouze zakryta a že pak ji astronomové nedokázali najít někde za oběžnou dráhou Jupitera.

Je-li otázek příliš mnoho a žádná odpověď, zájem o věc se ztrácí. Klesl zájem i o Nemesidu. Z toho či onoho důvodu se navždy vzdálila a obyvatele Země už nemohla vzrušovat. Dokonce i astronomové o ní uvažovali stále méně.

A nikdo nepředpokládal, že se brzy objeví Nemesis znovu ve všech ústech a noviny na celém světě budou znovu vykřikovat: „– Nemesis, Nemesis, Nemesis…“

6

Vzhledem k zamýšlenému odeslání sto čtrnácti vyvolenců do Vesmíru byly v různých státech vypraveny meziplanetární lodi. Když nebezpečí minulo, vrátily se lodi na Zem s jedinou, ztrátou – paliva. Vznikla otázka: k čemu použít tohoto mohutného meziplanetárního loďstva? Nemělo by být společné úsilí zaměřeno na dobytí Marsu a Venuše? K projednání tohoto problému byla svolána mezinárodní konference.

Anatolij Borisovič se jí zúčastnil a samozřejmě měl projev. Jeho proslov byl zachycen na magnetofonový drátek, takže je možné rekonstruovat jej doslovně. Je-li vám libo, uslyšíte i potlesk, pozdravné volání a čísi hlas: „To je ten, co objevil Nemesidu?“

Anatolij Borisovič ta slova zřejmě slyšel, a proto svůj projev zahájil takto:

„Někteří lidé spojují moje jméno s Nemesidou. Věci se skutečně vyvinuly tak, že posledního půl roku píši, mluvím a uvažuji jen o Nemesidě.

Proto i dnes, třebaže jsme se shromáždili k projednávání letu na Mars, mám v úmyslu říci několik slov o Nemesidě. Doufám, že tato malá odbočka nebude v rozporu se stanoveným programem dne.

Aby se někdo šťastně vrátil z cesty domů, musí pochopitelně znát svou domovskou adresu. Na zemi to není žádný problém, ale v kosmu je to trochu složitější. Náš domov – zeměkoule – se pohybuje prostorem rychlostí asi třicet kilometrů za vteřinu. Až dosud jsme cestu Země znali poměrně dobře. Ale pronikla k nám Nemesis a ta její oběžnou dráhu porušila.

V okamžiku největšího přiblížení přitahovala Nemesis Zemi asi třicetkrát méně než Slunce. Jedna třicetina – to už je přece jen veličina hodná pozornosti. Svou přitažlivostí porušila Nemesis oběžnou dráhu Země, a jak říkají astronomové, způsobila úchylku. Když jsme se o tom dověděli, pečlivě jsme prostudovali změny, k nimž došlo, a zjistili jsme, že se nedají všechny vysvětlovat jen krátkodobým průchodem Nemesidy.

Mohu vás informovat přátelé, že se pozemský rok prodloužil? celých osmnáct minut! Prodloužila se oběžná dráha Země a změnila formu. Dříve jsme obíhali kolem Slunce po elipse, dnes obíháme po kružnici, flek) jsem: ‚Obíhali jsme kolem Slunce,‘ – ale není to přesný výraz. Ve skutečnosti jsme my i Slunce obíhali kolem společného centra přitažlivosti. Opisovali jsme obrovskou dráhu, ale s hrdostí můžeme říci, že Země předháněla i Slunce průměrně o devět set kilometrů za půl roku. Ale teď najednou se Slunce nepohybuje. Centrum přitažlivosti splynulo s centrem Slunce. Objevila se jakási protiváha, umístěná za Sluncem, která je svou hmotou rovnocenná Zemi. Kde se taková protiváha vzala? Mohu to vysvětlit pouze jediným způsobem: Nemesis nezmizela. Nedopadla na Slunce ani se neztratila ve vesmírném prostoru. Nemesis uvízla v sluneční soustavě a jako naschvál na oběžné dráze Země a jako naschvál se pohybuje stejnou rychlostí jako Země, takže nám ji Slunce zakrývá.

Dvakrát jsem použil slov Jako naschvál‘ a celou dobu, dokud budu hovořit o Nemesidě, budu muset stále říkat – jako naschvál, jako naschvál… Neexistovalo ještě nikdy žádné nebeské těleso, jehož pohyb by se vyznačoval takovou spoustou zvláštností.

Nemesis k nám přiletěla – o tom se dá mluvit s jistotou – ze soustavy hvězdy 7327, tohoto slunce, které není od naší soustavy příliš daleko. Přibližně před jedenácti tisíci lety, kdy u nás astronomie jako věda ještě neexistovala, vymrštil obrovský výbuch do Vesmíru jednu z oběžnic hvězdy 7327, planetu, kterou jsme nazvali Nemesis. Nečekaným výbuchem vymrštěná planeta jako naschvál zasáhla jednu z nejbližších soustav – naši soustavu sluneční. Událost takřka nemožná, astronomové to chápou. Kdybych teď se zavřenýma očima vystřelil a trefil lišku v sousedním lese, bylo by to pravděpodobnější než skutečnost, že se Nemesis dostala do naší sluneční soustavy.

A přece se k nám dostala. Letěla setrvačností jedenáct tisíc let a přiletěla do sluneční soustavy. Bylo tu dost místa, Neptun a Uran zůstaly vpravo, Saturn a Jupiter vlevo. A najednou hloupá nepříjemnost, taková lapálie: jakási Laputa se na ni má zřítit. Ale právě v té chvíli vznikají na Nemesidě tajemné výbuchy. Díky jim, nebo z nějakého jiného důvodu, se její pohyb zpomaluje a Laputa proklouzne.

Dále, Nemesis se blíží k Zemi. Srážka nehrozí, ale jsou očekávány neslýchané přílivy, opravdová potopa světa. Ale několik hodin před okamžikem průchodu vznikají nové výbuchy a Nemesis mění svou dráhu. Je odnášena stranou a, promiňte mi ten výraz, objíždí Zemi jako automobil objíždí na silnici uvízlý povoz. Zase šťastná náhoda! Nemesis prochází o šest set tisíc kilometrů dál, Země je uchráněna katastrofálních přílivů a sama Nemesis uniká ještě hroznějšímu nebezpečí. Není tajemstvím, že jsme chtěli Nemesidu odrazit atomovým požárem. Stříleli jsme však na pohyblivý cíl, cíl nám uskočil a naše střela ho nezasáhla.

Další výbuchy jsme pozorovali 9. června, kdy už se Nemesis od nás vzdalovala. Tyto výbuchy, zatím nejsilnější a nejdéle trvající, zřejmě zabrzdily její nesmírnou rychlost. A zabrzdily ji jako naschvál v pravý čas. A tak se stalo, že Nemesis zůstala s námi jako nový člen rodiny, jako sestra v naší sluneční soustavě.

V tisku se nejednou objevily názory, že Nemesis byla kdysi vhodná pro život. Její atmosféra obsahuje kyslík, na jejím povrchu leží sníh, tedy zmrzlá voda. Pochopitelně, i když tam někdy život existoval, musel za posledních jedenáct tisíc let následkem mrazů beze zbytku zmizet. Za příznivých podmínek by se však život mohl obnovit. A co vidíme? Nemesis zůstává na takové oběžné dráze, která je pro život bílkovin nejvýhodnější. Blíž k Slunci je příliš horko, dál od Slunce příliš zima. Na Zemi jsou životní podmínky lepší než na Marsu nebo na Venuši. A Nemesis si jako naschvál vybírá oběžnou dráhu Země a jako naschvál si na ní vybírá nejstabilnější postavení, totiž takové, aby nepřekážela Zemi a Země nepřekážela jí.

Není to trochu moc zvláštních shod? Není to trochu moc šťastných náhod? A nezdá se vám, drazí přátelé, že se Nemesis vůbec nepodobá bludnému nebeskému tělesu? Spíš připomíná meziplanetární loď, která letí od jedné hvězdy k druhé a cestou se vyhýbá překážkám…

Ze sálu na mne volají: ‚Trošku velká na raketu! Členové posádky budou velcí jako Amerika?‘ Okamžik strpení! Nadhodil jsem otázku a ta vyžaduje odpověď. Hned vysvětlím, co mám na mysli.

Představte si, že nežijete pod naším Sluncem, vlídným a štědrým, ale v oblasti jiného slunce, načervenalého, s velkými tmavými skvrnami, jehož povrch má teplotu pouze nějaké tři tisíce stupňů, která sice úplně stačí pro elektrickou pec, ale pro Slunce je velmi nízká. Žijete pod paprsky slabého, umírajícího slunce, které my ve svých katalozích vedeme pod názvem – hvězda 7327.

Jste obyvateli planety k tomuto slunci nejbližší, protože jedině na té nejbližší je dost tepla. A nazýváte svou planetu Nemesis.

Prožíváte dlouhé zimy a chladné léto. K dlouhým zimám jste však přizpůsobeni, o to by nešlo. Nejhorší je, že chladné červené hvězdy, jako je hvězda 7327, svítí nerovnoměrně. Zahalují se obrovskými skvrnami a mohou vás oblažit třeba tisíciletou zimou. A život, drazí přátelé, má rád pořádek – stabilní, rovnoměrné podmínky. Potřebuje, aby léto bylo každým rokem, aby se každým rokem pravidelně sklízela úroda. A obyvatelé Nemesidy stáli před nám neznámým problémem nashromáždit zásoby na tisíc let, před problémem obnovit rostlinstvo, před problémem předpovídat teplotu a množství záření jejich nedbalého slunce na celá staletí kupředu.A přijde dejme tomu taková předpověď: ‚Nastupují těžké doby. V nejbližších sto tisíci letech bude slunce svítit málo, planeta se zahalí sněhem. V mírných pásmech začne zalednění. Rostlinstvo zmrzne dokonce i na rovníku…‘

Jak se zachránit? Vědci si lámou hlavu. Zničit skvrny a oživit slunce, to je nad jejich síly. Zahrabat se do země, žít v jeskyních a pěstovat tam rostliny při umělém osvětlení? A kdopak ví, jaké podmínky nastanou po těch sto tisíci letech? A nikomu se nechce, aby jeho děti, vnuci a pravnuci žili pod zemí jako krtkové.

A tu vzniká odvážná myšlenka. ‚Pojďte, opustíme naše zvadlé slunce,‘ říkají vědci na Nemesidě. ‚Přestěhujeme se k jinému slunci, zralému, plnému sil, třeba k tomu, co jiskří jako jasná hvězda v souhvězdí Ryb.‘

Přestěhovat se k jinému slunci! Copak je to vůbec myslitelné? Ano, drazí přátelé, je. Za současného stavu pozemské techniky je to zatím nemožné, ale myslitelné to je! Je nutno pouze získávat atomovou energii z kterékoli látky, nejen z uranu a vodíku, a umět dokonale ovládat tuto reakci. Zhruba řečeno, přemění-li se tisícina rakety na paprsky, rozletí se všechno ostatní opačným směrem rychlostí jedné tisíciny rychlosti světla. A právě tak učinili obyvatelé Nemesidy. Přeměnili v paprsky tisícinu své planety, vypustili tyto paprsky ve svazku a vyletěli ze své sluneční soustavy rychlostí přibližně tři sta kilometrů za vteřinu. K tomu došlo před jedenácti tisíci lety. Nemesis se vzdálila ze své sluneční soustavy, unikla z ní.

Po slavnostním i smutném svátku rozloučení jakýsi majestátní stařec, snad nejstarší obyvatel planety, stiskl tlačítko a Nemesis se pohřížila do hlubokého spánku.

A obyvatelé? 2e by se byli všichni obětovali ve jménu příštích potomků? Nezdá se mi. Pravděpodobně usnuli. Naši lékaři se naučili pomocí narkotik a studené vody přibrzďovat život a vědomí na několik hodin. Obyvatelé Nemesidy, bytosti, které uměly přemísťovat planety, jistě dokázali vyvolal spánek dlouhý jedenáct tisíc let. V každém případě bych jim radil před nastoupením cesty rozřešit problém anabiosy.

A tu v hlubokých jeskyních všichni usnuli jako cestující v nočním expresu a předpokládali, že se probudí ráno, až se vlak bude blížit k jejich stanici.

Zůstali jen strážní – aby pozorovali, řídili, opravovali přístroje a ochraňovali spící. Žili rovněž hluboko v zemi vedle studených ‚ložnic‘ a pomocí rádia řídili atomové reakce. Občas vycházeli v hermetických skafandrech na povrch planety, a stojíce po kolena v tekutém vzduchu, kontrolovali polohu Nemesidy, počítali, kolik cesty urazila a kolik jí ještě zbývá. Po skončení služby budili, lépe řečeno dávali ‚rozmrazit’další směnu, a sami si šli zdřímnout‘ na těch několik tisíc let, které ještě zbývají do konce cesty.

Spícím utíká čas rychle. Nemesis se bez jediného zvuku hnala Vesmírem a u nás na Zemi se za tu dobu rodila civilizace, rozkvetly a zase upadly Egypt, Babylónie, Řím i Athény, otrokářské zřízení bylo nahrazeno feudálním, vyrostl kapitalismus se strojovým průmyslem a nakonec jsme se objevili i my, budovatelé komunismu. Nastal věk atomové energie… A Nemesis stále letí a letí vstříc setkání s námi a každou vteřinou je o tři sta kilometrů blíž.

A nastává rozhodující rok. Oranžová hvězda v souhvězdí Ryb, kterou nazýváme Sluncem, se stala Sluncem i pro Nemesidu. Zmrzlý vzduch se ohřál a začal se vypařovat. Putující planetu opět zahalila atmosféra. Astronomové, kteří byli ve stráži, dychtivě studovali sluneční soustavu. Objevili Neptun, Uran, Saturn… a naši Zemi také! Kdo ví, jak ji pro sebe nazvali, na počest které zrušené bohyně. Hleděli se zalíbením na Saturnovy prstence; pruhovaný Jupiter zůstal stranou. Prostým okem byl viditelný jako hrášek. Pak – a to se stalo sedmnáctého května podle našeho letopočtu – zachytily radiolokátory Nemesidy blížící se asteroid, Laputu. Hrozilo nebezpečí, že se letící hora zřítí na Nemesidu, zdemoluje část povrchu a rozdrtí mnoho jeskyň. Cestovatelé však zavčas zapjali atomové sopky a Nemesidu přibrzdili. Srážka byla zažehnána. Podruhé zapjali reaktory 3. června ráno, aby obletěli Zemi, zachránili nás před ničivými přílivy a sebe před atomovým požárem.

Proč jsme nevyužili tohoto okamžiku k přistání na Nemesidě? Řeknu to upřímně: chtěli bychom tam přistát. Ale Nemesis letěla příliš rychle. Abychom na ní mohli přistát šťastně, potřebovali bychom loď schopnou vyvinout větší rychlost než tři sta kilometrů za vteřinu. Takovou loď ovšem nemáme. Na raketě, kterou jsme vyslali, byl instalován televizní vysílač. Doufali jsme, že nám umožní prohlédnout si Nemesidu zblízka. Ale Nemesis změnila směr a naše raketa ji minula o dvě stě tisíc kilometrů. Na tom my vinu nemáme. Kdyby na nás letěl nemyslící balvan, byli bychom jej odehnali. Ale Nemesis není balvan, to je planeta s cestujícími a s chytrými strojvůdci. Stejně jako my snažili se i oni vyhnout se katastrofě a také se jim to podařilo. Netečná hmota se podřídila rozumu, planety se rozešly jako vlaky na výhybce na pokyn dispečera.

A zatímco jsme tu vzrušeně sledovali, jak se Nemesis přibližuje, její obyvatelé se se stejným vzrušením a zvědavostí dívali na naši Zemi. A možná že právě v těch dnech se konečně ozval výkřik, který dovršil jedenáct tisíc let čekání: ‚Probuďte se, spící!‘

Zavřete na okamžik oči a představte si cizí planetu. Je den nebo noc? Kdopak se v tom vyzná. Oslepivé Slunce zalévá svými paprsky sněžnou pláň. Jiskří drsné suché vločky, do výše stoupají jemné proužky páry z průzračných kalužin… Jiskřivá běl píchá do očí – a nahoře se rozprostírá uhlově černé nebe s prachem hvězd, průzračná pavučina Mléčné dráhy až na jejím pozadí jedna hvězda, ze všech nejjasnější – ani jiskřička, ani světluška, ale obrovský briliant na perlovém nebeském baldachýnu.

A na ni, na tuto jiskřivou hvězdu, hledí trojice ve skafandrech. Mají dalekohled a přístroje v lakovaných pouzdrech, kde se míhají různobarevné křivky a svítící číslice. Trojice hledí hned na nebe, hned na obrazovky přístrojů a jeden z nich říká nahlas: ‚Probuďte se, spící, jsme u cíle!‘

Sněžná pláň je němá a hluchá. Není nad ní vzduch; před jedenácti tisíci lety zmrzl a změnil se v průzračné kalužiny. Nekvílí nad ní vítr, nechřupe sníh pod nohama, na zledovatělých rostlinách nešelestí listoví. Slova se rozplývají na povrchu skafandru, ale rádio je zachycuje a ztracené zvuky se znovu rodí tam, kde vzduch je – ve skafandrech přátel a v hlubokém podzemí, kde v řadách leží spící, bez hnutí jako sochy.

‚Probuďte se!‘

Tato slova slyší pouze strážný. Stejně jako ti nahoře dívá se nejprve na obrazovku s křivkami. Prověřuje teplotu, přechází od jednoho spícího k druhému, každého se opatrně dotýká, a když se přesvědčí, že čas skutečně nastal, zapíná zesilovač. A tu hlas shora, zdesateronásobený elektrickými hlasivkami, naplňuje místnost rachotivou ozvěnou: ‚Probuďte se, spící!‘

Dostal jsem právě ze sálu lístek. Pisatel se ptá: ‚Proč tedy obyvatelé Nemesidy nepřiletěli k nám, jsou-li na tak vysokém stupni techniky?‘ Drahý příteli, za Nemesidu nemohu odpovídat s takovou jistotou jako za Zemi. Ale být já na místě obyvatel Nemesidy, nelétal bych na cizí planety tak honem. Když přijedu do cizího města, najdu si nejprve hotel a teprve pak se seznamuji se sousedy. Nemesis se ještě ani neohřála, její teplota byla v té době minus sto osmdesát až dvě stě stupňů. Probuzené obyvatelstvo stále ještě čekalo v podzemí. Asi sotva mohly by být pro všechny bez rozdílu připraveny skafandry. A směna, která byla právě na stráži, se připravovala zavést planetu na její definitivní oběžnou dráhu. Je taky možné, že atomové sopky produkovaly příliš mnoho radioaktivního prachu, takže bylo nutno dlouho čekat, dokud nepozbude účinnosti. Za takových podmínek bych se omezil na prohlídku z dálky. A vůbec, není přece nutno všechno zkoušet na vlastní kůži. Obyvatelé Nemesidy si Zemi zřejmě prohlédli pomocí dalekohledů, a to mnohem dokonalejších, než jsou naše. Možná že, poslali na Zemi automatické rakety. Víme sami, že pro meziplanetární cesty čím menší aparatury, tím lépe. Rakety obyvatel Nemesidy mohly být třeba stejně velké jako višně. Třeba jsme si jich vůbec nevšimli.

Vyslovil jsem dnes mnoho domněnek. Některým se líbily, jiným asi ne. Náš spor však nespočívá v tom, co se komu líbí. Úkolem je prověřit dohady a zjistit pravdu. A my tu možnost máme. Obyvatelé Země mají k dispozici přes dvacet meziplanetárních lodí. Navrhuji, –aby nebyly všechny odeslány na Mars a Venuši – navrhuji jednu nebo dvě určit pro cestu na Nemesidu…“

Byl to asi nejvýznamnější projev v celém Tregubovově životě. Byl přijat nadšeně, hlučným potleskem a souhlasnými výkřiky. Asi čtyřicet lidí z přítomných okamžitě poslalo předsednictvu lístky s žádostí, aby byli zařazeni jako účastníci expedice na Nemesidu. Žadatelů o‘ cestu na Mars a na Venuši bylo méně. Skeptici s úsměvem mlčeli. Skeptici jsou vůbec národ opatrný, neradi veřejně nadávají a ve vědeckých komisích mají ve zvyku vyjadřovat jen uctivě pochybnosti. Jeden z nich se však přece jenom neovládl. Jeho jméno neznáme. Drátek magnetofonu zachytil pouze hlas – rezavý a pištivý.

„Nejsou důkazy! Postaveno na písku!“ vykřikoval tento skeptik. „Nemesis za Sluncem není. Vrátíte se s prázdnýma rukama. Vysmějou se vám!“

Tregubov uklidnil vzrušení v sále.

„Tak ať se vysmějou,“ prohlásil. „Nedohoníme-li Nemesidu, bude to obtížnější. Nenajdeme-li Nemesidu, budeme nuceni ji vytvořit. A techniku přemísťování planet budeme muset objevovat sami. Ale objevovat budeme muset v každém případě, protože přemísťováním planet se jednou budeme stejně zabývat, ne-li ve dvacátém, tedy v třiadvacátém století. Na tom není nic divného. V každé vědě za popisem následuje využití, za využitím změna, přemístění, přetváření. Vědy o rostlinstvu a zvířeně jsou již dávno ve stadiu přetváření, kdežto v astronomii se stále ještě zabýváme popisem, protože naše objekty jsou příliš vzdálené. Ale obyvatelé Nemesidy už s přetvářením začali. My začneme taky. Protože sluneční soustava není zvlášť dobře uspořádána. Planet vhodných k životu je málo: některé jsou velké, jiné malé, jedny jsou blízko k Slunci, jiné příliš daleko. Nestálo by za to převést Mars a Venuši na oběžnou dráhu Země a přitáhnout trochu blíže k Slunci Uran a Neptun s jejich oběžnicemi? A přivedeme-li sem i Jupiter a Saturn, jak je rozmístit, aby si navzájem svou přitažlivostí nepřekážely? Já například bych navrhoval, aby se Jupiter umístil na naše místo a Země se stala jeho oběžnicí… Ostatně, až bude vhodný čas, bude se tím zabývat věda o přesunu planet – astrotechnika, věda, která doposud neexistuje. A pak vytvoříme druhou Nemesidu třeba z nějakého Titanu. Vybavíme takovou planetu dobrou atmosférou a obydlíme ji prvními průkopníky. Dovedete si představit, jak obdivuhodný život je čeká? Den u nich bude trvat dva až tři roky, dokud neprozkoumají novou planetární soustavu, a pak bude následovat noc dlouhá třeba pět nebo deset tisíc let, umělý spánek v podzemí, dokud nedoletí k dalšímu slunci. A nakonec, až prostudují dejme tomu dvacet soustav,‘ vrátí se s obrovským množstvím poznatků na Zem, kde za tu dobu uplyne více než sto tisíc let… Chtěli byste prožít takový život?“

Výkřiky, potlesk. Tři minuty, pět minut, deset minut poslouchám výkřiky souhlasu. Nakonec automatický vypínač cvakne a magnetofon se s jemným syčením zastavuje. Měkké ticho. Sedím sám v malé kabině fonotéky ve společnosti drátku, který pro mne uchoval dávno zmlklý hlas a fantastický sen vědce.

Astrolechnika! Taková věda pořád ještě neexistuje. Planety se pohybují po svých neviditelných kolejích, nejsou ještě stroje, které by pro ně vypočítávaly nové dráhy. Ale za sto let, až se meziplanetární lety stanou samozřejmou a každodenní záležitostí, až na Mars, na Venuši nebo na Nemesidu budou lidé létat za turistikou, aby se se zalíbením podívali na nevídané kupole a věže měst na cizích planetách, neřeknou snad v oné době s ironickým úsměvem: „Slyšíš, přemísťovat planety! To už je dávno hotovo. Žádný problém!“

Jaké asi problémy si lidé najdou potom? O čem budou snít?

KROKY DO NEZNÁMA

S. Gansovskij

Rozhovor na pobřeži

„Někdy mám dojem, že se mi to všechno jen zdálo,“ pravil inženýr zamyšleně a přejel si rukou po čele. „Ačkoli moc dobře vím, že jsem tenkrát nespal… Škoda slov! Už se provádí vědecké bádání. Byla vytvořena skupina. A stejně…“

Ušklíbl se a já zbystřil pozornost.

„To máte tak. Obvykle se domníváme, že rytmus, jakým žijeme, je jediným možným rytmem. A zatím tomu tak není. Chápete, co chci říci?“

V odpověď jsem zamumlal cosi o teorii relativity. Musím přiznat, že jsem o ní zrovna jasnou představu neměl…

Inženýr se usmál.

„Tedy, měl jsem na mysli něco jiného. Pokuste si představit, co by se stalo, kdybychom začali žít rychleji. Nemyslím pohybovat se rychleji, ale opravdu žít. Živé bytosti na zemi se pohybují různou rychlostí – od několika milimetrů za hodinu až po několik desítek kilometrů. Někde ve Skotsku našli mouchu, která lítá rychlostí letounu. Ale o tom nechci mluvit. Ne pohybovat se rychleji, ale rychleji žít.“

„Ale vždyť některé bytosti už žijí rychleji než člověk,“ poznamenal jsem a pokoušel se vzpomenout, co jsme se ve škole učili z biologie. „Například prvoci. Trepky, pokud si vzpomínám, žijí pouhých čtyřiadvacet hodin. A někteří bičíkovci ještě méně.“ Můj společník pokýval.

„Ba ne, ti prostě žijí méně než my. Ale ne rychleji.“ Zamyslel se. „Vy to asi stěží pochopíte, co říkám… Neslyšel jste nic o letošních událostech v okolí Labutince?“

„Aby ne! V Leningradu si to asi před měsícem cvrlikali vrabci na střeše. Ale nikdo nic kloudného neví. Vypráví se o tom div ne jako o zázračném vidění. O dívence, kterou kdosi neviditelný snad hodil pod vlak nebo vytáhl zpod vlaku, už nevím. A pak se mluvilo o krádeži v obchodě… Vy o tom něco víte?“

„Ovšem. Byl jsem jedním z těch přízraků.“

„Ne!“

„Chcete-li, budu vám to vyprávět.“

„Ovšemže chci!“ vykřikl jsem. „Abych nechtěl! A můžete hned teď.“

Tento rozhovor se odehrával na rižském pobřeží, v Dubultech, jedněch malých lázničkách půl hodiny cesty od Rigy –

Byl jsem tam v zotavovně celé září a rychle jsem se seznámil se všemi obyvateli vilky, stojící přímo na mořském pobřeží. Jen o jednom rekreantovi, urostlém pohublém blondýnu, jsem věděl velmi málo. Bylo to tím divnější, že jsme hned od prvního setkání pocítili k sobě vzájemnou sympatii.

Oba jsme rádi ráno, asi tak dvě hodinky před snídaní, bloumali po pláži, která byla tou dobou naprosto vylidněná. Korostylev, tak se můj blonďatý společník jmenoval, vstával dřív a vydával se pěšky směrem na Bulduri. Když jsem na břeh přicházel já, byl již na zpáteční cestě. Setkávali jsme se na prázdné, opuštěné pláži, poklonili jsme se jeden druhému, usmáli jsme se na sebe a každý jsme pokračoval svou cestou.

Zdálo se, že po každém takovém setkání v nás obou zůstává dojem, že bychom se oba s radostí zastavili a pohovořili si.

Jednou ráno, když jsem vyšel na pobřeží, přistihl jsem Korostyleva při jakési podivné činnosti. Inženýr seděl na lavičce, pak si sedl na bobek a začal prstem čmárat v písku. Na tváři měl v té chvíli velice ustaraný výraz. Tak to udělal několikrát, načež se uklidnil. Pak si všiml letícího motýla a mávl rukou ve vzduchu, jako by ho tím pohybem provázel. A nakonec několikrát povyskočil.Zakašlal jsem, abych Korostyleva upozornil, že na břehu není sám. Podíval se po mně, naše pohledy se střetly a bylo nám oběma trochu trapně.

Korostylev mávl rukou a zasmál se.

„Pojďte sem. Nemyslete si, že jsem se zbláznil.“

Přistoupil jsem k němu a rozpředla se debata, při niž jsem se dověděl historii nedávných událostí ve Finském zálivu.

Korostylev začíná vyprávět První hodino ve změněném světě

… Musím předeslat, že jsem povoláním inženýr tepelné techniky. Dokončil jsem aspiranturu a obhájil dizertaci na moskevském polytechnickém institutu, ale přesto jsem spíš praktik než teoretik. Proto je pro mne tím víc nevysvětlitelného v tom, co se se mnou před nedávném stalo.

Jako užší specializaci mám zřizování parních turbin ve slunečních elektrárnách. 2iji s rodinou na břehu Finského zálivu v lesnatém kraji. Pracuji ve vědeckovýzkumném ústavu, který je umístěn při malé sluneční elektrárničce výhradně experimentálního významu. Blízko ní je i osada, v níž všichni bydlíme. Náš domek s malou zahradou je první při cestě, spojující přímořskou dálnici se stanicí lokálky. Upřímně řečeno, tahle cesta je zároveň jedinou ulicí v celé té naší osadě.

Proti našemu domku má letní sídlo můj přítel docent Mochov. Také spolupracuje s výzkumným ústavem. Vedle jeho domku je obchod s potravinami, přesněji malý krámek, kam chodíme všichni nakupovat.

Mezi zadními okny mé chaloupky a územím sluneční elektrárny nejsou žádné další stavby. Je to tu porostlé nízkým mlázím, které při stavbě zůstalo nedotčeno…

Bylo to v neděli pětadvacátého června. V sobotu večer odjela žena s oběma našimi chlapci do Leningradu na nový indický film. Zvali mě, abych jel taky, ale chtělo se mi zůstat doma a pracovat.

Domluvili jsme se s Aňou, že nechá kluky na neděli u babičky a vrátí se v neděli v deset vlakem.

Zavezl jsem ženu s dětmi ke stanici lokálky, zajel s automobilem do garáže a sedl k psacímu stolu.

Seděl jsem u něho hodně dlouho. Přátelé mi volali telefonem, zvali mě, abych si šel poslechnout nové dlouhohrající desky, ale chtěl jsem dokončit jakýsi výpočet, a tak jsem nikam nešel.

Asi o půlnoci začala bouřka. Rád se dívám, jak se křižují blesky, vstal jsem tedy od stolu, přistoupil k oknu a odhrnul závěs. Pamatuji se, že to byla silná bouřka. Liják bičoval větve stromů, až se ohýbaly, a na střeše se ozýval rachot jako od vzdálené kanonády. Okno mé pracovny vede právě k elektrárně a několikrát jsem viděl, jak vrcholky lip za ohradou a střechu budovy, kde byl umístěn reaktor, ozařují modré záblesky.

Pak jsem spatřil namodralou roztřesenou kouli, velkou asi jako menší meloun, napolo průhlednou a fosforeskující. Vynořila se kdesi vlevo od našeho domku z houštiny. Vzdáleně připomínala horní část těla medúzy, když se tento živočich vynořuje z mořských hlubin.

Něco takového jsem ještě v životě neviděl.

Koule proplula tak blízko kolem verandy, až jsem měl pocit, že do ní musí narazit. Pak odletěla k budovám elektrárny. Sledoval jsem její let. Nebylo to nic obtížného – změnila totiž v té době barvu. Byla teď jasně žlutá jako železo právě vytažené z kuplovny. Narazila na střechu budovy, v níž byl reaktor, nárazem nadskočila, ještě jednou dopadla a nakonec ne že by vybuchla nebo praskla, ale doslova se vpila do střechy.

Lekl jsem se, že tam začne hořet, vyběhl jsem tedy na zápraží a oběhl domek, abych se podíval, nehrozí-li elektrárně nějaké nebezpečí. Ale na střeše hlavní budovy, kterou jsem ze zahrady dobře viděl, nebyly patrný žádné známky požáru. Všude bylo ticho. Šikmé pruhy deště stále šlehaly po větvích a do trávy. Stál jsem chvíli u zdi svého domku a pak jsem se celý promoklý vrátil do pracovny.

Bylo už pozdě. Sel jsem si lehnout, a když jsem se ráno probudil, začalo to, o čem vám chci vlastně vyprávět.Probudil jsem se asi v osm a podivil jsem se, že jsem spal tak dlouho. U nás se obvykle vstává v šest.

V noci se vybouřilo. Oknem jsem viděl cípek nebe a větvičku lípy, rostoucí v zahradě přímo u stavení. Když jsem ji spatřil, zaradoval jsem se, že je venku bezvětří – lístky visely docela bez hnutí.

Brzy jsem začal pociťovat, že je v celém pokoji nějaká zvláštní, neobvyklá atmosféra. Nejdřív jsem postřehl jakési zvláštní zvuky, jako by někde poblíž přesunoval kdosi z místa na místo velké listy papíru.

Byl to takový přerývaný šramot, který občas utichal, občas zase zesiloval.

Pak jsem si uvědomil, že neslyším obvyklý zřetelný tikot velkých starých pendlovek, které jsem dostal od dědečka. Co se pamatuji, nezastavily se tyhle hodiny ještě nikdy, a pomyšlení, že se porouchaly, mi bylo velmi nepříjemné.

Vyskočil jsem z postele, a jak jsem byl v pyžamu, přistoupil jsem k druhému oknu, které nevede do zahrady, ale na záliv.

Odhrnul jsem závěs a letmo jsem pohlédl na břeh a asfaltovou silnici. Pak jsem se otočil a vykročil k hodinám. Při tom krátkém pohledu jsem nabyl jakéhosi zneklidňujícího dojmu. Spatřil jsem vlnu valící se na písečnou pláž, dva chodce při okraji silnice, motocykl řítící se po asfaltu – tedy všechno docela obyčejné, ale přitom v tom bylo něco divného.

Přistoupil jsem k hodinám – byl to starý švýcarský mechanismus, uzavřený do vyřezávané dubové skříňky – a otevřel jsem dvířka, abych si prohlédl, co se jim stalo.

Otevřel jsem dvířka… a strnul jsem.

Představte si, co jsem viděl! Kyvadlo na dlouhé a silné bronzové tyči neviselo vertikálně. Bylo odchýleno doleva, tedy bylo v poloze nejvzdálenější od rovnováhy!

Pamatuji se, jak v dětství, jako dvanáctiletý kluk, jsem často snil o tom, že udělám nějaký zázrak. Například vyskočit a nespadnout hned zase na zem, nýbrž zůstat chvíli viset ve vzduchu. Nebo zvednout kamínek, spustit ho a vidět, že nepadá, ale zůstává ve vzduchu. Vyskakoval jsem neustále, desetkrát, stokrát, vyskakoval jsem až do úplného vyčerpání, ale pokaždé jsem zas způsobně padal na zem v souladu se všemi zákony přitažlivosti. Ale neúspěchy mi nevzaly chuť k dalšímu snění. Namlouval jsem si, že když ne dnes, tedy zítra jistě se dokážu zbavit oné spoutávající přitažlivosti a pak… Pak se fantazie rozlétala naprosto bezuzdně. Už jsem se vznášel nad zemí, prolétával hranice, pomáhal arabským povstalcům bojovat proti francouzským kulometům, osvobozoval z žalářů vězně kapitálu a vůbec jsem předělával celý svět.

Každý z nás snil v dětství o nějakých zázračných křídlech nebo o čepici, která člověka dělá neviditelným, nebo o čemkoli toho druhu.

A teď jsem viděl uskutečnění svého chlapeckého snu. Na kyvadlo našich hodin nepůsobila přitažlivost. Hmota Země je nepřitahovala. Vznášelo se ve vzduchu.

Nevím, jak by se na mém místě choval někdo jiný. Ale já byl docela ohromen, zničen a přinejmenším půl minuty jsem upřeně zíral na kyvadlo. Pak jsem zatřepal hlavou a protřel si oči.

Hodiny nešly a kyvadlo bylo stále na levém krajním konci své dráhy. Bylo to neuvěřitelné, ale bylo tomu tak.

Roztržitě jsem pohlédl z okna a to, co jsem tam spatřil, mě zděsilo podruhé.

Za celou dobu, co jsem zíral na kyvadlo, se celá situace ani o chloupek nezměnila. Stále tatáž vlna se chystala valit na břeh – zapamatoval jsem si ji podle zpěněného, dolů zahnutého hřebene – dva chodci byli u silnice v témž postavení, v jakém je zachytil můj předchozí letmý pohled, dokonce i motocyklista zůstával na témž místě.

Vzpomínám si, že mě nejvíc překvapil ten motocykl. Byla to „12-49“ a musela jet rychlostí přinejmenším padesát kilometrů – viděl jsem to podle namodralého kotoučku dýmu z výfuku, který se vznášel v poměrně velké vzdálenosti od výfukové trubice. Motocykl se tedy rychle řítil, a přitom stál. Stál a ani se přitom nekácel na bok, zase docela proti všem zákonům rovnováhy.

Tehdy jsem usoudil, že spím a že se mi to všecko prostě zdá. Jak se to vždycky v románech dělá, štípl jsem se do levé ruky a vykřikl jsem bolestí. Ba ne, asi nespím.

„To je legrace,“ řekl jsem si, ačkoli to vůbec nebylo legrační, ale spíš hrozné.

Ještě jednou jsem se rozhlédl po pokoji a opět se vrátil pohledem k oknu.

„Jsem inženýr Korostylev,“ prohlásil jsem nahlas. „Jmenuji se Vasilij Petrovič, je mi pětatřicet let a dneska máme neděli pětadvacátého června.“

Vida, zbláznit jsem se taky nezbláznil. Myslelo mi to dobře.

Se srdcem strachy se tetelícím jsem vyšel z pokoje, odemkl jsem v předsíni a strčil do dveří vedoucích do zahrady. Dveře se neotevíraly. Strčil jsem do nich tedy silněji a opřel se ramenem.

Ozval se praskot a dveře vyražené z pantů se svalily na verandu.

Zdrceně jsem se na ně podíval. Ani dveře se nechovaly jako dřív.

Mimochodem, ten praskot byl prvním normálním zvukem, který jsem toho rána slyšel. Uvědomil jsem si, že dokud jsem byl v pokoji, obklopovalo mě neustále jakési zvláštní mlčení, porušované jen divným šramotem.

Nemohl jsem si nijak vysvětlit, co se to stalo s dveřmi. Vykročil jsem tedy po pěšince k nízkému řídkému plotu, oddělujícímu naši zahradu od cesty. A tady zase začaly podivné věci. Když už jsem byl skoro u vrátek, pocítil jsem, že mi dá asi hodně práce se zastavit. Byl to pocit, že mě setrvačné síly unášejí někam kupředu. Znáte to. Jako když se například utíká s příkrých schodů.

S nejvyšší námahou jsem „zabrzdil“ u plotu a pomalu vyšel na ulici.

Klidně a mírumilovně stály domky naší osady. Za plůtky se sušilo dětské prádlo. Od obrovského majestátního topolu, obaleného světlezelenými blyštivými listy, který stál před Mochovovým domem, se linula čerstvá pronikavá vůně. Na čistém, po bouři jako vymeteném nebi zářilo jasné jitřní slunce.

Podle sklonu trávy a podle toho, jak sehnuté byly větve topolu, by se dalo soudit, že vane poměrně silný vítr. Dokonce i vlna v zálivu naznačovala větrné počasí. Ale já jsem žádný vítr necítil. Bylo mi horko.

Stál jsem chvilku u vrátek a pak jsem se vydal k motocyklistovi.

Pamatuji se, že v době, kdy jsem se k němu přibližoval, jsem najednou začal slyšet výbuchy motoru. Ale ne takové jako obvykle. Jejich tón byl velmi nízký. Něco jako vzdálené hřmění. Ale jak jsem se zastavil, změnily se tyto zvuky v týž šramot, který mě překvapil v pokoji.

Motocyklista, opálený chlapík se silnými lícními kostmi, seděl v sedle trochu předkloněn a díval se na cestu oním soustředěným pohledem všech řidičů motorových vozidel. Mne si vůbec nevšímal.

Bylo na něm všechno normální, až na to, že se nehýbal.

Nevím proč jsem si sáhl na válec motoru a okamžitě jsem ucukl – válec byl rozpálený.

Pak jsem provedl ještě větší hloupost. Pokusil jsem se motocyklistu povalit. Nevím, jak mi to mohlo vlézt do hlavy. Zřejmě jsem došel k závěru, že když už se nehýbá, měl by rozhodně padnout, a ne proti všem fyzikálním zákonům stát. Opřel jsem se oběma rukama do tandemu a trochu jsem zatlačil. Naštěstí se mi tento pokus nepodařil. Jakási síla udržovala stroj v poloze, v níž byl.

Mimochodem, brzy jsem toho nechal. Byl jsem příliš ohromen. Uplynulo jistě několik minut, než jsem si všiml, že motocykl nestojí tak docela na místě, že se přece jen pohybuje, i když nesmírně pomalu. Všiml jsem si toho podle zadního kola.

Na pneumatice byl kousek smůly a na ni se přilepila zápalka. Za tu dobu, co jsem chodil kolem motocyklu, přemístila se zápalka pomalu zdola nahoru.

Usedl jsem na bobek a začal si kolo prohlížet. Mám je dodnes zřetelně před očima. Zelená, silně zaprášená obruč, trochu zrezivělé dráty, stará rozpukaná pneumatika.

Pozoroval jsem kolo dlouhou dobu, jako by někde v něm tkvělo rozluštění záhady, v níž se teď pohyboval celý svět.

Pak jsem vstal a začal si prohlížet řidiče. Obešel jsem motocykl a postavil se mu do cesty půl metru před předním kolem. Řidič mě neviděl.

Sklonil jsem se a křikl mu do ucha:

„Hej, poslechněte!“

Neslyšel mne.

Zamával jsem mu rukou přímo před očima. Ani to na něho nijak nezapůsobilo. Prostě jsem pro něho neexistoval.

Přední kolo se konečně přiblížilo až ke mně. Pohybovalo se rychlostí přibližně jeden centimetr za vteřinu a opřelo se mi do kolena. Nejdřív slabě, potom stále silněji, až jsem musel ustoupit.

To už jsem byl docela zděšený a vydal jsem se k těm dvěma chodcům.

Všiml jsem si přitom, že jakmile se dám do pohybu, vzniká okamžitě poměrně silný vítr, kdežto zastavím-li se, vítr utichá. Bezpochyby tomu tak bylo už dřív, ale nevšiml jsem si toho.

Chodci, byla to mladá černovlasá žena a starší muž s batohem na zádech, stáli ve vzdálenosti asi padesát metrů od motocyklu. Vlastně taky nestáli, šli, ale strašně pomalu.

Na jeden jediný krok spotřebovali asi dvě nebo tři minuty. Nekonečně pomalu se oddělovala noha od asfaltu a začínala se přesunovat kupředu. Nekonečně pomalu se přemísťovalo celé tělo, těžiště přecházelo na druhou nohu. Než učinili jeden krok, mohl jsem je obejít kolem dokola přinejmenším desetkrát.

Myslím, že to byl otec s dospělou dcerou. Zdálo se mi, že je znám. Bydleli asi pět kilometrů od naší osady v osamělém domku a chodili k nám nakupovat.

I oni vypadali, jako by je něco znepokojovalo. Za tu dobu, co jsem byl u nich, otočila žena hlavu a začala se dívat stranou od svého společníka.

Pamatuji se, že jsem je několikrát obešel, pokoušel se jim něco říci, a dokonce jsem se dotýkal mužovy ruky.

Taky jsem si sedl na svah příkopu blízko ženy a seděl tak pět nebo deset minut. Měl jsem dojem, že mne pak přece jen zpozorovala. Ať už to bylo jakkoliv, začala pomalu, pomaloučku otáčet hlavu směrem ke mně a potom, když už jsem se zvedl a odešel, byla její hlava ještě dlouho obrácena k příkopu. Dívala se na místo, kde už jsem neseděl, a pak se na jejím obličeji začal pomalu objevovat překvapený údiv. Obočí se jí trochu zvedlo, oči se zděšeně zakulatily.

Byla velmi hezká. A hodně připomínala voskové panny z konfekce. Právě pro ten udivený výraz očí.

Pak jsem pomalu zamířil na pláž. Hlavu jsem si držel v dlaních.

Co to může znamenat, ptal jsem se sám sebe v duchu. Nevybuchla snad nad naším krajem nějaká nová puma? Neproletěla snad naše planeta nějakým prostorem koncentrované kosmické hmoty, která zastavila nebo zpomalila všechen život na Zemi? Ale proč bych tedy já zůstal mimo? Proč by se to netýkalo i mne? Nemám snad halucinace? Nebo opravdu spím?

Ale uvažoval jsem docela logicky a rozhodně jsem nespal. Prst, který jsem si popálil o válec motocyklu, mě svědil a naskakoval už na něm vodnatý puchýřek. A vůbec všechno kolem bylo příliš reálné, než aby se mi to zdálo.

Ve snu nebo při halucinacích, v tom efemérním, zdánlivém světě, bývá pro člověka velmi mnoho nedostupného. Někdy například nemůže utéci tomu, kdo ho pronásleduje, jindy naopak není schopen dohonit toho, koho pronásleduje ‚sám. Vždycky existují určitá omezení. Ale tady bylo všechno jednoduché a přirozené. Stál jsem na břehu zálivu, za mnou byl můj domek. Kdybych chtěl, mohl jsem se ohlédnout a vidět ho. Mohl jsem si sednout, mohl jsem vstát, mohl jsem napřáhnout ruku nebo ji zase spustit. Nikdo mne nepronásledoval a ani já jsem nikoho nehonil.

Přesto jsem byl jediným člověkem, který se pohyboval v tomto zastaveném, strnulém světě. Jako bych se dostal na plátno zpomaleně promítaného filmu.

Došel jsem k vodě a z rozběhu jsem kopl do nehybné vody. V mé situaci to byl pokus bezpochyby hloupý, měl jsem na nohou pantofle. Připadalo mi, že jsem kopl do kamenné zdi. Zavyl jsem bolestí, chytil se za špičku nohy a začal poskakovat po druhé noze jako šílenec.

Voda byla taky jiná než dříve.

Co jsem dělal potom, to už si přesně nepamatuji. Myslím,že jsem pobíhal po břehu, vykřikoval jakási nesmyslná slova a kategoricky žádal, aby „tohle“ přestalo, aby se všechno vrátilo do dřívějšího stavu. Byl to pro mne zřejmě nejtěžší okamžik. Při tomto záchvatu zoufalství jsem skutečně neměl daleko k zbláznění.

Pak jsem se vysílen a vyčerpán svalil na písek přímo u vody. Nejbližší vlna se ke mně nekonečně pomalu přibližovala. Tupě jsem na ni zíral a nehýbal jsem se z mokrého písku. Pomalu, jako roztavené sklo, se ke mně přivalila (byl to hrozný pohled, jak se přibližuje) a zalila mi postupně chodidla, kolena a boky. Trvalo to asi deset minut, než jsem se ocitl po pás ve vodě. Nervy mi opět začaly prudce pracovat a div jsem nevykřikl.

Ale skončilo to šťastně. Asi za pět minut vlna opadla a já zůstal na písku v mokrém pyžamu.

Pak jsem pocítil, že už mám těch zázraků po krk, že už se mi protiví. To, co se stalo, bylo naprosto nevysvětlitelné – alespoň pro mne v tu chvíli to bylo nevysvětlitelné – a proto se mi to protivilo.

Vstal jsem a zamířil domů. Chtěl jsem se schovat před nehybnými lidmi z naší osady. Kojil jsem se tajnou nadějí, že usnu-li, probudím se za nějaký čas ve světě, který se už zas bude pohybovat, a všechno bude normální.

„Ale promiňte,“ přerušil jsem inženýra. „Kdy to všechno bylo?“

„Letos pětadvacátého června.“

„Tak se vám to tedy všechno zdálo?“

„Ne, nezdálo. Bylo to všechno tak, jak říkám.“

„Ale já se také pamatuji na pětadvacátý červen.“ Nedůvěřivě jsem pokrčil rameny. „Pamatuji se na ten den a hodně lidí se na něj pamatuje. Možná že se to týkalo jen vaší osady. Ale stejně i tak by to jistě neprošlo bez povšimnutí. Všude by se o tom mluvilo.. Přišlo by to do novin.“

Inženýr potřásl hlavou.

„Jenže tohle všechno jsem mohl postřehnout jenom já. Ale poslouchejte dál.“

Inženýr najde neznámého

V naší zahradě, vpravo od vrátek, když se jde k domu, roste několik hustých keřů jasmínu. Je v nich ukryta velká psí bouda. Když jel jeden můj přítel na služební cestu, nechal u nás přes léto německého ovčáka. Postavili jsme psovi boudu, a když se náš známý vrátil, vzal si ovčáka a bouda u nás zůstala.

Na jaře a v létě slouží mým klukům ke hře na Indiány.

Když jsem nyní šel pěšinkou domů, spatřil jsem najednou, že z boudy čouhají čísi nohy ve velkých sešmaťchaných a zablácených botách.

Stejně jako všichni majitelé domků nemám ani já rád, když mi do zahrady bez dovolení lezou cizí lidé. Kromě toho mě překvapila podivná pozice tohoto člověka a s údivem jsem se ptal sám sebe, co tam v boudě může ten člověk dělat.

Myslím, že jsem v tom okamžiku dokonce zapomněl na všechny neuvěřitelné události tohoto dne.

Došel jsem k jasmínu a začal si prohlížet nohy.

A najednou jsem uslyšel lidský hlas. Poprvé za celé ráno, v tom podivném, ani na okamžik neustávajícím šramotu, zazněla opravdová lidská slova.

„To ne… to ne,“ mumlal neznámý.

Pak jsem zaslechl několik nadávek a zase totéž:

„To ne…“

„Poslyšte,“ řekl jsem, „vylezte ven! Honem vylezte!“

Nohy sebou cukly a neznámý umlkl.

Sklonil jsem se, zatahal ho za botu a vybídl ho:

„Tak honem polezte ven. Ještě nevíte, co se stalo.“

Neznámý mě kopl a zaklel.

Hořel jsem netrpělivostí. Popadl jsem ho oběma rukama za nohu, napjal všechny síly a vytáhl ho z boudy.

Potom jsme na sebe dlouho nechápavě hleděli. On ležel na zádech, já seděl vedle něho na bobku.

Byl to silný, rozložitý chlapík, mohlo mu být tak pětadvacet nebo sedmadvacet. Obličej měl bledý, nezdravý. Měl tupý nos a malé, šedivé, polekané oči.

Když jsem se podíval na jeho široká ramena, podivil jsem se, že se mi tak snadno podařilo vytáhnout ho z boudy. Asi tam neměl za co se chytit.

„Poslyšte,“ řekl jsem konečně, „s celou Zemi se něco stalo. Chápete?“

Pozvedl se, usedl na trávu a ustrašeně se zadíval řídkým plotem na silnici. Odtud ze zahrady byli dobře vidět oba nehybní chodci.

„Vidíš,“ pronesl poděšeně. „Dívej se.“ Pak se překulil na břicho a snažil se znovu zalézt do boudy. Měl jsem co dělat, abych ho udržel.

Pak jsme si začali šeptem – nevím, proč zrovna šeptem – povídat.

„Celý svět se zastavil,“ zašeptal jsem. „A ten hrozný šramot.“

„A na kole,“ dodal neznámý. „Viděls toho chlapa na kole?“

„Jakého chlapa?“

„No, tam, jednoho chlapa. V tričku. Já ho povalil.“

Dozvěděl jsem se, že na cestičce za Mochovovým domkem potkal cyklistu, stojícího bez hnutí na místě, a povalil ho.

„Proč jste to udělal?“ zeptal jsem se a hned mi blesklo hlavou, že i já měl podobný nápad.

„Proč tam jezdil?“ odpověděl neznámý a zaklel.

Seděli jsme nějakou dobu u boudy a vyprávěli si, co kdo z nás viděl.

„A kde jste byl, když to všechno začalo?“ zeptal jsem se.

„Já? Tady.“

„Kde – tady? V zahradě?“

Zrozpačitěl.

„Ne… Tam,“ mávl rukou směrem k zálivu.

„Tak kde? Na pláži?“

Ukazoval chvíli na jednu, chvíli na druhou stranu, takže se mi nepodařilo zjistit, kde ho všechny ty zázraky zastihly.

„Začalo to tedy při rozednění, že?“ řekl jsem.

„Ano,“ přisvědčil a zaklel.

Klel vůbec za každým druhým slovem, takže jsem to brzy přestal brát na vědomí.

„Nu dobrá.“ řekl jsem a vstal. „Zajdeme do baráku a něco sníme. Pak se půjdeme podívat, co se stalo. Zajdeme do Gluskova. Možná že to postihlo jenom naši osadu a dál je všechno v pořádku.“

Najednou jsem pocítil,-že mám hlad jako vlk. Neznámý rovněž vstal a nejistě se mne zeptal:

„Do jakého baráku?“

„Tadyhle do toho.“

Rozhlédl se bázlivě:

„A co když nás chytí?“

„Kdo by nás chytal?“

„Nu, len… co tu bydlí.“

„Tady bydlím já,“ vysvětlil jsem mu. „Je to náš dům.“

Zpozoroval jsem na jeho tváři nesmírné rozpaky. Pak se najednou rozesmál.

„Tak dobře, půjdem.“

Všechno‘ vypadalo záhadně. To, že mi nechtěl kloudně říci, kde byl v noci, i len neočekávaný smích. Ale byl jsem tehdy v takovém stavu, že jsem tomu nevěnoval pozornost.

Zatímco jsme v kuchyni pořádali obložené chlebíčky.a studené skopové, prohlížel si s úctou naši ledničku, pračku a mycí stůl.

„Dobře si žiješ,“ pochválil. „Kde pracuješ?“

Odpověděl jsem mu, že v továrně, a na oplátku jsem se zeptal jeho, co dělá on. Řekl mi, že pracuje v sovchoze „Gluškovo“. Sovchoz je asi osm kilometrů od naší osady. Jeden čas tam chodily do školy moje dětí, tnkže znám skoro všechny lidi, kteří tam pracují. Ale tohoto jsem lam ani jednou neviděl, takže jsem nabyl dojmu, že mi lže.

Když jsme vycházeli z domu, podíval se zamračeně na nebe a řekl:

„Slunce taky…“

„Co Slunce?“ zeptal jsem se.

„Slunce taky stojí.“ Ukázal na stín domu, ležící na pěšině. „Zůstal takový, jaký byl.“

Náš dům byl postaven tak, že okno mé pracovny a okna dětského pokoje míří na jih, hlavní vchod vede na sever.V létě kolem osmi hodin, když odcházím do práce, dosahuje stín střechy k okraji záhonu jiřin.

Když jsem dnes poprvé vycházel z domu, abych se podíval na nehybného motocyklistu, dosahoval stín právě k prvnímu keři. Všiml jsem si toho automaticky, i když jsem byl hodně vzrušen.“

Nyní byl okraj stínu na témž místě, třebaže už uplynuly nejméně dvě hodiny.

Z toho vyplývalo, že se Slunce skutečně zastavilo. Přesněji řečeno, Země zpomalila rotaci kolem své osy.

Teď už toho bylo právě dost, aby se člověk načisto zbláznil.

Pamatuji se, že jsme dlouho přešlapovali na místě a dívali se chvíli na Slunce, chvíli na nehybný okraj stínu.

Pak jsme se přece jen vydali do „Gluškova“. Vrátil jsem se do pokoje, obul si místo pantofli sandály, a vydali jsme se na cestu.

Ani nevím, co nás tam– táhlo. Nejspíš jsme tam šli proto, že bylo nesnesitelné sedět na místě a čekat, co se s námi stane dál. Museli jsme vyvíjet nějakou činnost.

Kromě toho jsme prostě nevěděli, co bychom měli dělat.

Cesta do „Gluškova“ Počátek neshod

Byla to podivná cesta.

Když jsme vyrazili a první dojmy ze všech zázraků poněkud vybledly, začal jsem si všímat věcí, kterým jsem doposud nestačil věnovat pozornost.

Především bylo pro nás oba velmi obtížné udělat první krok. Měli jsme takový pocit, jako bychom ten krok dělali ve vodě nebo v nějakém jiném hustém prostředí. Bederní svaly měly co dělat. Ale pak to mizelo a šli jsme už normálně. Za druhé. Při každém kroku jsme zůstávali trochu viset ve vzduchu. Zase jako kdybychom se pohybovali ve vodě. Zvlášť zřetelně to bylo vidět u mne, protože mám chůzi vůbec dost houpavou.

Cítil jsem, že musím vypadat jako baletní mistr, který nekráčí, ale provádí nekonečnou řadu dlouhých a plavných skoků.

Připadalo mi, že vzduch zhoustl. Zdálo se mi, že do vzduchu někdo přilil jakousi hustou sloučeninu, která mu ponechala jeho dřívější průzračnost i způsobilost k dýchání, ale dodala mu mnohem větší hustoty.

A nakonec vítr. Jakmile jsme se dali do pohybu, zvedal se silný vítr, a kdykoli jsme se zastavili, okamžitě utichal…

Na silnici jsme předhonili dva chodce – muže a ženu. Můj společník, jmenoval se Zora Buchtin, je obešel velkým obloukem, dokonce kvůli tomu sestoupil do příkopu. Vůbec se první dobou nesmírně bál všech nehybných postav, které jsme cestou potkávali.

Za posledním stavením naší osady jsem odbočil a zamířil k blízké olši, abych si utrhl proutek na cestu. Uchopil jsem poměrně silnou větvičku a trhl. Odštípla se tak snadno, jako by ani nerostla z kmene, ale byla k němu jen přilepena jakýmsi řiďounkým kancelářským lepidlem. Zkusil jsem tedy ulomit větev mladé lípy. I tu jsem v okamžiku držel v ruce. Jako by přímo čekala, až přijdu a odstraním ji z místa, kde roste.

I všechny ostatní větve se od lípy oddělovaly bez nejmenšího odporu. Nedá se říci, že bych,je trhal, prostě jsem je od kmene odděloval.

Vyplývalo z toho, že se svět nejen zastavil, ale také změnil své fyzikální vlastnosti. Vzduch zhoustl a pevná tělesa ztratila svou vazbu.

Mohl bych tenhle strom zbavit větví se stejnou lehkostí, s jakou dívky odtrhují lístečky akátu: „Má mě rád, nemá mě rád…“

Na pěšině vedoucí k sovchozu – abychom si zkrátili cestu, dali jsme se pěšinou – jsme potkali cyklistu, kterého Buchtin povalil. Kolo leželo v trávě, mladík stál vedle něho a držel se rukou za rameno. Jeho obličej vyjadřoval bolest a nechápavost.

Samozřejmě, nešlo mu na rozum, jaká síla ho to shodila na zem.

Nechali jsme cyklistu, aby se vzpamatoval, a vydali se dál. Spatřil jsem letět jakéhosi ptáka a zastavil jsem se, abych si ho prohlédl.

Myslím, že to byl stehlík. Visel ve vzduchu, občas pomalu a značně mdle mávl křidélky a o kousíček popolétl. Jeho let nebyl plavným pohybem, ale radou krátkých trhavých skoků.

Dorela dobře jsem ho mohl vzít do ruky, ale bál jsem se, abych mu něco neudělal.

Za lesem se začínala prostírat pole se zelenou ozimou pšenicí a louky, z nichž se linula silná a příjemná vůně jetele. V těchto místech jsme se z pěšiny doslali na úvozovou cestu. Všiml jsem si, že prach, který jsme zvířili, visel ve vzduchu velmi dlouho, tak dlouho, že jsme se ani nedočkali, kdy se zas usadí.

Nebudu vám podrobně líčit celou naši cestu do „Gluškova“. Mimochodem, cesta byla docela zbytečná. Prostě jsme přišli do sovchozu a zjistili, že je tam všechno stejné jako u nás v osadě.

Nejdřív jsme kráčeli dost rychle, pak mě stále silněji začal bolet palec, který jsem si pochroumal o mořskou vlnu, a tak jsem pokulhával.

Protože byla neděle, bylo v sovchoze prázdno. U mechanické dílny ani u účtárny jsme nespatřili živé duše. Jedině na dvoře u vodovodu stála jakási postava s vědrem v ruce. Nevím proč, ale zamířili jsme ke škole. Před jednou chalupou stál ředitel sovchozu Petr Iljič Ivaněnko, silný blondýn, oblečený do plátěných kalhot a letního plátěného saka. Okno chalupy bylo otevřeno. Vyhlížela z něho žena a něco si s ředitelem povídala.

Pomalu mávla rukou – zřejmě s něčím nesouhlasila nebo něco odmítala. Protože jsme však já. i můj společník viděli tento pohyb tak nekonečně pomalý, připadalo nám, že chce Ivaněnka udeřit.

Byla to nesmírně komická situace. Petr Iljič strnul s široce otevřenými ústy, husté prošedivělé obočí se mu zvedlo.

Zora se bojácně zastavil v uctivé vzdálenosti od ředitele a ukázal na něho prstem: „Zblbnul!“

„Proč by zblbnul?“ zeptal jsem se.

„Tak co to dělá?“ Zora pohodil hlavou směrem k Petru Iljiči a směšně roztáhl ústa. Parodoval ho.

Tohle mě nevím proč rozvzteklilo.

„Náhodou nezblbnul,“ obhajoval jsem ho. „Stalo se něco s celou Zemí. Nějaká katastrofa, chápete?“

Zora mlčel.

„Stalo se něco takového, čím se celý svět zpomalil. Jenom my jsme zůstali stejní, jako jsme byli. Nebo možná naopak…“

Vyslovil jsem toto „naopak“ bez rozmýšlení. Ale najednou jsem se kousl do rtu.

Co když je to opravdu – naopak?

Hlavou se mi mihla jakási nejasná myšlenka, jakási domněnka. Uvědomil jsem si znovu rychlost vlny v zálivu, rychlost motocyklu a nakonec i postavení Slunce na nebi. Svět zpomalil svůj pohyb, ale toto zpomalení mělo svou harmonii. Slunce, pohyb vody, lidé – to všechno bylo zpomaleno proporcionálně.

Uchopil jsem Zoru za niku. usedl jsem na lavičku u chalupy a donutil svého společníka, aby si sedl vedle mne. Pak jsem upřel pohled na náramkové hodinky, které jsem od včerejšího večera neodepjal.

Celých pět minut (počítal jsem to podle pulsu) jsem se díval na vteřinovou ručičku a nakonec jsem se přesvědčil, že se přece jen pohybuje. Ovšem za celých pět minut uběhla pouhou jednu vteřinu.

Jedna vteřina! A podle mne, i když jen přibližně, pět minut!

Za tuto vteřinu žena. hádající se s ředitelem sovchozu, spustila ruku a Petr Iljič zavřel ústa.

Vycházelo mi, že se svět zpomalil třistanásobně. Nebo my naopak jsme se třistanásobně zrychlili.

Na tváři Petra Iljiče, stejně jako na tvářích všech lidí, které jsme od rána viděli, nebylo však znát žádného neklidu. Nikdo z nich nevypadal udiveně, polekaně ani znepokojeně. Všichni se klidně věnovali své práci.

Znamená to, že něco divného a nevysvětlitelného se stalo s námi. nikoli s těmi, kteří byli kolem nás.Při této myšlence jsem pocítil obrovskou úlevu. Přece jenom je to něco jiného: předpokládat, že nebezpečí hrozí tobě samotnému, nebo být přesvědčen, že je v nebezpečí celý svět, veškerý lidský rod. Konec konců já i Zora už se z toho nějak dostaneme. Jen aby se nestalo něco s celou Zemí.

„Víte, jak to je? Nenormální jsme my dva,“ řekl jsem svému společníku. „Všichni lidé zůstali takoví, jak byli.“

Zora na mne upíral nepřítomný pohled.

„Něco nás zrychlilo, chápete? Začali jsme se pohybovat a žít rychleji, kdežto lidé žijí normálně.“

„Normálně! Nesmysl!“ Nedůvěřivě se ušklíbl a vstal z lavice. „Jen se podívej.“ Pokročil kupředu. „Já jdu a tenhleten stojí a otvírá hubu. (Petr Iljič právě v tom okamžiku začal opět nekonečně pomalu otevírat ústa.) A ty řekneš – normálně!“

„A proč by ne? My se prostě pohybujeme příliš rychle a příliš rychle cítíme. Proto se nám zdá, že všichni ostatní jsou nehybní.“

Teď už jsme šli zpátky ze sovchozu do naši osady a já jsem se cestou snažil Zorovi vysvětlit onu oblast klasické fyziky, v níž se mluví o otázkách pohybu a rychlosti.

„Absolutní rychlost neexistuje, chápete? Rychlost tělesa se počítá vzhledem k jinému tělesu, které konvenčně považujeme za nehybné. Podle všeho se změnila naše rychlost k Zemi, zatímco u ostatních lidí zůstává stejná. Proto se nám zdá, že ti druzí stojí na místě…“

Zora se na mne podíval tak podezřívavě, jako se dívá člověk na trhu, když mu prodavač vehementně nabízí shnilé zboží.

„Tak si například představte, že jedete autem šedesátikilometrovou rychlostí. Ovšem tohle je vaše rychlost v poměru k Zemi, nemám pravdu? Jestliže by vedle vás jel jiný automobil rychlostí padesát kilometrů, pak v poměru k němu by vaše rychlost byla už jen deset kilometrů. Rozumíte?“

Zora se zamračil a zafuněl. Považoval jsem to za známku hlubokého uvažování.

„A na tachometru?“

„Co na tachometru?“

„Kolik bude ukazovat tachometr?“

„Tachometr vašeho automobilu bude ovšem ukazovat šedesát. Ale to je ve vztahu k Zemi…“

„No prosím, šedesát! A ty mi povídáš deset!“ Ušklíbl se jako člověk, který svého protivníka nadobro zesměšnil.

Chtěl jsem začít s novou úvahou, ale spatřil jsem, že Zora neprojevuje ani nejmenší zájem o to, co mu povídám.

Neměl trochu schopnosti myslet abstraktně. Vůbec mě nechápal a já jsem vycítil, že mě považuje za člověka, který si ho chce nějak obtočit kolem prstu.

Odmlčel jsem se. Ušli jsme asi tři kilometry mlčky, každý pohroužen do vlastních úvah.

Připustíme-li, že jsme se skutečně „zrychlili“ třistakrát, nebo přibližně třistakrát, vychází nám, že jsme cestu z osady do sovchozu urazili asi tak za půl minuty podle obvyklého „lidského“ času. Z hlediska celého okolního světa jsme se tedy mihli jako stíny, jako závan větru. Přitom však pro nás to byla cesta poměrně dlouhá, podle našich měřítek trvala přibližně dvě a půl hodiny.

Můžeme se vůbec pohybovat takovou rychlost? Znamená to tisíc nebo dokonce dvanáct set kilometrů za hodinu. Pamatoval jsem si, že při rychlostech přes dva tisíce kilometrů, jichž dosahují pouze reaktivní letouny, zahřívá se povrch letounu na 140 stupňů Celsia. Při rychlostech přes tři tisíce kilometrů se trup zahřívá na 150 stupňů, takže hliník a jeho slitiny ztrácejí svou pevnost.

Ale my jsme necítili žádné zvláštní horko. Zřejmě to bylo tím, že společně se zrychlením všech životních procesů v našich tělech se prudce zrychlil i proces výměny tepla.

Jiné vysvětlení jsem nebyl schopen najít.

Mimochodem, kdykoli jsem prudce mávl rukou, cítil jsem na té její straně, která byla vystavena odporu vzduchu, lehké a příjemné píchání…

Prach, který jsme zvířili cestou k sovchozu, nebyl při naší zpáteční cestě stále ještě usazen.

Noha mě bolela stále víc, takže jsem se za Zorou ponenáhlu opožďoval. Byla to právě tato bolest, která mne přesvědčovala, že všechno, co se děje, je skutečností.

Když jsme přišli na pobřežní dálnici, zjistil jsem, že myšlení mého společníka stále ještě usilovně pracuje.

Počkal na mne na okraji.

„Tak tedy my rychle a oni pomalu?“

„Kdo oni?“

„Tak vůbec… Všichni.“ Opsal rukou široký kruh a znázornil tím, že má na mysli veškeré lidstvo.

„Ovšem. Mnohem pomaleji než my.“

Zora se zamyslel.

„Z toho plyne, že nás nechytnou.“

„Nechytnou,“ přisvědčil jsem nejistě. „A proč by nás vlastně chytali? Nechceme se před nikým schovávat.“

Zasmál se a vykročil po asfaltu. Teď se však jeho chování změnilo. Napřed se bál každé nehybné postavy, kterou jsme potkávali. Nyní jeho strach zmizel a Zora začal být až netaktně dotěrný ke všemu živému, co jsme cestou potkali.

Kousek před osadou jsme předhonili otevřený „ZIL-110“. Automobil jel asi stodvacetikilometrovou rychlostí, ale pro nás jel Stejně pomalu jako parní válec. Dokonce ještě pomaleji.

Zastavili jsme se u něho a začali si prohlížet cestující. Byla to společnost jedoucí zřejmě na výlet někam k jezerům.

Sedělo jich v autě pět a všichni měli ve tvářích onen šťastný a soustředěný výraz, jaký mívá člověk oddávající se plně požitku z prudké jízdy a vystavující obličej silnému větru.

Přitom ovšem všichni vypadali skoro jako mrtvoly.

Na zadním sedadle vpravo seděla asi sedmnáctiletá dívka, studentka s čistým a mladým obličejem, oblečená do květovaných šatů. Přimhuřovala oči s dlouhými řasami, ústa měla trochu pootevřena.

Zora se na ni dlouho díval, pak najednou zvedl ruku, namířil svůj krátký a tlustý ukazováček se špínou za nehtem a udělal pohyb, jako by chtěl dívku píchnout do oka.

V poslední chvíli jsem mu ruku strhl. Pustili jsme se do zápasu. hihňal se, vytrhoval se mi a měl jsem co dělat, abych ho od automobilu odtáhl.

„Vždyť nás nedohoní,“ mumlal Zora.

Podařilo se mu přece jen strhnout dívce mušelínový šátek s hlavy. Hodil jej na cestu. Zvedl jsem šátek, vložil jej zpátky do auta a odtáhl svého společníka pryč.

Měl sílu jako býk. A tu jsem si poprvé uvědomil, jakým nebezpečím pro lidstvo by se mohly stát vlastnosti, jichž jsme náhodou nabyli.

Teď bylo velmi těžké Zoru zkrotit.

Za příkopem spatřil najednou křivonosku a rozběhl se za ní. Pták měl však štěstí. Byl tak vysoko, že na něj Zora nedosáhl.

Potkali jsme také motocyklistu – téhož, kterého jsem ráno viděl z domu. Byl asi půldruhého kilometru od místa, kde jsem si ho poprvé prohlížel. Zora najednou pocítil neodolatelnou touhu ho převrhnout. Když jsem ho zase začal odtahovat, vytrhl mi ruku a zlostně se na mne podíval.

„Zmiz, lumpe! Nebo tě načechrám a budeš šňupat hlínu.“

Zkrotle jsem mlčel.

Zora pohrdavě našpulil dolní ret.

„Co se na mě pořád lepíš? Já tě k ničemu nepotřebuju!“

Dalo mi hodně práce, než jsem ho uklidnil. Vydali jsme se dál. Jeho chování ke mně se však pronikavě změnilo.

Po všech těchto patáliích jsem pocítil nesmírnou úlevu, když jsme konečně došli do osady a mohl jsem Zoru zavést do svého domku.

Rvačka

Podle mých hodinek jsme byli pryč jen o něco víc než jednu minutu normálního „lidského“ času. V osadě se za tu dobu skoro nic nezměnilo.

Mochov měl v okně své pracovny vytaženou záclonu a seděl u stolu. (Když jsem kulhal kolem domku, připadal mi úžasně vzdálený a cizí.) Pihovatá, ramenatá Máša, po-mocníce v domácnosti u Juškovových, stála za plůtkem na protější straně ulice pod šňůrou. Držela v rukou plenu. Nedaleko od krámku šel, vlastně stál na místě neznámý rozložitý tmavovlasý muž v pumpkách. Nad tím vším viselo v nebi nehybné slunce, větve stromů byly ohnuté větrem, který jsem necítil.

V jídelně jsem unaveně klesl na židli. K čertu se vším! Už mi to pořádně leze na nervy. Musel jsem se nutit k zamyšlení, kde se vzaly všechny ty zvláštnosti. Ale byl jsem tak deprimován, že jsem se cítil naprosto neschopný jakéhokoli sebemenšího objektivního hodnocení skutečnosti. A pak jsme oba s Zorou měli hlad. Vstal jsem tedy, a vláčeje nohy po podlaze, začal jsem na stůl snášet všechno, co jsme měli v ledničce a v kuchyni na plynovém vařiči.

„Skočím pro půllitr,“ nabídl se Zora. „Půjdeme spolu,“ odpověděl jsem. Nechtěl jsem ho pouštět samotného do osady.

Přijal to s bručením. Už měl dost mé neustálé péče a s nesmírným potěšením by se byl ode mne odpoutal. Obědem jsme strávili dvě nebo tři hodiny. Zažili jsme mnoho podivných věcí. Jestliže se stolu spadla vidlička, zůstala viset ve vzduchu a teprve asi za půldruhé minuty lenivě dopadala na podlahu. Vodka za žádnou cenu nechtěla do skleničky, a tak ji Zora musel sát přímo z láhve.

Všechno vypadalo jako v nesmírně zpomaleném filmu a jen silou vůle jsem si musel neustále připomínat, že svět je normální a jedině odlišná rychlost naší apercepce nám umožňuje vidět ho jinak.

Když jsem se díval na pomalu padající vidličku, zdálo se mi najednou, že už jsem někdy v minulosti takový jev viděl, že už jsem někdy s Zorou seděl u stolu a pokoušel se nalít mléko do sklenice. (Znáte to. Člověk někdy mívá pocit, že to, co právě prožívá, už někdy zažil.)

Pak jsem se plácl do čela. Neviděl jsem to, četl jsem o tom. Bylo to ve Wellsově povídce „Nejnovější urychlovač“. Tam taky měli sklenici, která visela ve vzduchu, i nehybného cyklistu.

Je to zvláštní, jak těsně se i nejsmělejší fantazie stýká se skutečností. Ačkoli když se nad tím člověk zamyslí, není na tom nic divného. Jakákoli, i ta nejfantastičtější hypotéza, se přece jen zakládá na skutečnosti. Protože kromě reality nezná člověk nic jiného.

Vzpomněl jsem si, že je v té povídce epizoda, kde jeden z hrdinů žijících zrychleným životem bere muflíka a přehazuje jej z jednoho místa na druhé. Tohle ovšem nemohlo být pravda, protože v takovém případě by psíkovi uletěla hlava jedna dvě.

Spočívá to v tom, že v naší situaci se předměty nejen vznášely ve vzduchu, ale pozbyly i své pevnosti. Vzal jsem židli za opěradlo a opěradlo mi zůstalo v ruce, jako kdybych zvedl telefonní sluchátko. Pokoušel jsem se ustlat, ale jakmile jsem uchopil prostěradlo, trhalo se na cáry. (To ovšem neříkám proto, že bych chtěl slavného spisovatele kritizovat. Jeho povídka je prostě nenáročný a mistrovsky napsaný žertík.)

Teď při obědě jsem poprvé viděl, jak ve skutečnosti vypadá kapka padající vzduchem. Vůbec nemá onu „kapkovitou“ formu, jakou jí obvykle připisujeme.

Kapka ze skloněného čajníku padala takto: nejdříve se od zobáčku oddělilo cosi, co kapku skutečně připomínalo. Ale hned nato se horní protáhlá část odtrhla od části spodní a vytvořila malinké vodní vřeténko, uprostřed objemnější, na koncích slabé. Ze spodní části se v té době vytvářela kulička. Pak se vřeténko pod vlivem sil molekulární přitažlivosti rovněž rozštěpilo na několik droboučkých, okem sotva postřehnutelných krupiček, zatímco spodní velká a těžká kulička se nahoře a dole zplošťovala. V takové formě to všechno klesalo na stůl čím dál rychleji.

Připomínalo to jakousi vertikální nitku s velkou zploštělou kuličkou dole a několika malinkými krůpějemi nad ní.

Kapky klesaly mimochodem tak pomalu, že jsem je mohl rozbíjet lusknutím prstu.

Musím však upozornit, že mi můj nový známý nedopřál věnovat se dalšímu pozorování.

Zorovi lezlo pití rychle do hlavy, a když měl dost, byl naprosto nesnesitelný.Přihnul si ještě jednou z láhve, postavil ji na stůl, zkřížil krátké ruce na prsou, stiskl zuby a několikrát hlučně vydechl nosem, upíraje pohled do prázdna.

To všechno mě mělo přesvědčit o tom, že jeho (Zorovy) prožitky jsou teď nadmíru závažné.

Jeho rudá tvář zbrunátněla přitom ještě víc a tupý konec nosu mu zbledl.

Pak se pohrdavě rozhlédl po místnosti.

„Och, neznáš život.“

„Proč?“ zeptal jsem se.

Pokrčil ledabyle rameny a neodpověděl.

„Vy ovšem život znáte, že?“ zeptal jsem se po chvíli.

Nepostřehl mou ironii a povýšeně přikývl. Pak svraštil čelo, až mu naskočily dvě tučné vrásky, začal skřípět zuby a skřípěl poměrně dost dlouho.

Dělal to asi proto, aby mě zastrašil. Ale přiznám se, bylo mi do smíchu.

Vlastně, když to tak vezmu, nebylo tu k smíchu nic.

„Tak dobře,“ prohlásil Zora. „Teď jim ukážu.“

„Komu?“

Zadíval se na mne prázdným pohledem, ještě jednou zaskřípal zuby a shovívavě procedil:

„Komu jinému? Čmuchalům.“

„Jakým čmuchalům?“

„Těm od milice… A vůbec.“ Zlostně se rozchechtal. „A tomu Ivaněnkovi taky. Tomu ze sovchozu.“

Z dalšího našeho rozhovoru vyplynulo, že byl právě propuštěn z vězení, kde seděl tri roky za chuligánství. Byl sice odsouzen na pět let, ale dva roky mu s nějakou podmínkou odpustili.

Trvalo to dlouho, než vyjmenoval všechny své nepřátele. Semjon Ivanovic, jakýsi poručík Petrov, zase nějaký jiný Semjon Ivanovic a pak ještě ředitel sovchozu Ivaněnko.

„Teď poznají, kdo to je Zora Buchtin. Ani jeden mi neunikne…“

Pak se jeho nálada najednou změnila a Zora začal táhle vyzpěvovat:

Zase nám v úterý návštěvu dají, potečou potoky materských slz…

Přestal zpívat, nahnul se přes stůl a položil mi ruku na rameno:

„To nic. Poslouchej mě dobře. Naučím tě, jak se má žít. Rozumíš?“

Štítivě jsem setřásl jeho dlaň s ramene.

„Co teď potřebujeme nejvíc?“ pokračoval Zora. „Peníze. Rozumíš? A já vím, kde se najdou. V účtárně elektrárny. Hlavně se mě drž.“

„A nač potřebujeme peníze?“ zeptal jsem se. „Stejně si můžeme brát, co potřebujeme.“

Tato myšlenka ho přivedla do rozpaků. Chvíli se na mě podezřívavé díval a pak řekl nejistě:

„Peníze – to je všechno.“

Nepamatuji se již přesně, o čem jsme mluvili dál. Vím jen, že za chvíli dostal nový nápad – musíme prý utéci do Ameriky. (Představoval si ji jako zem, kde se ve dne v noci nic jiného nedělá, než že se jezdí v přepychových automobilech sem a tam a hraje se na saxofon.)

Zatímco vytruboval své dalekosáhlé plány, rozhodl jsem se pevně, že ho v žádném případě nesmím od sebe pustit. Kdoví co by ještě mohlo vlézt do téhle hloupé makovice. Za stavu, v němž jsme oba byli, nemohli se lidé nijak bránit jeho drzé svévoli. Byl teď skoro všemohoucí. Mohl krást, bít, dokonce zabíjet.

Najednou vstal od stolu:

„Skočím ještě pro láhev.“

Než jsem ho stačil zastavit, vyběhl za dveře.

Podíval jsem se oknem, a když jsem zjistil, že Zora skutečně zamířil do krámku, zašel jsem do koupelny, vzal jsem z háčku malý dětský ručník a vstrčil jej do kapsy. Pak jsem opět začal sledovat Zoru.

Byl v krámku dost dlouho a zpátky se vracel líným krokem. U chodce v pumpkách se trochu zdržel, obešel ho kolem a bedlivě si ho prohlížel. Pak mu vrazil silnou ránu.

Všechno ve mně vzkypělo hněvem. Vyběhl jsem z jídelny.Zora už měl namířeno k mladinké Máše, pomocnici v domácnosti Juškovových. Křikl jsem na něho a on neochotně spustil zase nohu z plotu. ‚

Když jsem se k němu přiblížil, všiml jsem si, že mu kapsy podezřele odstávají.

„Co tam máš?“

Trochu zaváhal a pak povytáhl z kapsy tlustý svazek padesátirublových bankovek.

„Drobný jsem nebral,“ vysvětloval. „Rozumíš? A pak T-času dost. Pojedeme napůl. Chceš?“

Při jeho slovech jsem si za zády namotával ručník na pravé zápěstí. Pak jsem přistoupil těsně k němu.

„Teď mě dobře poslouchej. Okamžitě půjdem zpátky do krámku a všechno, co jsi tam vzal, položíš zpátky na , místo. Jasné?“

Překvapeně zamrkal.

„Kam to položím?“

„Zpátky do pokladny. V krámku.“

„Proč?“

„Proto, že ti nedovolím krást.“

Konečně mu to došlo. Přimhouřil oči a upřeně se mi zadíval zdola do očí. Byl asi o hlavu menší než já, ale mnohem širší v ramenou.

Pak to tu vypadalo jako v americkém filmu o gangsterech. Rozpřáhl se. Uhnul jsem hlavou a v té chvíli mě špička jeho těžké boty prudce zasáhla do břicha. Na chvíli jsem téměř úplně ztratil vědomí a skrčen u plotu jsem lapal po vzduchu. Chytal jsem se pletiva, abych neupadl. Nohy se mi podlamovaly. Když jsem se vzpamatoval, uvědomil jsem si s hrůzou, že mě nyní Zora kopne do tváře.

Kdyby to byl udělal, už bych se jistě nezvedl. Ale Zorovi se zachtělo trochu se, na mne vytáhnout.

„Tak co, máš dost?“ zeptal se rozvášněně. „A ještě dostaneš. Hned jsem tě prokouk. Taky patříš k čmuchalům, prevíte!“

Během jeho klení jsem přicházel k sobě. Nejdřív se mi vyjasnilo v hlavě, pak se mi přestaly třást nohy. Hluboce jsem nadechl. Potřeboval jsem ještě nějaké dvě tři vteřiny, abych opět chytil dech.

Zora napřáhl nohu. Ale já už byl připraven. Vzpřímil jsem se a uskočil.

Chvíli jsme proti sobě mlčky stáli.

„Chceš ještě?“ ptal se Zora sípavě. Přikročil jsem k němu a pohnul levou rukou. Zora sledoval mou pěst. Využil jsem toho a vší silou jsem mu zasadil pravou rukou ránu do čelisti.

Nemít ten ručník, zpřelámal bych si jistě všechny prsty.

Bylo zajímavé sledovat udivený výraz jeho obličeje. Chvilku zůstal stát a pak se svalil na koleno.

Byl to klasický k. o.

Nezůstal však na zemi dlouho. Vytáhl z kapsy nůž, otevřel jej a vrhl se na mne.

Přivítal jsem ho další ranou.

Ale vyřízen byl teprve po třetí ráně. Sedl si na asfalt, nůž mu vypadl z ruky.

„Tak co?“ zeptal jsem se. „Stačí?“

Mlčel.

„Stačí, nebo chceš ještě?“

„Tak dost,“ procedil konečně. „Co chceš? Proč mě nenecháš?“

Pak jsme odnesli peníze do krámu. Belhal se přede mnou, popoháněn mými výkřiky, a fňukal.

Prodavač v bílém pomuchlaném plášti strnul nad svou vybrakovanou pokladnou. Lépe řečeno, začal teprve otáčet hlavu k zásuvce, kterou před chvílí Zora vybrakoval.

Pak jsem se pokusil zvednout povaleného chodce v pumpkách. Můj pokus byl však naprosto bezvýsledný. Tady jsem narazil na rub oné shovívavosti, s níž materiální svět reagoval na rychlost mých pohybů.

Velice jemně a opatrně jsem začal zvedat muže za ramena. Jeho hlava však zůstávala u země jako přilepená. I když jsem se snažil dělat všechno co nejpomaleji, z hlediska obvyklého života to přesto vypadalo tak, že jím cloumám fantasticky rychle, takže hlava nestačí pohybu ramen.

Měl jsem pocit, že mužovo tělo je z vaty. Bál jsem se, abych mu neublížil, nechal jsem ho tedy ležet.

Zora stál opodál a pošilhával po mně. Zřejmě mu nešlo na rozum, proč se babrám s člověkem, kterého neznám. Když jsem se vzpřímil, odkašlal si:“Nu, tak já du.“

„Kam?“

Mávl ledabyle směrem k elektrárně.

„Tamhle… domů.“

„Sám nikam nepůjdeš,“ řekl jsem mu. „Budeme teď pořád spolu. Jdem.“

A tu se na mne vrhl podruhé. Sklonil hlavu a rozběhl se jako býk. Chtěl mne srazit na zem.

Uhnul jsem, podrazil mu nohy a Zora se roztáhl na silnici jak široký tak dlouhý.

Musím se přiznat, že jsem ho pak ještě dvakrát kopl. Teď se stydím, když si na to vzpomenu, ale pohladil jsem ho po žebrech pořádně.

To ho konečně uklidnilo a vydal se se mnou.

Doma jsem se podíval na hodiny. Bozi nebeští! Pouhé dvě a půl minuty uplynuly od chvíle, kdy jsem ráno vstal a začal se setkávat s těmihle zázraky. Lidstvo prožilo stopadesát vteřin, zatímco my s Zorou jedenáct nebo dvanáct hodin nabitých nejrůznějšími dobrodružstvími.

Za tu dobu už jsme se seznámili i poprali. Dvakrát jsme dostali hlad, dvakrát jsme se nasytili. Vykonali jsme cestu do Gluškova a zpátky. Já jsem si pochroumal nohu, bolelo mě zápěstí na pravé ruce. Na tvářích a bradě mi vyrazilo pichlavé strnisko.

A po celé té době vchází svět pomaloučku teprve do své třetí minuty.

Jak dlouho bude ještě trvat náš podivný stav? To jsme nadobro odsouzeni k tomuto nelidskému životu? Kde se to všechno vzalo?

Neměl jsem však sil hledat odpovědi na všechny tyto otázky.

Jakmile jsme vstoupili do jídelny, svalil se Zora na pohovku a okamžitě usnul.

Byl jsem rovněž k smrti unaven, oči se mi samy zavíraly, měl bych si taky lehnout a vyspat se, ale bál jsem se Zory. Dokonce mě napadlo, že bych ho na tu dobu, co budu spát, měl svázat. Ale věděl jsem, že je mnohem silnější než já. Podařilo se mi ho přemoci jenom proto, že neměl ani nejmenší ponětí o boxu.

Vrávoral jsem unaveně sem tam a závistivě jsem se po něm díval. On se mne bát nemusel. Věčná výhoda, kterou má lump proti čestnému člověku.

Pamatuji se, že když Zora usnul, zašel jsem do koupelny s úmyslem svléknout si pyžamo a pořádně se umýt. Jakmile jsem se však začal svlékat, pyžamo se mi trhalo v rukou. Usoudil jsem, že bude lepší, když si je nechám na sobě.

S mytím byla také potíž. Voda klouzala po obličeji a po rukou, jako by byly naolejovány. Nejspíš proto, že se mi nedařilo své pohyby dostatečně zpomalit.

Tak jsem se nakonec ani neumyl a ulehl jsem v jídelně na koberec. Přes spícího Zoru jsem na pohovku postavil tři židle. Říkal jsem si: až se začne hýbat, židle spadnou a vzbudí mě.

V té chvíli jsem docela zapomněl, že jsme téměř neustále byli obklopeni tichem, které porušovaly jen naše vlastní hlasy. Občas se sice ozývaly jakési nové a nevysvětlitelné zvuky, jakési táhlé, tiché volání, jindy zase jakýsi hvizdot, ovšem kde se to bere, to jsem nevěděl.

Bylo to tím, že naše uši V obyčejném životě zachycují zvuky určitého kmitočtu, od šestnácti do dvaceti tisíc hertzů.

Teď byl náš rejstřík zřejmě posunut. Určitá část starých zvuků zmizela a objevily se jiné, jejichž původ jsme neznali.

V žádném případě bych tedy neslyšel hluk padajících židlí. Pro nás dva by padaly, jako by byly z vaty.

Ale v té chvíli jsem na všechno zapomněl. Malou chvilku jsem se převaloval na koberci, hledaje pro poraněnou nohu nejpříhodnější polohu, a pak jsem usnul.

Pokus o spojení s normálním světem

Nevím, jak koho, ale mne pokaždé neobyčejně osvěží i sebekratší spánek. Za studentských let jsem si přivydělával ke stipendiu občas také tím, že jsem pracoval po nocích jako nakládač ve mlýně. Na fakultě se mi po takové noci chtělo hrozně spát. A obvykle se mi dařilo dohonit spánek během pětiminutové přestávky mezi přednáškami. Při první hodině člověk seděl a okusoval si prsty, jen aby nedřímal, po zazvonění položil hlavu na stůl, na všechno zapomněl a při druhé hodině už byl schopen skvěle chápat sebesložitější látku.

Tentokrát jsem nespal pět, ale pouhé dvě minuty normálního času. Ovšem podle našich měřítek to znamenalo celých deset hodin.

Probudil jsem se a okamžitě jsem cítil, že veškerá únava je z těla pryč. Vstal jsem a zadíval se na Zoru. Ležel rozvalen a těžce chrápal.

Všechny tři židle se válely na podlaze. Jejich pád však nevzbudil mne ani Zoru.

Po špičkách jsem vyšel do zahrady a rozhlédl se.

Kolem mne se rozkládal stále týž strnulý svět, který jsem před chvílí opustil. Na lípách se ani lísteček nepohnul. Jasmínové keře spaly v objetí lenivého klidu. Vedle mne visel bez hnutí ovád s namodralýma očima a mířil někam do vzduchu.

Všechno bylo zalito paprsky ranního slunce.

Po dobrém vyspání se mi naše situace jevila najednou v docela jiném světle. Ať je to jak chce, ale já jsem přece opravdový Kolumbus téhle nové skutečnosti. Nemohl jsem se dočkat, kdy už prozkoumám své nové panství.

Včera – všechny události, k nimž došlo před naším spánkem, jsem už považoval za včerejší ‚– se mi zdálo, že bych mohl skákat z nesmírné výše bez obavy, že si ublížím.

U verandy jsme měli postaven dlouhý zahradnický žebřík. Vylezl jsem po něm opatrně na střechu. Byla asi dvaapůl metru vysoko. Dole jsme tehdy měli hromadu měkkých drnů, které žena nakopala‘ k nějakým pozdním květinám.

Chvíli jsem ještě váhal a pak jsem skočil. Má domněnka se potvrdila. Nepadal jsem, ale vznášel se ve vzduchu. Pochopitelně, zemská přitažlivost na mne působila docela stejně jako na kterékoli jiné těleso. Klesal jsem se zrychlením 9,8 m/vt. Ale pro mé vědomí byla nyní tato vteřina roztažena do mnohem delší doby.

Jestliže někdy skáčeme z větší výšky, zdá se nám, že padáme velmi rychle. To nám ovšem připadá jen proto, že můžeme během pádu jen málo procítit a promyslet. Naše schopnost reagovat je v obvyklé harmonii s rychlostí pádu.

Tato harmonie teď pro mne neplatila. Klesal jsem půl vteřiny normálního času, ale v poměru k mé schopnosti myslet a pohybovat se to byla neobyčejně dlouhá doba.

Plaval jsem vzduchem a pomalu se přibližoval k zemi.

Byl to tak nový a silný zážitek, že jakmile jsem dopadl na nohy, okamžitě jsem zas lezl nahoru. Tentokrát už ne na střechu verandy, ale přímo na střechu domu.

Rozhlédl jsem se po osadě a spatřil jsem, že chodec, kterého Zora srazil na zem, už na cestě není.

Nejspíš už také vstal a za ty dvě minuty, které jsme prospali, zmizel za zákrutem silnice. Asi vůbec nepochopil, co se s ním stalo. A nikdy to nepochopí.

Touha zažít ještě jednou let vzduchem byla tak silná, že jsem znovu seskočil. Mimochodem, z mého stanoviska to ani nebyl skok. Prostě jsem ze střechy vkročil do vzduchu.

Tentokrát to bylo z větší výšky, asi z pěti metrů. Znamenalo to vteřinu obvyklého času, nebo pět mých minut.

Pět minut pomalé plavby vzduchem! Aby člověk pochopil, co to znamená, musí to zažít. Mával jsem rukama a nohama, stáčel jsem se do klubíčka, lehal si na břicho a všelijak se převracel. Připadalo mi, že je celý svět naplněn jakousi jemnou průzračnou emulzi, která mě měkce a něžně udržuje ve výši.

Konečně jsem se přiblížil k zemi, postavil se na nohy a chtěl jsem se hned zas vrátit k žebříku. Ale ouha! Docela jsem zapomněl na sílu setrvačnosti. Při prvním skoku z poměrně malé výšky nebyla setrvačnost nijak značná. Ovšem teď to bylo něco jiného.

Jakási podivná tíha mě stále tlačila, k zemi, podlomila mi kolena a táhla hlavu dolů.

Na okamžik jsem z toho měl hrůzu. Když jsem si pak uvědomil, oč vlastně jde, rychle jsem se obrátil a rozvalil se zády na trávu. Tíha mi proběhla hlavou, rameny, hrudí a nohama a pak jako by se vsákla do země.

Pamatuji se, že po tomto pokusu jsem skákal ještě několikrát. Kdyby mě v té chvíli mohl někdo vidět, vypadalo by to jistě dost hloupě. Dospělý člověk leze na střechu vlastního domu a skáče z ní jako kluk s blaženým výrazem v obličeji.

V té chvíli mě napadlo, že v tomto novém stavu bych mohl létat ve vzduchu. Potřeboval bych k tomu jenom křídla. Tady je totiž celý problém ve ztrátě sil za jednotku času. Svaly člověka v obvyklém stavu nemohou vyvinout takovou sílu, která by ho udržela ve vzduchu. Ovšem moje svaly teď mohou. Chybějí mi jenom křídla.

Zatajil se ve mně dech, když jsem si to uvědomil.

Pak jsem usoudil, že už by bylo načase spojit se s normálním světem. Proč bych nemohl napsat pár slov a položit je na stůl před Andreje Mochova? Ze zahrady jsem ho viděl, jak sedí ve své pracovně.

Nejdřív jsem se pokusil naťukat mu zprávu na psacím stroji. Nebylo z toho nic. Nevím, kolik úderů za vteřinu dokáže dobrá písařka, myslím, že asi deset. Mohla by možná ještě víc, ale omezuje ji rychlost, s níž pero vrací klapku zpátky na její místo.

Deset úderů za vteřinu by v mé situaci znamenalo deset úderů za pět minut. Na napsání jedné řádky bych spotřeboval půl hodiny života.

Stiskl jsem klapku, pohnula se poměrně dost rychle, ale pak jako by se k pásce přilepila a odmítala se vrátit.

Vzal jsem tedy plnicí pero, ale nebylo to o nic lepší. Inkoust nestačil rychlosti mých pohybů. Snažil jsem se psát co nejpomaleji, ale přesto nenechávalo pero na papíře žádné stopy.

Nakonec jsem musel použít obyčejné tužky a tou jsem napsal na kousek papíru:

„Žiji v jiném časovém měřítku. Pohybuji se tristanásobnou rychlostí. Příčinu neznám. Připrav se udržovat se mnou spojení. V. Korostylev.“

Tón zprávy mi připadal dost telegrafický.

Zastrčil jsem ji do kapsy pyžama (celou tu dobu jsem zůstal v pyžamu) a nahlédl jsem do jídelny, abych se přesvědčil, je-li Zora na svém místě.

Spal v téže poloze, v jaké jsem ho opustil. Pro všechny případy jsem pokoj zamkl.

K Mochovovi do pracovny jsem vlezl přímo oknem.

Jakýsi zvláštní pocit mi nedovolil jít přes pokoje. Nemohl mě nikdo vidět a zastavit, takže bych si byl připadal jako nezvaný host. A pak – nechtěl jsem se stát mimovolným svědkem nějakých drobných rodinných tajnůstek.

Andrej seděl u stolu. Posledního půl roku se zabýval zdokonalováním metody využití paprsků gama a měl teď před sebou na papíru skicu jednoho z detailů zářiče.

Na kraji stolu stál kufříkový psací stroj. Mochov držel v rukou logaritmické pravítko.

Sotva asi budu moci vylíčit, jaké pocity jsem měl, když jsem prolezl oknem a sedl si na židli vedle svého přítele. Nemohl jsem se totiž přinutit k tomu, abych ho bral jako člověka.

Pro mne to byla vosková figurína, skvěle udělaná loutka, do detailů shodná s živým Mochovem.

Figurína držela v rukou logaritmické pravítko a tvářila se, jako by na něm uměla počítat.

Byla to ďábelská věc, tohle třistanásobné zrychlení života. Všechny své přátele a známé vidíme pouze v pohybu, i když si to někdy neuvědomujeme. Ale právě pohyb jim dodává jejich obvyklý půvab. Neustálý pohyb svalů v obličeji, pohyb myšlení, který se odráží v očích a pak ve tváři, gesta, jakési nepostřehnutelné proudění, které neustále vychází z živého člověka.

Dobrý umělec se liší od špatného právě tím, že dovede na tváři svého modelu zachytit onen vnitřní i vnější pohyb.

A nyní jsem v Mochovově obličeji žádný pohyb neviděl. Věděl jsem, že se pohybuje. Ale bylo to tak pomalé, že jsem to nemohl postřehnout. Loutku, jedině loutku mi připomínal.

Položil jsem před ztuhlého Mochova svůj papírek a čekal jsem, kdy si ho všimne.

Pomalu plynul čas. Bylo takové ticho, že jsem v uších cítil vlastní puls. Dvacet úderů… padesát… sto dvacet…

Uplynulo pět mých minut a Mochov stále ještě zprávu neviděl. Upíral pohled na logaritmické pravítko.Neustále jsem se bál, že Zora, nedej bůh, se tam v jídelně probudí, a tak jsem seděl jako na jehlách.

Pak už jsem nevydržel čekat. Uchopil jsem psací stroj (dalo mi hodně práce pohnout s ním z místa) a přesunul jej z okraje stolu do prostředka, přímo před Andreje Andrejeviče. Zatížil jsem jím.růžek svého papíru.

To na něho konečně zapůsobilo. Sehnul jsem se na židli a díval se mu zdola do očí. Nezasvěcenci by se mohlo zdát, že právě naslouchám vrzání podlahových prken. Nekonečně pomalu, sotva postřehnutelně, se jeho oči začaly stáčet, pohled zamířil na místo, kde stroj stál předtím, a pak zase zpátky, kde stál teď. A stejně pomalu se na jeho tváři začal objevovat údiv.

Nemohl samozřejmě vidět, jak se stroj pohybuje z jednoho místa na druhé. Lidský mozek je schopen zachytit pouze takové zrakové vjemy, které trvají déle než jednu dvacetinu vteřiny. Já jsem stroj přenesl za jednu setinu vteřiny a Mochov to nemohl vidět jinak, než že stroj stojí prostě na rohu stolu, pak se toto místo uprázdní a stroj z ničeho nic stojí před ním.

Byl zaražen. Údiv na jeho obličeji vzrůstal. Ale ani ve chvíli, kdy byl nanejvýš udiven, nedoznaly jeho rysy zvláštních změn. Jen trochu se mu pozvedlo obočí, oči se mu rozšířily.

Můj přítel Andrej Andrejevič byl vůbec dost zdrženlivý člověk. Teď jsem se o tom znovu přesvědčil.

Pak se jeho pohled stočil k mé zprávě. Údiv zmizel a byl vystřídán zájmem. Četl mé sdělení asi tři nebo čtyři vteřiny. Pro mne to ovšem bylo dvacet minut. Vstával jsem a zase si sedal, chodil jsem po místnosti, vykláněl se z okna, abych dohlédl k našemu domu. Mochov mezitím stále hleděl na papírek.

Jednu chvíli jsem položil ruku přímo před něho na stůl a bez hnutí ji tak držel asi tři své minuty. Myslím, že ji zahlédl, protože se jeho pohled začal pomalu stěhovat od papíru k mé ruce a obočí se mu opět začalo udiveně zvedat.

Když jsem se pohyboval, nemohl mne vidět, stejně jako všichni chodci, které jsme s Zorou potkávali v osadě a cestou na sovchoz. Pro normální schopnost zachycovat zrakové vjemy jsme se pohybovali příliš rychle. V nejlepším případě jsme mohli lidem připadat jako mihotání jakýchsi rozplizlých stínů.

Na Mochovovi se ještě jednou objevil údiv, na což spotřeboval dalších deset nebo dvanáct mých minut, a potom začal dělat nějaké zvláštní pohyby.

Nepochopil jsem hned, co má v úmyslu. Andrej se pomalu sklonil v pase, pak ohnul pod židlí kolena a nakonec zapažil. V té chvíli mi připomínal plavce přichystaného skočit ze startovního bloku do bazénu. V této póze zůstal celou minutu.

Pak se mu nohy v kolenou začaly vyrovnávat, ruce uchopily židli, krk se mu natáhl jako houserovi a těžiště těla se posunulo kupředu.

Ukázalo se, že jenom vstává.

Domyslel jsem si, že chce zavolat manželku, aby byla svědkem všech těchto zázraků, a tak jsem se rozhodl, že si mezitím zaskočím podívat se na Zoru.

Tento první pokus navázat spojení s vnějším světem ve mně zanechal trochu trpký dojem. Uvědomil jsem si, že sice mohu klást různé otázky, asi po dvou hodinách na ně dostat odpověď, ale to je všechno. Není zrovna příjemné pomyšlení, že je člověk od všech ostatních oddělen nepřekročitelnou hrází.

Když jsem chvatně kráčel kolem naší garáže v zahradě, napadlo mě, že začne-li Zora zase vyvádět, mohu ho zavřít ke svému moskviči.

Mám poměrně prostornou garáž. Je to pevné zděné stavení s plechovou krytinou. Na jedné straně jsou široká dvojitá vrata na masivní závoru, na druhé straně malé okénko ve výši asi jeden a půl lidské postavy. Vcelku velmi vhodné místo, kde by bylo možno dočasně izolovat nebezpečného člověka. (V té chvíli jsem docela zapomněl na onu obrovskou sílu, které jsme oba nabyli.)

V takových úvahách jsem došel za garáž a ohromeně jsem se zastavil.

Celý záhon zahradních jahod, táhnoucí se přímo u zdi, byl rozdupán. K oknu přistavil kdosi široké prkno a vytrhl rám.Odhodil jsem prkno, povyskočil, zachytil jsem se za okraj okna, povytáhl se a nahlédl do garáže.

Bylo tam všechno v pořádku. Mříž, zapuštěná do zdi zevnitř, nebyla vylomena.

Kdosi se pokoušel vniknout do garáže. Jeho pokus byl neúspěšný, protože nevěděl o mříži v okně.

Nemusel jsem dlouho uvažovat, kdo tím lupičem mohl být. Okamžitě jsem si vzpomněl na Zorovy zablácené boty, na jeho rozpaky, když jsem ho zval dovnitř, i na jeho neochotu říci mi, kde ho všechny ty podivné změny zastihly.

V této chvíli mě však nevzrušil Zorův čin.

On a já! On tady u garáže, já uvnitř v ložnici… Co nás spojovalo? Proč si ta podivná síla vybrala právě mne a jeho, aby s námi prováděla všechna ta kouzla?

V duchu jsem si narýsoval přímku spojující garáž a naši ložnici. Na jedné straně ubíhala k zálivu, na druhé straně vedla k elektrárně.

Odběhl jsem od garáže kousek dál, abych domek spatřil vcelku.

Ovšem. Bylo to tak. Myšlená přímka spojující zadní stěnu garáže a ono místo v ložnici, kde mám svou postel, vedla dál k budově, v níž je umístěn atomový reaktor.

Vytryskl odtamtud zřejmě nějaký úzký paprsek a změnil ve mně a v mém společníku rychlost. Ale proč? Jaký to byl paprsek? Jak mohl proniknout mohutnými kryty, které zachycují celé proudy neutronů a všechno nebezpečí záření provázející rozpad uranu?

A tu jsem si vzpomněl, co jsem viděl včera v noci. Malou namodralou kouli, připomínající medúzu. Kulový blesk… Kulový blesk, který se včera vpil do střechy právě v místě, kam míří má myšlená přímka!

Může to mít nějakou spojitost?

Chvíli jsem si vzpomínal na všechno, co je mi známo o kulovém blesku.

Smůla je, že kulový blesk je právě jednou ze záhad, na něž soudobá věda dosud neumí odpovědět. Pohybuje se obvykle po větru, ale byly i případy, kdy letěl proti proudu vzduchu. Uprostřed koule panuje neobyčejně vysoká teplota, ale přitom může blesk sklouznout po dielektrikách, jako jsou například dřevo nebo sklo, a ani je neožehne. Stává se, že potká-li kulový blesk člověka, vyhne se mu, jako by mu proud vycházející z živého organismu zahrazoval cestu. V dnešní době se vědci domnívají, že kulový blesk vlastně vůbec bleskem není, že to je ionizovaný oblak plazmy, to jest plynu skládajícího se z jader a odtržených elektronů.

Je-li tomu tak, uskutečnila již příroda ve své vlastní laboratoři to, s čím se dnes potýkají nejvýznamnější představitelé vědy.

Mohlo se stát, že by společně se štěpením uranu v reaktoru naší elektrárny vytvořila plazma kulového blesku nějaké nové záření?

Když jsem si uvědomil, že teď stojím před objevem dosud neznámého druhu energie, pocítil jsem, jak se mi zapálily tváře a srdce mi prudce zabušilo.

Nový druh energie!

Paprsky urychlující čas!

Vzpomněl jsem si na pokusy profesora Valceva, které dokázaly, že při radioaktivním ozařování se pronikavě zkracuje doba dozrávání jablek. Vzpomněl jsem si na podobné práce v americké laboratoři na Brookhavenu.

Radostně vzrušen jsem se rozběhl k domu, abych se s Zorou podělil o své úvahy. V chodbě jsem horečně nahmatal v kapse klíč, otevřel dveře do jídelny a zastavil se.

Zora byl pryč.

Ani se neobtěžoval otvíráním okna, prostě vyrazil sklo i s rámem.

Zřejmě nespal už v době, kdy jsem ho byl podruhé kontrolovat.

Oknem viděl, že jdu k Mochovovi; usoudil asi, že už mé společnosti má zrovna dost.

Bleskly mi hlavou všechny špatnosti, které jsem u něho našel.

Co teď bude dělat, když je nekontrolován? Jak naloží s těmi, které cestou potká?

Je neviditelný, má obrovskou sílu, kterou nám dodalo neuvěřitelné zrychlení pohybu! Nikdo ho nedokáže nejen zadržet, ale ani spatřit. Začne-li přepadat lidi, nebudou ani vědět, jaká strašlivá síla vnikla do jejich života.

Vyčítal jsem si lehkomyslnost, s níž jsem nechal Zoru v pokoji, a vyběhl jsem do zahrady.

Pronásledování

Jak už jsem vám řekl, cesta vedoucí naší osadou spojuje pobřežní dálnici se stanicí lokálky, která je vzdálena asi dva kilometry od atomové elektrárny. Nevím proč, ale když jsem byl venku, usoudil jsem skálopevně, že Zora zamířil právě k pobřežní dálnici a navíc ne libovolným směrem, ale určitě k Leningradu.

Asi bych to udělal i já, být v jeho situaci. Používat lokálky jsme stejně nemohli, byla pro nás příliš pomalá.

Začal jsem se chvatně belhat k zálivu. Když jsem došel na dálnici, rozhlédl jsem se.

Vpravo ve směru na Labutinec vede dálnice přímo jako napjala struna, je tedy po ní vidět až na vzdálenost pěti kilometrů. Jak jsem očekával, Zoru jsem tam nezahlédl.

Vlevo, směrem k Leningradu, začíná se dálnice stáčel; ve tvaru protáhlé paraboly. Jeden její konec se dotýká krajních stavení naší osady, druhý malých lázní, nazývaných Vlčí chvost. Finský záliv tu vytváří jakousi malou zátoku a dálnice lemovaná lipami běží podle ní.

Vzdušnou čarou nebo přímo na loďce je od osady k Vlčímu chvostu nanejvýš jeden kilometr, kdežto oklikou po silnici jsou to celé čtyři.

Stál jsem přímo u vody a dlouho jsem upíral pohled do lipové aleje. Protože jsem byl přesvědčen, že se Zora vydal k Leningradu, zdálo se mi neustále, že vidím mezi kmeny míhat se jakousi skvrnku.

A najednou mě napadlo, že bych měl uprchlému chuligánovi nadběhnout, vydat se přímo přes vodu a chytit ho, dřív než dojde k Vlčímu chvostu.

Uvažoval jsem již o tom, že bychom při své kolosální rychlosti mohli chodit po vlnách jako po souši. Teď jsem měl nádhernou možnost si to ověřit. Přinejhorším stejně nic neriskuji, protože pří břehu je tu všude hloubka nepatrná a uprostřed zálivu nemohlo být vody víc než po prsa.

A představte si, skutečně jsem se po vodě vydal.

Ani nevím, s čím by se. dal srovnat pocit, který jsem měl při vstupu na první nehybnou vlnu. Bylo to něco docela jiného než chůze po bažinaté půdě, kdy se propadáš a chvatně vytahuješ nohy z mokřiny. Dokonce to nepřipomínalo ani chůzi po pohyblivém pískli.

Vlastně jsem se ani nepropadal. Sel jsem jako po slabé tkanině, která se znatelně prohýbala a pérovala pode mnou. Měl jsem neustále dojem, že se v nejbližší chvíli probořím, ale než k tomu došlo, stavěl jsem už nohu na jiné místo.

Asi uprostřed zálivu jsem se zastavil, pružná tkanina se pode mnou protrhla a já začal pomalu zapadat do vody. Ale když jsem vykročil na další cestu, hned zase jsem se vynořil.

Řekl bych, že vzhledem k nové rychlosti mých pohybů změnila voda pro mne své fyzikální vlastnosti.

Podle vlastního časového odhadu jsem uběhl kilometr asi za tři minuty. To by nebyl špatný‘ čas, už proto ne, že jsem měl poraněnou nohu.

Když jsem došel na břeh a prodíral se olšovím k dálnici, s úsměvem jsem si představil, jak se asi Zora zatváří, až mě potká.

Ale netvářil se nijak, protože tam nikde na silnici nebyl.

Dodnes nevím, co jsem to tam na druhé straně zátoky mohl vidět. Snad to byla ona tmavá skvrna, která vzniká při únavě zrakového nervu.

Na zpáteční cestě k osadě jsem potkal několik autobusů. Jeden směřoval k Leningradu a byl docela prázdný, jiné dva, jedoucí opačným směrem, se prohýbaly pod tíhou četných cestujících.

To mi připomnělo, že je dnes vlastně neděle, sváteční den, a já místo abych odpočíval, plahočím se po silnicích za banditou.

A lu jsem poprvé jasně pochopil, jak pojem „svoboda“ neodpovídá představě „dělat cokoli“. Já jsem ve skutečností mohl dělat, co se mi zachtělo – dokonce i běhat po vodě. Ale přitom jsem se cítil jako vězeň v samo vazbě.Všichni se jeli opalovat, koupat se, povídal si s přáteli – a já nemohl nikomu ani povědět o všech zázracích, které jsem už prožil.

Později, dokud jsem žil v tomto podivném stavu, vracel jsem se v myšlenkách často k této otázce.

Svoboda – to je především možnost volně se stýkat s lidmi; bez této možnosti všechno ostatní ztrácí na ceně.

V takových úvahách jsem nepozorovaně došel zpátky do osady a nerozhodně jsem se zastavil.

Kam teď? K Andreji Mochovovi pro odpověď na svůj lístek? Nebo domů něco sníst?

Měl už jsem poměrně velký hlad. A vůbec jsem si všiml, že se mně a Zorovi chtělo jíst mnohem častěji než za normálních okolností – snad proto, že jsme byli neustále v pohybu.

Kde mám teď Zoru hledat?

Skoro úprkem jsem běžel ke stanici elektriky a chvíli jsem ho tam hledal.

Právě přijel vlak z Leningradu a nástupiště bylo plné cestujících a známých, kteří jim přišli naproti. Svátečně oblečení mužové a ženy, mládež s batohy, několik cyklistů.

Ve skutečném životě muselo být na stanici jistě hodně živo, ale mně to připadalo jako shluk voskových figur, vytažených z výlohy konfekce.

Na schůdkách, vedoucích z nástupiště na silnici, stál asi dvouletý klučina v námořnickém. Dědeček ho přidržoval za rameno. Na chlapcově kulatém obličeji utkvěl radostný úsměv. Dva kroky před ním natahovali ruce šťastní rodiče.

Měl jsem dojem, že si tihle všichni zkoušejí pro fotografa sentimentální rodinnou scénku: „Míša vítá tatínka a maminku.“

V té chvíli jsem se poprvé začal stydět za to, že jsem jiný než ostatní.

Později ve mně tento pocit neustále vzrůstal. Ale poprvé jsem jej zakusil právě tady na nástupišti.

Bude to možná vypadat divně, ale nesmírně mě hryzlo, že všichni kolem jsou hezky oblečení, čistí a veselí, kdežto já se mezi nimi motám ve špinavém potrhaném pyžamu, zarostlý a unavený.

Věděl jsem, že mě nikdo nemůže vidět, protože jsem byl neustále v pohybu, ale přemoci pocit studu jsem nedokázal.

Rozhlédl jsem se po nástupišti a vydal se na cestu k Leningradu, která v těchto místech vede při železniční trati. Konečně jsem Zoru spatřil asi osm set metrů před sebou.

A tu začala honička, která trvala celé dvě hodiny.

Vlastně ani nevím, dá-li se to nazvat honičkou. Zora přede mnou neutíkal, protože netušil, že se snažím ho dohnat.

U zastávky „Sport“, která je šest kilometrů od nás, jsem už Zoru málem dostihl, protože se zastavil, aby prohledal kapsy jakéhosi staršího pána profesorských rysů.

Byl jsem od nich v té chvíli asi sto metrů a schoval jsem se do křoví. Bál jsem se, že mě Zora zpozoruje. Pak jsem pokračoval v cestě křovinami, ale Zora už zatím skončil akci, pohodil pánovu náprsní tašku na zem á rychle vykročil dál.

Když jsem šel okolo pána, ležela jeho náprsní taška na zemi. Pán měl kabát celý rozervaný.

Veškerá nepřirozenost a dokonce fantastičnost tohoto pronásledování spočívala v tom, že jsem prostě fyzicky nebyl schopen Zoru dohonit, třebaže jsem jeho rozložitou postavu v saku neustále viděl před sebou. Předháněli jsme automobily i autobusy, pohybovali jsme se rychleji než kterýkoli dopravní prostředek. Nebylo na světě síly, která by mi mohla pomoci.

Jako v dobách prvobytných lidí závisel výsledek jedině na našich nohou. A Zora je měl obratnější, protože já jsem při každém kroku kulhal víc a víc…

Když už jsme se blížili další zastávce, stalo se něco, co mě nakonec přimělo k tomu, abych se pronásledování vzdal.

Železniční katastrofa

Nejdřív se ozval zvuk, který mě přiměl zbystřit sluch.

Belhal jsem se právě kolem nekonečně dlouhé soupravy železničních vagónů, když tu najednou odkudsi z dálky přiletěl a rozezněl se nízký, sílící řev. Tolik se to podobalo hřmění, že jsem se zastavil a pohlédl na nebe. Na něm však nebylo ani mráčku.

Pamatuji se, že mě tento zvuk poděsil. Bylo v něm cosi obrovského, všeobjímajícího. Jako by to byl výkřik celé Země. A v té chvíli jsem si uvědomil, že už mám až po krk všech těch zázraků a kosmických katastrof.

Pak jsem se podíval k lokomotivě, spatřil jsem nehybný oblak páry u komína a pochopil, že to jen hvízdá lokomotiva.

Strojvůdce upozorňoval náčelníka stanice, že se vlak blíží.

Dlouho mi trvala cesta podél železniční soupravy. Nejprve tu byly plošinové vozy naložené žulou, pak několik vagónů s dobytkem, tři cisterny na naftu, zase několik plošinových vozů a zase vagóny.

Byl to nekonečný vlak a už jsem byl chůzí unaven. Přestalo mě to bavit, a to jsem byl teprve asi v polovině.

Když jsem docházel k předním vagónům, začaly se do houkání lokomotivy vplétat vysoké skřípavé zvuky. Zdálo se mi, že vycházejí od kol.

Za chvilku, to už jsem byl u tendru, jsem spatřil vpředu pod nevysokým náspem stařenku v pleteném šátku, která se zoufalým obličejem vztahovala, ruce před lokomotivu.

Protože jsem šel těsně při vagónech, neviděl jsem, co tam může být.

Po několika dalších krocích jsem předhonil i lokomotivu. Pamatuji se, jak mě u ojnice zahalilo mračno páry.

Asi dvacet metrů před předními malými kolečky, kterým se říká běhouny, stála na pražcích asi pětiletá holčička.

Vlastně nestála, běžela. Ovšem pro mne byl celý svět zpomalený, takže mi připadalo, že stojí.

Docela obyčejná holčička. Slámové vlásky, krátké šatečky, buclaté neohrabané dětské nožičky.

Podíval jsem se na holčičku, na stařenku, na strojvůdce, který se bůhvíproč vyklonil málem po pás ze svého okénka, a šel jsem dál.

Zoru jsem stále ještě viděl na silnici asi půl kilometru před sebou.

Ušel jsem asi deset metrů a teprve pak jako bych dostal ránu do hlavy!

Co to dělám? Kam jdu? Za mnou přece co nevidět dojde ke katastrofě! Dítě se dostalo pod vlak!

Teprve později jsem se dověděl, jak k tomu došlo. Na náspu dozrává vždycky v červnu spousta jahod. Výletníci z okolních osad a vesnické děti je často chodívají sbírat, třebaže proti tomu správa drah bojuje.

Stařenka a holčička zřejmě taky byly na jahodách. Pak najednou babička viděla v dálce vlak a zavolala na vnučku, která byla na druhé straně trati, aby tam zůstala a dávala pozor. Vnučka jí nerozuměla a rozběhla se k ní.

Tohle všechno jsem pochopil snadno, ale co mám dělat?

Kdybych teď chtěl holčičku prostě uchopit a postavit ji vedle kolejí do trávy, bylo by to asi tolik, jako kdyby do ní narazil dělový náboj.

Vzpomněl jsem si, jak se lámala opěradla židlí, když jsem je zkoušel přenést na jiné místo.

Netajím se s tím, že jsem k hloupé stařeně pocítil velikou nenávist. Jít s malým dítětem k trati na jahody! Myslím, že se u nás za porušování nejrůznějších železničních předpisů málo trestá…

Lokomotiva se pomalu, ale neodvratně blížila k holčičce.

Dítě i stařena stály naprosto bez hnutí, zatímco obrovitý kolos lokomotivy dobýval každou vteřinou neodvratně centimetr půdy po centimetru. Strojvůdcův obličej vyjadřoval nesmírnou hrůzu a zoufalství. Teď jsem pochopil, že pískání, které se vplétalo do řevu lokomotivy, bylo skřípění brzd.

Nejdřív mě napadlo, abych se pokusil zvednout holčičku za šaty. Ale jakmile jsem zatáhl za sukýnku, začala se lehká látka trhat.

Pak mě napadlo shodit pyžamo a zabalit do něho holčičku jako do pytle. Docela jsem v tu chvíli zapomněl, že už jsem se jednou pokoušel pyžamo svléknout, a tak/ mi v prstech zůstaly jen cáry…

Byla to zvláštní situace. Utíkající holčička, strnulá na jednom místě, nešťastně zkřivená tvář strojvůdce – bezpochyby už byl přesvědčen o tom, že dítě přejede, neodvratně se blížící těžké nárazníky lokomotivy… a v tom všem já, který nevěděl, jak odnést tohle malé stvoření. Ale váhat jsem nesměl. Ještě okamžik, a vlak to dítě rozdrtí.

Nakonec jsem se rozhodl vzít holčičku prostě rukama. Jediná obtíž byla v tom, abych jí příliš rychlým pohybem neublížil.

Nanejvýš opatrně jsem prostrčil dlaně dítěti v podpaží a pomalu začal zvedat drobné křehké tělíčko. I když se dívčiny nohy odpoutaly od pražců, zůstávala stále ještě v takové póze, jako by běžela.

Celá trať už se citelně prohýbala pod váhou lokomotivy. Když se ke mně přiblížil kulatý plochý nárazník, začal jsem dívku zvedat do vzduchu. Sám jsem ještě stál na místě. Pak se mi nárazník opřel do zad a ovanula mě horká vůně olejových mazadel. Udělal jsem několik kroků po pražcích, sestoupil jsem s náspu a holčičku jsem prostě nad zemí pustil.

Nevím, k čemu bych mohl přirovnat to, co jsem právě dělal. V normálním životě by takhle nesl člověk nejspíš umývadlo po okraj naplněné vodou.

Objektivně to muselo vypadat, jako by těsně před koly vlaku sfoukl holčičku nějaký vítr s kolejí.

Stál jsem chvíli při ní a díval se, jak pomalu klesá na trávu. Ve tváři se jí nejdřív objevilo leknutí, potom údiv.

Myslím, že jsem jí přece jen nic neudělal. Stařena stála pořád jako dřív, strojvůdce byl ještě víc vykloněn z okénka a díval se teď pod kola. Zřejmě myslel, že už je dítě někde tam.

Cítil jsem v té chvíli s ním. Nejraději bych ho poplácal po rameni zmazaném od oleje a sdělil mu, že to všechno dobře dopadlo.

Pak jsem se zadíval na dálnici a hledal Zoru. Ale ten už mi mezitím zmizel z očí.

Už jsem nedoufal, že ho dohoním. Došel jsem ke stanici „Odpočinek“, kde se silnice větví. Jedna větev obrací k zálivu a tam se spojuje s pobřežní dálnicí, druhá jde přes Krasnoostrov také na Leningrad.

Teď už jsem nemohl uhodnout, kterým směrem se Zora dal.

Asi deset minut jsem chodil po stanici a neustále se ho snažil najít. Měl jsem žízeň. Přistoupil jsem k malé frontě u stánku se sodovkou. Zatímco prodavačka nehybně odpočítávala drobné zpátky silnému občanovi, už v těchto ranních hodinách celému propocenému, vzal jsem sklenici a chtěl si sám natočit alespoň vodu bez bublinek. Ale byl to pro mne příliš zdlouhavý proces. Nemohl jsem čekat, až mi voda nateče. Postavil jsem sklenici na pult a vytrhl tlustému občanovi z ruky jeho.

Ani něco k snědku bych byl neodmítl a vedle v nádražní budově byl už otevřen bufet. Ale netroufal jsem si vstoupit do místnosti plné lidí. Opět jsem se začal stydět za to, že jsem jiný než všichni ostatní.

Srovnal jsem si hodinky s nádražními hodinami. Šly na vteřinu přesně.

Pak jsem kulhavě zamířil domů. Byl jsem v mizerné náladě. Poprvé jsem si uvědomil, že vlastně lidský život není zrovna moc dlouhý. Celkem nějakých osm set měsíců. A protože žiji třistakrát rychleji, prožiji těch svých zbývajících třicet let za jeden nebo půldruhého měsíce normálního času. Teď máme konec června, v polovině srpna budu už vetchým starcem a umřu.

Ale přitom pro mne, pro mé vnitřní požitky,‘ to bude plných třicet let se vším, z čeho se lidský život skládá. S nadějemi a zklamáním, s plány a jejich uskutečňováním. A to všechno bude probíhat v naprosté osamocenosti. Přece nemohu za styk se světem považovat ony krátké zprávy, kterými bych se mohl dorozumívat s nehybnými loutkami – lidmi…

Bylo osm a deset minut. Za dvě normální „lidské“ hodiny se má z města vrátit Aňa. Jak ji přivítám? Jak jí sdělím, že už neexistuji v obvyklém rytmu minut a vteřin? Co řekne chlapcům o jejich tátovi?

Byly to trudné myšlenky. Vláčel jsem se po cestě a často jsem bolestně vzdychal.

Někde uprostřed cesty se mi najednou nesmírně chtělo spát. Dlouho jsem si vybíral nějaké místečko v křoví přiokraji cesty; kam bych si mohl lehnout a schován před cizími pohledy se vyspat. Ale tady při silnici bylo všude plno lidí, takže jsem nic vhodného nenašel.

Představa, že by mě někdo mohl při spánku vidět, mě děsila.

Palec na noze mi řádně otekl, zmodral a postupně mě začínalo bolet celé chodidlo. Kulhal jsem stále víc, a než jsem došel do naší osady, musel jsem si několikrát odpočinout.

Ještě když jsem se prodíral křovím za Zorou, zachytil jsem o nějakou větev a pyžamo se mi pod límcem natrhlo. Díra se postupně zvětšovala a nakonec mi na zádech plandaly dvě samostatné půlky pyžama. Stáhl jsem je a zahodil.

Do svého domku jsem se vrátil vůbec ve velmi zbědovaném stavu. Zchromlý, unavený, hladový a do půl těla nahý. Rychle jsem sežvýkal krajíček chleba a svalil se na pohovku.

Nová setkání s Mochovem

Někdy se člověku stává, že i když ho čeká naléhavá a důležitá práce, začne se z ničeho nic zabývat nějakými hloupostmi. Ví, že by se měl pustit do toho důležitého, ale zcela vědomě ztrácí čas tím, že si pečlivě a nějakým novým způsobem ořezává tužku, snaží se vzpomenout na větu z nedávno přečtené knížky nebo něco podobného.

Obvykle to bývá vyvoláno přílišnou únavou.

Když jsem se po několika hodinách těžkého spánku zvedl s pohovky, taky jsem se hned nevypravil k Mochovovi, abych se dozvěděl, napsal-li mi nějakou odpověď, ale vzal jsem si v koupelně košili a začal si ji oblékat.

Konec konců na tom příliš nezáleželo, budu-li po osadě chodit v košili nebo jenom v kalhotách od pyžama. Stejně mě nikdo nemohl vidět a zima nebyla.

Jakmile jsem se však pokusil natáhnout si košili, látka se nehlučně a bez jakéhokoli odporu trhala a brzy se v celém pokoji vznášely utrhané rukávy a cáry, klesající pomalu na podlahu.

Pak jsem se pokusil dát si na nohu teplý obklad (já vím, měl jsem si dát studený, jak se patří při výronech a zlomeninách). Ale obvaz se mi v rukou trhal a nakonec jsem si obul botu naboso.

Teprve pak jsem se vydal k Mochovovi.

Když jsem odcházel, uvědomil jsem si, jak za tu chvíli náš domek zpustl. V jídelně je vyražen okenní rám, v kuchyni se válí na podlaze střepy z láhve, kterou Zora dopil, venkovní dveře vyletěly z pantů a válí se na zahradě v trávě.

K Andreji Andrejeviči jsem vlezl opět oknem.

Uvnitř jsem spatřil, že Mochov a jeho žena Valja stojí vedle sebe u stolu. Oba se tvářili, jako by něčemu naslouchali.

Předpokládal jsem, že už na stole bude pro mne připravena zpráva, ale nebylo tam nic.

Valja držela v ruce nůž na chléb. Zřejmě ve chvíli, kdy ji Mochov volal, připravovala snídani.

Cítil jsem, jak ve mně roste nervové podráždění. Proč mi na mou zprávu neodpovídá?

Pak jsem pohlédl na náramkové hodinky a srdce se mi zastavilo. Představte si, od chvíle, kdy jsem tu v pracovně byl poprvé, uplynuly pouhé čtyři normální „lidské“ minuty.

Moje úvahy u garáže, běh přes vlny zálivu, pronásledování Zory podél železnice, záchrana holčičky a zpáteční cesta do osady – to všechno se vešlo do čtyř obyčejných minut.

Čert aby to vzal! Mochov si samozřejmě nestačil ještě nic pořádně rozebrat.

A já už jsem tady zpátky po všech svých dobrodružstvích a chci odpověď na svůj dopis.

Sedl jsem si na židli vedle Andreje a začal jsem je oba pozorovat.

Nekonečně pomalu obracely tyto dvě živé loutky k sobě hlavy a nekonečně pomalu se na jejich tvářích objevoval úsměv.

Uplynulo asi patnáct minut, než se konečně na sebe usmáli a Valja začala otevírat ústa. Asi chtěla mužovi říci, aby jí dal pokoj, že připravuje na stůl.

Když jsem lezl do okna, sfoukl vítr, který se zvedl, se stolu utržený lístek kalendáře. Přinejmenším deset minut plul tento lístek vzduchem do rohu.

Vstal jsem, vzal se stolu stroj a postavil jej na podlahu. Ať i Valja vidí, že to není jenom nějaká legrace. Z Andrejovy nehybné ruky jsem vytrhl tužku a velkými písmeny jsem napsal na papír nad jeho výkres:

„Žiji v jiném čase. Potvrď mi, žes přečetl a pochopil, co tu je napsáno. Napiš mi odpověď. Slyšet tě nemohu. Piš ihned. V. Korostylev.“

Jak dlouho bude Andrej potřebovat, aby si uvědomil můj nový dopis a napsal mi odpověď? Zřejmě alespoň jednu „lidskou“ minutu. Jednu svou minutu, tedy přinejmenším mých pět hodin.

Vylezl jsem oknem do zahrady a zamířil ke krámku ještě pro nějaké máslo a konzervy.

Už si ani moc nepamatuji, čím jsem se zabýval pak. Těch pět hodin uplynulo pro mne v jakémsi horečném očekávání. Dvakrát jsem jedl – zase chléb s máslem a konzervy, toulal jsem se belhavě po osadě, asi hodinu jsem seděl, nohu v umývadle se studenou vodou. (Dlouho mi trvalo, než jsem do umývadla nalil vodu a než jsem se přesvědčil, že je nemohu přenášet z místa na místo. Jakmile jsem se o to pokusil, voda vyšplíchla a pomalu se rozlézala po kachlíkové podlaze koupelny.)

A kolem mne stále ještě to nekonečné jitro. Tenkrát jsem si hned neuvědomoval, proč mi tak záleží na tom, aby se Andrej dozvěděl, co se se mnou stalo. Proč jsem chtěl, aby se vůbec někdo o tom dozvěděl?

Bude to asi tím, že bezúčelnost člověka děsí. Dá se snášet jakákoli bolest, překonávat jakékoli obtíže, ale jenom tehdy, má-li to svůj cíl.

Kromě toho je pro člověka nesmírně důležité, aby si sám volil svůj osud. V některých případech může jít vědomě i na smrt. Ale tak, aby to vycházelo z něho samého. Člověk chce být vždycky pánem okolností, a ne jejich otrokem.

I já jsem zřejmě chtěl být pánem toho, co se se mnou stalo. Jakási síla mě vytrhla z obvyklého života lidí. Dosud o tom nikdo neví. Zůstávám v situaci člověka, který se dostal pod tramvaj. Ale já nechtěl být obětí slepé náhody. Potřeboval jsem, aby se lidé dověděli, co se mi stalo, abych s nimi mohl být v písemném styku, abych prostě tuto situaci nějak ovládal. Pak by dostalo smysl všechno, co přijde dál. Dokonce i má smrt – pokud by mě tato zrychlená existence nakonec zabila…

Při takových úvahách jsem strávil zbytek lhůty, kterou jsem v duchu dal Andreji Mochovovi na odpověď.

Řeknu vám otevřeně, čekal jsem všechno, jenom ne to, co mi na onen list papíru odpověděl Mochov.

Skláněl se nad stolem s tužkou v ruce a Valja, napolo již obrácená, stála u dveří. Stála v takové póze, jako by ji něco vylekalo.

Prolezl jsem oknem a pod svou zprávou jsem spatřil dvě šikmé řádky:

„Vasiliji Petroviči, nech těch hokuspokusů. Objev se. Tohle není pěkné. Nenecháš mě praco…“

Právě dopisoval poslední větu.

Pamatuji se, že mě to strašně rozzuřilo. Hokuspokusy! Není to pěkné! Všechno, co jsem prožil a viděl za tohle ráno, není pro něho víc než hokuspokusy. Tak dobře! Já ti ty hokuspokusy hned předvedu.

Potom jsem se přece jen uklidnil. Co bych dělal na jeho místě já? Kdybych dostal od přítele lístek, že žije v jiném čase, uvěřil bych?

Chvíli jsem chodil po místnosti mezi strnulou Valjou a Andrejem a hledal jsem, co bych měl vzít do ruky. Pak jsem dostal nápad – vždyť je to docela jednoduché.

Sedl jsem si ke stolu vedle Andreje a seděl tak bez hnutí asi pět minut.

Spatřili mě oba. Nejdřív Andrej, potom Valja. Andrej stál trochu přihrbeně u stolu. Dopisoval odpověď. Pak se jeho tělo začalo napřimovat a hlava se otáčela ke mně. Ještě dřív však ke mně pomalu zamířily oči.

Narovnával se nějakých pět nebo šest, možná dokonce deset minut. Za tu dobu se na jeho obličeji vystřídalo několik pocitů. Odiv, potom zděšení – ale velmi lehké, sotva znatelné – a nakonec nedůvěra.

Překvapilo mě, jak výrazná může být lidská tvář. Stačí jen nepatrně víc rozšířit oči, třeba jen o setinu, a na tvářích se zračí údiv. Dodejte si k tomu poněkud povislé koutky úst – a máte na tváři zděšení. Pak jen lehounce našpulte rty – a už je to nedůvěra.

Odiv a zděšení zmizelo poměrně rychle, ale nedůvěra zůstávala v Andrejově obličeji dlouho. Ta ho neopouštěla celých patnáct minut, co vedle mne stál zkamenělý, a mne už z nehybného seděni začalo bolet v zádech.

Pak nekonečně pomalu zvedal ruku.

Chtěl se mne dotknout, přesvědčit se, že nejsem přelud.

Valja měla obyčejný strach. Ústa se jí otevřela, oči měla vyvalené. Dokončovala svůj obrat ke dveřím, pak se na chvilku zastavila a opět otáčela hlavu ke mně. Ale výraz strachu jí z obličeje nemizel.

Těžko budu vyjadřovat, co jsem cítil, když se Andrejova ruka pomalu, skoro stejně pomalu jako stín vysokého stromu v trávě, blížila k mému rameni.

Připadal mi jen napůl živý. A tento pocit zesiloval tím, že se přece jen hýbal.

Je to zvláštní, ale bylo tomu tak. Pomalost pohybu přímo zdůrazňovala neobvyklost situace. Kdyby se byli Andrej a Valja vůbec nehýbali, podobali by se voskovým figurám nebo dobře vysoustruhovaným kolorovaným sochám – a to by mě tolik neudivovalo.

Pak se rukou dotkl mého ramene. Počítal jsem podle pulsu dvacet pět úderů, dalších dvacet pět… dvě minuty, tři, čtyři…

Začalo mě bolet i za hlavou, ale snažil jsem se sedět nehnutě.

Bylo velmi překvapivé sledovat proces vnímání pocitu, rozložený do dlouhého časového úseku.

Andrejova ruka už spočinula na mém rameni, ale do jeho vědomí tento pocit ještě nedošel. Na tváři měl stejný výraz jako před pěti minutami, třebaže už mě držel.

Odpočítával jsem vteřiny. Teď konečky nervů v prstech ucítily mou kůži. Teď došel signál do mozku. Teď se kdesi v příslušném centru spojila obdržená informace s tou, kterou už poskytl zrakový nerv. Teď vyšel příkaz nervům ovládajícím svaly ve tváři.

Konečně se usmál! Proces skončil.

Lépe řečeno, Andrej se neusmál docela. Jen se mu sotva znatelně začaly zvedat koutky úst. To však stačilo, aby se výraz tváře změnil.

Sakra, neuvědomil jsem si hned, že se účastním pozoruhodného pokusu. Pokusu, který dokazuje hmotnost myšlení.

Pohyboval jsem se a vůbec jsem žil rychleji, proto jsem také rychleji myslel. Andrej žil normálně a v naprostém souladu s ostatními procesy si vedlo i jeho myšlení.

Pak najednou jeho pohled pohasl. Ani jsem si nestačil všimnout, kdy k tomu došlo. Ale slovo „pohasl“ vyjadřuje velmi přesně, co se stalo. Pořád ještě se na mne díval, ale oči už měl jiné. Něco z nich zmizelo. Zakalily se.

Začal hlavu otáčet stranou, jako by se na mne zlobil.

Teprve asi za čtyři minuty jsem pochopil, že si jen chce ověřit, zda mě Valja taky vidí.

Nejzajímavější na tom bylo, jak mu pohasl pohled. Jakmile začal myslet na Valju, a přestal tedy na okamžik myslet na mne, jeho pohled, upřený stále ještě ke mně, se změnil. Zlhostejněl. Tatáž oční bulva, stejná namodrale šedá duhovka s modrými paprskovitými žilkami, ale oči už byly jiné, docela jiné než předtím.

K čemu tam mohlo dojít, když se ztratila myšlenka? Chemické složení oční bulvy se přece nezměnilo.

Měl jsem asi ještě chvíli sedět, aby mohla i Valja ke mně přistoupit a přesvědčit se, že opravdu existuji.

Ale poraněná noha mě strašně brněla.

Strávil jsem v Andrejově pracovně ještě asi dvě hodiny. 0 žádném přímém styku nemohlo být ovšem ani řeči.

Za ty dvě hodiny se Andrej definitivně otočil k Valje, zvedl ruku, aby šla blíž, a obrátil se zase k místu, kde už jsem nebyl. Valja udělala několik kroků od dveří ke stolu. To bylo všechno.

Pro ně byly mé dvě hodiny pouhými dvanácti vteřinami.

Na papír jsem Andrejovi připsal ještě jedno slovo – „– Piš!“ – a odešel jsem.

Zase se mi chtělo spát. Únava vůbec přicházela dříve než za normálních okolností. Na okamžik mě napadlo, že bych si měl lehnout tady. Kdybych tu spal nějakých pět hodin, mohli mě Valja s Andrejem pozorovat celou jednu minutu.

Pak jsem se najednou začal bát lehnout si tady v pracovně na pohovku. Bylo to hloupé, ale blesklo mi hlavou, že by tyhle dvě skoro neživé figury mohly mého spánku využít, svázat mě a pak bych jim ani napsat nic nemohl.

Jinými slovy – začaly mi povolovat nervy…

A přitom jsem začal pozorovat, že rychlost mého života se postupně zvyšuje.

Zvyšování rychlosti

Prvně jsem si toho všiml podle padajícího nože, když jsem jej u nás v jídelně pustil na stůl. Předměty vždycky padaly velmi pomalu, ale tentokrát jsem si všiml, že nůž padá ještě pomaleji.

Nové obtíže vyvstaly s vodou. Dříve mi stačilo deset minut a v kuchyni pod kohoutkem mi natekla plná sklenice vody. Teď už to trvalo dvanáct i čtrnáct minut.

Musím přiznat, že jsem si toho nejprve příliš nevšímal.

Když jsem se vyspal a najedl, zamířil jsem zase k Andreji Mochovovi, abych se konečně přesvědčil, zdali věří mé existenci v jiném čase.

Na stole na výkrese mě skutečně čekala řádka:

„– Co máme dělat? Potřebuješ pomoci? –“

Andrej a Valja zase stáli u stolu, jako by něčemu naslouchali.

Potřebuji pomoci? Ani sám nevím, co potřebuji.

Pak jsme si ještě dvakrát s Andrejem psali. Napsal jsem mu, že se kdesi potlouká Zora a že moje rychlost neustále roste. V odpověď mě požádal, abych se mu ještě ukázal.

Seděl jsem tedy ještě jednou u něho v pracovně dvě a půl hodiny a on i Valja mě znovu viděli. Řeknu vám, tahle setkání byla trýznivá. Nedokázal jsem přemoci podráždění, které ve mně vyvolávala pomalost normálních lidí, a kromě toho jsem byl neustále v rozpacích. Zdálo se mi, že ten či onen Valjin nebo Andrejův pohyb se týká přímo mne, ale pak se zjistilo, že tomu tak není. Například Andrej začal zvedat ruku. Okamžitě jsem usoudil, že se mne chce dotknout. Ale ruka šla mimo. Zvedala se minutu, druhou, třetí… Napadlo mě tedy, že chce na něco ukázat. Ale nakonec po pěti nebo šesti minutách se vysvětlilo, že si jen shrnuje vlasy s čela.

Ani jednou se mi nepodařilo předem uhodnout, co bude ten či onen pohyb znamenat.

Tahle setkání neměla skutečně žádný smysl. Mohli jsme být spojeni jedině písemně.

Měl jsem spoustu volného času a nejprve jsem nevěděl, co s ním.

Bylo to zvláštní, ale uvědomil jsem si, že člověk nemůže nic dělal jen pro sebe samotného. Ani odpočívat ne.

Kupříkladu knihy.

Otevřel jsem si jednou svazeček Stendhala, ale hned zas jsem ho položil.

Bude to asi tak, že nečteme jen pro čtení samo, nýbrž s tajnou (dokonce i pro nás samotné tajnou) nadějí, že z nás četba udělá lepší, chytřejší lidi a že tuto krásu a moudrost sdělíme jiným.

Robinson Crusoe by jistě nečetl bibli, kdyby nevěřil, že se někdy ze svého ostrova přece jen dostane. I já jsem se cítil právě takovým osamělým Robinsonem v neobydlené pustině jiného času. Kdopak ví, podaří-li se mi vrátit se mezi lidi…

Pochopitelně jsem hodně uvažoval o tom, jaká síla uvrhla mne a Zoru do tohoto podivného stavu, a došel jsem k závěru, že na mé hypotéze o kulovém blesku není nic nepravděpodobného. Součinnost plazmy se štěpením uranu mohla nesporně vyvolat záření, charakterem blízké záření radioaktivnímu, jaké lidstvo dosud nezná. A o tom, že radioaktivní záření je schopno ovlivňovat biologické procesy života, o tom nikdo nepochybuje…

Nashromáždil jsem již hodně pozorování. A protože jsem se domníval, že později bude vědu zajímat všechno, co zakusil a viděl první člověk žijící zrychleným životem, začal jsem si psát deník.

Na některé stránky se dodnes jasně pamatuji:

„– 25. června, 8 hodin 16 minut 4 vteřiny. Prozkoumal jsem pásmo, jímž letěl paprsek od stěny elektrárny k zálivu. Všechno živé v tomto pásmu žije zrychleně. Keř pivoněk, který byl ozářen, rozkvetl již bohatými květy. Obvykle rozkvétá počátkem července. V pásmu účinnosti je tráva o dva až tři centimetry vyšší než jinde. Je to dobře vidět z dálky a ze strany, například z dolní větve lípy vpravo od domu.“

„25. června, 8 hodin 16 minut 55 vteřin. Asi před čtyřmi mými hodinami vyšel od Juškovových z domu jejich nejstarší syn a kráčí teď po zahradě. Když jsem ho pozoroval poprvé, trval každý jeho krok asi tři mé minuty. Teď už mu trvá čtyři. Znamená to, že se neustále zrychluji. Toto pozorování potvrzuje i jiná skutečnost. Voda ještě více zpevněla. Stál jsem v zálivu na vlně asi třicet vteřin, a neprobořil jsem se.“

„Téhož dne a hodiny, 28 minut. Udeřil jsem kladivem do balvanu v zahradě. Kladivo se zploštilo na lívanec, jako by bylo z hlíny. Několika dalšími údery jsem z něho udělal kouli.

Dřevo je měkké jako máslo. Tlusté coulové prkno se mi podařilo rozříznout napříč stejně lehce, jako bych krájel máslo. Ale při druhém pokusu se nůž ztupil a dalo mi hodně práce ho vytáhnout.

Spatřil jsem v zahradě motýla, kterého jsem nemohl dohonit. Vždycky mi uletěl. To je další důkaz, že neznámá síla zapůsobila na všechno živé. Ale opravdu jen živé, protože hodiny jdou jako dřív.

Zajímavé by bylo zjistit, zvýšila-li se v tomto pásmu rychlost šíření rádiových vln a elektrického proudu. Bohužel nemám žádné přístroje. ..“

Když jsem několika údery do balvanu dělal z kladiva hned kouli, hned zas placatý vdolek a dělal to tak dlouho, dokud se železo nezačalo drolit, byl jsem si‘ pochopitelně vědom, že fyzikální vlastnosti kovu zůstaly stejné. Ani dřevo, které jsem řezal jako máslo, se nijak nezměnilo. Podstata byla v tom, že se neuvěřitelně zvýšila síla mých pohybů.

V této souvislosti mi napadlo, že v budoucnosti, až se lidstvo naučí zrychlovat život, zvýší se nebývalé jeho schopnost ovládat přírodu.

Vždyť až dodnes, zamyslíme-li se nad tím, se veškerý biologický život na Zemi, včetně člověka, rozvíjel v naprosté harmonii s neživou přírodou. A v důsledku toho se lidské tělo podřizuje stejným zákonům, například přitažlivosti, jako kámen. Kromě toho je člověk stejně pomalý jako většina ostatních živých tvorů. Ale to přece není jenom harmonie, to je i otrocká závislost. Kámen se neudrží ve vzduchu, protože jeho specifická váha je vyšší než specifická váha vzduchu. A ani člověk není v dnešní době schopen létat bez zvláštních a složitých přístrojů.

Myslící člověk a kus křemene jsou si před přitažlivostí rovni.

A teď já jako první z lidí jsem zjistil, že nastala doba, kdy bude možno tuto nepřirozenou rovnost narušit. S pomocí obyčejných křídel z hliníku nebo plastické hmoty dokáže člověk, který dostal impuls ke zrychlení, udržovat se ve vzduchu a provádět několik desítek vzmachů za vteřinu.

Lidé se naučí chodit po vodě. Nebudou se bát pádu z menší výšky, protože zrychlení volného pádu jim bude připadat nekonečně pomalé.

Nesrovnatelné se zvýší možnosti výroby. Kov a dřevo budou v rukou člověka měkké jako vosk, a přitom neztratí vůči všem ostatním přírodním silám svou pevnost.

Jednou po takových úvahách jsem měl sen. Podivný, šťastný a radostný sen.

Zdálo se mi, že stojím v obrovském sále s vysokými, kouřově perleťovými stěnami. Neměl střechu a levou stěnu. Přede mnou na stejně kouřové perleťové podlaze ležely svitky výkresů; ne na papíře, na jakési hladké žluté látce. Byla to moje práce, kterou „jsem právě dokončil.

Vlevo, kde nebyla stěna, se prostíralo moře. Úskočné, zlé severní moře, ženoucí proti mně zástupy vysokých vln. Kdesi dole bily do neviditelného břehu, až se stěny a podlaha budovy třásly. Také nebe bylo bledé, severní, pokryté modrými nabobtnalými mračny, jen na obzoru jiskřil úzký čistý proužek nadcházejícího jitra. Všude bylo plno ohromující svěžesti, síly a mohutnosti. A já po právě skončené nesmírně obtížné práci, vtělené do výkresů, jsem se cítil naprostým, suverénním pánem tohoto obrovského sálu – i toho moře a nebe a celého světa. A věděl jsem přitom, že všichni lidé, nesčíslné množství lidí kdesi za stěnou sálu a za bouřlivým obzorem, jsou právě takoví jako já, hrdí vládci veškerého jsoucna…

Ještě něco se mi tenkrát zdálo, ale zapamatoval jsem si zejména ten pocit hrdosti, sdílený.se všemi lidmi, pocit hrdosti z neomezené vlády nad světem.

Po tomto snu jsem několik hodin chodil nehybnou osadou. Byl jsem šťasten a ani jsem nepociťoval osamělost, která mě předtím neustále trápila.

Uvědomoval jsem si, že veškerá dosavadní historie byla ve skutečnosti dětským věkem lidstva, že nyní nastal čas, kdy si člověk dokáže vyrábět nejen nové stroje a mechanismy, ale i jiné fyzikální podmínky existence – jiné, než kterým se podřizuje živočišný i neživý svět.

Musím však poznamenat, že to byly poslední mé klidné hodiny. Poslední, protože se rychlost mého života neustále zvyšovala a já jsem se začínal cítit velmi špatně. Přibližně v osm hodin devatenáct minut jsem zpozoroval, že všechno, co se v osadě pohybuje, se hýbá ještě pomaleji. To znamenalo, že jsem já začal žít rychleji.

Vzduch jako by ještě více zhoustl, bylo stále obtížnější překonávat při chůzi jeho pasivní odpor. Voda z otevřeného kohoutku už nevytékala, ale vyrůstala jako skleněný rampouch. Dal se odlamovat a dlouho zůstával v ruce vcelku jako želé a teprve po chvíli se voda začínala roztékat po dlani. Bylo mi neustále horko. A postupně jsem se začínal potit. Když jsem se pohyboval, vysychal mi pot na obličeji i na těle okamžitě. Ale stačilo, abych se zastavil, a ihned jsem byl pokryt podobným želé, jako byla voda, jenže mnohem nepříjemnějším.

To všechno by se dalo vydržet. Ale začala mě trápit neustálá žízeň. Pořád jsem chtěl pít, ale z kohoutku tekla voda pro mne příliš pomalu. Naštěstí mě už dříve napadlo otevřít kohoutek u vany, ale za několik mých hodin v ní bylo vody jen na dně. Věděl jsem, že mi dlouho nevystačí. a snažil jsem se obejít s tou, kterou jsem získal z vodovodu. Je zvláštní, že jsem tenkrát nepřišel na to, abych si zašel do některého jiného domku. Tam jsem mohl najít plnou konvici nebo třeba celé vědro. Nevím proč jsem měl dojem, že kohoutek v kuchyni a v koupelně jsou jediným zdrojem, odkud mohu získat vodu.

Pak se k žízni přidal hlad. Už jsem vám říkal, že jsme s Zorou dostávali hlad častěji než v obvyklém životě. Asi jsme při pohybu vydávali příliš mnoho energie. Teď jsem skoro pořád něco žvýkal, a přesto jsem se nemohl nasytit.

S potravinami to vůbec bylo těžké. Z krámku jsem si přinesl jen tři šišky chleba a několik plechovek konzerv – tedy to, co jsem pobral do ruky. Kufru jsem nemohl použít, protože jakmile jsem ho vzal do ruky, utrhlo se mu držadlo. Když jsem se v předsíni pokusil sejmout z věšáku tlumok, zbyly z něho cáry. Čím rychleji jsem žil a pohyboval se, tím menší pevnost měly všechny věci.

Tři malé šišky chleba a plechovka byček v tomatě mi vystačily na pouhé tři nebo čtyři hodiny. Pak jsem musel jít do krámu znova.

Nikdy jsem nezakusil tak prudký, palčivý hlad – dokonce ani za blokády Leningradu.

Nejhroznější bylo, že jsem hladověl doslova při plných ústech. Žvýkal jsem a cítil, že mi to stejně nestačí, že mě potraviny nenasytí. Pak hlad ustoupil vedru.

Má rychlost se stále zvyšovala a osada už byla zcela nehybná. Syn Juškovových, který se na zahradě přichystal k rozcvičce, stál jako socha. Vzduch zkapalněl. Abych mohl jít, musel jsem dělat rukama pohyby jako při plavání, jinak bych tu souvislou stěnu nepřekonal.

Dýchalo se mi těžce, srdce nepřetržitě tlouklo jako po namáhavém sprintu.

Ale nejhroznější přece jen bylo vedro. Dokud jsem ležel bez hnutí, bylo mi jen horko. Ale jakmile jsem zvedl ruku. cítil jsem ožehnutí jako od vřelé vody. Každý pohyb vyvolával pálení. A když jsem musel udělat několik kroků zhoustlým vzduchem, zdálo se mi, že kráčím proti rozžhavenému pouštnímu samumu.

Kdyby mě nebyl trápil hlad a žízeň, mohl jsem pořád ležet. Ale voda byla doma v koupelně, kdežto potraviny v krámku.V tomto stavu jsem si několikrát vzpomněl na Zoru. Prožívá taky takové útrapy?

Pamatuji se, že jsem v osm hodin dvacet dvě minuty šel do krámku. Neznám dost názorných slov, abych vám tuto cestu popsal.

Když jsem vyšel z domu, napadlo mě, že půjdu-li přes zahradu po trávě, a ne po pěšině, nebude mi takové horko. Je to samozřejmě hloupost, protože před tímto vedrem jsem se nikam nemohl schovat. Bylo ve mně, v příšerné rychlosti mých pohybů, které ovšem mně samotnému připadaly neobyčejně pomalé.

Byl jsem do pasu nahý a to mé trápení ještě zvyšovalo. Nejdřív jsem myslel, že bude nejlepší zakrýt si lokly hruď a dlaněmi obličej. Ale zjistil jsem, že nebudu-li si pomáhat rukama, nedostanu se hustým vzduchem ani o krok dál.

Horkem jsem několikrát ztratil vědomí. Všechno kolem mne dostávalo rudý nádech, pak zase okolí bledlo a zahalovalo se šedivou clonou. Potom jsem se znovu vzpamatovával a pokračoval v cestě.

Sel jsem ke krámku jistě tři hodiny.

Prodavač stál v podivné póze. Na jeho kníratém obličeji jsem viděl zlost. Držel v ruce velký nůž na maso, napřažený směrem k polici, kde měl konzervy.

Nejspíš zpozoroval, jak mu plechovky byček v tomatě a tresčích jater jedna za druhou mizí, a rozhodl se neviditelného zloděje rozetnout vejpůl.

Bylo zajímavé, že ho ani tolik nepřekvapil zázrak sám. Největší starosti mu dělalo, že musí pachatele potrestat a zamezit dalším úbytkům zboží.

Než by jeho velikánský nůž dopadl, byl bych stačil odnést celý krám. Vlastně, nestačil bych.

Je to zvláštní, ale postupně se má síla měnila v bezmocnost.

Před čtyřiceti nebo padesáti hodinami, když jsme šli s Zorou do Gluškova, připadalo mi, že jsme skoro všemohoucí. Dřevo se v našich rukou lámalo bez jakéhokoliv odporu a jistě by nám nedalo žádnou práci ohnout podkovu dvěma prsty.

Ale teď, když se rychlost života a našich pohybů dále zvýšila, pocítili jsme důsledky nepevnosti věcí z druhé strany. Nemohl jsem nic vzít do ruky. Všechno se lámalo, tříštilo a rozplývalo se mi pod rukama. Nadbytek síly mě učinil bezmocným.

Nemohl jsem si odnést už ani šišku chleba. Mělo to stejnou naději na úspěch, jako odnést si z mořské vlny velký chomáč pěny.

Chléb se rozplýval, jakmile jsem se ho dotkl, a nemohl jsem ho ani z pultu zvednout.

Chvíli jsem stál vedle prodavače, ten byl pořád stejně nehybný, a jedl jsem chléb po hrstech. Už jsem měl zase nesmírnou žízeň. Vzadu za krámkem byla nádrž s vodou, ale než bych otevřel kohoutek, zapumpoval a dočkal se vody, uplynuly by jistě dvě tři mé hodiny. Kromě toho jsem se bál, že nějakým neopatrným pohybem utrhnu ventil kohoutku.

Vzal jsem si tedy do každé ruky jednu konzervu a vydal se zpátky.

Přešel jsem hned na naši stranu ulice, protože tento úsek cesty byl pro mne nejhorší. Bál jsem se, že padnu a už nevstanu, kdežto při plotě jsem přece jen cítil větší jistotu.

Když jsem šel kolem Mochovova domu, pohlédl jsem do otevřeného okna pracovny. Andrej s Valjou stáli vedle sebe a dívali se na stůl. Zřejmě čekali, kdy se zas objevím.

V uších mi jako zvon duněl tlukot mého vlastního srdce a při každém pohybu mě ohlušovalo pronikavé svištěni. Měl jsem ústa vyschlá žízní a vyčerpané oči viděly osadu hned červenou, hned zas bledou.

Vzpomínám si, jak smutně jsem se díval na svého přítele. Nemohl mi nijak pomoci, i kdyby o mém trápení věděl. Žádný z lidí mi nemohl pomoci.

Zatím celá osada žila svým obvyklým klidným životem. Bylo časné nedělní ráno, lidé se chystali na pláž nebo k jezeru. Žádný, kromě Andreje s Valjou, mě neviděl, žádný nevěděl o tragédii, která se tu odehrává.

Doma jsem snědl konzervy, Řezal jsem plech nožem, jako by to byl papír. Pak jsem se napil a udělal další záznam v deníku.

„Téhož dne. 8 hodin 25 minut 5 vteřin. Rychlost mého života převyšuje rychlost normální zřejmě už devětsetkrát, ne-li víckrát. Od dálnice směrem k elektrárně kráčí muž a žena s velkým červeným kufrem. Než dojdou k mým vrátkům, budu již mrtev.“

Pak jsem vlezl do vany, lehl si na břicho a se zuřivou dychtivostí jsem začal pojídat husté želé – vodu.

Cekal jsem na smrt. Velice jsem litoval jen jedné věci – že jsem se k takovému pokusu neodhodlal sám dobrovolně, že tahle neznámá síla popadla náhodou právě mne.

Pamatuji se, že mi hlavou najednou bleskly Lermonto-vovy verše:

Pod chladným sněhem ruské země, pod žhavým pískem pyramid…

Nesnesitelným vedrem jsem opět ztrácel vědomí a zachytával jsem se těchto veršů jako tonoucí stébla.

Pod žhavým pískem pyramid…

A pak jsem slyšel zasténání. Lidské zasténání.

Ozvalo se jistě nejméně třikrát, než jsem si vůbec uvědomil, co to je. Pozvedl jsem se, celá záda mi přitom ovanul žár, a vykoukl jsem přes okraj vany.

V chodbě na podlaze ležel Zora. Okamžitě jsem ho poznal podle pruhovaného saka, třebaže už bylo celé rozedrané a místy propálené.

Člověk se zřejmě nikdy nestará o sebe tolik, jako o jiné.

Dodnes nechápu, kde jsem nabral sil, abych vylezl z vany a připlazil se k Zorovi. Když jsem ho převrátil na záda a spatřil jeho rudý, napuchlý obličej, uvědomil jsem si, jak asi vypadám já. To už nebyl obličej – nakynutá rudá hmota se štěrbinkami pro oči a černým jícnem úst.

Zvýšení rychlosti ho zřejmě zastihlo mnoho kilometrů od osady. Pocítil, že pohyb je čím dál namáhavější, že už se nemůže napít a najíst, a to ho polekalo. Možná že zkoušel i požádat o pomoc lidi, kteří žijí obyčejným životem, ale když pochopil, že od nich ničeho nedosáhne, vzpomněl si na mne. Usoudil, že jedině já mu mohu porozumět a pomoci.

Myslím, že poslední metry k domu došel už skoro slepý, po hmatu.

Věděl jsem, co potřebuje především. Zatáhl jsem ho do koupelny a pokusil se plechovým hrnečkem nabrat na dně vany trochu vody. Hrneček však jen seškrabával dlouhý proužek vody, který se ve vzduchu stáčel a pomalu klesal zpátky na dno.

Začal jsem tedy nabírat vodu do hrstí a cpát mu ji do úst. Zora dychtivě hltal toto želé.

Pak se jeho oči trochu pootevřely a víte, co jsem v nich viděl? Slzy. Slzy bolesti. Byl celý popálený.

Strhl jsem mu se zad kouřící cáry saka a košile, zatáhl ho do vany a ponořil mu tvář do zbytku vody na dně.

Pak jsem si řekl, že mu musím dát něco k jídlu. Věděl jsem, že neudělám-li to, za hodinu prostě zemře. Cítil jsem to sám podle sebe.

Nabral jsem z vany několik hrstí vody, spolkl je a se zaťatými zuby jsem zamířil do krámku. Byl jsem přesvědčen, že musím dojít a vrátit se s konzervami pro Zoru.

V zahradě jsem narazil hrudí do hustého vzduchu a klestil si jím cestu. Prsa a ramena mi spaloval žár.

U vrátek jsem se ohlédl. Chodci s červeným kufrem byli vzdáleni asi třicet metrů. Šli už v těchto místech tak dlouho, že jsem je málem považoval za součást krajiny. Naproti v zahradě Juškovových stál jejich syn s rukama nad hlavou. Vedle něho mladá Máša už po několik hodin sundávala ze šňůry plenu.

Nejobtížnější bylo přejít ulici. Soustředil jsem všechny síly, udělal první krok, pak druhý. Pamatuji se, že jsem přitom hlasitě sténal… a najednou…

A najednou…

Nedokázal jsem si v prvním okamžiku uvědomit, co se to děje.

Do boku a do ramene se mi opřel svěží větřík, muž se ženou se odtrhli z místa a rozběhli se ke mně tak strašnou rychlostí, až jsem měl dojem, že mě svým kufrem porazí. Plena vypadla Máše z ruky a jako ptáček se rozletělak elektrárně. Mladý Juškov začal s rychlostí kouzelníka do’sedávat na bobek, vyskakovat a vyhazovat ruce do stran.

Současně mi vnikly do uší hlasité zvuky klavíru a dunění příboje v zálivu.

Spící svět se probudil a vrhl se na mne.

Vzpomínám si, že prvním mým pocitem byl panický strach.

Otočil jsem se a prudce se rozběhl přes zahradu domů.

Několikrát jsem přitom zakopl a upadl, ale pořád se mi zdálo, že běžím příliš pomalu, že nemohu utéci všem těm neuvěřitelně hlasitým zvukům a děsivě rychlým pohybům okolního světa.

Na zápraží jsem znovu zakopl a bolestivě se udeřil do, kolena, pak jsem vrazil do kuchyně, zachytil nohou za práh a svalil se na podlahu.

Pak do mého vědomí pronikl ohromující, radostný, životodárný zvuk.

Tekla voda!

Tekla z kohoutku, v kuchyni, žbluňkala ve vaně. Stříkala ve vzduchu a nad smaltovaným okrajem vany už se zvedala brunátná, napuchlá, zděšená Zorova tvář.

Znovu rozhovor na pobřeží

„A co bylo dál?“ zeptal jsem se dychtivě. „Jak to bylo dál? Doma vás pak našli?“

„Dál bylo ještě všelicos.“ Inženýr se opřel o opěradlo lavičky. „Přijela žena, –s níž jsem se rozloučil teprve předchozího večera, našla tam Zoru a mne, vyhublého, opáleného, posetého modřinami a oděrkami, s vousy týden starými. Mému vysvětlování pochopitelně nechtěla věřit. Ale pak přišli Mochovovi, vyprávěli o mých dopisech, o psacím stroji, který skákal po stole sem tam, a o mém občasném objevení. A ještě později se přišlo na to, že v osadě, na nádraží i na silnici, bylo mnoho svědků příhod, které jsme s Zorou zažili. Chodec v pumpkách, kterého Zora povalil, ležel s lehkým otřesem mozku v chatě u svých známých. Pomocnice v domácnosti od Juškovových viděla jakési podivné stíny, jak se několikrát mihly ulicí, a slyšela zvláštní svištění. Strojvůdce nákladního vlaku dostal důtku za neodůvodněné zastavení vlaku… Ale to není to nejzajímavější. Co překvapuje nejvíc, je skutečnost, že všechno, co jsme s Zorou zažili, se odehrálo během dvaceti minut. Prosím, možná jedenadvaceti. Chápete, to je asi tak doba, během níž se pozdravíte se sousedem, zeptáte se ho, jak mu včera braly ryby, a vykouříte s ním cigaretu… Kdybych nebyl navštěvoval Mochova, nikdo by neuvěřil, co se s námi stalo. Zvláštní, viďte?“

„Zvláštní,“ přisvědčil jsem. „Ani se tomu nechce věřit. I když jsem na vlastní uši slyšel o přízracích u Finského zálivu.“

Odmlčeli jsme se.

Na břeh už se začali trousit lidé. Za námi na verandě zotavovny řinčely číšnice lžícemi. Připravovala se snídaně. Zvuky nám připadaly jako vždy po ránu nějaké čisté, vymydlené.

„Teď už ovšem nejde o to, zda to všechno bylo nebo ne,“ řekl Korostylev. „Byla ustavena skupina vědců.“

„A co Zora?“ zeptal jsem se.

Korostylev se ušklíbl:

„Zatím je v sanatoriu. Prý chce jít na večerní školu a stát se fyzikem… Kdopak ví, možná že z něho přece jen bude člověk.“

„Tenhle efekt nám otevírá velké perspektivy. Například meziplanetární cesty. Dřív nás ani ve snu nemohlo napadnout uvažovat o návštěvě jiných galaxií. Žádný lidský život by k tomu nestačil. Ale teď, je-li možno život zrychlovat, bude zřejmě možné jej také zpomalit a člověk se tak dostane do jiných galaxií.“

„Možná,“ souhlasil Korostylev. „Ale to není to hlavní. Rozumějte, právě dnes prožívá věda veliký skok. Atomová energie, polovodiče, kybernetické přístroje. A my máme přibližnou představu, co od těchto činitelů můžeme očekávat. Ale naprosto nic nevíme o těch nových revolučních objevech, k nimž v nejbližším desetiletí bezesporu dojde. Takových objevech, jako například tyhle paprsky. Během celé historie zdokonaloval člověk pouze pracovní nástroje.Ale ani jednou se nepokoušel vědomě zkvalitnit nejdůležitější nástroj, který mu umožňuje ovládat přírodu – své vlastní tělo. Abych řekl pravdu, za čtyři tisíce let civilizace zůstalo lidské tělo tím nejméně dokonalým ze všeho, co ovládáme. Fyzická struktura těla zaznamenala za tu dobu dokonce určitý krok zpět. Dnes nedokáže průměrný člověk udělat to, co dokázal člověk prvobytný – například uběhnout dvacet kilometrů se zabitým jelenem přes rameno. Ale teď už se situace změní. Za sto let budou lidé žít v komunismu docela jinak, než si to dnes představujeme.“

Chvíli jsme mlčeli. Nad pláží ozářenou sluncem se vznášel neutichající hukot příboje. Na okamžik jsem se pokoušel představit si, že vlny zastavily svůj nekonečný koloběh a racek nad pobřežím zůstal viset ve vzduchu.

Ale nedošlo k tomu. Člověk se ještě nestal pánem Času a všechno běželo dál v obvyklé odvěké harmonii. A přitom každá kapka vody, každé zrnko písku v sobě skrývají nové neznámé možnosti.

CIZINCI

A. Strugackij – B. Strugackij

Muž v kostkovaném tričku

(Vyprávění důstojníka štábu n-tého útvaru majora Kuzněcova)

To bylo tak.

Už v létě jsme se chystali podniknout výstup na Adairskou sopku. Hodně našich důstojníků a vojáků, dokonce i některé z důstojnických manželek a štábních písařek se už od loňska chlubilo modrobílými emailovými odznaky horolezců prvního stupně a tyto odznaky, zdobící blůzy, košile a halenky našich známých, nedávaly Viktoru Strokulevovi pokoje. Mne osobně odznak příliš nevábil, ale podívat se do kráteru vyhaslé sopky, to by mě lákalo. Koljovi Ginsburgovi byly naprosto lhostejné jak odznaky, lak krátery, ale jeho slabou stránkou byly zase všelijaké „pikniky na čerstvém vzduchu“, jak rád říkával. A major Pjoryškin… Major Pjoryškin byl zástupcem náčelníka štábu pro tělesnou přípravu – a tím je řečeno vše.

Chystali jsme se tedy zaútočit na Adairskou sopku už v létě. Ale v červnu si Strokulev vymkl nohu na tanečním parketu“ vesnického klubu, v červenci mě poslali na služební cestu, v srpnu se Pjoryškinova žena vypravila na jih a svěřila majorovi děti. Teprve na počátku září jsme se konečně mohli vypravit všichni dohromady.

Bylo rozhodnuto, že se na cestu vypravíme v sobotu hned po výcviku. Museli jsme do setmění dorazit k úpatí sopky, přenocovat tam a na úsvitu zahájit výstup. Viktor Strokulev vyškemral od náčelníka štábu malý automobil a přemluvil ho, aby s námi pustil i řidiče – četaře Míšu Vasečkina, poddůstojníka z povolání, hezkého mladého chlapce. Major Pjoryškin vzal s sebou rozměrný lodní kufr nacpaný nejrůznějšími jídly domácí výroby a pro všechny případy karabinu. Já a Kolja jsme si koupili dvě lahvičky koňaku, několik konzerv a dva bochníky chleba. V šest hodin večer bylo auto přistaveno před štábem. Usadili jsme se, a provázeni přáním úspěchu, jsme se vydali na cestu.

Úpatí sopky je od našeho městečka vzdáleno asi třicet kilometrů. Ale to, co ještě vůbec můžeme nazývat cestou, končí po šesti kilometrech v malé vesničce. Dál jsme museli kličkovat po planině porostlé břízami a osikami, prodírat se houštinami kopřiv a lopuší, dosahujícího výše lidské postavy, brodit se mělkými, ale širokými říčkami s kamenitým dnem. Tyto radosti nás provázely přibližně dvacet kilometrů, načež začínalo široké „lávové pole“ – rovina pokryla velkými rezatými balvany zvětralé lávy. Tohoto lávového pole používal sousední letecký útvar jako střelnice pro taktická cvičení. Opatrný Kolja Ginsburg den před naším výletem dvakrát telefonoval letcům, aby se stoprocentně přesvědčil, že v noci ze soboty na neděli á v neděli večer žádná cvičení nebudou. Tato opatrnost nebyla podle mého náhledu nikterak zbytečná. Lehkomyslný Strokulev se ovšem neopominul zmínit o jakési malověrné přestrašenosti. V tom okamžiku Kolja bez zbytečných slov rozepjal blůzu, vytáhl si na prsou košili a ukázal na pravé straně pod žebry dlouhou, bílou jizvu.

„To mi udělal messer,“ pronesl důrazně. „Nemám v úmyslu dostat ještě jednu takovou od vlastních… A ne– udělám to ani kvůli některým civilním vojákům…“

Tím rozmluva skončila. Viťka měl hrozně nerad, když se mu připomínalo, že se války neúčastnil, protože byl příliš mladý. Byl strašně ctižádostivý. Mimochodem, za čtvrt hodiny Kolja požádal napaprčeného Viťku o cigaretu a příměří bylo obnoveno.

Lávové pole nás tedy neohrožovalo žádným překvapením. Zvedalo se povlovně k sopce a končilo strmými, příkrými skalami. Dál už se s autem nedalo. Tam pod skalami jsme chtěli na noc rozbít tábor.

Vydali jsme se tedy na cestu. Počasí bylo báječné. Podzim je v našem kraji, „na konci světa“, vůbec nejkrásnější roční dobou. V září a v říjnu nebývají mlhy ani déšť. Vzduch je průzračný, jemný, měkký. Vadnoucí rostlinstvo prudce voní. Nebe bývá ve dne bezedně modré, v noci černé, sametové, poseté jasnými nemrkajícími hvězdami. Pomalu jsme se táhli po cestě vymleté ještě letními dešti. Před námi se nad špičatým lesem tyčila Adairská sopka jako přízračný šedomodrý kužel. Pod vrcholkem byl kužel šikmo seříznut. Když jsme se podívali pozorněji, viděli jsme, že svahy sopky mají narezivělý nádech a tu a tam probleskují skvrny sněhu. Nad vrcholkem nehybně visí hustý bílý oblak páry.

Za půl hodiny jsme vjeli do vesnice a tu Viktor Strokulev požádal, aby se zastavilo. Prohlásil, že si musí na okamžik zaskočit k jedné známé. Velkomyslně jsme mu to povolili. V okruhu osmnácti kilometrů od našeho místečka neznám jedinou osadu, kde by Strokulev neměl „jednu známou“.

Neuplynulo ani pět minut, Strokulev vyběhl z domku se spokojeným výrazem v tváři a objemným balíkem v podpaží.

„Jedem,“ zavelel, sedl si Vedle řidiče a hodil balík Koljovi Ginsburgovi na kolena.

Automobil se rozjel. Viťka se vyklonil a elegantně zamával. Všiml jsem si, že se záclonka v malém čtvercovém okénku trochu poodhrnula. Měl jsem dokonce pocit, že vidím jiskřivé černé oči.

„Co to přitáhl?“ informoval se major Pjoryškin lhostejně.

„Podíváme se,“ řekl Kolja a rozbalil balík.

Byl v něm celý poklad – asi deset pomačkaných nasolených okurek a velký špalek slaniny. Strokulev se na nás obrátil a důstojně se loktem opřel ó opěradlo.

„Když už Strokulev něco dělá…,“ začal ledabyle, ale vtom automobil nadskočil, Viťka narazil hlavou do žebra střechy, zaskřípal zuby a okamžitě zmlkl.

Začínala nejobtížnější část cesty. Na plošině byly naštěstí ještě pěšinky, které tu po sobě nechali naši letní alpinisté. V březovém a osikovém hájku, pocuchaném zuřivými zimními větry, zůstaly ještě průseky, takže jsme seker nemuseli téměř vůbec používat. Občas zůstával náš automobil s žalostným řevem trčet ve změti poloshnilých větví, propletených pevnými pruty mladých výhonků a hustým porostem vysoké trávy. V takové chvíli jsme vylezli, stavěli se za automobil a s výkřiky „hej-rup, hej-rup!“ jsme vytlačovali auto na rovinu. Za čtvrt hodiny se opakovalo totéž. Už se stmívalo, když jsme promočení a špinaví dorazili konečně na lávové pole. Náš automobil se otřásal, nadskakoval a hnal se po skřípavém štěrku. Na nebi se rozsvěcovaly hvězdy. Kolja usnul, opřen o mé rameno. Světla reflektorů poskakovala po hromadách štěrku, porostlých místy řídkou, suchou trávou. Začali jsme potkávat mělké jámy od pum – stopy leteckých cvičení, a kromě toho terče – fantastické stavby z prken, dýh a zrezivělého železného šrotu.

Nad plochými kopci vpravo se rozlila oranžová záře, nebe se okamžitě prosvětlilo a na jeho pozadí vyplul a zůstal viset velký žlutý měsíc. Hvězdy zbledly, vyjasnilo se. Míša zvýšil rychlost.

„Za takovou hodinku budeme moci zastavit,“ řekl major Pjoryškin. „Vem to trochu doprava, Míso… Ano, tak.“ Vstrčil do úst cigaretu, škrtl zápalkou a okamžitě zjistil, že Strokulev, využívaje tmy v automobilu, vstrčil prsty do balíku ležícího na kolenou sladce podřimujícího Ginsburga. Přestupek byl okamžitě potrestán: major hlasitě plácl Viťku do čela, ten žalostně vyjekl a stáhl se na své sedátko.

„A já pořád, kdo to tady šustí papírem,“ obrátil se na mne Pjoryškin klidně. „A vida, kdo to byl…“

„Chtěl jsem jenom zjistit, jestli okurky nevypadly,“ ospravedlňoval se Strokulev uraženě. „A co jsi zjistil? Nevypadly?“

Strokulev neodpověděl a pak najednou Začal vyprávět jakousi dlouhatánskou historii, začínající slovy: „To jsme měli v učilišti jednoho…“ Ještě ani nedospěl k podstatě věci, ani my jsme si nestačili uvědomit, má-li tato historie nějakou spojitost s pokusem ukrást okurky, když tu najednou se paprsky reflektorů opřely do obrovských balvanů a auto zabrzdilo.

„Tak jsme na místě,“ prohlásil Pjoryškin.

Vylezli jsme z auta do průzračné měsíční záře. Všude kolem neobyčejné, nepřirozené ticho. Svahy sopky mířily do nebe, na vrchol nebylo vidět – zacláněly jej téměř kolmé stěny ustydlé lávy, ostře,vystupující na pozadí bledých souhvězdí.

„Navečeřet a spát,“ nařídil major Pjoryškin.

Byl otevřen vytoužený lodní kufr a balík od „jedné známé dívky“. Na roztažený stanový dílec jsme rozestřeli noviny. Kolja neobyčejně šikovně otevřel láhev a obsah „nacmrndal“ do skleniček.

Po večeři jsme uložili zbytky potravin do kufru a tlumoků, zabalili jsme se do plášťů a ulehli těsně vedle sebe na stanové dílce, snažíce se přitom co nejvíc se k sobě tisknout, protože v noci byla velká zima. Strokulev, který se ocitl na okraji, dlouho vzdychal a převracel se. Později, už ve spánku, jsem najednou cítil, jak se zavrtává mezi mne a Nikolaje, ale probudit se a vynadat mu jsem nedokázal.

Major nás vzbudil v šest hodin. Jitro bylo nádherné, stejně krásné jako včerejší večer. Slunce právě vycházelo. Na hlubokém čistém nebi na západě, nad zubatými vrcholy Kalakanského hřebene, sotva znatelného v mlhavé cloně, visel měsíc jako bledá bělavá skvrna. Kousek od nás bublal potok. Umyli jsme se, naplnili láhve, a když jsme se vrátili, spatřili jsme, že se Strokulev pořád ještě válí na stanových dílcích, přikryt všemi našimi plášti. A tu Kolja velmi přesně šplíchl ze své láhve trochu ledové vody za límec blaženě pochrapujícího lenocha. A tiché, nerušené ráno se zaplnilo prudkými hlasy…

Zkrátka, za půl hodiny jsme stáli ve vatovaných blůzách, navaleni tlumoky, s lyžařskými holemi v rukou připraveni k výstupu, a major Pjoryškin dával řidiči Míšovi poslední pokyny:

„Od auta ani na krok! Když se ti bude chtít spát, spi za volantem. A nejlíp uděláš, když budeš sedět a číst. Karabiny se ani nedotýkej. Jasné?“

„Ano, soudruhu majore, jasné!“Náš výstup tedy začal.

Nejdříve bylo stoupání poměrně povlovné. Šli jsme za sebou v řadě při okraji hluboké strže. Zřejmě to byla puklina v mnohametrové vrstvě lávy. Na jejím dně rostlo houští obrovitých kopřiv a tekl s veselým bubláním potůček vody z ledovců. Několik prvních kilometrů jsme se cítili silní, veselí, sebejistí, –a dokonce jsme si povídali.

Uplynuly dvě hodiny a povídání přestalo. Stoupání bylo mnohem prudší. Před našima očima se téměř kolmo k nebi zdvíhal rudohnědý bok kužele Adairské sopky. Nikdy bych si nepomyslel, že horolezectví může být taková těžká věc. Ne, neškrabali jsme se po zledovatělých skalách, nevytahovali jsme jeden druhého na laně, nebyli jsme v nebezpečí, že se můžeme v každém okamžiku zřítit z kilometrové výše. To ne. Ale stalo se vám někdy, že jste stoupali na obrovskou hromadu zrní? Náš výstup se ještě tak nejspíš podobal tomu. Štěrk, drobný jako písek i velký jako oblázky, se nám drolil pod nohama. Po každých dvou krocích jsme o půldruhého kroku sklouzli zpátky. Obrovské rozpukané balvany ztrouchnivělé lávy se začínaly podezřele houpat a popojíždět dolů. Jeden z takových balvanů, velký jako solidní rodinný prádelník, kulatější než ty ostatní, se najednou utrhl ze svého místa. Ginsburg prudce uskočil, balvan se přehnal kolem něho a vysokými skoky se řítil kamsi dolů, strhávaje s sebou celá mračna menšího kamení. Zadul ledový vítr, zavanul – nejprve slabě, pak stále silněji – pach shnilých vajec.

„Vulkanické páry, aby do nich hrom!“ zavětřil major Pjoryškin, ale hned nás uklidnil: „To nic, tady se to ještě dá snést, ale nahoře, tam to vypadá…“

Asi ve dvanáct nařídil Pjoryškin hlavní odpočinek. Vylezli jsme na rozlehlé sněhové pole a rozesadili se po kamenech vyčnívajících zpod zledovatělého sněhového škraloupu. Zadíval jsem se nahoru. Balvany ztuhlé lávy, obklopující kráter, vypadaly stejně vzdálené jako zdola od automobilu. Zato pod námi se otevírala velkolepá podívaná. Vzduch byl čistý a průzračný, viděli jsme nejen celé lávové pole, plošinu a pestrobarevnou skvrnku našeho městečka, ale i celé řady sopek, temné pruhy dýmu nad zálivem u Pavlopetrovska a za nimi – ocelově šedý, v slunečních paprscích kalně světélkující oceán.

Byli jsme všichni pořádně unaveni, dokonce i major Pjoryškin. Všichni kromě Strokuleva. Při výstupu byl neustále první, zastavoval se, čekal na nás a jednu chvíli dokonce zanotoval svým plechovým hlasem nějakou připitomělou písničku. Strokulevův písňový repertoár znala již celá brigáda, a tak naše duše naplňovalo jen blahé vědomí, že Adairská sopka je alespoň tak odlehlým a opuštěným místem.

Při odpočinku jsme mlčeli, chroupali suchary a vypili trochu vody. Strokulev pobíhal kolem nás a cvakal aparátem. Pjoryškin hlasitě cucal krychličku hroznového cukru. Kolja si kriticky prohlížel podrážky bot a čas od času letmým pohledem přeměřoval vzdálenost k vrcholu sopky.

Byly už asi tři hodiny odpoledne, když jsme konečně dorazili k cíli. Strokulev se nahnul přes výčnělek lávy a vytáhl nás jednoho po druhém nahoru. Shromáždili jsme se s těžkým oddychováním na pokraji kráteru. Ve větru se tam proplétaly chomáče nějakého dýmu nebo mlhy a odporně tu páchly jakési výpary.

Mlha se zvedala a prudce k nám stoupala. Čas od času jsme v jejích průlinách spatřovali nádherné panoráma hor, zelených údolí a oceánů. Ale byli jsme tak vyčerpáni, že už nás to ani moc nezajímalo. A po krátkém odpočinku jsme se museli donutit, abychom se připlazili ke strži a podívali se do kráteru.

Takhle jsem si vždycky představoval bránu pekelnou. Rozevírala se pod námi propast hluboká několik desítek, možná i sto metrů. Stěny propasti a její ploché dno byly žlutavě šedé a vypadaly tak beznadějně suché, tak vzdálené jakéhokoli úmyslu chovat v sobě život, že jsem okamžitě dostal žízeň. Čestné slovo, člověk přímo fyzicky cítil, že tu neexistuje ani jediná molekula vody. Z neviditelných štěrbin a puklin ve stěnách i ve dnu stoupaly smrduté siřičité výpary. Zaplňovaly občas celý kráter a skrývaly před našima očima jeho protější stěnu.

Strokulev naposledy cvakl aparátem a s nadějí v hlase řekl majoru Pjoryskinovi: „Neškodilo by sestoupit dovnitř…“

Pjoryškin v odpověď jen zafrkl a vytáhl z kapsy cigaretu. Kolja si zamyšleně odplivl. S nesmírným zájmem jsme sledovali, jak jeho plivanec letí dolů, dokud nám nezmizel z očí. Výstup byl skončen. Teď už zbývalo jen vykonat nějaké formality.

Major Pjoryškin stáhl tlumok a vyndal z něho dvě těžké černé plechovky – dýmovničky.

„Strokulev,“ zavolal přísně, „vezmeš dýmovničky a půjdeš tamhle za ten výstupek. Tam je zapálíš.“

Slrokulev zasalutoval, vzal plechovky a zmizel za stěnou ztuhlé lávy visící nad kráterem.

„Koljo,“ pokračoval major, „napiš něco o nás na kus papíru, vlož to do krabičky od konzervy a udělej nad ní nějakou pyramidu z větších balvanů. Třeba zrovna tady, co stojíme.“

Zatímco major zapaloval dýmovničku, vymysleli jsme s Ginsburgem tento text: „2. září 19.. vystoupili na vrchol Adairské sopky za účelem splnění normy pro udělení litulu horolezce prvního stupně major Kuzněcov, kapitán Ginsburg a nadporučík Strokulev. Vedoucím skupiny byl major Pjoryškin.“

Pak jsme otevřeli plechovku „lososa ve vlastní šťávě“, obsah jsme snědli, plechovku jsme dosucha vytřeli, vložili do ní zápis a postavili pyramidu.

„Ilolovo,“ ohlásil Kolja. Na chvilku se zamyslel a pak dodal: „No, a už jsme horolezci. Kdo by to řekl!“

„Copak to,“ poznamenal major Pjoryškin pohrdavě, „ale u nás na Alakanu jednou…“

A začal vyprávět, co bylo jednou u nich na Alakanu.

Poslouchali jsme roztržitě. Leželi jsme roztaženi pod skalami a s požitkem jsme sledovali, jak nám brní v nohou. Všechna Pjoryškinova vyprávění o tom, co bylo u nich na Alakanu, se navzájem podobala jako vejce vejci. Zlatým hřebem každé příhody byla věta: „Popadnu karabinu a prásk! Tečka, všechno v pořádku! Jo, lomu říkám lov!“ Já a Ginsburg jsme Pjoryškinovi říkali Tarlarin z Alakanu – ale jeho to neuráželo…

Už dávno se ze zapálené dýmovnice valily husté kotouče těžkého, bělorůžového dýmu, ale Strokulev se nevracel. Vyslechl jsem ještě další „prásk! tečka“, a navrhl jsem, abychom se podívali, co tam ten chlapec provádí.

Obešli jsme lávovou stěnu a spatřili, že Strokulev skáče okolo dýmovnice, fouká si do dlaní s roztaženými prsty a kleje. Zjistili jsme, že vyškrtal půl krabičky zápalek, ale ani jedna mu nechytila. Vítr je zhášel. Vzal tedy do ruky všechny zbývající a škrtl je najednou. Zápalky vzplály velmi ochotně, ale popálily mu přitom dlaně. Pjoryškin nazval Strokuleva slabochem, usedl k plechovce, přikryl ji cípy kabátu a za chvilku vyrazil do výše pruh bílého dýmu, ohnul se ve větru a zamířil stranou, každým okamžikem silnější a hustší.

„Takhle se to dělá,“ poznamenal major spokojeně.

Tento náš signál – dva sloupy dýmu – měli pozorovat dalekohledem z městečka.

„A teď sestup!“ zavelel Pjoryškin.

Ukázal nám taky, jak se to dělá. Bylo to jednoduché. Stačilo si sednout rozkročmo na lyžařskou hůl a odvážně skočit dolů.

Udělali jsme, jak nám radil. Hromady velkých i malých kamenů se řítily za námi, předháněly nás, občas, většinou dost citelně, nám narážely do nohou a do zad. Vážně, sestup byl báječný. Kolja sice zakopl, udělal přemet, chvíli letěl hlavou dolů, pak asi padesát metrů sjížděl po zádech a dalších sto metrů po břiše, protože se mu nepodařilo dohonit svou hůl. Ale celkem to dopadlo všechno dobře. A jestliže nám výstup po kuželi trval asi pět hodin, pak sestup netrval ani půl hodiny, takže už o půl páté jsme kráčeli opačným směrem kolem téže strže, u níž jsme svůj výstup zahajovali.

Popisuji výstup na Adairskou sopku tak podrobně ze dvou příčin. Předně, abych dokázal, že podivné události, k nimž došlo téhož dne večer, nebyly ničím předznamenány. Netušili jsme předtím ani to nejmenší. Za druhé tím chci zdůraznit, že moje vědomí bylo naprosto jasné, a dokázat, že si pamatuji všechno, i nejdrobnější detaily naší malé cesty. A nyní přistoupím k tomu hlavnímu – k vyprávění o tom, co se přihodilo v mlze.Slunce už se sklánělo k obzoru, když jsme dorazili k autu. Míša Vasečkin, který nás už z dálky viděl, připravil večeři, a když jsme došli k automobilu, byl „stůl“ prostřen: chléb nařezán a konzervy otevřeny. Bylo to zcela na místě, protože jsme byli pořádně vyhladovělí a zároveň jsme pospíchali domů – důkladně si odpočinout a vyspat se do nového týdne intenzívní práce.

Vrhli jsme se na jídlo s patřičnou hltavostí, a teprve když jsme zahnali první hlad, všimli jsme si, že je četař čímsi znepokojen a neustále pohlíží na nebe.

„Co je s tebou?“ ptal se Pjoryškin.

Míša dutě odpověděl:

„Před chvílí tady letěl letoun, soudruhu majore.“

Okamžitě jsme přestali žvýkat.

„Kde?“ ptal se Kolja.

„Neviděl jsem ho, soudruhu kapitáne, ale myslím, že někde blízko nad lávovým polem. Slyšel jsem, jak bzučí. Hrozně nízko…“

Major Pjoryškin zaklel.

„A teď musíme fofrem,“ prohlásil Kolja a vstal.

Přichystali jsme se na cestu rychle a beze slova. A teprve když automobil zabručel a obloukem zamířil na zpáteční cestu, zeptal se major Nikolaje oficiálním tónem:

„Kapitáne, řekli vám letci jasně, že se dnes nebombarduje?“

„Řekli,“ odpověděl Kolja.

„Budeme-li po setmění ještě na území střelnice a oni mají noční střelby… podle lokátoru…“

„Lepší cíl by nenašli,“ přisvědčil jsem.

Automobil poskakoval na všech čtyřech kolech, točil se mezi starými jámami a pobořenými terči, a tu najednou ztichlý Strokulev povídá:

„Mlha!“

Zpředu od plošiny stoupala na lávové pole bělavá, v paprscích zapadajícího slunce trochu narůžovělá mlžná clona.

„To nám ještě chybělo!“ zavrčel major Pjoryškin rozmrzele.

Vrstva mlhy nebyla zpočátku příliš vysoká. Občas jsme nad ní jasně viděli černou masu vzdáleného lesa a tmavomodré nebe. Mlhy na Dálném východě se svou průhledností a hustotou málo liší od syrovátky. Uháněli jsme po cihlové strusce a mlha se nám plazila vstříc. Míša prudce zatočil, aby se vyhnul široké jámě, kolem níž se válely zuhelnatělé kusy dřev a železa, pak zpomalil a opatrně jsme se vnořili do mléčné stěny. Okamžitě zmizelo všechno – modré nebe, rudé zapadající slunce, lávové pole vpravo i ploché kopce vlevo. Zůstal jen mokrý šedivý soumrak a kapky vody, dosedající na přední sklo, a pak ještě několik metrů vlhké, blyštivé, kamenité půdy. Teď už se pospíchat nedalo. Míša rozsvítil reflektory a v žlutých snopech světla jsme viděli pomalé pruhy mlhy plynoucí kolem našeho vozu dozadu. Automobil se natřásal, chvílemi se nakláněl na bok, chvílemi zase šplhal na kopečky nebo opatrně sjížděl s nevysokých svahů.

„To je mizérie!“ začal major Pjoryškin. „Zrovna jako u nás na Alakanu…“

A začal vykládat další historii o Alakanu. Nevím, uklidňoval-li tím povídáním sám sebe, nebo chtěl-li rozptýlit naše smutné myšlenky a znepokojivé předtuchy, ale upřímně řečeno, nepodařilo se mu jedno ani druhé. Neustále se odmlčoval, protahoval „nu, a… teda… tento…“ a každou chvíli se vykláněl z automobilu. A zatím my, tedy alespoň já a Strokulev, jsme ho vůbec neposlouchali. Kolja Ginsburg zůstával navenek klidný, a dokonce v přestávkách majorova vyprávění pronášel zdvořile „a co dál?“ nebo „a co on na to?“. Tak to šlo asi hodinu. Mlha, lávové pole ani vyprávění o Alakanu nebraly konce. Míša shodil vatovanou blůzu a na jeho prudce se pohybujících lopatkách jsme zahlédli skvrny potu. Už se skoro setmělo.

„Nu, a já samozřejmě vidím,“ vykládal major sípavě.. „Vidím to… no-o… vidím, teda, že on střílet ne to… teda, nedovede… teda, že jenom… že se jenom chvástá…“

Najednou umlkl a zaposlouchal se. Klimbající Kolja také zvedl hlavu.

„Slyšíš?“

Pokrčil jsem rameny. Major spěšně nařídil Míšovi:

„Vypni motor!“Motor několikrát zakašlal a utichl. A tu jsme uslyšeli zvuk, který mi zvedl žaludek až do krku. Byl to zlověstný řev bombardéru přecházejícího do střemhlavého letu. Každou vteřinou vzrůstal a sílil, a dokonce i Strokulev a četař, kteří takový řev slyšeli jistě jen v biografu, vyletěli z automobilu na deset metrů daleko ještě dřív, než si vůbec uvědomili, co se děje.

„K zemi!“ vyštěkl major.

Padli jsme na zem a přitiskli se celým tělem k pichlavému mokrému štěrku. Strokulev mi zaťal prsty do ruky a kousek od sebe jsem spatřil jeho vyvalené oči, v nichž jiskřila ďábelská zvědavost i dětský strach. Vzpomínám si, že mu na nose blyštěly kapičky potu.

Hluk stále zesiloval, zaplňoval celý svět a rozdíral uši. Pak kdesi nedaleko ozářil mlhu jakýsi krátký, jasně bílý záblesk. Přikrčili jsme se a čekali hromovou ránu, svištění střepin, krupobití úlomků kamene, ostrých jako břitva. Ale k ničemu takovému nedošlo.

Místo toho se rozhostilo ticho, stejně zlověstné a nesnesitelné jako ten náhle umlknuvší řev. A v tom tichu jsme přes šílené hučení krve v uších zaslechli jakýsi hluk, úpěnlivý výkřik, krátký zalykavý hovor a na štěrk dopadlo cosi těžkého. Znovu se rozeřvaly neviditelné motory, zavanul žhavý vichr a rachot se začal vzdalovat. Vzdaloval se rychle a již za několik vteřin se změnil v sotva slyšitelné bzučení. Pak utichl docela. Nato se k nám ze souvislé stěny mlhy doneslo tlumené, táhlé zasténání.

Všechno se odehrálo nesmírně rychle a vlastně jsme neviděli nic než záblesk. Vzrůstající rachot střemhlavého letounu, krátký záblesk v mlze, okamžiky nepřirozeného mrtvého ticha, zvuky jakéhosi boje, těžký pád, pak znovu rachot motoru a znovu ticho. Ginsburg se později dušoval, že ve chvíli záblesku spatřil nízko nad zemí něco tmavého a podlouhlého. Já jsem to nespatřil, i když jsem ležel na dva kroky od Kolji. Ani ostatní si ničeho nevšimli.

Vstali jsme, mechanicky jsme se oprášili a rozpačitě se dívali jeden na druhého a pak všichni na nebe. Všude bylo licho.

„Co to mohlo být?“ zeptal se Strokulev.

Nikdo se neozýval. Pak řekl Nikolaj:

„Tedy bombardér sotva. A reaktivní už vůbec ne.“

Major Pjoryškin zvedl ruku:

„Poslouchejte! Neslyšíte nikdo nic?“

Zmlkli jsme a poslouchali. Kdesi v mlze se opět ozvalo zřetelné zasténání.

„Tak vida,“ řekl rázně major. „Někdo tam je. Musíme ho najít. Mohlo se ledacos stát… Počkejte.“

Odběhl k automobilu a vrátil se s karabinou. Cvakl závěrem a vsunul si karabinu do podpaží.

„Skupino, na můj povel!“ vykřikl. „Četař Vasečkin!“

„Zde!“

„Zůstanete na místě. Major Kuzněcov, kapitán Ginsburg a nadporučík Strokulev – Vpravo na cíl, pochodem v chod!“

Rozestoupili jsme se do rojnice na vzdálenost tří až čtyř metrů od sebe a dali se do hledání. Za minulu Strokulev vykřikl:

„Mám! Našel jsem kapesní baterku… Svítí jenom slabě.“

„Vpřed!“ zavelel major.

Ušel jsem ještě několik kroků a div jsem nešlápl na člověka. Ležel na břiše s nohama rozhozenýma, střapatou nečesanou hlavu zabořenou do ohnutého lokte pravé ruky, špinavé a vyzáblé. Levou ruku měl vystrčenou kupředu, poškrábané prsty se zarývaly do štěrku. Ještě nikdy jsem v našem kraji neviděl člověka oblečeného lak podivně. Měl na sobě flanelové lyžařské šponovky, sešlapané cvičky naboso a kostkované tričko bez rukávů. A to bylo na podzim, na Dálném východě, dvacet kilometrů od nejbližší osady!

Stáli jsme nati ním v údivu n rozpacích, pak major podal Koljovi karabinu, usedl vedle neznámého na bobek a zacloumal mu nahým ramenem. Neznámý pomalu zvedl hlavu. Spatřili jsme neuvěřitelně vyzáblý obličej, porostlý hustými černými vousy, suché popraskané rty a kalné šedé oči – vlastně jedno oko, protože druhé zůstávalo stále pevně zavřeno.

„Pil.“ zašeptal neznámý sípavě. „Jenom doušek… a hned zpátky!“Hlava mu opět klesla na ruku.

Dotáhli jsme ho k autu. Nepřipadal nám těžký, ale zřetelně se pokoušel o odpor, i když slabý. V láhvi bylo ještě trochu koňaku. Ginsburg nalil do hrnečku vodu, dolil ji koňakem a přiložil hrneček neznámému ke rtům. Kdybyste viděli, jak ten člověk pil! Vypil obsah všech našich lahví a jistě by pil dál, ale víc vody už jsme neměli. Zatímco jsme se zabývali neznámým, chodil Míša kolem automobilu a s obavami pohlížel na nebe. Myslím, že byl nesmírně spokojen, když jsme konečně svůj nález vstrčili na zadní sedadlo, jakžtakž se k němu sami vmáčkli a major zavelel:

„Jeď!“

„Musím zpátky,“ zasténal neznámý. „Pusťte mě zpátky, vždyť jsem ještě nic nezjistil…“

„O čem?“ zeptal jsem se.

Neodpověděl, hlava mu klesla na prsa.

Setmělo se a ochladilo. Přikryli jsme neznámého svými plášti i stanovými dílci, ale on se neustále zimničně třásl a čas od času vykřikoval hlasitě a pronikavě, jindy zase sotva slyšitelně nepochopitelná slova. Zřejmě začínal dostávat horečku, sálala z něho horkost jako od ruské pece.

Na tuhle cestu nikdy nezapomenu. Kolem nás neproniknutelná tma, reflektory jen s námahou rozkrajují mlhu. Vůz jede pomalu a přitom teskně, hrozivě skučí. Na předním sedadle řidič s rukama pevně zaťatýma do volantu, vedle něho Strokulev, oba přihrbení, roztřesení vlhkem a chladem. Vzadu Pjoryškin a já, mezi námi neznámý člověk zimničně rozechvělý, zabalený do plášťů a šustivých stanových dílců. Brumlá a vykřikuje, občas se snaží uvolnit si ruce, ale my s majorem ho pevně přidržujeme. Nakláním se k němu a snažím se porozumět, co říká. Jsou to podivné věci:

„Ne, to ne… Vidíte, že stojím na dvou nohách jako vaši… Nesmíte se mnou takhle… Nedotýkejte se mne! Nechci odejít, neznám ještě to hlavní… Nemohu se vrátit, dokud se nedozvím… Chci jenom doušek vody. A pak zůstanu,., třeba navždycky, třeba na tisíc let… jako ten v tunelu… Nevyhazujte mě!“

Poslouchám se zatajeným dechem a snažím se, aby mi neuniklo ani slovo. Kdo to je? Blázen? Zločinec? Diverzant? Jak se dostal na lávové pole? Zřejmě prosil, aby ho nevyhazovali. Ale vyhodili ho. Kdo? Odkud? A neznámý šeptá zaníceně a naléhavě:

„Dobře… nepotřebuj u vodu. Jsem ochoten dokonce… Cokoli chcete… po kapce… Hoďte mě třeba svým kojotům nebo draku, to nevadí, jenom mě napřed zaveďte ke svým vládcům… Člověk se s člověkem vždycky dohodne…“

Brzy jsme sjeli do úžlabiny. Lávové pole skončilo a náš automobil se začal šplhat na plošinu. Podařilo se nám průsek najít hned. Nebýt toho neznámého, myslím, že bychom přenocovali v lese. Míša prohlásil, že za nic neručí. Ale Pjoryškin byl neoblomný:

„Vezeme nemocného. Kdo to je, ještě nevíme. Co když v noci zemře? Třeba nám může sdělit něco důležitého. Nemluvit!, Vpřed!“

Prodírali jsme se kupředu spletí nahnilých větví a každý metr cesty jsme si museli perně vybojovat. Když jsme teď vytahovali automobil z jam, dělo se to v tichosti. Nikdo nekřičel „hej-rup, hej-rup!“. Myslím, že takhle unaven jsem býval jedině na frontě při podzimních útocích.

Ale všechno má svůj konec. Asi v jednu hodinu v noci vřítil se automobil do vesničky, odfrkl si a zastavil u domku „jedné známé dívky“. Major rozhodl, že neznámého necháme tady se mnou a Strokulevem a auto zajede k brigádě pro lékaře.

„Nemáme právo riskovat. Co kdyby umřel zrovna cestou do města?“

Major měl pravdu. Strokulev seskočil z auta a zaklepal na čtvercové okénko. Uplynula minuta, po ní další. Konečně v okně zaplálo světlo. Hlas spánkem trochu ochraptělý se zeptal:

„Kdo je?“

Strokulev cosi odpověděl. Dveře se otevřely, vpustily Strokuleva a zase se zavřely. Brzy však Strokulev vyběhl a křikl:

„Poneste!“S námahou jsme vytáhli neznámého z auta. Mlha ve vesnici nebyla, vysoko na nebi stál měsíc a jeho zakloněný obličej byl mrtvolně bledý.

Místnost byla světlá, čistá a suchá. Z „jedné známé dívky“ se vyklubala malá plnoštíhlá žena, asi pětadvacetiletá. Rozpačitě se choulila do župánku. Strokulev připravoval na podlaze u kamen lůžko. Vytáhl z široké postele slamník, z prádelníku pak prostěradlo a pokrývky. Paní domu mlčky přikývla. Pak se sklonila nad neznámým, prohlédla si jeho obličej, po chvilce uvažování ukázala na postel a řekla:

„Dejte ho na postel. Já to dospím na slamníku.“

„Měli bychom ho svléknout,“ zamumlal major Pjoryškin nejistě.

„To už uděláme,“ oznámil jsem. „Vy jeďte, Konstantine

Petroviči.“

Major, Ginsburg a Míša se rozloučili a vyšli z domku. My se Strokulevem jsme začali neznámého odstrojovat. Paní domu pobíhala kolem kamen – svařovala mléko.

Když jsme mu sundávali lyžařské šponovky, zadunělo o podlahu něco těžkého. Strokulev se shýbl.

„Počkej,“ utrousil. „To je kousek! Podívej!“

Byla to malá kovová soška – podivný človíček v neobvykle skrčené póze. Klečel předkloněn a opíral se slabýma rukama o podstavec. Překvapil mě jeho obličej. Měl vyceněná zkřivená ústa, lupy zvednutý nos a zíral zvláštním divokým pohledem svých vyvalených, zřejmě nalakovaných očí. Obličej byl vyjádřen velice realisticky – utýraný, zdeptaný výraz, přes čelo smutná kadeř rovných vlasů. Na nahých zádech tohoto člověka vystupovaly jako obrovské hrby hranaté lopatky, kolena měl ostrá a na každé ruce jen tři zkroucené prsty s nelily.

„Nějaký bůžek,“ pronesl Strokulev polohlasně. „Těžký. To bude zlato, co myslíš?“

Postavil jsem sošku na stůl.

„Neřekl bych. Spíš platina…“

Uložili jsme neznámého, zabalili ho do přikrývky a pokusili se ho napojit horkým mlékem – ale vůbec nerozevřel rty. Napili jsme se ledy sami, přitáhli si k němu stoličky a usedli. Paní domu si beze slova lehla v županu na slamník.

Seděli jsme tak asi dvě a půl hodiny, tloukli špačky a čas od času vycházeli po špičkách do síně vykouřit cigaretu. Neznámý ležel bez hnutí se zavřenýma očima a těžce, zrychleně dýchal. Jen jedenkrát za celou dobu vykřikl:

„Nebojte se! To je vrtulník!“

Napadalo mě v těch chvílích ledacos, ale Strokulevovi jsem to neříkal. Vlastně je to fakt. Kdo to kdy viděl, aby vrtulníky lítaly střemhlav jako opravdovské bombardéry?

Paní domu se převalovala na svém slamníku a zřejmě taky nespala. Bůžek stál na stole, obrácen k nám zmučenou tváří s bělavýma očima, a pableskoval zvláštní zelení.

K ránu, když nebe za okny začínalo světlat, zaslechli jsme venku frkání motoru. Ozvalo se zaklepání, do dveří vstoupil major Pjoryškin, známý lékař podplukovník Kolesnikov a zvláštní zmocněnec kapitán Vasiljev, suchý muž s bystrýma očima. Podplukovník a kapitán Vasiljev se s námi mlčky pozdravili, usedli u pošlete a ohlédli se na Pjoryškina. Ten nás pohybem ruky k sobě zavolal.

„Jedem. My jsme svoje udělali.“

A to je všechno. Muž v kostkovaném tričku společně s podivuhodným bůžkem zmizel z našeho života stejně náhle, jako se objevil. Ve dne, kdy jsme ještě spali (náčelník štábu nám dovolil do oběda odpočívat), projel městečkem obrněný transportér s neznámým, lékařem a zvláštním zmocněncem a zahnul na silnici vedoucí k Pavloděmjansku. Pokoušeli jsme se opatrně něco vyzvědět od velitelství, ale nikdo nám nic určitého nemohl říci. Viktor Strokulev už šel náčelníkovi štábu lak na nervy svými neustálými dotazy, až mu náčelník pohrozil, že ho okamžitě určí do komise pro evidenci zbytků v proviantním skladu. Vilka nejvíc na svělě nenáviděl evidenci zbytků, a tak s otázkami přestal. Zůstali jsme tedy my, svědci neobyčejného případu na úpatí Adairské sopky, se svou neukojenou zvědavostí a nejasným pocitem čehosi tajemného, co ohromuje lidskou fantazii. Zůstalo nám volné pole pro domněnky všeho druhu.

Tajemství, tajemství… Kolik hypotéz bylo vysloveno po večerech při kartách, u knih a map nebo při šachu a čaji! Teď sedíme u Ginsburga. Kolja a major Pjoryškin hrají jakési složité zahájení, já pokuřuji a čtu ošoupanou knížku, pohodlně uveleben v křesle před krbem. Strokulev leží na posteli a zamyšleně se probírá strunami kytary. Ticho. Za oknem skučí prosincová meluzína. Kolja najednou zvedá hlavu a říká:

„Poslyšte, nebyl on z jiné planety?“

Promýšlíme tuto domněnku, pak Strokulev vzdychne, znovu se dotýká strun, a major bručí:

„Nesmysl! Dělej, jsi na tahu…“

Každý z nás se však vzpíral pomyšlení, že bychom se nikdy nedověděli, co se to odehrálo v oné večerní mlze…

Setkání s cizinci

(Vyprávění účastníka archeologické skupiny „Apis“ K. N. Sergejeva)

Nedávno se v jednom vědeckopopulárním časopise objevila obsáhlá stať o neobvyklých událostech, k nimž došlo v červenci a srpnu loňského roku v okolí Dušambe. Autoři stati však bohužel používali informací z druhé a třetí ruky, a navíc z ruky neodpovědné, takže vylíčili podstatu věci naprosto nesprávně. Úvahy o „telemechanických diverzantech“ a „křemíko-organických obludách“, stejně jako navzájem si odporující údaje „očitých svědků“ o planoucích horách, jakož i spolknutých krávách a nákladních automobilech neobstojí před žádnou kritikou. Fakta byla mnohem jednodušší a zároveň značně složitější než tyto výmysly.

Když se zjistilo, že oficiální zpráva dušambské komise bude zveřejněna až velmi pozdě, navrhl profesor Nikitin, abych pravdu o Cizincích uveřejnil já, jeden z mála skutečných očitých svědků. „Vysvětlete, co jste viděl na vlastní oči,“ řekl mi. „Vyličte své dojmy tak, jak jste je říkal před komisí. Můžete použít i našich materiálů. Ačkoliv – bude lepší, omezíte-li se na své vlastní dojmy. A ještě něco – nezapomeňte na deník Lozovského. Na to máte právo.“

Úvodem svého vyprávění upozorňuji, že se budu přísně držet profesorových pokynů. Budu uvádět jen své dojmy a vykládat události tak, jak se jevily z našeho hlediska, z hlediska archeologické skupiny zabývající se vykopávka-mi na takzvaném „Apisově zámku“, padesát kilometrů na jihovýchod od Pendžikentu.

Skupina se skládala z šesti lidí. Byli v ní tři archeologové: vedoucí skupiny, zmíněný už „pan šéf“ Boris Janovic Lozovskij, můj dávný přítel Tádžik Džamil Karimov a já. Kromě nás byli ve skupině ještě dva dělníci z řad místního obyvatelstva a šofér Kolja.

„Apisův zámek“ je asi třicet metrů vysoký pahorek, vypínající se v úzkém údolí mezi horami. Údolím protéká malá říčka, neobyčejně čistá a studená, plná kulatých hladkých kamenů. Při řece vede cesta k oáze Pendžikent.

Na vrcholu kopce jsme vykopávali obydlí starých Tádžiků. Na úpatí jsme měli tábor: dva černé stany a červenou vlajku s obrazem sokdijské mince (kolo, uprostřed čtvercový otvor). Tadžický zámek z třetího století našeho letopočtu neměl nic společného se zubatými zdmi a padacími mosty feudálních evropských zámků. Odhalili jsme tři rovné plošiny lemované do čtverce nízkou ohradou. Ve skutečnosti zůstala ze „zámku“ pouze podlaha. Dá se tu najít nanejvýš spálené dřevo a úlomky hliněných nádob, pak spousty štírů z našeho století, a mají-li badatelé obzvláštní štěstí, tedy ještě nějakou starou sezelenalou minci.

Skupina měla k dispozici starý automobil „GAZ-51“, na němž jsme v rámci archeologického průzkumu podnikali daleké cesty po strašlivých horských cestách. Den předtím, než se objevili Cizinci, odjel Lozovskij na tomto automobilu do Pendžikentu pro potraviny a my jsme čekali, že se vrátí 14. srpna ráno. Automobil se nevrátil a jeho zmizení bylo počátkem řetězu podivuhodných a nepochopitelných událostí.

( Seděl jsem ve stanu a kouřil. Čekal jsem, až se umyjí nalezené střepy ponořené v umývadle do řeky. Zdálo se, že slunce visí přímo v nadhlavníku, ačkoli už byly třihodiny odpoledne. Džamil pracoval nahoře na pahorku. Vířila tam ve větru suchá spraš a v ní se míhaly bílé plstěné klobouky dělníků. Syčel primus, vařila se pohanková kaše. Bylo dusno, vedro a plno prachu. Kouřil jsem a uvažoval, proč asi se Lozovskij zdržel v Pendžikentu, proč má už šest hodin zpoždění. Docházel nám petrolej, zbývaly nám celkem dvě plechovky konzerv a půl balíčku čaje. Bylo by velmi mrzuté, kdyby se Lozovskij dnes nevrátil. Vymyslel jsem si další možnou příčinu jeho zdržení (Lozovskij se třeba rozhodl, že zatelefonuje do Moskvy), vstal jsem, narovnal se, a v tom okamžiku jsem poprvé spatřil Cizince.

Stál nehybně u vchodu do stanu, matově černý, vysoký jako vzrostlý pes, a připomínal obrovského pavouka. Tělo měl kulaté, zploštělé jako náramkové hodinky, a Houbovité nohy. Podrobněji ho popsat nemohu. Byl jsem příliš ohromen a vyveden z míry. Po vteřině se Cizinec pohnul a vykročil přímo ke mně. Díval jsem se strnule, jak pomalu přendává nohy z místa na místo a zanechává v prachu dírkovité stopy. Jeho zrůdná silueta se rýsovala na pozadí žluté, sluncem ozářené hlíny.

Uvědomte si, že jsem neměl ani nejmenší tušení, že to je Cizinec. Byl to pro mne jakýsi neznámý živočich, němý a slepý, a blížil se ke mně na podivně pokroucených nohách. Ucouvl jsem. V tom okamžiku se ozvalo tiché cvaknutí, najednou zaplála oslepivá záře, tak prudká, že jsem mimoděk přimhouřil oči, a když jsem je opět otevřel, spatřil jsem v narudlých rozplizlých skvrnách, že Cizinec stojí o krok blíž, teď už ve stínu stanu. „Proboha!“ zamumlal jsem. Stál u naší bedny s potravinami a přehraboval se v ní dvěma předníma nohama. V slunci se blýskla plechová konzerva a hned kamsi zmizela. Potom „pavouk“ zacouval do strany a zmizel mi z očí. Okamžitě utichlo hučení primusu a ozvalo se řinčení kovu.

Zajímalo by mě, co by na mém místě učinil člověk se zdravým rozumem. Já jsem logicky uvažovat nedokázal. Pamatuji se, že jsem zařval z plných plic. Nevím už, chtěl-li jsem „pavouka“ zaplašit nebo dodat odvahy sám sobě. Vyběhl jsem ze stanu a po několika krocích jsem se udýchaně zastavil. Venku se nic nezměnilo. Kolem podřimovaly hory zalité slunečními paprsky, řeka hučela jako roztavené stříbro a nahoře na pahorku se vznášely bílé plstěné klobouky. A tu jsem Cizince znovu spatřil. Rychle utíkal po svahu obcházeje pahorek, lehce a nehlučně, jako by se vznášel ve vzduchu. Jeho nohy takřka nebyly vidět, ale zřetelně jsem mohl pozorovat podivný ostře ohraničený stín, utíkající vedle něho po šedivé tuhé trávě. Pak zmizel. Štípl mě ovád. Připlácí jsem ho mokrým ručníkem, který, jak jsem si teprve teď uvědomil, jsem držel v ruce. Z pahorku se ozvaly výkřiky – Džamil s dělníky sestupovali dolů a upozorňovali mě, že mám odstavit z primusu kaši a dát na čaj. Nic netušili a velmi je překvapilo, když jsem je přivítal podivnou větou: „Pavouk nám odnesl primus a konzervy…“ Džamil mi později říkal, že byl na mne strašný pohled. Seděl jsem před stanem a oklepával popel z cigarety do hrnce s kaší. Oči jsem měl bílé a neustále jsem se polekaně rozhlížel do stran. Když jsem si všiml, že mě můj dávný přítel pokládá za blázna, začal jsem mu chvatně a nesouvisle vykládat, co se zběhlo, čímž jsem ho v jeho názoru jenom utvrdil. Z celé události vyvodili dělníci jediný závěr: čaj není a nebude. Zklamaně, bez jediného slova, snědli vystydlou kaši a usedli ve svém stanu, že si zahrají tádžickou karetní hru bištokutár. Džamil se také najedl, zapálili jsme si a pak mě vyslechl ještě jednou, tentokrát ve větším klidu. Chvilku uvažoval a pak prohlásil, že se mi to všechno zdálo a že to bude mírný úžeh. Namítal jsem, že předně na slunce chodím jedině v klobouku, a pak – kam zmizel primus a konzervy? Džamil tvrdil, že jsem v pominutí smyslů mohl všechny zmizelé předměty naházet do řeky. Urazil jsem se, ale nicméně jsme vstali, vstoupili po kolena do průzračné vody a začali rukama hmatat po dně. Našel jsem Džamilovy hodinky, které se ztratily před týdnem, načež jsme se zas vrátili a Džamil se opět zamyslel. Pak se najednou zeptal, zdali jsem neucítil takový podivný zápach. Odpověděl jsem, že ne, že o žádném zápachu nevím, A zdali jsem si nevšiml, že by ten pavouk měl křídla. Ne, křídel jsem si u pavouka nevšiml. A zdali se pamatuji, kolikátého je dnes a jaký je den. To už mě rozvzteklilo. Prohlásil jsem, že je dnes nejspíš čtrnáctého, ale který je den, to že nevím, ovšem že to nic neznamená, protože sám Džamil určitě neví jedno ani druhé. Džamil se přiznal, že skutečně ví jen to, který je rok a měsíc a že tady trčíme v nějaké zapadlé díře, kde není kalendář ani noviny.

Pak jsme si prohlédli terén. Nepodařilo se nám najít žádné stopy, kromě oněch zpola zadupaných dírek u vchodu do stanu. Zato jsme zjistili, že „pavouk“ kromě primusu a konzerv odtáhl také můj deník, krabičku s tužkami a balík s nejcennějšími archeologickými nálezy.

„To je dobytek!“ ulevil si Džamil v rozpacích.

Nastal Večer. Údolím se začala plazit vrstevnatá bílá mlha, nad horským hřebenem se rozsvítilo souhvězdí Stírá, podobající se tříprsté tlapě, zavanul chladný noční vítr. Dělníci brzy usnuli a my s Džamilem jsme leželi na nafukovacích matracích, rozvažovali o všech dnešních událostech a zaplňovali stan oblaky páchnoucího kouře z laciných cigaret. Po dlouhém odmlčení se Džamil informoval, nedělám-li si z něho dobrý den, a pak rychle dodal, že podle jeho názoru může být mezi objevením „pavouka“ a zpožděním Lozovského nějaká spojitost. Taky jsem o tom uvažoval, ale neříkal jsem nic. Pak Džamil ještě jednou vypočítal, co všechno se ztratilo, a vyslovil nehoráznou domněnku, že „pavouk“ byl dovedně převlečeným zlodějem. Nato jsem usnul.

Probudil mě podivný zvuk, podobný hukotu silných leteckých motorů. Chvíli jsem ležel a poslouchal. Z neznámých důvodů jsem měl divný pocit. Snad proto, že za celý měsíc, co tu pracujeme, jsem ještě neviděl ani jedno letadlo. Vstal jsem a vyhlédl ze stanu. Byla hluboká noc, hodinky ukazovaly půl druhé. Nebe bylo poseto pichlavými mrazivými hvězdami, z vrcholků hor zůstávaly jen syté temné stíny. Pak se na svahu jedné hory proti nám objevila jasná světelná skvrna, sklouzla dolů, uhasla a po chvilce znovu zaplála o kus dál. Hukot sílil.

„Co je to?“ ptal se Džamil polekaně a tlačil se ze stanu ven.

Hukot se ozýval někde velmi blízko. A najednou vrcholek našeho pahorku osvětlila prudká modrobílá záře. Pahorek vypadal jako jiskřící ledovcová hora. Trvalo to několik vteřin. Pak světlo zhaslo a hukot přestal. Na náš tábor dopadla jako blesk černá tma a ticho. Ze stanu dělníků zazněly polekané hlasy. Neviditelný Džamil vykřikl něco tádžicky, ozvaly se rychlé kroky po oblázcích. Znovu se rozlehl mohutný řev, vyletěl nad údolí a kdesi v dálce rychle utichl. Zdálo se mi, že jsem spatřil tmavé podlouhlé těleso, mihnuvší se mezi hvězdami směrem na jihovýchod.

Přišel ke mně Džamil s dělníky. Usedli jsme do kroužku a dlouho jsme seděli mlčky, pokuřovali a naslouchali každému šramotu. Přiznám se, že jsem se bál všeho – „pavouků“, neproniknutelné tmy, tajemného šramotu, který k nám doléhal s šumotem řeky. Ostatně myslím, že podobné pocity měli všichni. Džamil zašeptal, že nejspíš budeme přímo v centru jakýchsi událostí. Proti tomu jsem nic nenamítal. Nakonec jsme všichni promrzli a rozešli se do svých stanů.

„Tak, jak to je s tím úžehem a s těmi převlečenými zloději?“ zeptal jsem se.

Džamil mlčel a teprve za několik minut se zeptal:

„Co když přijdou znova?“

„To nevím,“ odpověděl jsem.

Ale nepřišli.

Nazítří jsme došli k výkopu a zjistili, že z našich včerejších nálezů nezůstal na místě ani jeden – veškerá keramika zmizela. Rovné podlahové plošiny obnažených slavení byly pokryly dírkovitými stopami. Hromada vyházené země se sesedla a zploštila, jako by po ní přejel parní válec. Zeď byla na dvou místech pobořena. Džamil si kousal rty a významně na mne pohlížel. Dělníci se polohlasně bavili a neustále se tlačili blíž k nám. Báli se. My ovšem taky.

Automobil s Lozovským se stále neobjevoval. K snídani jsme žvýkali chléb chycený už trochu plísní a pili studenou vodu. Když došel chléb, vyjádřili dělníci hluboké přesvědčení, že „laková práce je pro kočku“, navlékli si saka a vydali se vzhůru. Já jsem se poradil s Džamilem, narazil si klobouk do čela a odhodlaně vykročil směrem na Pendžikent. Doufal jsem, že chytím nějaké auto.Několik prvních kilometrů jsem ušel bez zvláštních událostí, a dokonce dvakrát jsem si sedl k odpočinku a na cigaretu. Stěny úžlabiny se chvílemi zužovaly a zase rozšiřovaly, vítr zvedal prach s klikaté cesty, ozývalo se šumění řeky. Několikrát jsem viděl stáda pasoucích se koz a krav, ale lidi žádné. K nejbližší osadě mi zbývalo ještě asi deset kilometrů, když se ve vzduchu objevil Černý vrtulník. Letěl nízko nad cestou, s dunivým hukotem mi přeletěl nad hlavou a zmizel za zákrutem úžlabiny. Nechal po sobě jen vír rozžhaveného větru. Nebyl zelený jako naše vojenské vrtulníky ani stříbrný jako vrtulníky dopravní. Vypadal matově černý a ve slunci se kalně leskl jako hlaveň pušky. Jeho barva, neobvyklý tvar a silné duté hučení – to všechno mi najednou připomnělo události minulé moci, „pavouky“, a zas mi z toho bylo hrozně.

Přidal jsem do kroku a nakonec jsem se rozběhl. Za ohybem jsem spatřil automobil „GAZ-69“, u něhož stáli tři lidé a dívali se na oblohu. Byla už prázdná. Dostal jsem strach, aby mi neujeli, zavolal jsem a rozběhl se, co mi síly stačily. Otočili se, pak si jeden z nich lehl na zem a zalezl pod automobil. Zbývající dva, rozložití vousatí chlapíci, zřejmě geologové, mě stále sledovali..“Vezmete mě do Pendžikentu?“ vykřikl jsem.

Dál si mě mlčky a soustředěně prohlíželi, takže jsem nabyl dojmu, že mě neslyšeli.

„Dobrý den,“ pozdravil jsem, když jsem k nim došel. „Salám alejkum…“

Ten vyšší se beze slova obrátil a zalezl do auta. Malý se ponuře ozval: „Dobrý,“ a znovu se zadíval do nebe. Pohlédl jsem tam také. Nebylo na něm nic než jeden nehybný sup.

„Vy nejedete do Pendžikentu?“ zeptal jsem se a odkašlal si.

„A kdo jste?“ zeptal se malý.

Vysoko se napřímil, nahnul se pres sedadlo a já spatřil na jeho širokém opasku pouzdro s pistolí.

„Archeolog. Provádím vykopávky na Apisově zámku.“

„Kde?“ otázal se malý už mnohem uctivěji.

„Na Apisově zámku.“

„Kde to je?“

Vysvětlil jsem mu to. „A proč potřebujete do Pendžikentu?“

Vysvětlil jsem jim případ s Lozovským a situaci v táboře. O „pavoukovi“ a nočním poplachu jsem se nezmiňoval.

„Lozovského znám,“ prohlásil najednou vysoký. Seděl s nohama přes bočnici a pokuřoval z dýmky. „Lozovského znám. Boris Janovic, že?“

Přikývl jsem.

„Výborný člověk. Samozřejmě bychom vás vzali, soudruhu, ale vidíte sám – opalujem se…“

„Georgiji Palyěi,“ ozval se zpod automobilu dotčený hlas, „to bude v otočném hřídeli…“

„Jsi žvanil, Petrenko,“ utrousil vysoký lenivě. „Vyhodím tě. Vyhodím tě a peníze nedostaneš…“

„Georgiji Paly či…“

„Tamhle je, tamhle je zas!“ upozornil malý.

Černý vrtulník se vynořil nad svahem a prudce zamířil nad cestou přímo k nám.

„V tom aby se čert vyznal, co je to za stroj!“ zabručel malý.

Vrtulník se vznesl k nebi a zůstal viset vysoko nad našimi hlavami. Moc se mi to nezamlouvalo. A už jsem otevíral ústa, abych to řekl nahlas, když tu najednou vysoký oznámil přiškrceným hlasem: „Klesá!“ A vylezl z auta. Vrtulník se snášel dolů, v jeho trupu se začal otevírat kulatý zlověstný jícen a stroj stále padal přímo na nás.

„Petrenko, vylez, sakramentská práce!“ zakřičel vysoký, popadl mě za rukáv a rozběhl se pryč.

Malý geolog se k nám přidal. Něco vykřikoval široce rozevřenými ústy, ale rachot motorů všechny ostatní zvuky přehlušil. Ocitl jsem se v příkopu, oči plné prachu, a stačil jsem jen postřehnout, že k nám Petrenko běží po čtyřech a že Černý vrtulník dosedl na cestu. Smršť rozvířená silnými vrtulemi mi strhla klobouk a zahalila všechno žlutým oblakem prachu. Pak znovu zaplálo ono oslepivě bílé světlo, silnější než záře slunce, a já jsem bolestí v očích vykřikl. Když se prach usadil, spatřili jsme prázdnou cestu. Automobil zmizel. Černý vrtulník stoupal úžlabinou do výše…

Víckrát jsem Cizince ani jejich vzdušné lodi neviděl. Džamil a dělníci viděli téhož dne jeden vrtulník a 16. srpna další dva. Přeletěly v malé výšce rovněž nad cestou.

Další mé příhody jsou s Cizinci spojeny jen nepřímo. Společně s okradenými geology jsem se do Pendžikentu jakžtakž dostal autostopem. Vysoký geolog po celou cestu pozoroval nebe, malý nadával a neustále tvrdil, že jsou-li to „vtípky kluků z leteckého klubu“, že to „požene vejš“. Řidič Petrenko z toho byl celý pryč. Několikrát se snažil vysvětlovat cosi o otočném hřídeli, ale nikdo ho neposlouchal.

V Pendžikentu mi bylo řečeno, že Lozovskij odjel už 14. srpna ráno a že řidič naší skupiny Kolja se vrátil téhož dne večer bez Lozovského. Sedí teď na milici, protože zřejmě někde pohřbil auto i Lozovského, ale nechce vypovídat kde a jak a ospravedlňuje se hloupým výmyslem o jakémsi přepadení ze vzduchu.

Rozběhl jsem se na milici. Kolja seděl u dozorčího na dřevěné lavici a těžce prožíval lidskou nespravedlivost. Podle jeho slov asi čtyřicet kilometrů od Pendžikentu se „pan šéf“ vydal stranou od silnice prohlédnout si jakýsi pahrbek, utvořivší se v místě dávného osídlení. Za dvacet minut přiletěl vrtulník a odnesl auto. Kolja za ním utíkal skoro kilometr, samozřejmě ho nedohonil, a vydal se hledat Lozovského. Ten se však také ztratil neznámo kam. Kolja se tedy vrátil do Pendžikentu a podle pravdy všecko vypověděl. A teď, prosím… „Bude nám lady lhát!“ prohlásil dozorčí zlostně, ale v té chvíli vrazili na milici moji dva geologové a Petrenko. Přišli hlásit ztrátu automobilu a suše se informovali, na čí jméno mají podat žalobu za vzdušné chuligánství. Za půl hodiny byl Kolja propuštěn.

Musím hned dodat, že tím Koljova smůla neskončila. Pendžikentská prokuratura sestavila „Akt o zmizeni a předpokládaném zavraždění občana Lozovského“, podle něhož byl Kolja vyslýchán jako podezřelý, Džamil, dělníci a já jako svědci. Vyšetřování bylo zastaveno teprve po příjezdu komise v čele s profesorem Nikitinem. Nechci a nebudu o tom vyprávět, protože píši o Cizincích a tenkrát o nich každý den přicházely nové zprávy. Nejzajímavější údaje však nám zanechal náš vedoucí, zmíněný „pan šéf“ Boris Janovic Lozovskij.

Dlouho jsme se utápěli v dohadech, odkud se vzali a co vlastně jsou ti Cizinci. Jednotlivé názory si navzájem odporovaly a všechno se vysvětlilo teprve v polovici září, kdy byla objevena přistávací plocha Cizinců a deník Borise Janovice. Přistávací plochu našli pohraničníci, kteří podle údajů očitých svědků prozkoumali několik tras Černých vrtulníků. Ležela v kotlině mezi horami, patnáct kilometrů na západ od „Apisova zámku“, a byla to hladká uválcovaná plošina s roztavenými balvany při okrajích. Mola v průměru asi dvě stě metrů, půda vypadala na několika místech ohořelá, všechen porost – tráva, bodlák a dva morušové keře – byly zuhelnatělé. Na plošině byl nalezen jeden z odcizených automobilů („GAZ-69“), promazaný, umytý, ale bez pohonné hmoty, několik předmětů z neznámého materiálu a neznámého určení (byly předány k prozkoumání), a co nejdůležitější – deník archeologické skupiny „Apis“ s pozoruhodnými vlastnoručními zápisy Borise Janovice Lozovského.

Deník ležel v automobilu na zadním sedadle a neutrpěl ani vlhkem, ani sluncem, jen byl pokryt vrstvou prachu. Sešit s hnědou kartónovou obálkou byl ze dvou třetin zaplněn popisem vykopávek z „Apisova zámku“ a záznamy o průzkumu v jeho okolí. Na konci sešitu, na dvanácti stránkách, byl však zapsán stručný příběh, který je podle mého nejhlubšího přesvědčení cennější než jakýkoli román či spousty vědeckých a filosofických prací.

Lozovskij psal tužkou, vždycky (to se poznalo podle písma) chvatně a často dost nesouvisle. Některé pasáže jsou nesrozumitelné, ale vysvětluje se tu hodně nejasných detailů ze známých událostí a všechno je neobyčejně zajímavé, zejména závěry, které učinil Lozovskij o Cizincích. Sešit byl předán mně, protože dočasně vykonávám povinnosti vedoucího skupiny „Apis“. Dostal jsem jej od vyšetřujícího soudce pendžikentské prokuratury ihned poté, co „Akt o zmizení…“ a tak dále byl zastaven pro nezjištění skutkové podstaty činu. Uvádím tyto zápisy v plném znění s vlastním komentářem u některých nejasných pasáží.

Stránky z deníku B. J. Lozovského

14. srpna

(Obrázek znázorňující něco jako klobouk muchomůrky, silně zploštělý kužel. Vedle pro srovnání nakreslen automobil a lidská postavička. Nápis: Kosmická loď?“ Na kuželu několik teček, k nim vedou šipky s nápisem: „ Vchody.“ U vrcholku kužele nápis: „– Tudy nakládají. „ Po straně: „ Výška 15 m, průměr u základny 40 m.“)

Vrtulník přinesl další automobil – „GAZ-69“, evidenční číslo ZD 19-19. Cizinci (tohoto slova poprvé použil právě Lozovskij) po něm lezli, rozebírali motor a pak jej naložili na loď. Otvory jsou malé, ale automobil se tam přece dostal. Naše auto zatím stojí dole. Vyložil jsem všechny potraviny a oni se jich nedotýkají. Mne si vůbec nevšímají, až mě to uráží. Myslím, že bych mohl odejít, ale zatím nechci… (Nyní následuje velmi odporný obrázek, znázorňující zřejmě jednoho z Cizinců.)

Kreslit neumím. Černé disko vité tělo o průměru asi jeden metr. Mají osm nohou, někteří deset. Nohy jsou dlouhé a tenké, podobné pavoučím, a mají po třech kloubech. V kloubech se mohou ohýbat kterýmkoli směrem. Oči ani uši jsem nezpozoroval, ale bezpochyby vidí i slyší skvěle. Pohybovat se mohou neuvěřitelně rychle, jako černé blesky. Běhají po téměř kolmém srázu jako mouchy. Pozoruhodné je, že nemají tělo rozděleno na přední a zadní část. Viděl jsem, jak jeden z nich v běhu, aniž se zastavil nebo otočil, utíkal najednou do strany a pak dozadu. Když přeběhnou blízko mne, cítím lehkou čerstvou vůni připomínající ozón. Cvrkají jako cikády. Živá, rozumná… (nedokončená věta).

Vrtulník přinesl krávu. Vypasená, hnědá a nesmírně hloupá stračena. Jakmile ji vysadili na zem, začala okusovat ohořelý bodlák. Shluklo se kolem ní šest Cizinců, cvrkali a čas od času blýskali. Mají ohromující sílu – jeden popadl krávu za nohy a bez námahy ji převrátil na záda. Pak ji naložili. Chudák stračena! Zásobují se potravinami?

Zkoušel jsem zavést rozhovor. Přistoupil jsem až k nim. Nevšímají si mne.

Vrtulník přinesl stoh sena a naložil jej na loď…

Přinejmenším devět Cizinců a tři vrtulníky.

Přece jen mě pozorují. Odskočil jsem si za balvany. Jeden Cizinec se vydal za mnou, cvrkal a pak se zas vzdálil…

Je to bezpochyby kosmická loď. Seděl jsem ve stínu skály a tu se Cizinci najednou rozběhli od lodi do všech stran. Pak se loď zvedla o několik metrů do vzduchu a opět dosedla na zem. Lehce, jako pírko. Žádný hluk, žádný plamen, žádné příznaky práce motorů. Jen kameny za-praštěly…

Jeden z nich má zřejmě oči – pět lesklých knoflíků na okraji těla. Jsou různobarevné. Uvádím zleva doprava: modrozelené, modré, fialové a dvě černé. Možná že to ani nejsou oči, protože většinou míří jinam, než kam se pohybuje jejich majitel. Za soumraku ty oči svítí…

15. srpna

V noci jsem skoro vůbec nespal. Neustále přilétaly a odlétaly vrtulníky, pobíhali a cvrkali Cizinci. A to všechno za naprosté tmy. Jen občas jasné záblesky…

Čtvrtý automobil, zase „GAZ-69“, evidenční číslo ZD 73-98. A zase bez řidiče. Proč? Vybírají si okamžik, kdy řidič odejde?

Jeden Cizinec chytal ještěrky – velmi šikovně. Běhal po třech nohách, ostatními lovil, hned dvě i tři najednou“…

Ano, kdybych chtěl, mohl bych odejít. Právě jsem se vrátil od okraje strže. Odtud už je to k pendžikentské silnici, co by kamenem dohodil, maximálně tři hodiny chůze.Ale neodejdu. Musím vidět, jak to všechno skončí…

Naložili celé stádo ovcí, asi deset kusů, a obrovské množství sena. Vida, už zjistili, co ovce žerou. Chytří živočichové! Buď chtějí ovce a krávy dopravit k sobě živé, nebo se zásobují potravinami. Stejně ovšem nechápu, proč lak zjevně a vytrvale ignorují lidi. Nebo snad je lidé zajímají méně než krávy? Náš automobil rovněž naložili…

… budou rozumět? Co kdybych letěl s nimi? Mám se pokusit domluvit se s nimi, nebo na jejich loď vniknout tajně? Dovolí mi to?

Dvě vrtule, někdy čtyři. Počet listů vrtule se mi zjistit nepodařilo. Délka trupu asi osm metrů. Všechno z černého matového materiálu, bez viditelných spár. Zřejmě to nebude kov. Něco na způsob plastické hmoty. Nechápu, jak je možné dostat se dovnitř. Nevidím žádné otvory… (Jde zřejmě o popis vrtulníku.)

Jsem asi jediný člověk, který se ocitl v takové situaci. Je to hrůza. Ale co jiného se dá dělat? Musím, musím letět, je to nevyhnutelné…

Na vrcholku lodi se objevili ježci. (Nesrozumitelné místo. Dál už se o „ježcích“ Lozovskij nikde nezmiňuje.) Několikrát se zatočili, zableskli a zmizeli. Je cítit silná vůně ozónu…

Přiletěl vrtulník, na bocích vmáčklé stopy po jakýchsi nárazech. Velké jako pěst. Přistál, složil se (?) a v téže chvíli přeletěly opodál nad horami dvě naše reaktivní stíhačky. Došlo-li k nějaké srážce… (Věta nedokončena.)

… teoreticky… (věta nesrozumitelná) musí vysvětlit. Oni zřejmě nechápou. Nebo pokládají pod svou důstojnost…

Neuvěřitelné! Pořád se ještě nemohu vzpamatovat. Jsou to snad stroje??? Právě teď, dva kroky přede mnou, rozebírali dva Cizinci třetího! Nevěřil jsem vlastním očím. Neobyčejně složité zařízení, ani nevím, jak je popsat. Škoda, že nejsem inženýr. Ostatně, to by mi asi nepomohlo. Odepjali zádový pancíř, pod ním hvězdicovitý… (nedokončeno). Pod břichem nádrž, dost objemná, ale jak tam ukládají nejrůznější předměty, to jsem nepochopil. Stroje!

Složili, ponechali jen čtyři nohy, ale zato připojili cosi jako obrovské klepeto. Ihned po skončení montáže „novorozenec“ vyskočil a utekl do lodi…

Většinu těla zaujímá hvězdicovitý předmět z bílého materiálu, připomínajícího pemzu nebo houbu…

Kdo jsou Vládcové těchto strojů? Nejsou Cizinci řízeni zevnitř z lodi?

Rozumné stroje? Nesmysl! Kybernetika nebo dálkové řízení? Nějaké zázraky. Kdo brání Vládcům vystoupit ven?

Chápou rozdíl mezi člověkem a zvířetem. Proto lidi neberou. Humánní. Mne asi sebrali omylem… 2ena mi to neodpustí…

… nikdy, nikdy ji neuvidím – to je strašné. Ale jsem přece člověk!

Mám málo naděje, že bych zůstal naživu. Hlad, zima, kosmické záření, milióny jiných náhod. Loď zřejmě není přizpůsobena dopravě „zajíců“. Mimochodem, jedno procento naděje mám. A nemám právo ho nevyužít. Musím s nimi vejít ve styk!

Noc, dvanáct hodin. Píši při baterce. Když jsem ji rozsvítil, přiběhl jeden z Cizinců, blýskl a zase utekl. Celý večer stavěli Cizinci jakousi budovu na způsob věže. Nejprve se ze tří vstupních otvorů vysunuly široké lodní schody. Mysle] jsem, že konečně vyjdou ti, co řídí tyto stroje. Po schodech však bylo spuštěno množství součástek a kovových (?) prken. Šest Cizinců se pustilo do práce. Ten s klepetem mezi nimi nebyl. Dlouho jsem je pozoroval. Všechny pohyby jsou naprosto přesné a jisté. Věž postavili za čtyři hodiny. Pracují neobyčejně sladěně. Teď nevidím nic, je tma, ale slyším, jak Cizinci pobíhají po plošině. Docela dobře se obejdou bez světla, práce ani na okamžik neutichá. Vrtulníky jsou stále ve vzduchu…

Dejme tomu, že… (Věta nedokončena.)

16. srpna, 16 hodin Nálezci sešitu

Prosím o zaslání tohoto sešitu na adresu: Leningrad, Státní Ermitáž, oddělení pro Střední Asii. Í4, srpna v 9 hodin dopoledne mne, Borise Janovice Lozovského, sebral Černý vrtulník a donesl sem do tábora Cizinců. Dodnes jsem se podle možností snažil vést zápisy o svých pozorováních… (Několik řádek nečitelných.) … a čtyři automobily. Mé hlavní závěry: 1. Jsou to Cizinci z jiného světa, hosté z Marsu, Venuše nebo nějaké jiné planety. 2. Cizinci jsou neobyčejně složitými a jemnými mechanismy a jejich kosmická loď je řízena automaticky.

Cizinci si mne prohlédli, svlékli a myslím i vyfotografovali. Nijak mi neublížili a pak už mi nevěnovali celkem žádnou pozornost. Měl jsem naprostou svobodu…

Loď se zřejmě připravuje k odletu, protože ráno byly před mýma očima rozebrány všechny tři Černé vrtulníky a pět Cizinců. Mé potraviny byly naloženy. Na plošině zůstalo jen několik součástek z věže a jeden „GAZ-69“. Dva Cizinci se ještě hrabou pod lodí, další dva se toulají někde opodál. Občas je zahlédnu na svahu hory.

Já, Boris Janovic Lozovskij, jsem se rozhodl proniknout do lodi Cizinců a letět s nimi. Promyslel jsem všechno. Potraviny mi vystačí přinejmenším na měsíc. Co bude pak, nevím, ale musím letět. Mám v úmyslu proniknout do lodi, najít tam krávy a ovce a zůstat s nimi. Jednak to bude veselejší, jednak budu mít zásobu masa pro případ nouze. Ještě nevím, jak to bude s vodou. Ostatně mám nůž a v případě potřeby použiji krve… (Přeškrtnuto.) Zůstanu-li naživu, a skoro o tom nepochybuji, vynasnažím se ze všech sil, abych se spojil se Zemí a vrátil se zpátky s Vládci Cizinců. Myslím, že se mi podaří domluvit se s nimi…

Marii, Ivanovně Lozovské

Drahá, milovaná Mášo! Pevně doufám, ze tyhle řádky dostaneš, až už bude všechno v pořádku. Ale kdyby se stalo něco zlého, neodsuzuj mě. Nemohl jsem jinak. Nezapomínej, že jsem Tě vždycky miloval, a odpusť mi. Polib za mne našeho Gríšku. Až vyroste, povíš mu o mní všechno. Nejsem tak špatný, aby na mne můj syn nemohl být hrdý. Nemyslíš? To je všechno, Právě se jeden z, Cizinců, běhajících po strži, vrátil do lodi. Jdu. Sbohem. Líbám, vždy Tvůj Boris…

Zatímco jsem psal, zatáhli Cizinci dovnitř dvoje schůdky. Zbývají poslední. Musím… (Celý odstavec je nečitelný. Budí to dojem, že Lozovskij psal, aniž se díval na papír.) Je načase jít. Jsem jenom zvědav, pustí-li mne dovnitř. Musím tam proniknout! Další Cizinec sestoupil se skály a vlezl dovnitř. Poslední dva sedí pod lodí. Inu, Lozovskij, jdem! Trochu se bojím. Ale to nic. Jsou to stroje, a já jsem přece člověk…

Na tomto místě zápis končí. Lozovskij už se k automobilu nevrátil. A nevrátil se proto, že se loď vznesla do výše. Skeptici mluví o neštěstí, ale to je tím, že jsou to právě skeptici. Já jsem byl hned od počátku pevně přesvědčen, že náš slavný „pan šéf“ žije a vidí to, co nám není dopřáno vidět ani ve snu.

Jistě se vrátí a já mu závidím. Budu mu vždycky závidět, dokonce i v případě, že se nevrátí. Je to nejodvážnější člověk, jakého znám.

Ano. Zdaleka ne každý by dokázal takový čin. Ptal jsem se mnoha lidí. Někteří říkali upřímně: „Ne, bál bych se.“ Většina říkala: „Nevím, ono totiž všechno závisí na konkrétní situaci.“ Já bych se neodvážil. Viděl jsem „pavouka“, a dokonce i dnes, kdy už vím, že je to jen stroj, nevzbuzuje ve mně důvěru. A ty zlověstné Černé vrtulníky… Představte si, že jste v útrobách cizí kosmické lodi, obklopeni neživými mechanismy, představte si, že letíte mrazivou prázdnotou bez naděje, bez jistoty, letíte dny, měsíce, možná celé roky, představte si to a pochopíte, co mám na mysli.

A to je vlastně všechno. Ještě stručně o dalších událostech. V polovině září dorazila z Moskvy komise profesora Nikitina a nás všechny – mne, Džamila, řidiče Kolju a dělníky – donutili popsat horu papíru a odpovědět na tisíce otázek.

To trvalo asi týden a pak jsme se vrátili do Leningradu.

Je možné, že skeptici mají pravdu a že se nikdy nedozvíme nic bližšího o našich hostech z jiného světa, o konstrukci jejich hvězdoletu, o podivuhodných mechanismech, které poslali k nám na Zemi, a hlavně o příčině jejich nenadálé návštěvy, ale ať skeptici tvrdí cokoli, jsem přesvědčen, že se Cizinci vrátí. Boris Janovic Lozovskij bude prvním tlumočníkem. Jistě se dokonale naučí jazyku vzdálených sousedů. Jedině on jim bude moci vysvětlit, jak to je možné, že se na Zemi skvělé a dokonalé automobily ocitly v těsném sousedství střepů z hliněných džbánů, šestnáct století starých.

Na palubě „Bludného Holanďana“

(Vyprávění bývalého vedoucího archeologické skupiny „Apis“

B. J. Lozovského)

Proč jsem se tak rozhodl? Složitá otázka. Dnes už se těžko vyznám ve svých tehdejších myšlenkách a pocitech. Myslím, že jsem prostě cítil, že musím letět, že nemohu nelelět; to je všechno. Jako bych byl jediným článkem, který spojuje naše pozemské lidstvo s Vládci Cizinců. Vládcové se lehkomyslně spolehli na své němé stroje a já byl povinen jejich opominutí napravit. Nebo něco takového. A pak, pochopitelně, byl jsem moc zvědav.

Velmi dobře jsem si uvědomoval, že naděje na úspěch je asi jedna k tisíci, možná jedna k miliónu. Ze nejspíš navždy ztratím ženu, chlapce, přátele, zamilovanou práci, celou Zemi. Nejhůř mi bylo, když jsem si vzpomněl na ženu. –Ale vědomí obrovského úkolu… Nevím, chápete-li, co chci říci. Tato malá jiskřička naděje zaplňovala všechno mé myšlení, odhalovala nevídané, zářivé perspektivy. A nikdy bych si byl neodpustil, kdybych se omezil na to, že budu s otevřenými ústy doprovázet pohledem odlétající hvězdolet z jiného světa. To by byla zrada. Zrada vůči Zemi, vůči vědě a všemu, v co jsem věřil, pro co jsem žil, k čemu jsem kráčel celý život Myslím, že by na mém místě každý cítil totéž. Ale přesto to bylo těžké rozhodování!

Jak už víte, naposledy jsem psal do deníku 16. srpna ráno. Bylo zřejmé, že se Cizinci nechystají nakládat poslední automobil, asi proto, že už jeden takový měli uvnitř. Položil jsem deník na zadní sedadlo, odhodil tužku a rozhlédl se. Přistávací plošina byla prázdná, jen pod obrovským matně šedivým trupem hvězdoletu ještě něco kutili dva Cizinci. Kolem nás se tyčily načervenalé a žluté skály, nad hlavou zářilo jasné modré nebe, tak jasné a modré, jaké jsem nikdy v životě neviděl. Ale musel jsem se vydat na cestu. Opodál vytékal ze skalní pukliny pramínek čisté studené vody. Nabral jsem do láhve a strčil ji do podpaží. Měl jsem k dispozici tuto láhev, dvě rybí konzervy a kapesní baterku s náhradní baterií. Nebylo toho moc… Měl jsem však v úmyslu vyhledat v hvězdoletu okamžitě místnost určenou ovcím a kravám a zůstat tam. Protože pro dobytek nebrali Cizinci příliš mnoho krmiva, předpokládal jsem, že na cizí planetu doletíme nejpozději za týden. Ale to jsem se zmýlil! O tom později.

Když jsem došel ke schůdkům, Cizinci kutící něco pod dnem lodi strnuli a upřeně se na mne zadívali. Alespoň se mi tak zdálo. To už je jejich zvyk, kdykoli se k nim někdo přiblíží, přerušit práci a ztuhnout v nejneuvěřitelnějších pozicích. Je to podívaná, abych byl slušný, dost neobvyklá, za celou dobu jsem si na to nezvykl. Taky jsem se zastavil a díval se na ně. Nabyl jsem dojmu, že můj úmysl uhodli a že se jim nezamlouvá. Stydím se to přiznat, ale v té chvíli jsem pocítil určitou úlevu. Příliš teplé a vlídné bylo toho dne ranní slunce a příliš cize, až odpudivě cize vypadaly tyhle černé bytosti se zpřelámanýma nohama. A rozrytá, zuhelnatělá půda. A otevřený jícen v šedivém neznámém kovu. A široké pružné schůdky – opravdová cesta do jiného světa…

Cizinci se však asi dost vynadívali, vrátili se ke své práci a nechali mě na pokoji. Cesta byla znovu volná, ústup čestně zavržen.

Vzpomínám si, jak jsem chtěl sám sebe přesvědčit, že se bezpodmínečně musím vrátit a najít bundu, kterou jsem shodil před půl hodinou, když slunce začalo přihřívat. Stál jsem s nohou na schůdkách a rozhlížel se do všech stran.A čím pečlivěji jsem přejížděl pohledem každý výmol přistávací plošiny, tím více jsem byl přesvědčen, že bunda je nejvýznamnější součást oděvu a že seznamovat se s Vládci Cizinců bez bundy, jen ve špinavých flanelových kalhotách a kostkovaném tričku, jehož barva připomínala špinavý jarní sníh, je prostě neslušné. Čert ví, kde se v lidské hlavě v takovém okamžiku berou tyhle myšlenky! Stál jsem, prázdným pohledem jsem přejížděl okolí a uvažoval. Bylo naprosté ticho, jen Cizinci slabě cinkali a cvrkali. Pak mi těsně před obličejem s hlubokým zabzučením přeletěl ovád, vzpamatoval jsem se a začal rychle, co nejrychleji šplhat nahoru.

Schůdky byly příkré a silně se prohýbaly, takže jsem po několika krocích pociťoval nepřekonatelnou touhu lézt po čtyřech. Ale styděl jsem se to udělat. Snad proto, že moje vzezření (to jsem si výborně uvědomoval) bylo i tak krajně ošklivé: splihlé kalhoty, odstávající tričko (zastrčil jsem konzervy a všechny ostatní předměty za tričko) a strnulý úsměv na tváři porostlé třídenním strniskem. Mimochodem, můj výstup nemohl nikdo sledovat, snad jedině Cizinci, ale ti na mne viditelně kašlali. Sehnul jsem se jako paragraf a na podlomených, roztřesených nohou jsem konečně překonal poslední metry, a řinče svou výstrojí, vpadl jsem do otvoru.

Ocitl jsem se v poměrně úzké chodbě šikmo klesající do tmy, do nitra lodi. Otvorem sem vnikalo rozptýlené denní světlo a slabě ozařovalo šedivé, na omak drsné stěny. Podlaha, na kterou jsem si sedl, byla studená a zdálo se mi, že se jemně chvěje. Kolem se nic nezměnilo. Osamělý automobil, ozářený slunečními paprsky, se z dálky podobal dětské hračce. Napadlo mě, že otvor asi bude mnohem výš, než se mi zdálo zdola.

Najednou jsem spatřil jednoho z Cizinců. Pomalými kroky se přiblížil ke schůdkům, zastavil se, jako by mířil, a najednou se prudce rozběhl nahoru, přímo na mne. Přitiskl jsem se ke stěně chodby a stáhl nohy pod sebe. Pomyšlení, že teď půjde těsně vedle mne a možná se mne dotkne, mi bylo protivné. Ale nestalo se nic. Světlo v otvoru na okamžik pohaslo, ovanulo mě teplo a podivná svěží ozónovitá vůně a Cizinec bez jakéhokoliv zdržování proběhl kolem mne. Slyšel jsem, jak se v temnotě vzdaluje jeho tiché cvrkání a jemné ťukání noh. A tu jsem se vydal za ním a přesvědčoval sám sebe, že se nesmím obracet. Měl jsem veliký strach, že bych to nevydržel a ještě utekl. To by byla veliká ostuda. Dobře jsem to věděl a toto vědomí mě drželo. Nejprve jsem šel sehnutě. Ale pak mi připadlo, že je to hloupé. Vzpřímil jsem se tedy, ale ramena a zátylek se opřely do neviditelného stropu, stejně studeného a drsného jako stěny a podlaha. Tu jsem se poprvé odvážil ohlédnout. Daleko vzadu a mnohem výše, než jsem předpokládal, se modral cípek nebe a mně bylo, jako bych ležel na dně hluboké studny. Vytáhl jsem baterku, abych se podíval, jak to vypadá vpředu. Došel jsem k překvapivému zjištění. Chodba končila. Přímo přede mnou byla stěna, šedivá, drsná, teplá a bez jediné škvíry.

Pocítil jsem cosi jako rozčarování, které však brzy vystřídal příjemný pocit splněné povinnosti. Měl jsem nesmírnou chuť pokrčit rameny, obrátit se a pomalu vykročit zpátky k východu s výrazem ušlechtilé lítosti v tváři, jako to dělává solidní člověk, který se nesmírnou silou vůle donutí zajít s nemocným zubem na polikliniku a tam se dozví, že lékař dnes neordinuje. Nemohl jsem však pochopit, kam zmizel Cizinec, který tudy před chvilkou utíkal. Ještě jednou jsem si posvítil na stěnu, a tu jsem v její dolní části objevil velký kulatý otvor. Mohl bych přísahat, že před vteřinou tam tento otvor ještě nebyl. Ale teď tam byl a já poklekl a s rozsvícenou baterkou do něho vlezl.

Jestliže v chodbě byla zima a tma jako ve sklepě, pak tady byla tma jako v hrobě, ale mnohem tepleji. Vstal jsem a pocítil, že mohu stát vzpřímeně. Strop zmizel. Světlo baterky se ztrácelo ve tmě nad hlavou a občas ozařovalo vpravo i vlevo jakési podivné hromady. Přede mnou, bylo prázdno. Učinil jsem několik kroků a začal se rozhlížet. Nejdřív jsem se v tom nevyznal – zdálo se mi, že se kolem mne tyčí vysoké hranice srovnaných pneumatik. Dostal jsem se asi do nějakého skladu. Vykročil jsem pomalu úzkým průchodem mezi pneumatikami a při každém kroku jsem se rozhlížel. Teprve za několik minut jsem se odvážil použít prstů a ohmatat nejbližší hranici. Byli to Cizinci! Ovšem ne ty pavoukovité stroje, jen jejich plochá, kulatá těla. Leželi na sobě bez nejmenšího hnutí a ničím nepřipomínali ony rychlé černé mechanismy, které mě tolik překvapovaly svou pohyblivostí a –energií. Nohy jsem jim neviděl. Zřejmě byly odšroubovány nebo zataženy. Bylo to skutečně rozlehlé, tiché a tmavé skladiště. Hranice dosahovaly výše nejméně tří nebo čtyř metrů. Shora z temnoty visely v nehybných hroznech podivné ostré tyče. Zatímco jsem stál a rozhlížel se při svitu baterky, zaslechl jsem za sebou kovové ťukání. Obrátil jsem se a spatřil Cizince. Zřejmě to byl ten poslední a pohyboval se teď průchodem směrem ke mně. Několik kroků přede mnou se zastavil, zůstal stát v paprsku světla, pak se šikovně vyškrábal přímo po hranici těl nahoru a zmizel mi z očí. Asi minutu mi cosi šramotilo a cvakalo nad hlavou, pak se rozhostilo naprosté ticho a já jsem zcela instinktivně pochopil, že v celé této zřejmě obrovské místnosti není kromě mne živé bytosti.

Právě v tu chvíli jsem poprvé pocítil, jak jsem opuštěn. Rozběhl jsem se, doslova jsem se rozběhl zpátky a brzy jsem narazil do stěny. Horečně jsem po ní přejížděl světlem baterky, abych našel průlez, kterým jsem pronikl sem, ale nebyl tam. Tentokrát tam skutečně nebyl. Vykřikl jsem. Můj hlas se zatřásl v teplém vzduchu a skomíravě dozněl kdesi ve tmě. V tom okamžiku se pode mnou zahoupala podlaha a začala stoupat. Tělo mi naplnila nesnesitelná tíže, zavrávoral jsem, usedl a pak dokonce ulehl přímo na tvrdou horkou podlahu.

Dokonáno. Kostky jsou vrženy. Loď stoupá a odnáší mě do neznáma. Pokud vím, byl jsem prvním člověkem, který se odpoutal od Země a odlétal za hranici atmosféry. Pamatuji se, že hned potom jsem pocítil podivnou úlevu při pomyšlení, že další můj osud už nezávisí na mé vůli. Brzy se mi však myšlenky začaly plést. Moje váha se zdvojnásobila (mimochodem, za normálních okolností vážím asi devadesát kilogramů) a necítil jsem se zvlášť dobře. Bylo mi vedro, tlačila mě nesmírná tíže.

Tohle trvalo jistě čtvrt hodiny. Ležel jsem s rozhozenýma nohama jako přejetá žába, nos zabořen do dlaní, a počítal jsem. Do sta, do tisíce, pak jsem se spletl a začínal znova. Okraje konzerv pod tričkem se mi bolestně zařezávaly do těla, ale neměl jsem sil shrnout je stranou a uvelebit se pohodlněji.

Najednou mě cosi vyhodilo do vzduchu. Zdálo se mi, že padám a neuvěřitelně rychle letím kamsi do temné prázdnoty. Loď se zřejmě začala pohybovat bez zrychlení a nastal stav beztíže. Když jsem si to uvědomil, bylo mi lehce a krásně a myslím, že jsem se v duchu dokonce rozesmál. Stal jsem se ledy opravdu pionýrem meziplanetárních letů, přesně jako se to píše v románech, včetně stavu beztíže a podobných věcí! Ale radost brzy zmizela. Visel jsem dva metry nad podlahou. Kolem mne se tyčily mlčenlivé sloupy rozebraných strojů, černé a neforemné, pohupovala se horká tma a docela blízko, jen o málo víc než na dosah ruky, vznášela se ve vzduchu má baterka. Nemohl jsem na ni dosáhnout, i když jsem se kroutil a vymršťoval tak, že by mi mohl závidět kterýkoliv gymnasta. Baterka mi svítila přímo do očí a oslepovala mě, až jsem myslel, že se z toho zblázním. Ale byl jsem bezmocný. Navíc se u mne začalo projevovat cosi jako mořská nemoc. Mému organismu je stav beztíže zřejmě stejně cizí jako dvojnásobné přetížení.

Dělalo se mi špatně, točila se mi hlava a nakonec jsem ze všeho začal nadávat a nadával tak dlouho, dokud jsem nezjistil, že už zas sedím na podlaze a baterka leží dva kroky ode mne. „Jsme na místě!“ pomyslel jsem si. Baterka svítila stejně jasně jako předtím, neuplynula tedy od startu možná ani hodina. Dokonce ani při svých skromných znalostech astronomie jsem nemohl předpokládat, že by to trvalo tak krátce.

Na úvahy a podivování však nebyl čas. Tma kolem mne se dala do pohybu. Nad hlavou mi cosi praskalo a cvrkalo. Popadl jsem baterku a v jejím světle jsem spatřil fantastickou podívanou: montáž Cizinců. Černým strojům vyrůstaly před mýma očima lomené tyčkovité nohy a hotoví Cizinci se s kovovým řinčením střemhlav vrhali dolů. Je-den za druhým probíhali kolem mne, zaplňovali vzduch ozónem a horkým větrem a mizeli v temnotě. Nebylo jich tak moc – ne víc než deset. Ostatní zůstali ležet v mlčenlivých nehybných hranicích. Znovu se rozhostilo ticho a odkudsi zavanul pronikavý, nepříjemný zápach. Tu mě napadlo, že atmosféra na cizí planetě nemusí být vhodná k dýchání, ale co se dalo dělat, teď jsem musel myslet na nadcházející setkání s Rozumem jiného světa. A jestliže bylo zřejmé, že se ze mne v žádném případě nestal kosmonaut, utěšoval jsem se ještě, že jako parlamentář neudělám Zemi ostudu.

Vstal jsem, popotáhl si kalhoty, snažil jsem se dodat si důstojného vzezření a čekal jsem, kdy se objeví Vládci Cizinců. O tom, že se opravdu objeví, jsem ani na okamžik nepochyboval. Měl jsem radostnou, skoro slavnostní náladu. Byl jsem představitelem pozemského lidstva a to není žádná legrace! Avšak minuty utíkaly a nikdo se neobjevoval. Stále mě obklopovalo mrtvé ticho a dusná temnota, do nosu mi vnikal pronikavý nepříjemný puch. A tu jsem se trochu rozmrzele odhodlal, že najdu dveře a vystoupím ven.

Šel jsem dál a dál, svítil si baterkou dopředu, pod nohy, ale stěna pořád nikde. Najednou jsem si všiml, že už nejsem ve skladišti Cizinců, ale v širokém klenutém tunelu. To mě překvapilo. Vůbec jsem si nevšiml, kdy skončily řady narovnaných hranic. Zřejmě jsem šel jiným směrem, třebaže jsem měl dojem, že Cizinci běželi právě sem a že výstupní otvor musí být někde tady. Vracet se nemělo smysl. Dříve nebo později, říkal jsem si v duchu, stejně Vládce Cizinců polkám. Kromě toho jsem podle svého odhadu byl už někde u protějšího boku lodi, ale teprve po dalších několika desítkách kroků v tunelu jsem konečně objevil otvor a vylezl ven na drsný svažitý plást lodi.

Cekal jsem, že spatřím nebe s neznámými souhvězdími, obrovskou plochu raketodromu, živé lidi, kteří přišli přivítat svůj automatický hvězdolet. Ale nic takového. Všude neproniknutelná tma, pod nohama teplý, drsný povrch. Nic víc. Začal jsem uvažovat, srovnával si fakta – dají-li se vůbec všechny ty příšernosti nazývat fakty – a nakonec jsem došel k závěru, že jsem nejspíš v nějakém obrovitém hangáru pro meziplanetární lodi. Takový závěr sice skoro nic nevysvětloval, ale nemohl jsem přece znát mravy a způsoby obyvatel neznámé planety. A když tedy Mohamed nemá zřejmě v úmyslu jít k hoře, bude nejlepší, sebere-li se hora a půjde si Mohameda najít.

Pohnul jsem se, a pomáhaje si volnou pravou rukou (v levé jsem držel baterku), začal jsem slézat dolů. Je to sice divné, ale už jsem necítil strach, vzrušení ani dřívější palčivou zvědavost – jen netrpělivé a trochu rozzlobené přání potkat co nejdříve někoho živého. Zvláštní bytost je člověk! Jako bych byl docela zapomněl na všechny útrapy, na svou fantastickou situaci! Choval jsem se docela stejně jako opozdilý host, který se v neosvětlené předsíni zamotá do cizích kabátů. Pamatuji se, že jsem dokonce polohlasně bručel a nazýval nepohostinné Vládce hvězdoletu hulváty.

Tu moje nohy uklouzly do prázdna a já jsem spadl. Vím bezpečně, že boky lodi byly tak povlovné, že nebylo možno z nich spadnout. Nicméně jsem spadl, a navíc z pořádné výšky. Bolestivě jsem se udeřil do pat, konzervy zamlčely a já se svalil na bok, zvedaje instinktivně ruku s drahocennou baterkou. Paprsek světla sklouzl po hladké stěně, vytryskl vzhůru a ozářil ploché, drsné dno hvězdoletu.

„Inu, mohlo to taky dopadnout hůř,“ řekl jsem si radostně a vstal. A najednou jsem spatřil světlo. Bylo slabé, sotva znatelné, ale ve mně radostí poskočilo srdce. Zhasil jsem baterku a upřeně se díval na onu mdlou nazelenalou skvrnku, aby mi nezmizela z očí. Pak jsem se opatrně, ale rychle vydal za ní. Čas od času jsem rozsvěcoval baterku, abych nespadl do nějaké jámy. Naštěstí podlaha v „hangáru“ byla rovná a stejně drsná jako uvnitř hvězdoletu, takže jsem ani jednou nezakopl, ani jednou neklopýtl. Brzy jsem zjistil, že kráčím podél vysoké, mírně nakloněné zdi‘ v níž se po každých deseti nebo patnácti metrech otevírají kulaté a zase čtvercové otvory. Chtěl jsem do jednoho z nich nahlédnout. Ale trčely z něho nohy Cizince, takže jsem považoval za účelnější nezdržovat se a co nejrychleji uhánět dál. Světlá skvrna se rozzářila silněji a najednou jsem ji měl přímo pod nohama. Světlo se linulo z vysokého úzkého průchodu ve zdi. Vstoupil jsem do něho a ohromeně jsem zůstal stát.

Přede mnou se táhl prostorný tunel, osvětlený dost jasně, ale nějak neobvykle. V první chvíli se mi zdálo, že se při stěnách táhnou souvislé rady různobarevných krámských výloh, jako večer na Něvském – žluté, namodralé, zelené, rudé… Konec tunelu se ztápěl v mlhavém fosforeskujícím dýmu, stěny byly průzračné jako sklo. Ovšem asi sotva to bylo sklo. Spíš nějaký neznámý kov nebo plastická hmota. Za stěnami se rozkládaly cely, oddělené od chodby stejně průzračnými přepážkami, každá asi patnáct metrů široká, a v těch celách…

Bylo to muzeum. Přesněji řečeno, byl to obrovský, nepředstavitelný zvěřinec. Hned od první cely jsem odskočil jako čert od kříže. Napůl ponořen do nazelenale růžového rosolovitého slizu trůnil tam hrůzostrašný živočich, podobající se kříženci žáby s želvou. Byl velký jako dospělá kráva. Natáčel svou placatou hlavu ke mně, tlamu měl otevřenou a pod dolní čelistí se mu třásl mokrý kožnatý váček. Byl tak odporný, že se mi dělalo špatně. Ovšem za chvíli jsem si zvykl a díval se na něj bez odporu, s pouhou zvědavostí.

V protější cele bylo cosi, co vůbec nemohu popsat. Zaplňovalo to celý prostor, bylo to obrovské, černé a třáslo se to. Nějaká pulsující huspenina pokrytá pohyblivými masitými výrůstky, vznášející se v husté atmosféře, která chvílemi vydávala nepravidelnou šeříkovou záři, pak zase uhasínala jako pokažený neon.

A v každé kleci tohoto podivuhodného tunelovitého zvěřince se převalovala, plazila, žvýkala, pulsovala, skákala nebo vyvalovala oči nějaká bytost. Byli tam švábi s krunýřem, velcí jako sloni, červené, neuvěřitelně dlouhé tisícinožky, poloryby či poloptáci velikosti automobilu s vyvalenýma očima, cosi neuvěřitelně vykolorovaného, zubatého a křídlatého, pak zase cosi neurčitých forem, ponořené do poloprůhledného želé rozlitého po podlaze. V některých celách byla tma. Tam čas od času vzplanuly různobarevné záblesky, něco se tam pohybovalo. Nevím, kdo v těchto celách seděl. Vnímat tohle všechno bylo velmi obtížné. Popsat a vyprávět o tom je ještě mnohem obtížnější, skoro nemožné. Zato si však můžete poměrně snadno představit Borise Janovice Lozovského, spolupracovníka Státní Ermitáže, archeologa, otce rodiny, jak zdrcen prochází tím tunelem, jak se stále ohlíží, jak záblesky neobyčejných barev padají na jeho přihrbenou postavu ve flanelových kalhotách a odstávajícím tričku, na rozcuchanou hlavu s vyvalenýma těkavýma očima… Tunel mi připadal nekonečný. Dopočítal jsem se padesáti klecí a pak jsem počítat přestal. Zdálo se mi, že se tunel spirálovitě točí, čas od času jsem vpravo i vlevo pozoroval úzké průchody, a když jsem do nich nahlédl, spatřil jsem právě takové dlouhé souvislé řady různobarevných nebo tmavých vitrín. Občas tudy běžel Cizinec. Zastavil se přede mnou, neohrabaně stočil nohy dozadu, zablýskl a s cvrkáním a klepáním utíkal pryč.

Najednou jsem pocítil, že jsem k smrti unaven. Nohy se mi pletly, hlava se mi chtěla bolestí rozskočit. Už dávno jsem měl žízeň, ale protože jsem stále nemohl najít ovce a krávy, rozhodl jsem se, že se svých skromných zásob co možná nejdéle nedotknu. Teď už byla žízeň nesnesitelná. Bezpochyby na to mělo vliv i horko a ošklivý zápach, na nějž jsem si ovšem už trochu zvykl, i vzrušení několika posledních hodin.

Od chvíle startu nemohlo uplynout víc než dvanáct hodin, ale byl jsem tak unaven, jako bych několik nocí za sebou nespal. A když jsem se dovlekl do „neobydlené“ části tunelu – byla to celá galérie prázdných cel, neoddělených průzračnou přepážkou, čistých, suchých a naprosto temných – rozhodl jsem se, že dál nepůjdu. Pro klid svědomí jsem zakřičel. Pořád ještě jsem měl dojem, že mě Vládcové mohou slyšet. Ale nikdo se neozýval, jen kdesi v tunelu zaťukaly nohy kteréhosi Cizince.

Blaženě jsem se roztáhl na podlaze a vytáhl zpod trička své poklady. Vytáhl jsem je, pokochal se pohledem na ně a… polil mě studený pot. Zapomněl jsem nůž v kapse blůzy! To byla hotová katastrofa. Nikdy jsem si neuměl představit, jak ubohý je hladový člověk, který má konzervy, ale nemá k nim otvírač. Pokoušel jsem se nejdříve otevřít plechovku přezkou řemene. Když to nikam nevedlo, začal jsem plechovkou mlátit o podlahu a o roh zábradlí. Plechovka ztratila původní formu, na jejím povrchu se objevily trhliny, které se mi přezkou podařilo rozšířit aspoň natolik, abych mohl obsah vytahovat po malých kouscích.

V zamyšlení jsem cucal tyto proužky a znenadání jsem si uvědomil, že mě problém otvírače konzerv zaměstnává víc než Vládcové a tajemství „zvěřince“. Chvilku jsem vzdychal, vypil několik doušků z láhve a usnul.

Příštího dne – nebo příští noci, nebo večer ještě téhož dne, nevím – jsem znovu začal hledat Vládce. Kromě toho jsem doufal, že se dostanu do místnosti, kde Cizinci chovají ukradené automobily. Mohl jsem tam najít i potraviny, které jsem vezl z Pendžikentu do tábora. A v chladiči je voda. Automobily ani potraviny se mi najít nepodařilo. Zato v jednom z tunelovitých zvěřinců jsem ke své radosti objevil krávy a ovce. Proti cele s obrovskou příšerou, připomínající, mravence, polehávaly za tlustou průzračnou stěnou ubohé stračeny, v sousední kleci stál houf ovcí. Tento nález mě nesmírně rozradostnil, přičemž to byla radost zcela nezištná, protože dostat se k těmto „krajanům“ bylo vyloučeno. Cítily se zřejmě docela dobře, třebaže ovcím bylo asi trochu těsno. Brzy jsem pochopil jejich pocity. V jedné ze sousedních klecí jsem spatřil obrovského tygra, v druhé jakási žlutá, neustále se pohybující zvířata, velmi podobná psům. Byli to zřejmě kojoti, stepní vlci. V celách těchto dravců se povalovaly na podlaze ještě poměrně čerstvé kosti a cáry kůže, bezpochyby ovčí. Na základě toho jsem došel ke třem poměrně primitivním závěrům. Předně – Cizinci přivezli tak velké množství ovcí proto, že jimi nějaký čas budou krmit dravce; za druhé – loď Cizinců nepřistála jen v Tádžikistánu, kde, jak známo, nežijí kojoti ani tygři. Konečně za třetí – „zvěřinec“ obsahuje faunu několika, možná dokonce mnoha planet, snad i planet z jiných slunečních soustav. Rozhodl jsem se, že budu jednat plánovitě. Začal jsem procházet tunely, chodbami a průchody podle pravidla pravé ruky. Tato metoda je velmi výhodná v labyrintech pozemských, ale v labyrintu nebeském byla k ničemu. Celý labyrint se pohyboval! Na místech, kde byly průchody, jsem po chvíli nacházel souvislé stěny. Otvory vznikaly a mizely jako v pohádce. Viděl jsem, jak dlouhá řada cel pojednou měkce a nehlučně odjela stranou a vytvořila průchod, jímž o chvíli později vyběhl Cizinec.

Brzy nato jsem učinil podivuhodný objev. Původně jsem tento svět, v němž se jako kterýsi starý filosof pohybuji se světlem a hledám Člověka, pokládal za místnost na jakési jiné planetě, za hangár pro hvězdolety, za muzeum, a nakonec jsem pochopil, že tomu tak není.

Tento svět byl labilní. Cítil jsem jeho pohyb prostorem. Občas se váha mého těla najednou prudce zvyšovala, podlaha mi mizela pod nohama a já letěl stranou někam do stěny. Občas nastupoval stav beztíže. Při neopatrném kroku jsem zůstával viset ve vzduchu a zůstával viset ve stále stejné poloze tak dlouho, dokud stav beztíže nezmizel. V takových chvílích bylo možno v klecích zvěřince pozorovat směšné i děsivé scény.

Představte si krávu, obyčejnou kolchozní stračenu, jak visí ve vzduchu s roztaženýma nohama hřbetem dolů. Ohromující podívaná! Mimochodem, krávy a ovce se za takové situace chovaly poměrně klidně, ale tygr! Kroutil se ve vzduchu, hrbil se, snažil se dosáhnout tlapou na něco pevného… A ta obrovitá žába, která visela mezi podlahou a stropem a podobala se spíš blouznivému snu než objektivní realitě! Ale stav beztíže neměl asi celkově na zvířata zvláštní vliv. Jakmile byla přitažlivost normální, všechno se vracelo hladce do původního stavu.

Některé plazy přiváděl stav beztíže do úplné zuřivosti. Měl jsem možnost pozorovat vzpouru jakési obrovské zmijovité potvory. Stáčela se do pevného klubka, pak se prudce vymršťovala a tloukla ocasem pokrytým tvrdým rohovitým povlakem do stěny sousední cely. Rachot úderů jsem slyšel až z druhého konce chodby. Bylo to děsivě nádherné: v modré mihotavé mlze se roztáčel a stáčel obrovský drak. Jeho rány rozechvívaly podlahu. Před mýma očima praskala stěna, rozbíhaly se pres ni dlouhé klikaté pukliny. Viděl jsem, jak do sousední cely, v níž seděly dvě velké černé bytosti podobné houbám s očima, začal vnikat modrý dým, „houby“ se krčily, křečovitě a bezmocně poskakovaly po cele. V kleci vzpurného hada najednou pohasla modrá záře a v nastalém šeru začaly pomalu klesat houpavé oblaky bělavé páry. Prudké rány okamžitě utichly. Vzpoura skončila. Pak jsem tohoto hada viděl ještě jednou. Dali ho do jiné klece a tam seděl docela tiše a slušně. „Houby“ s očima už jsem víckrát neviděl. Jejich cela byla prázdná, světlo v ní zhaslo. Když jsem tam nahlédl, spatřil jsem rychle pobíhající stíny. Asi to byli Cizinci. Předpokládám, že opravovali stěnu.

Ale odbíhám. Stručně řečeno, poměrně brzy jsem nabyl dojmu, že jsem na veliké meziplanetární lodi, která mě unáší vesmírem. Obzvlášť jasně se mi to potvrdilo, když mě jakási síla náhle hodila chodbou s vitrínami a já proletěl asi dvacet metrů, mávaje rukama a marně se pokoušeje nabýt rovnováhy. Pak jsem zakopl o jakýsi předmět a svalil se na drsnou podlahu. Tato událost mi připomněla podobný případ v leningradském autobuse, kde jsem přesně tak letěl uličkou mezi sedadly a srážel sedícím cestujícím klobouky. Byla to analogie naprosto přesná. Mimochodem, předmět, o který jsem zakopl, byl jeden z Cizinců, přichycený k podlaze. Tomu se podařilo udržet s,e, ačkoliv dodnes nechápu, jak to dokázal.

Doprovodil jsem pohledem Cizince, který vesele odhopkoval, nahmatal jsem si boule a usedl jako Buddha. Začal jsem přemýšlet. Všechno se vyvíjelo nějak neutěšeně.

Kdyby to byl hangár pro hvězdolety, jak jsem myslel nejdříve, nebo muzeum či zvěřinec, jak jsem se domníval potom, jistě by se mi nakonec podařilo dostat se odtud pod širé nebe oné cizí planety. Ale ne, tohle byla kosmická loď v pohybu, loď neustále měnící rychlost letu, loď, v níž se vnitřní prostor neustále a pro mne nepochopitelně měnil. Kolem lodi mohla být jedině prázdnota.

Zbývaly ještě dvě otázky: existují na lodi myslící bytosti? A jak dlouho ještě tento mezihvězdný poutník (mám na mysli loď) chce poletovat Vesmírem? Přirozeně, obě tyto otázky zůstaly bez odpovědi.

Zbývalo mi ještě asi čtvrt láhve vody a poslední konzerva. Tuto konzervu jsem ovšem ještě musel otevřít, zato voda už se začala kazit. Páchla blátem a žabincem. Seděl jsem se zkříženýma nohama vprostřed tunelu, vpravo ode mne v zešeřelé cele mrkaly fantastické plameny jakési obludy a vlevo kráva s hloupýma očima zamyšleně olizovala průzračnou stěnu své klece.

Bylo naprosté ticho. Vzdálený‘’ konec chodby tonul v temnotě, na podlaze nehnutě ležely různobarevné jasné odlesky. Teprve teď jsem si všiml, že i strop chodby je průzračný. Na jednom místě jej protínal zářivý pruh a já jsem si všiml, jak přes něj sklouzl pavoukovy stín jakéhosi Cizince. Pokoušel jsem se představit si souhrnně tento grandiózní výtvor Rozumu – hvězdolet řízený mechanickým mozkem, plný velice složitých mechanismů, rozkládající se stovky metrů nahoru i dolů, vpravo i vlevo. „Copak tu není ani jediný živý myslící tvor?“ pomyslel jsem si. „To není možné. Tisíce tun průzračného kovu, stovky pavoukovitých strojů – a ani jeden člověk?“ Bylo možné si to představit, ale nebylo možné tomu uvěřit. Ještě před takovými deseti dny bych si dokázal představit podobnou obrovskou kosmickou loď, ale za žádnou cenu bych neuvěřil v její existenci. Teď jsem viděl nekonečné průzračné chodby, dotýkal se rukou drsné, teplé podlahy, věřil jsem svým pocitům, ale nedokázal jsem si představit, že by tady kromě mne nebyl nikde ani jeden Člověk.

Od takových myšlenek mě odvedla kráva, která najednou přestala olizovat stěnu, zašla dál do klece a začala chlemtat z průzračného kbelíku. Tu jsem obzvlášť palčivě pocítil sucho v krku a hlad. A dostal jsem nápad. Vyskočil jsem, rozběhl se chodbou a z plných plic nadával. Častoval jsem se názvy jako pitomec a kretén. Mělo mě to napadnout dřív, mnohem dřív. Potřeboval jsem Cizince. Jakéhokoli. Ale co nejrychleji. Nebyl jsem už schopen čekat.

Cizince jsem našel brzy. „Pavouk“ stál v zešeřelém sále ti stěny a hrabal se předníma nohama v úzkém černém otvoru. Mne si vůbec nevšiml. Vypadal velmi zaměstnaně a nepřívětivě, ale nicméně jsem na něj zamával, a když to nepomohlo, plácl jsem ho do zad. Popálil jsem si ruku. Cizinec zvedl dvě nohy a zaujal svou obvyklou pózu, aniž se ovšem přestal hrabat v černé díře, kde se čas od času rozsvěcovaly a zhasínaly dlouhé modré jiskry. Za nic jsem nedokázal určit, kde má přední a kde zadní nohy, trochu jsem zaváhal a pak jsem se rozhodl. Vsunul jsem ruku za tričko, vytáhl konzervu a postavil ji na podlahu. Řekl jsem:

„Tak. Ber to, kamaráde, a“ odtáhni to do skladu.“

Doufal jsem, že Cizinec odtáhne konzervu a přidá ji k ostatním předmětům ze Země a já za ním poběžím třeba po celé lodi, ale to skladiště najdu. Pak bude všechno jednodušší a snazší. Cizinec však stál chvíli bez hnutí, pak vzal konzervu, několikrát ji otočil v nohách a zase ji postavil na podlahu. Byl jsem zklamán.

„Copak je ti?“ zeptal jsem se.

Cizinec mlčel.

„Tak co je?“ opakoval jsem.

Cizinec hlasitě cvakl, přibouchl jakási dvířka, a abych tak řekl, bez otáčení se vzdálil. Vzal jsem tedy do ruky plechovku a okamžitě jsem zjistil, že je otevřena. Vlastně nebyla otevřena, byla rozříznuta napříč, takže horní polovina se oddělila od spodní a spodní část zůstala ležet na podlaze. Vzduch se naplnil opojnou vůní lososího masa a já to nevydržel. Popadl jsem jednu polovinu plechovky a za chvíli byla prázdná. Pak jsem si lokl ztuchlé vody z láhve a měl jsem pocit, že jsem nejspokojenějším člověkem ve vesmíru. Mohl jsem se vydat na další průzkum.

Pro začátek jsem vykročil při stěně, protože konec konců mi bylo jedno, kam jdu. Brzy jsem narazil na Cizince a myslím, že to byl týž. Ať to bylo jakkoliv, tenhle se taky vrtal ve stěně, ozařován modrými jiskrami. Přistoupil jsem k němu a řekl: „Děkuji.“ Řekl jsem to naprosto vážně, ačkoliv bych býval měl větší radost, kdyby mi byl Cizinec pomohl najít skladiště. Pak jsem si u něho sedl na bobek a začal ho pozorovat. Cizinec cvakal, blýskal a já jsem se snažil pochopit, co to dělá. Ale nepochopil jsem to. Cizinec dokončil práci a podívali jsme se na sebe. Tedy – já jsem se podíval na něj. Kam se díval on, to je těžko říci. A tak jsem si s ním začal povídat. Mluvil jsem s ním tak, jako znuděný člověk beseduje se psem. Nejdřív jsem žvanil páté přes deváté: Ty jsi chlapík, kamaráde, a jak pěkně posloucháš, a jak ti říkají… a tak dále. Neodcházel a tu jsem mu na jakýsi vnitřní popud začal vyprávět o Zemi. o lidech, o sobě a o archeologii. Mluvil jsem dlouho a on pořád stál a poslouchal, nehybný jako socha. Najednou jsem zpozoroval, že se kolem mne shromáždilo ještě asi pět dalších Cizinců.

V té chvíli jsem pochopil. Poslouchají a zapisují. Vstal jsem. Srovnal jsem si myšlenky a spustil. Nebyla to první moje přednáška, ale takovou přednášku jsem ještě v životě neměl. Poprvé po několika dnech jsem cítil, že dělám něco skutečně užitečného. Aby taky ne – vždyť prostřednictvím Cizinců se obracím k neznámým Vládcům všech těchto strojů. Vyprávěl jsem o Zemi a o lidstvu, o válkách a revolucích, o umění a archeologii, o velikých stavbách a ještě větších plánech. Pokoušel jsem se vylíčit úspěchy našich exaktních věd, ale obávám se, že v těchto pasážích byla moje přednáška poněkud rozvláčná. A také jsem se nedokázal přinutit, abych mluvil o atomových a vodíkových pumách a otravných plynech. Nevím proč, nějak jsem se styděl… O všem ostatním jsem vypravoval podrobně a s nadšením. Podaří-li se Vládcům rozšifrovat tento zápis – a o, tom vůbec nepochybuji, myslím, že budou spokojeni. Přinejmenším zjistí, že se jejich stroje setkaly s rozumnými bytostmi.

Když jsem skončil a dodal: „To je všechno,“ Cizinci ještě chvilku stáli, pak všichni najednou blýskli, a než jsem si protřel oči, byli všichni do jednoho pryč.

Nějakou dobu jsem chodil po chodbách pod dojmem této události. Byl jsem na sebe velice hrdý a přestal jsem se na Cizince dívat s obavami. Byli teď pro mne něčím jako poštovní schránky, jimž jsem svěřil své poselství jinému-lidstvu. To ovšem neznamená, že jsem nadále nebyl nadšen těmito pozoruhodnými mechanismy. Prostě jsem si nějak celou bytostí uvědomil, že jsou to pouze mechanismy. Ne-smírně vtipné, ale nutně omezené, jako konečně všechny mechanismy.

Skutečnost, že jsem splnil své poslání, mou situaci ovšem nijak nezlepšila. Prošel jsem, jak se mi zdálo, celé poschodí, a nenašel nic nového. Dokonce jsem nenašel ani cestu, kudy bych se dostal někam výš. Zato jsem dojedl konzervu a velmi brzy jsem začal pociťovat opravdový hlad.

Bloumal jsem kolem klecí s pozemskými zvířaty, dlouhé chvíle jsem před nimi stál a dychtivě sledoval, jak kojoti trhají kusy čehosi bělorůžového a chlemtají vodu. Ano, na lodi byly potraviny i voda. V ovčí kleci zbývaly celkem tři kusy. Ty bylo zřejmě rozhodnuto ponechat. Dravci teď dostávali nějakou jinou potravu, asi syntetickou. Ale potraviny a voda na lodi jsou, o tom jsem byl přesvědčen.

Jednou jsem se dostal do široké a nízké chodby, jakéhosi průlezu, kterým se dalo jít jedině sehnutě. Zalezl jsem do ní poměrně dost daleko a najednou před sebou slyším známé cvrkání a řinčení kovu. Proti mně běželi dva Cizinci. Obvykle chodili každý zvlášť, ale to mne tehdy tolik nepřekvapilo. Zajímavější bylo, že na sobě táhli jakýsi předmět, bělavý a dlouhý, podobný otesanému trámu. A z tohoto trámu vycházela vůně… Nevím, jak bych ji popsal, už si ji ani nepamatuji, ale byla to vůně potravin. Cizinci nesli potravu. A když byl bílý voňavý předmět vedle mne, skočil jsem na něj. Tahal jsem ho k sobě, mačkal, dolehl jsem na něj celým tělem. Cizinci utíkali dál, vůbec si mne nevšímali a odtáhli mě asi deset metrů. Pak jsem spadl. V rukou mi zůstal velký kus měkké voňavé hmoty. Něco na způsob brynzy. Cizinci odběhli a já přímo tady na místě jsem si uspořádal hostinu. Pochutnal jsem si velice.

Později jsem podnikl takové loupeže ještě několikrát. Myslím, že si toho Cizinci nevšimli. Dvakrát jsem se najedl přímo k prasknutí. Potřetí jsem naletěl na jakési svinstvo… Zřejmě nebylo určeno „pozemšťanům“. Páchlo to amonným lihem a ještě něčím, nejspíš naftou. Jinak ovšem jsem zvláštní hlad neměl. Zato žízeň…

Jako oko v hlavě jsem si šetřil poslední doušky vody.

Ale přišla chvíle, kdy už jsem to nevydržel a dopil ji do poslední kapky. Mrštil jsem lahví do tmy. Myslím, že tam ještě teď leží. Podle mého odhadu se to stalo asi desátého nebo jedenáctého dne. Zbývala mi jen baterka s poslední, z poloviny již vysvícenou baterií, a chuchvalec syntetické potravy, kterou jsem ukradl Cizincům.

Brzy mi začalo být špatně. Umíral jsem žízní. Kromě toho syntetická potrava nebyla příliš kvalitní. V každém případě ta, co páchla naftou, mi vůbec nevyhovovala. Stručně řečeno? dopadlo to tak, že se mi podlomily nohy, zatočila hlava a já se svalil na podlahu přímo uprostřed chodby.

A tu došlo k zvláštní věci. Hned od počátku mě zajímalo, proč asi Cizinci, kteří mě sami chytili na vrcholku kopce, si mne docela přestali všímat, jakmile si mne blíž prohlédli. Vrtulník mě odnesl ve chvíli, kdy jsem se po čtyřech škrábal do prudkého svahu. Nestačil jsem si tehdy nic uvědomit. Neočekávaný řev motoru, rána do zad, stisk pevných kleští kolem boků a tma. Stačil jsem jen na plná ústa zakřičet, pak jsem pocítil vůni ozónu a potom – opět světlo. To už jsem byl na přistávací plošině Cizinců.

Ale tady, na obrovské lodi bez života, jsem přece jen ledacos pochopil. Cizinci byli zřejmě zaměřeni, mohu-li se tak vyjádřit, pouze na bytosti bez rozumu, na všechno, co se plazí, šplhá nebo chodí po čtyřech. Jinak si nedovedu vysvětlit fakt, že Cizinci, kteří si mne vůbec nevšímali, dokud jsem byl schopen držet se na nohou, projevili okamžitě tolik nenadálé aktivity, jakmile jsem slabostí klesl na všechny čtyři. V uších mi hučelo, ale slyšel jsem jejich dupání a cvrkot, ve světle baterky jsem spatřil, že se jich kolem mne shromáždila malá skupinka a najednou se na mne vrhli. Popadli mě kolem boků a někam táhli. Na dotyk pálili jako rozžhavená kamna, navíc se mi vůní ozónu ulevilo, vytrhl jsem se jim a pokusil se postavit. Podařilo se mi to. Jakmile jsem se vzpřímil, postavil se na nohy a začal na ně mluvit (nepamatuji se přesně, co jsem říkal, myslím, že něco jako: „Ale copak to je, kluci!‘), ihned mě pustili, vytvořili kolem mne kruh a oživeně cvrkali. A tu jsem začal chápat. Dokud jsem stál na nohou,byl jsem pro ně Vládce, homo sapiens erectus, bytost jim nepodléhající, Vládce veškerého jsoucna. Ale jakmile jsem klesl na čtyři, okamžitě jsem se stal živočichem, kterého je třeba chytit, zavřít do klece, prostudovat, ale i… krmit a napájet. Nad tímto posledním faktem jsem se hluboce zamyslel.

Ale nevyužil jsem toho. Měl jsem strašnou žízeň, byl jsem hladový, zesláblý, ale této možnosti jsem nevyužil. Sedět v sousedství krav, tloustnout a dostávat svůj přidělený žvanec? Třebaže tato myšlenka byla lákavá, vzbuzovala ve mně odpor a hrůzu. V tu chvíli jsem silně jako ještě nikdy předtím cítil, že jsem Člověk. Napřímil jsem se, vypjal prsa a vyštěkl na Cizince. Křikl jsem na ně, aby zmizeli. A skutečně zmizeli. Ještě chvilku tupě zírali, zacvrkali a zmizeli.

Žízeň, nervová únava, odporný puch a smrtelná únava vykonaly své. Myslím, že jsem začal blouznit. Najednou mi blesklo hlavou, že jsem na palubě gigantického meziplanetárního „Bludného Holanďana“, že Cizinci jsou mechanické přízraky svých dávno vyhynulých Vládců, prokletých kdysi za nějaký obludný zločin, že se někde v útrobách této lodi skrývá duch jejich kapitána, marťanského van Stratina nebo van der Deckena, odsouzeného za své nesmírné hříchy k věčnému bloudění kosmickými propastmi. To bylo v posledních dnech mého pobytu na lodi. A právě v těchto posledních dnech jsem učinil nejpozoruhodnější objevy.

Při svém bezvýsledném hledání Člověka a vody zatoulal jsem se do jedné z prázdných klecí. Pamatuji se, že to bylo v naprosto neobydleném tunelu. Byla tam tma a horko. Paprsek baterky sklouzl po stěně a já – jako bych dostal elektrickou ránu. Zdálo se mi, že jsem se definitivně zbláznil. Spatřil jsem na stěně namalované hrubé obrysy velikého ptáka s roztaženými křídly a pod ním krátký nápis. Skládal se celkem ze sedmi znaků v jedné křivé a ledabylé řádce. Pták byl nakreslen jakousi hustou, vyschlou barvou a zřetelně se rýsoval na šedivé stěně. Písmena byla vyškrabána něčím ostrým. Dovedete si představit mé pocity? Horempádem jsem se vyřítil ven. Běhal jsem chodbami. S novou silou a nadějí jsem začal hledat někoho sobě podobného. Nevím proč, ale byl jsem přesvědčen, že ho najdu, třebaže nápis i kresba mohly být několik tisíciletí staré. Velmi brzy jsem se vyčerpal a v bezvědomí se svalil. Když jsem se vzpamatoval, onu klec úž jsem nenašel. Táhlo mě to tam, ale… Mimochodem, čekal mě ještě další objev, mnohem významnější a podivnější.

Nevím už, jak jsem se dostal do nízkého, dlouhého tunelu, jímž jsem došel k jakési studni, opravdové bezedné propasti. Ležel jsem na jejím okraji a s bezmyšlenkovitou zvědavostí nahlížel do černé hlubiny, z níž stoupaly vlny horkého puchu. Zdálo se mi, že se dole mihotají světélka a blikají jasné bílé jiskry. Lehl jsem si co nejpohodlněji, roztáhl lokty a položil bradu na pěsti. Najednou se mi loket zabořil do čehosi měkkého. S námahou jsem se pozvedl a posvítil si baterkou. Vedle mne ležela mrtvola. Spíš mumie – vyschlé černé tělo člověka. Leželo přímo u okraje studny, stočené do klubíčka, s koleny pod bradou. Malé, vyschlé, zpráchnivělé…

Dlouho jsem se na mrtvolu díval a snažil se pochopit, zda je to skutečnost, nebo se mi to zdá. Pak jsem si zesláblým a roztřeseným pohybem sáhl ještě jednou na ruku mrtvého. Rozsypala se a pod hromádkou černého prachu zazářil kov – byl to podivný amulet, malá těžká soška z platiny, mužíček se třemi prsty. Vzal jsem sošku, pečlivě ji očistil od prachu a zastrčil za tričko. V té chvíli mě příliš nezajímala. Seděl jsem a díval se na černou raurnii a viděl jsem v ní svůj vlastní konec. Pochopil jsem, že už není v co doufat. V duchu jsem dokonce viděl tohoto malého človíčka ještě živého, plného sil a opravdové lidské zvídavosti, kdy se stejně jako já pokusil vniknout do tajemství cizího hvězdoletu. To už bylo jistě hodně dávno. Kdy? Kdo to je? Na co myslel? Kdo se nedočkal jeho návratu?

Na poslední dny nebo hodiny svého pobytu na hvězdoletu mám jen velmi nejasné vzpomínky. Už jsem tehdy asi byl nemocen. A možná to, co budu nyní vyprávět, bylo jen blouznění.

Myslím, že jsem seděl v obrovském sále plném jakýchsi složitých lesklých strojů. Prožíval jsem zvláštní pocity. Slyšel jsem hlasy a hlučnou arytmickou hudbu. A cítil jsem, že se mi kdosi dívá do očí. Nevím, jak, bych to vysvětlil – cítil jsem pohled, ale neviděl jsem oči. Nevím, proč jsem je neviděl. Možná že byly ode mne vzdáleny na milióny kilometrů, možná že vůbec neexistovaly… Ale pohled to byl – pozorný, upřený, udivený. Nevím, jak dlouho to trvalo. Objevili se Cizinci a opatrně m6 zvedli. Podrobil jsem se. Byl jsem nesmírně zesláblý a sotva jsem se držel na nohou. Někam mě nesli. Pak byla tma, stav beztíže, řev motorů a čerstvý, důvěrně známý, nekonečně drahý pozemský vítr ve tváři.

V tom okamžiku jsem na chvíli přišel k sobě a pochopil, docela instinktivně jsem pochopil, co se děje. Pochopil jsem, že mě vracejí na Zem. Cizinci na příkaz Vládců vraceli na Zem dvounohou bytost s rozumem, bytost, která k nim bez dovolení pronikla, ale neuvážila dobře své síly a možnosti. A tu jsem si uvědomil, že všechny mé plány a úmysly, všechno, co už se mi podařilo, je ztraceno. Začal jsem se bránit. Zoufale bránit! Křičel jsem, zapřísahal je, aby mě vzali zpátky na loď a ukázali mne Vládcům… Poslední, co jsem si zapamatoval, byl hluk motorů vrtulníku, oslepivý záblesk a pocit vlhkosti a chladu.

Co bylo dál, už víte. Našli mě vojáci, kteří se tam opodál náhodou objevili, a dopravili mě do nemocnice. To ovšem jsem se dověděl až později, když jsem přišel k sobě a definitivně se vzpamatoval. Byl jsem v bezvědomí téměř půl roku. Lékařský nález mluvil o naprostém vyčerpání organismu, oboustranném zápalu plic, mozkové horečce a ještě o něčem. Diagnózu té poslední nemoci nedokázali lékaři stanovit. Mám tušení, že jsem ji chytil na lodi. Ale uzdravil jsem se. Uzdravil jsem se, a když mi lidé tu a tam něco připomněli, rozpomněl jsem se na všechno. A to je konec.

Mé dobrodružství nebylo zbytečné. Prý jsem velice pomohl dušambské komisi. Kromě toho jsem zjistil, že mě žena miluje, přátelé si mě váží, ale stroje mne nechápou. Myslím, že se mi toto zjištění.ještě v budoucnosti bude hodit… poštěstí-li se mi dostat se ještě někdy k Cizincum. Mimochodem, od té doby nedám otvírač na konzervy z ruky. ‚Je to ohromně potřebná věc! Mimo jiné se s ním dají docela pěkně rozřezávat knihy.

Nejvíc mě mrzí, že to byly jenom stroje!

Výtah z protokolu závěrečného zasedání komise v Dušambe

Není pochyb o tom, že Cizinci byli vysláni na Zem s čistě průzkumnými úkoly. Černé vrtulníky a pavoukovité stroje buď vůbec nebyly vyzbrojeny, nebo alespoň zbraní nepoužívaly. Je třeba zdůraznit, že se Cizinci chovali k lidem neobyčejně ohleduplně. Případy zranění nebo zmrzačení nebyly zaznamenány. Lozovskij byl na Zem vysazen velmi opatrně. Hmotná škoda způsobená Cizinci‘ není velká a bylo by pošetilé spatřovat ve zcizení několika automobilů, krav a ovcí nepřátelský čin…

Cizinci prováděli na Zemi pozorování tři dny: čtrnáctého, patnáctého a šestnáctého srpna 19.., přičemž „pavouky“ vidělo jen několik jednotlivců. Černé vrtulníky se objevovaly nad všemi většími osadami v okruhu sto padesát až dvě stě kilometrů od přistávací plochy. Jednoho z nich zadržely naše letouny nedaleko afghánských hranic. Na výzvu, aby je následoval k letišti, pochopitelně neodpověděl a letci byli nuceni zahájit palbu. Viděli na vlastní oči výbuchy trhavých střel na jeho černém trupu. Za několik vteřin vrtulník neuvěřitelně rychle zabočil do strany a jako kámen zapadl do jakési úžlabiny zatažené hustými mračny. Letci byli přesvědčeni, že se roztříštil, ale ze zápisků Lozovského vyplývá, že se mu podařilo vrátit se k hvězdoletu. To byl jediný případ ozbrojeného střetnutí s Cizinci, přičemž palbu zahájili lidé…

V noci ze čtrnáctého na patnáctého srpna přestalo na území Střední Asie a severního Afghánistánu na několik hodin fungovat rádiové spojení. Bezpochyby to byl důsledek noční činnosti Cizinců, jak ji popisuje Lozovskij…

Pavoukovité stroje jsou zřejmě takzvanými ULSNP –univerzálními logickými stroji s neomezeným programem – čili kybernetickými mechanismy, schopnými za jakékoli situace provádět činnost, která je z hlediska jejich základního programu nejlogičtější a nejúčelnější. Domněnku o možnosti vytvořit takové stroje vyslovil právě nedávno Institut teoretických informací Akademie věd SSSR. Zbývá ještě hodně nejasného. Například není známo, jakého energetického zdroje používají a jaké je jejich základní schéma. Není také známo, jak se podařilo tak složité a silné stroje umístit do poměrně malých obrysových rozměrů. O takových dokonalých mechanismech můžeme zatím pouze snít…

Zavrženíhodný je názor, že Vládcové Cizinců konstruovali pavoukovité stroje k obrazu svému. Na základě nejobecnějších předpokladů a také podle toho, že tyto stroje odlišně reagují na člověka, vnucuje se domněnka, že Vládcové se od lidí příliš neliší…

Pozornost zasluhuje popis Cizince s očima. Ať už je účel tohoto zařízení jakýkoli, dvě černé „oči“ budou jistě zabarveny ultrafialovými odstíny, jež člověku připadají černé. Vládcové asi rozeznávají jen pět barev, z nichž my lidé vidíme pouze tři…

Je nutno přiznat, že tvůrcové hvězdoletu a pavoukovitých strojů nás značně předehnali v oblasti techniky a teorie kybernetiky…

Vyprávění Lozovského v nás vzbuzuje představu obrovité kosmické laboratoře vypuštěné do mezihvězdného prostoru neznámo kým a neznámo kdy. Tato laboratoř je neobydlena, je vybavena velmi složitými kybernetickými zařízeními s neobyčejně komplikovaným a podrobně vypracovaným programem. Laboratoř se pohybuje od jedné hvězdy ke druhé, zaznamenává jejich fyzikální charakteristiky a v případě, má-li hvězda systém planet, provádí jejich průzkum. Vysílá na jejich povrch automatická průzkumná zařízení s pavoukovitými stroji, které sbírají materiál – vzorky atmosféry a půdy, flóry, fauny a minerálů. K tomu účelu se laboratoř stává dočasným souputníkem planety a obíhá kolem ní tak dlouho, dokud nejsou shromážděny všechny údaje plánované programem. Je-li planeta obydlena rozumnými bytostmi, jsou odebírány i vzorky pracovních nástrojů, techniky a kultury, ale v žádném případě ne sami obyvatelé. Jak stroje dovedou rozlišit rozumnou bytost od ostatních živočichů, není známo. Je možné, že tuto otázku poněkud osvětluje názor Lozovského, avšak jeho výklad není dost přesvědčivý…

Radiometrický průzkum přistávací plochy Cizinců nezjistil žádné příznaky zvýšené radioaktivity. Motory hvězdoletu jsou zřejmě založeny na jiném principu, než je jaderné štěpení nebo jaderná syntéza. Mnoho příznaků svědčí o tom, že Vládcové využívají takových druhů energie, které pozemské lidstvo ještě nezná…

Existence přitažlivosti v kosmické laboratoři nutí k domněnce, že buď laboratoř má vlastní rotaci, nebo Vládcové dovedou vytvářet umělé gravitační pole…

Skutečnost, že hvězdolet byl vybaven takovými skvělými stroji, naznačuje, že Cizinci přiletěli z velké dálky, nejspíš z jiné sluneční soustavy. Na nejbližších planetách bychom bezpochyby již objevili stopy civilizace, která by byla schopna takové mechanismy vytvořit. Je pravděpodobné, že Cizinci byli posláni od některé z blízkých hvězd, třebaže není vyloučeno ani to, že gigantická laboratoř putuje kosmem už celá tisíciletí a byla vyslána z některého velmi vzdáleného kouta Vesmíru. Tuto hypotézu potvrzuje i bohatost a rozmanitost shromážděných vzorků flóry a fauny…

Není zatím známo, od které doby je kosmická laboratoř družicí Země a zůstává-li jí dodnes. Není vyloučeno, ž,e právě tuto laboratoř objevili před několika lety astronomové athénské observatoře v souhvězdí Orionu. Je téměř jisté, že ji pozorovala Ter-Marukjan, mladá spolupracovnice Simeizské observatoře. Jevila se tehdy jako velmi slabý objekt deváté hvězdné velikosti, byla pozorovatelná pouze jednu noc a dostala předvídavý název – „Černý sputnik.“ Ter-Marukjan vyslovila domněnku, že jde o část americké nosné rakety, která v květnu vybuchla v horních vrstvách stratosféry. Údaje z pozorování umožnily vypočítat, že její oběžná dráha je silně protáhlá. Perigeum činilo asi deset tisíc, apogeum přibližně milión kilometrů, doba oběhu asi čtyřicet dní. Avšak příští noci již nebylo možno pozorovaný objekt na vypočítané dráze najít…

Potíže při pozorování kosmické laboratoře vyplývají z toho, že předně čas od času provádí přelety vlastními silami, za druhé je šedě nebo černě zbarvena. Navíc materiál, z něhož se plášť skládá (stejně jako plást průzkumného hvězdoletu), bezpochyby pohlcuje rádiové vlny, což i nesmírně ztěžuje pozorování radioaslronomickými a radiolokačními prostředky…

Není ještě vysvětleno, proč v lodi existuje atmosféra, složená do značné míry ze vzduchu. Lozovského zachránila, ale mechaničtí Cizinci ji zřejmě nepotřebují. Počítal snad program kybernetického „mozku“, který laboratoř řídí, také s eventualitou, že se na palubě objeví rozumná bytost?

Čí tělo našel Lozovskij v laboratoři? Jak, kdy a odkud se do laboratoře dostal člověk s amuletem? Z které doby a odkud pocházejí ony podivné bytosti obývající „zvěřinec“? K čemu je Cizinci potřebují? Kam zamíří laboratoř, až opustí Zemi (pokud ještě kolem Země obíhá)? Není to snad vtipně sestrojené průzkumné zařízení, kosmická sonda, po níž bude následovat návštěva rozumných bytosti z jiného světa?

Zvláštní pozornosti zasluhují i poslední dojmy Lozovského, které sám pokládá za blouznění. Uvědomíme-li si nesmírně vysokou technickou úroveň hvězdoletu a pavoukovitých strojů, nepokládáme za vyloučené, že Vládci Cizinců mají k dispozici takové prostředky spojení, jaké jsou. nám dosud neznámy. A snad právě proto objevili Vládci Cizinců přítomnost Lozovského na lodi a vrátili ho na Zem…

Na základě všech těchto skutečností doporučuje dušambská komise důrazně všem astronomickým observatořím světa a především observatořím SSSR okamžitě organizovat soustavné pátrání po neznámé družici Země všemi optickými a radioastronomickými prostředky…

Odvážný pokus Lozovského domluvit se za nepřítomnosti Vládců s jejich stroji byl pochopitelně předem odsouzen k nezdaru. Avšak Lozovskij vykonal veliký čin: poznal a vylíčil. Bylo to bezesporu nesmírné hrdinství, hodné sovětského vědce, představitele Lidstva…

CESTA NA AMALTEU

A. Strugackij – B. Strugackij

Amaltea, stanice „J“

Amaltea, pátý a nejbližší Jupiterův souputník, otočí se kolem své osy přibližně za pětatřicet hodin. Kromě toho za dvanáct hodin oběhne kolem Jupitera. Proto vychází Jupiter nad blízký obzor Amalteje po každých třiceti a půl hodinách.

Východ Jupitera je nádherná podívaná. Je jen třeba hezky brzy vyjet výtahem do nejvyššího poschodí pod průhledný spektrolitový příklop.

Když oči přivyknou tmě, dá se spatřit zaledněná rovina, vzdouvající se do dáli ke skalnatému hřebeni na obzoru. Nebe je černé a na něm spousta jasných, nemrkajících hvězd. Jejich jiskření vrhá na ledovou pláň mdlé odlesky a skalnatý hřeben vypadá jako hluboký černý stín přes hvězdné nebe. Kdo se na něj dobře zahledí, rozezná dokonce i obrysy jednotlivých zubatých vrcholků.

Někdy se stává, že nízko nad hřebenem visí skvrnitý srp Ganymedu nebo stříbřitý kotouč Kalisto, nebo oba tyto měsíce, ačkoli to se stává poměrně zřídka. V takovém případě se od horských vrcholků táhnou přes celou pláň po blyštivém ledu rovné šedivé stíny. A když se nad obzor vyhoupne Slunce, kulatá skvrnka oslepivého plamene, pláň modrá, stíny černají a v ledu je vidět každou trhlinu. Kaňky v rozích raketodromu připomínají obrovské zamrzlé louže. Při jejich spatření se ti vracejí hřejivé, téměř zapomenuté dojmy a nejraději by ses rozběhl tam dolů na plochu raketodromu, prošel se po slabém ledovém škraloupu a poslouchal, jak chrupe pod magnetickými botami, a díval se, jak se rozbíhají prasklinky, připomínající nitky bílku v polévce. Jenže tyhle jsou tmavé.Ovšem to všechno se dá vidět i jinde, nejen na Amalteji.

Obzvlášť krásný je východ Jupitera. A ten už je skutečně nádherný pouze na Amalteji. A obzvlášť krásný je tehdy, jestliže Jupiter dohání Slunce. Nejdříve se za vrcholky hřebene rozlévá zelená záře exosféry gigantické planety. Rozhořívá se stále víc, pomalu postupuje ke Slunci a zhasíná na černém nebi jednu hvězdu za druhou. A znenadání se navalí na Slunce. Zachytit tento okamžik je velmi důležité. Zelená záře exosféry okamžitě, jako mávnutím kouzelného proutku přejde do krvavě Červené. Pokaždé čekáš na tento okamžik a vždycky přichází znenadání. Slunce je najednou rudé, ledová pláň je rudá, na kulaté věžičce zaměřovače na okraji přistávací plochy blikají krvavé záblesky. Dokonce i stíny horských štítů růžovějí. Pak červeň postupně tmavne, nabývá cihlového odstínu, a konečně za skalnatým hřebenem na blízkém obzoru vylézá obrovitý hnědý hrb Jupitera. Slunce je stále ještě vidět, ale pořád je rudé jako rozžhavené železo – pravidelný višňový kotouč na cihlovém pozadí.

Z neznámých důvodů se tvrdí, že cihlová barva není hezká. To může prohlásit jen ten, kdo nikdy neviděl cihlově ozářenou polovinu nebe a na něm přesně vykrojený rudý kotouč. Potom kotouč mizí. Zbývá jen Jupiter, obrovský, cihlový, huňatý, dlouho se souká nad hory, jako by bobtnal, a zabírá čtvrtinu nebe. Přetínají jej křížem krážem černé a zelené pásy amoniakálních oblak, někdy se objevují a hned zas mizejí drobné bílé tečky – tak vypadají z Amalteje exosférické protuberance.

Dočkat se celého východu Jupitera, to se však podaří bohužel málokdy. Trvá to příliš dlouho a je třeba jít do práce. Při pozorováni se ovšem dá sledovat východ celý, ale v takových chvílích člověk neuvažuje o kráse…

Ředitel stanice „J“ se zadíval na hodinky. Dnes je východ krásný a za chvíli bude ještě krásnější, ale je načase sestoupit dolů a uvažovat, jak dál.

Ve stínu skal se pohnula mřížovitá kostra Velké antény a začala se pomalu otáčet. Radiooptici zahájili pozorování. Hladoví radiooptici…

Ředitel naposledy pohlédl na cihlový nezřetelný oblouk Jupitera a napadlo ho, jak pěkné by bylo zachytit okamžik, kdy nad obzorem visí všechny čtyři velké souputníky – narudlé Io, Evropa, Ganymed a Kalisto – a kdy Jupiter je v první čtvrtině napůl oranžový, napůl cihlový. Pak si uvědomil, že ještě nikdy neviděl západ. To asi taky bude krásné – pomalu dohasíná záře exosféry, v černém nebi se zažehuje jedna hvězda po druhé jako briliantové jehly v sametu. Ovšem v době západu bývá obvykle nejvíc práce.

Ředitel vstoupil do výtahu a sjel do nejnižšího patra. Planetologická stanice na Amalteji byla vlastně vědeckým městečkem v několika úrovních. Bylo vysekáno v silné vrstvě ledu a zalito umělou hmotou. Žilo tu, pracovalo, učilo se a vyrábělo na šedesát lidí. Přesně jich bylo šestapadesát. Samí mladí mužové a ženy, skvělí chlapci a děvčata s báječnou chutí k jídlu.

Ředitel nahlédl do tělocvičny, ale tam už bylo prázdno, jen v kulovitém bazénu se kdosi plácal, až pod stropem dunělo. Ředitel vykročil dál, pomalu šoupaje nohama v těžkých magnetických botách. Amaltea neměla skoro žádnou přitažlivost a to bylo krajně nepohodlné. Nakonec si člověk samosebou zvykne, ale první dobou se zdá, že je tělo nafouknuto samým vodíkem a každou chvíli se chystá vyskočit z magnetických bot. A nejhůř ze všeho se za takových okolností zvyká na spánek.

Potkali ho dva astrofyzikové s vlasy mokrými od sprchy, pozdravili a chvatně zamířili k výtahům. Jeden z nich měl zřejmě nějakou závadu na magnetických podkůvkách, protože neohrabaně poskakoval a kymácel se. Ředitel zabočil do jídelny. Snídalo tam asi patnáct lidí.

Kuchař, strýc Valnoha, tenhle gastronomický inženýr stanice, rozvážel na vozíčku snídaně. Byl zamračen. Je to vůbec, povaha dost podmračená, ale v posledních dnech se vyloženě mračil. A mračil se od toho nepříjemného dne, kdy z Kalista, čtvrtého Jupiterova souputníka, dostali sem rádiovou zprávu o tamní katastrofě s jídlem. Sklad potravin na Kalisto zničila plíseň. Dřív se to stávalo taky.ale tentokrát podlehly zkáze všecky potraviny do posledního sucharu, a chlorelové plantáže jakbysmet.

Na Kalistu se pracuje s obtížemi. Na rozdíl od Amalteje tam existuje biosféra a dosud se nenašly prostředky, jak zabránit vniknutí plísně do obytných prostorů. Mimochodem – ta plíseň je nesmírně zajímavá. Proniká jakýmikoli stěnami a požírá všechno, co je k snědku – chléb, konzervy, cukr. A chlorelu pořádá obzvlášť hltavě. Někdy se chytí i člověka, ale nebezpečné to není. Nejdřív se lidé strašně báli a i ti nejudatnější zelenali v tváři, když objevili na kůži charakteristický, trochu kluzký povlak. Ale živému organismu nezpůsobovala plíseň škodu ani bolest. Říkalo se dokonce, že snad má tonizační účinky. Zato potraviny dovede ničit ráz dva.

„Strýčku Valnoho,“ zavolal kdosi, „k obědu budou zase suchary?“

Ředitel si ani nestačil všimnout, kdo to volal, protože všichni přítomní otočili hlavy k Valnohovi a přestali žvýkat. Udatné mladé tváře, téměř všechny až do černá opálené. A už trochu vyčerpané. Nebo se to jenom zdá?

„K obědu dostanete polívku,“ odpověděl strýc Valnoha.

„Senzace!“ prohlásil kdosi a zase si ředitel nevšiml kdo.

Došel k nejbližšímu stolku a sedl si. Valnoha k němu zajel s vozíčkem a ředitel si vzal svou snídani – talířek se dvěma suchary, půl tabulky čokolády a skleněnou baňku s čajem. Učinil to šikovně, ale přesto silné bílé suchary nadskočily a zůstaly viset ve vzduchu. Baňka s čajem zůstala stát – ta měla kolem dna magnetickou obrubu. Ředitel chytil jeden suchar, ukousl si a uchopil baňku. Čaj byl už vychladlý.

„Polívku,“ opakoval Valnoha. Mluvil potichu a neobracel se na nikoho kromě ředitele. „Dovedete si představit, co to bude za– polívku. A oni si asi myslí, že jim naservíruju slepičí vývar.“ Odstrčil vozík a usedl ke stolku. Díval se, jak vozík jede chodbou stále pomaleji a pomaleji. „Mimochodem, slepičí vývar si dávají teď na Kalistu.“

„To asi sotva,“ poznamenal ředitel roztržitě.

„Jaképak solva,“ namítl Valnoha. „Přece jsem jim poslal sto sedmdesát plechovek. Víc než polovinu naší rezervní zásoby.“

„Zbytek zásob už jsme snědli?“

„Samozřejmě, to už je pryč,“ potvrdil Valnoha.

„Tak to znamená, že už to mají pryč i oni,“ prohlásil ředitel a chroupl do sucharu. „Mají tam dvakrát tolik lidí než my.“

„Jen mě nebulíkuj, Valnoho,“ pomyslel si v duchu. „To bych tě nesměl znát, ty gastronomický inženýre! Ty máš ještě nejmíň dvacet plechovek schováno pro nemocné a tak.“

Valnoha si povzdychl a zeptal se:

„Nemáte ten čaj studený?“

„Ne, děkuju.“

„A chlorela se jim na Kalistu neujímá,“ řekl Valnoha a opět si vzdychl. „Zase nás rádiem prosili o takových deset kilo sazenic. Hlásili, že si posílají planetolet.“

„No tak jim ji musíme dát.“

„Dát!“ ohradil se strýc Valnoha. „To se ví, že se jim musí dát. Jenže já té chlorely nemám sto tun a ona taky potřebuje čas, aby vyrostla… Nekazím vám náhodou chul‘? Co?“

„Ale ne,“ odpověděl ředitel. Neměl chuť vůbec žádnou.

„Už toho mám dost!“ ozval se čísi hlas.

Ředitel zvedl hlavu a okamžitě spatřil rozpačitý obličej Zojky Ivanovové. Vedle ní seděl nukleární fyzik Kozlov. Vždycky sedávali vedle sebe.

„Už toho mám dost, slyšíš?“ prohlásil Kozlov zlostně.

Zojka zrudla a sklonila hlavu. Bylo jí trapně, protože na sobě cítila pohledy všech přítomných.

„Podstrčilas mi svůj suchar už včera,“ řekl Kozlov. „A dneska mi ho strkáš zas!“

Zojka mlčela. Studem div neplakala.

„Nehulákej na ni, kozle!“ houkl z druhého kouta atmosférický fyzik Potapov. „Zojenko, proč ty ho vlastně vykrmuješ, to zvíře, dej len suchárek radši mně, já ho sním. A nebudu za to na tebe ještě řvát.“

„Náhodou mám pravdu,“ ozval se Kozlov už klidně. „Já jsem i tak zdráv, ale ona by měla jíst víc než já.“

„To není pravda, Valjo,“ namítla Zojka, aniž zvedla hlavu.

Kdosi prohlásil:

„Byl by tam ještě čaj, strýčku Valnoho?“

Valnoha se zvedl. Potapov zavolal přes celou jídelnu:

„Poslyš. Gregore, po práci si zahrajem, chceš?“

„Třeba,“ souhlasil Gregor.

„Zas budeš bit, Vadimku.“ dobíral si ho kdosi.

„Náhodou teď zákon pravděpodobnosti pracuje pro mne!“ odvětil Potapov.

Všichni se zasmáli.

Do jídelny se vsunula rozzlobená tvář.

„Je tu Polapov? Vaďko, na Jupu je bouřka!“

„Aha,“ vykřikl Potapov a vyskočil. I ostatní pracovníci atmosférické laboratoře se zvedli od stolů. Tvář zmizela, ale po chvilce se opět objevila:

„Heleď, a vem mi suchary.“

„Jestli Valnoha dá,“ zavolal Potapov za mizející postavou. Zadíval se na Valnohu.

„Proč bych nedal?“ řekl strýc Valnoha. „Stěcenko Konstantin, dvě stě gramů sucharů a padesát gramů čokolády…“

Ředitel vstal a otřel si ústa papírovým ubrouskem. Kozlov se zeptal:

„Soudruhu řediteli, jak to vypadá s Tachmasibem?“

Všichni umlkli a otočili hlavy k řediteli. Mladé opálené tváře, už trochu vyčerpané. Ředitel odpověděl:

„Zatím nijak.“

Pomalu prošel mezi stolky a zamířil do své pracovny. Celé neštěstí je v tom, že na Kalistu začala „konzervová epidemie“ v naprosto nevhodnou dobu. Zatím to ještě není skutečný hlad. Amaltea se ještě může s Kalištěm dělit o chlorelu a suchary. Ale co když Bykov s potravinami nepřiletí… Už musí být někde blízko. Už zachytili jeho signály, ale pak se Bykov odmlčel a mlčí už šedesát hodin. „Bude třeba znovu snížit příděly, „ pomyslel si ředitel. Stát se může všechno a k základně na Marsu je zatraceně daleko. Stává se, že se planetolety ze Země nebo z Marsu ztratí. Nebývá to často, o nic častěji než plísňové epidemie.

Ale zlé je, že k tomu vůbec dochází. Miliardy kilometrů od Země je to horší než deset epidemií. Znamená to hlad. Možná smrt.

Fotonový nákladní planetolet „T a c h m a s i b“

1.Planetolet se blíží k Jupiteru kapitán má spor s navigátorem a užívá sporamin

Alexej Petrovič Bykov, kapitán fotonového nákladního planetoletu „Tachmasib“, vyšel z kajuty a pečlivě za sebou zavřel. Měl mokré vlasy, právě se vysprchoval. Dokonce to byla dvojí sprcha – vodní a iontová, a Bykov po krátkém spánku ještě trochu vrávoral. Chtělo se mu tolik spát, že jen s největší námahou rozevíral víčka. Za poslední tři dny spal všeho všudy nějakých pět hodin. Tenhle let se setsakramentsky nevydařil.

Chodba byla jasná a prázdná. Bykov zamířil do velitelské kabiny a snažil se, aby nešoupal nohama. Musel projít klubovnou. Dveře byly otevřené a z klubovny zněly hlasy planetologů Dauga a Jurkovského. Bykovovi připadaly tyto hlasy nějak neobyčejně podrážděné a podivně duté.

„Zase něco vyvádějí, „ pomyslel si. „Já už se z nich jednou zblázním. Ani pořádně jim vynadat nemůžu, protože jsou to přece jenom moji kamarádi a mají obrovskou radost, že tenhle let podnikáme společně. Nestává se tak často, abychom byli pohromadě.“

Bykov vkročil do klubovny a s nohou na roubení dveří se zastavil. Knihovna byla otevřena, knihy v neurovnané hromadě ležely na podlaze. Ubrus sklouzl se stolu. Zpod pohovky vyčnívaly dlouhé, úzkými šedivými nohavicemi obepnuté nohy Jurkovského a divoce se kmitaly.

„Říkám ti, že tady nebude,“ ozval se Dauge.

Vidět ho nebylo.

„Radši hledej,“ zazněl tlumený hlas Jurkovského. „Dal ses do hledání, tak hledej!“

„Co se tady děje?“ optal se Bykov zlostně.“Hele, tady ho máme!“ prohlásil Dauge a vylezl zpod stolu.

Obličej mu hrál veselím, blůzu a límeček košile měl rozepnuté. Jurkovskij se pozpátku vysoukal zpod pohovky.

„Co to znamená?“ zeptal se Bykov.

„Kde mám Barborku?“ vyhrkl Jurkovskij a vstal. Byl asi hodně rozzloben.

„Netvore!“ vykřikl Dauge.

„Vy flákači,“ procedil Bykov.

„To on,“ řekl Dauge tragickým tónem Jurkovskému a ukázal na Býkova. „Podívej se na ten obličej, Vladimíre! Kat to je!“

„Mluvím docela vážně, Alexeji,“ prohlásil Jurkovskij. „Kde mám Barborku?“

„Víte co, páni planetologové?“ povídá Bykov. „Jděte do báje!“

Zlostně vystrčil bradu a rázným krokem prošel do velitelské kabiny. Dauge za ním poslal ještě poznámku:

„Určitě Barborku spálil v reaktoru.“

Bykov za sebou prudce přibouchl.

V kabině bylo ticho. Na svém obvyklém místě u stolu s počítacím přístrojem seděl navigátor Michail Antonovič Krutikov, podpíraje si baculatou rukou dvojitou bradu. Počítací přístroj tiše šustil, neónová světélka kontrolních lamp blikala. Michail Antonovič se na kapitána zadíval vlídnýma očima a řekl:

„Dobře ses vyspal, Ljoško?“

„Dobře,“‚ odpověděl Bykov.

„Zachytil jsem vysílání z Amalteje,“ oznámil Michail Antonovič. „Ti už tak čekají, tak čekají…“ Pokýval hlavou. „Dovedeš si to představit, Ljoško, oni tam mají na den dvacet deka sucharů a pět deka čokolády. A polívku z chlorely. Třicet deka té břečky. To je přece něco lak odporného.“

„Tobě by to tam prospělo, „ pomyslel si Bykov. „Aspoň bys trochu shodil, ty tlouštíku. „ Podíval se hněvivě na navigátora a nemohl se udržet – musel se usmát. Michail Antonovič starostlivě špulil masité rty a prohlížel si graf na listu modrého papíru.

„Podívej, Ljoško,“ upozornil Býkova. „Vypracoval jsem koncový program letu. Prohlídni ho, prosím tě.“

Programy letu vypracované Michailem Antonovičem nebylo obvykle nutné kontrolovat. Krutikov byl stále nejtlustším a nejzkušenějším navigátorem celého meziplanetárního loďstva.

„Až pak to zkontroluju,“ mávl Bykov rukou. Široce se rozzíval a přikryl si dlaní ústa. „Dej údaje do kybernetického navigátora.“

„To už jsem udělal, Ljoško,“ řekl Michail Antonovič provinile.

„Aha,“ poznamenal Bykov, „nu dobrá. Kde jsme teď?“

„Za hodinu dosáhneme konečné fáze,“ odpověděl Michail Antonovič. „Mineme severní pól Jupitera,“ a slovo „Jupiter“ pronesl s obzvláštním potěšením, „ve vzdálenosti dvou průměrů, dvě stě devadesát megametrů. A pak poslední zákrut. Už se dá říct, že jsme na místě, Aljoško.“

„Vzdálenost počítáš: od centra Jupitera?“

„Ano.“

„Až dosáhneme konečné fáze, budeš každou čtvrthodinu hlásit vzdálenost od exosféry.“

„Provedu, Ljoško,“ odpověděl Michail Antonovič.

Bykov znovu zívl, rozmrzele si protřel pěstmi slepující se oči a vykročil kolem desky s havarijními signály. Tady bylo všechno v pořádku. Motor pracoval bez přerušení, plazma protékala stanovenou rychlostí, systém magnetických lapačů pracoval bezvadně. Ty měl na starosti palubní inženýr Zilin. „Žilin je kanón, „ pomyslel si Bykov. „Pěkně to má zregulované, pulec.“

Bykov se zastavil a pokusil se mírným měněním směru pomíchat systém lapačů. Ale marně. Bílá skvrnka za průzračnou deskou z umělé hmoty se ani nepohnula. „Chlapík je Žilin, „ pomyslel si Bykov znovu. Odhrnul vypuklou stěnu – plášť fotoreaktoru. U kontrolní aparatury odrážeče stál Žilin s tužkou v zubech. Opíral se oběma rukama o okraj desky, jemně si podupával do rytmu kozačka, až mu na ohnutých zádech hrály lopatky.

„Dobrý den, Váňo,“ pozdravil Bykov.

„Dobrý den, Alexeji Petroviči,“ odpověděl Žilin a rychle se otočil. Tužka mu vypadla z úst a on ji v letu obratně zachytil.

„Co dělá odrážeč?“ zeptal se Bykov.

„V pořádku,“ odpověděl Žilin, ale Bykov se přesto sklonil nad desku a roztáhl v rukou pevný modrý pruh papíru se zápisem kontrolního systému.

Odrážeč je nejdůležitější a nejkřehčí prvek fotonového přívodu, obrovské parabolické zrcadlo, pokryté pěti vrstvami ultraodolné mezohmoty. V cizí literatuře se mu často říká „sále“ – plachta. V ohnisku paraboloidu každou vteřinu vybuchují milióny dávek deuteriové a tritiové plazmy a mění se v záření. Proud bledého nafialovělého plamene naráží do povrchu odrážeče a vzbuzuje tažnou sílu. Přitom vznikají ve vrstvě mezohmoty nesmírné přepady teplot a mezohmota postupně, jedna vrstva za druhou, se vypaluje. Kromě toho rozežírá odrážeč nepřetržitá meteorová koroze. A kdyby se při zapjatém motoru porušil odrážeč u svého základu, tam, kde k němu přiléhá silná roura foto-reaktoru, změnil by se planetolet v krátký nehlučný záblesk a v okamžiku by neexistoval. Proto se odrážeče fotonových lodí vyměňují po každém stu astronomických jednotek letu. Proto také kontrolní systém neustále měří stav pracovní vrstvy na celém povrchu odrážeče.

„Tak vida,“ řekl Bykov, otáčeje v prstech papírovou stužkou. „První vrstva je vypálená.“

Žilin neříkal nic.

„Michaile!“ zavolal Bykov. „Víš o tom, že první vrstva je vypálená?“

„Vím, Ljoško,“ ozval se navigátor. „A co bys chtěl. Oversun, Ljoško…“

„Oversun“ neboli „skok přes Slunce“ se provádí zřídka a jen ve výjimečných případech – jako třeba teď, když jo na stanicích „J“ hlad. Při oversunu je mezi výchozí a konečnou planetou Slunce. Z hlediska „přímé kosmogace“ tedy poloha velmi nevýhodná. Při oversunu pracuje motor s maximálním vypětím, rychlost lodi dosahuje sesli až sedmi tisíc kilometrů za vteřinu a na přístrojích se začínají projevovat známky neklasické mechaniky, která je prozatím poměrně málo prostudována. Osádka téměř nespí, spotřeba paliva a opotřebování odrážeče jsou veliké a k tomu všemu loď zpravidla přilétá k planetě od pólu, což je nešikovné a komplikuje přistání.

„Aha,“ řekl Bykov. „Oversun. Tady máš ten oversun.“

Vrátil se k navigátorovi a zahleděl se na měřič spotřeby paLIva.

„Dej mi kopii koncového programu, Míšo.“

„Okamžik, Ljoško,“ odpověděl navigátor.

Měl spoustu práce. Po stole ležely rozházené lístky modrého papíru, tiše bzučel poloautomatický přístavek k elektronickému počítači. Bykov usedl do křesla a přivřel víčka. Mlhavě viděl, jak Michail Antonovič s pohledem upřeným do zápisků natáhl ruku k desce a rychlými pohyby prstů přeběhl po klaviatuře. Jeho ruka se teď podobala velikému bílému pavouku. Počítač se rozhučel hlasitěji a zastavil se. Lampička zablýskla.

„Co je ti, Ljoško?“ zeptal se navigátor, prohlížeje své zápisy.

„Koncový program mi dej,“ zahučel Bykov s očima stále přivřenýma.

Z výstupního otvoru počítacího zařízení se začal soukat tabulogram a Michail Antonovič jej popadl oběma rukama.

„Moment,“ vyhrkl. „Hned to bude.“

Bykovovi sladce zahučelo v uších, pod víčky se mu roztáhly žluté skvrny. Hlava mu klesla na prsa.

„Ljoško,“ ozval se navigátor. Natáhl se přes stůl a poplácal Bykova po rameni. „Tady to máš…“

Bykov sebou trhl, pohodil hlavou a rozhlédl se kolem sebe. Vzal do ruky popsané lístky papíru.

„Ehm, kchr,“ odkašlal si a několikrát za sebou svrašlil čelo. „Hm. Zase algoritmus théta.“ Zabořil se ospalým pohledem do zápisů.

„Měl by sis vzít sporamin, Ljoško,“ poradil mu navigátor.

„Počkej,“ přerušil ho Bykov. „Počkej. Co tohle má znamenat? Ty ses asi zbláznil, navigátore!“

Michail Antonovič vyskočil, oběhl stůl a zadíval se Bykovovi přes rameno.

„Kde? Kde?“ drmolil rychle.“Kam vlastně letíš?“ otázal se Bykov uštěpačně. „Nemyslíš si snad, že letíš na Sedmý polygon?“

„A oč ti jde, Ljoško?“

„Nebo máš asi dojem, že ti na Amalteji připravili tritiový generátor.“

„Aha, tak jestli máš na mysli palivo,“ dovtípil se Michail Antonovič, „tak teda paliva máme dost na tři takové programy…“

Teď už se Bykov probudil definitivně.

„Musím přistát na Amalteji,“ prohlásil důrazně. „Pak musím vzít planetology do exosféry a znova přislat na Amalteji. A pak se budu muset vrátit na Zem. A zase to bude oversun!“

„Počkej,“ pravil Michail Antonovič. „Momentík…“

„Ty mi tady vypočítáváš šílený program, jako by nás čekaly plné sklady paliva!“

Vstupní otvor do kabiny se pootevřel. Bykov se otočil. Škvírou se dovnitř vsunula Daugova hlava. Oči mu zakroužily po místnosti a ústa žalostně pronesla:

„Poslechněte, chlapci, není tady Barborka?“

„Ven!“ zařval Bykov.

Hlava okamžitě zmizela. Otvor se tiše zavřel.

„F-flákači,“ procedil Bykov. „Tak podívej, navigátore. Jestli nebudu mít dost paliva na zpáteční oversun, dopadne to s tebou zle.“

„Neřvi na mě, buď tak hodnej,“ urazil se Michail Antonovič. Na chvilku se zamyslel a celý zrudlý dodal: „Kru-ci-fix…“

Rozhostilo se mlčení. Michail Antonovič se vrátil na své místo a dívali se teď na sebe s Bykovem napaprčeně. Michail Antonovič se ozval první:

„Cestu do exosféry jsem započítal. Zpáteční oversun jsem taky téměř propočítal,“ přitom položil ruku na hromádku papírů na stole. „A jestli se bojíš, můžeme si klidně doplnit zásoby na Antimarsu.“

Antimarsem nazývali kosmonauti umělou planetu, pohybující se po téměř stejné oběžné dráze jako Mars, ovšem na opačné straně od Slunce. Ve skutečnosti to bylo obrovské skladiště paliva, plně automatizovaná čerpací stanice.

„A nemusíš na mě tak.,. řvát,“ dodal nakonec a slovo „řvát“ sotva slyšitelně zašeptal. Bylo vidět, že se pomalu uklidňuje. Uklidňoval se i Bykov.

„Tak dobře,“ omluvil se. „Nezlob se, Míšo.“

Michailu Antonoviči se okamžitě roztáhla ústa v úsměvu.

„Neměl jsem pravdu,“ dodal ještě Bykov.

„Ale dej pokoj, Ljoško,“ zastavoval ho Michail Antonovič chvatně. „Na tom nezáleží, na tom vůbec nezáleží… Tadyhle se podívej, jaká vychází senzační spirála. Z vertikály,“ začal ukazovat rukama, „do roviny Amalteje a přímo nad exosférou po inerční elipse k místu přistání. A v místě přistání bude relativní rychlost všeho všudy čtyři metry za vteřinu. Maximální přetížení pouze dvaadvacet procent, trvání stavu beztíže pouhých třicet čtyřicet minut. A chyby ve výpočtech velmi malé.“

„Chyby jsou malé, protože je to algoritmus théta,“ navázal Bykov. Chtěl navigátora potěšit. Algoritmus théta totiž vypracoval a poprvé použil právě Michail Antonovič.

Michail Antonovič vydal neurčitý zvuk. Pociťoval příjemné rozpaky. Bykov si koncový program prohlédl až do konce, několikrát za sebou pokývl, položil lístky na stůl a začal si protírat oči obrovskými pihatými pěstmi.

„Upřímně řečeno,“ poznamenal, „ani jsem oka nezamhouřil.“

„Vem si sporamin, Ljoško,“ opakoval Michail Krutikov naléhavě. „Podívej se, já – beru každé dvě hodiny tabletku a vůbec se mi nechce spát. A Váňovi taky ne. Proč se tak trápíš?“

„Mně je tahle chemie protivná,“ řekl Bykov. Vstal a prošel se po kabině. „Poslechni, Míso, co se mi to vlastně děje na lodi?“

„Oč ti jde, Ljoško?“ zeptal se navigátor.

„Zase ti planetologové,“ vysvětlil Bykov.

Za pláštěm fotoreaktoru se ozval Žilin:

„Ztratila se jim někam Barborka.“

„Vážně?“ zaradoval se Bykov. „Je to dost!“ Znovu udělal několik kroků po kabině. „Děti, přestárlé děti.“

„Tak už se na ně nezlob, Ljoško,“ zastal se jich navigátor.“Víte co, soudruzi,“ Bykov usedl do křesla. „Na každé cestě jsou nejprotivnější věcí pasažéři. A nejprotivnější pa-sažéri jsou dávní přátelé… Ech, tak mi ten sporamin dej, Míso.“

Michail Antonovič chvatné vytáhl z kapsy krabičku. Bykov ho sledoval ospalýma očima.

„Můžeš mi dát rovnou dva,“ požádal navigátora.

2.Planetologové hledají Barborku a radiooptik se dozví co to je nosorožec

„On mě vyhnal,“ postěžoval si Dauge, když se vrátil k Jurkovskému do kajuty.

Jurkovskij stál na židli uprostřed‘ místnosti a dlaněmi ohmatával měkký matový strop. Na podlaze se válelo rozsypané, rozšlapané cukroví.

„Tak zřejmě bude tam,“ zavrčel Jurkovskij.

Seskočil ze židle, oprášil si s kalhot bílé drobty a žalostně zaúpěl:

„Barborko, sluníčko moje, kde jsi?“

„Zkoušel jsi už z ničeho nic se posadit do křesla?“ zeptal se Dauge.

Přistoupil k pohovce a jako špalek, s připaženýma rukama, se na ni svalil.

„Vždyť ji zabiješ!“ vykřikl Jurkovskij.

„Tady není,“ oznámil mu klidně Dauge a pohodlně se uvelebil s nohama přes opěradlo. „Takovou akci musíš provést na všech pohovkách a křeslech. Barborka si ráda vyhledává měkké.“

Jurkovskij si přitáhl židli blíž ke stěně.

„Není pravda,“ namítl. „Na cestách si nejradši vybírá stěny a stropy. Musíme projít loď a prohmatat stropy.“

„Prokrista, co všechno nenapadne planetologa zpitomělého nudou.“ Dauge povzdychl, sedl si, zašilhal po Jurkovském a zašeptal zlověstně: „V tom bude mít určitě prsty Alexej. Ten ji vždycky nenáviděl!“

Jurkovskij se na něho upřeně podíval.

„Vážně,“ pokračoval Dauge. „Vždycky. Však ho znáš.

Ale proč ji nenáviděl? Byla taková tichá… taková milá…“

„Jsi blázen, Grigoriji,“ ozval se Jurkovskij. „Děláš si šašky, ale mne to bude vážně moc mrzet, jestli se ztratí.“

Usedl na židli, opřel se lokty o kolena a položil si bradu na zaťaté pěsti. Jeho vysoké, velmi vysoké čelo pokryly vrásky, černé obočí vytvořilo ostrou tragédskou stříšku.

„No-no,“ chlácholil ho Dauge. „Kam by se ztratila z lodi? Ta se ještě najde.“

„Najde se,“ opakoval Jurkovskij. „Už teď by se měla najít. Sama si nikdy o nic neřekne a umře nám hlady.“

„Copak – umřít by mohla,“ začal pochybovat i Dauge.

„Už dvanáct dní nic nejedla. Hned od startu. A to jí hrozně škodí.“

„Až jí pořádně vyhládne, ona přijde,“ prohlásil Dauge už zase s důvěrou. „Tohle je vlastnost všech forem života.“

Jurkovskij zavrtěl hlavou.

„Ba ne, ta nepřijde, Gríšo.“

Vystoupil na židli a začal znovu centimetr po centimetru ohmatávat strop. Ozvalo se zaklepání. Poté se dveře potichu odsunuly do strany a na prahu se zastavil drobný černovlasý Charles Mollard, radiooptik výpravy.

„Vstupte?“ zeptal se ve dveřích.

„Samozřejmě,“ ozval se Dauge.

Mollard spráskl ruce.

„Mais non!“ vykřikl s radostným úsměvem. V každé situaci měl ve tváři radostný úsměv. „Ne ‚vstupte‘. Chtěl jsem poznat – mohu dál?“

„No ovšem,“ zahučel Jurkovskij na židli. „Ovšem, můžete, co by ne.“

Mollard vstoupil, zasunul za sebou dveře a zvědavě zvedl hlavu.

„Voldemarre,“ zaráčkoval kouzelně, „vy se učí jít po strop?“

„Oui, madame,“ odpověděl mu Dauge s neslýchaným přízvukem. „Lépe řečeno mesié, jasně. Totiž, il šerš la Barborka.“

„Nenene,“ zakřičel Mollard. Dokonce i ruce mu vylétly do vzduchu. „Tak ne, ne. Jen po rusku. Já přece říkám jen po rusku.“

Jurkovskij slezl ze židle a zeptal se:

„Charlesi, neviděl jste mou Barborku?“

Mollard mu zahrozil ukazováčkem.

„Vy jenom samé šerty,“ prohlásil trochy dotčeně. „Vy se mnou dvanáct dní jenom šerty.“ Usedl na pohovku vedle Dauga. „Co jest Barborka? Každý den slyšel Barborka‘, dnes vy ji najít, ale já ještě neviděl Barborka‘. No?“ pohlédl na Dauga. „To jest ptáček? Nebo jest kočka? Nebo… e…“

„Nosorožec myslíte?“ optal se Dauge.

„Co jest nosorošec?“ informoval se Mollard.

„Cest taková lirondej,“ odpověděl Dauge. „Vlaštovka.“

„O, I’hirondelle!“ zvolal Mollard. „To jest nosorošec?“

„Yes,“ potvrdil Dauge. „Natúrlich.“

„Non, non, jen po rusku!“ Mollard se obrátil na Jurkovského. „Mluví Greguár pravdu?“

„Plácá pitominy – Greguár!“ ozval se Jurkovskij zlostně. „Zvaní.“

Mollard se na něho pozorně zadíval.

„Nemáte náladu, Voloďo,“ poznamenal. „Já budu pomoci, mohu?“

„Nejspíš asi ne, Charlesi. Zkrátka se musí hledat. Prohmatat všecko rukama, jako já…“

„Proč chmatati?“ podivil se Mollard. „Řekněte, jak vypadá. Já budu najít.“

„Che,“ ušklíbl se Jurkovskij. „Taky bych rád věděl, jak teď vypadá.“

Mollard se zvrátil na opěradlo a přikryl si oči dlaní.

„Je ne comprend pas,“ pronesl lítostivě. „Nerozumím. Ona nijak nevypadá? Nebo neumím po rusku?“

„Ba ne, je to v pořádku, Charlesi,“ uklidnil ho Jurkovskij. „Ona nějak vypadá, to jistě. Jenže pokaždé jinak, chápete? Když je na stropě, vypadá jako strop. Když je na pohovce, vypadá jako pohovka…“

„A když je na Greguár – vypadá jako Greguár,“ dodal Mollard. „Samé šerty.“

„Náhodou říká pravdu,“ vmísil se Dauge. „Barborka totiž neustále mění barvu. Mimikry. Dovede se báječně maskovat, rozumíte? Mimikry.“

„Vlaštovka a mimikri?“ zeptal se Mollard– trpce.

Znovu zaklepání.

„Mohu dál!“ vykřikl Mollard radostně.

„Vstupte!“ přeložil Jurkovskij.

Vstoupil Žilin, rozložitý, zčervenalý, trochu ostýchavý.

„Promiňte, Vladimíre Sergejeviči,“ řekl poněkud přeď kloněn. „Posílá…“

„O,“ vykřikl Mollard a celý se rozzářil úsměvem. Byl palubnímu inženýrovi nesmírně nakloněn. „Le petit ingé-nieur! Jak žije? Prima?“

„Prima,“ potvrdil Žilin.

„Jak děvčaty? Prima?“

„Prima,“ souhlasil Žilin. Už byl zvyklý. „Bon.“

„Senzační výslovnost,“ poznamenal Dauge závistivě. „Mimochodem, Charlesi, proč se Váni vždycky ptáte, jak děvčaty?“

„Velice miluji děvčaty,“ pronesl Mollard vážně. „Tak se vždycky ptám jak.“

„Bon,“ řekl Dauge. „Ze vu kompran.“

Žilin oslovil Jurkovského:

„Vladimíre Sergejeviči, posílá mě kapitán. Za čtyřicet minut projdeme periiovým bodem, téměř v exosféře.“

Jurkovskij vyskočil.

„Konečně!“

„Budete-li pozorovat, jsem vám k dispozici.“

„Děkuji, Váňo,“ pravil Jurkovskij a otočil se k Daugovi. „Tak, Johanyči, kupředu!“

„A teď se drž, špinavý Jupe!“ zahlaholil Dauge.

„Les hirondelles, les hirondelles,“ zanotoval Mollard. „A já budu připravit oběd. Dnes mám službu a oběd bude polévka. Milujete polévka, Váňo?“

Žilin nestačil odpovědět, protože se planetolet prudce otřásl a Žilin vyplul ke stropu. Jen taktak se zachytil veřejí. Jurkovskij zakopl o natažené nohy Mollarda, rozvaleného na pohovce, a padl na Dauga. Ten zaúpěl. „Jú,“ podivil se Jurkovskij. „To bude meteor,“

„Nešlapej na mě, stoupni si jinam,“ poprosil ho Dauge.

3.Palubní inženýr žasne nad hrdiny, zatímco navigátor objevuje Barborku

Těsná pozorovací kabina byla do nemožnosti nacpána aparaturami planetologů. Dauge seděl na bobku před velkým lesklým aparátem, připomínajícím televizní kameru. Jmenovalo se to exosférický spektrograf a planetologové v něj skládali veliké naděje. Byl docela nový, přímo z to-várny, a jeho práce byla synchronizována s činností pumového shazovadla. Jeho matově černý zadek zabíral celou polovinu kabiny. Vedle v lehkých kovových policích jiskřily jasně černé boky plochých pumových sond. Každý zásobník obsahoval dvacet pumových sond a vážil čtyřicet kilogramů. Podle plánů se měly sondy přisunovat do shazovadla automaticky. Ale fotonový nákladní planetolet „Tachmasib“ nebyl nijak zvlášť přizpůsoben k rozsáhlým vědeckým, výzkumům, takže pro automatický podavač již nezbylo místo. Pumové shazovadlo obsluhoval tedy Žilin.

Jurkovskij zavelel:

„Nabíjet!“

Žilin odsunul víko, uchopil okraj prvního zásobníku, s námahou jej zvedl a zasunul do obdélníkového otvoru nabíjecí komory. Zásobník nehlučně vklouzl na své místo. Žilin uzavřel poklop, cvakl zámkem a ohlásil:

„Připraveno.“

„Já jsem taky připraven,“ dodal Dauge.

„Michaile,“ řekl Jurkovskij do mikrofonu, „už to bude?“

„Ještě půlhodinku,“ ozval se navigátorův chraptivý hlas.

Planetolet se znovu zatřásl.

„Zase meteor,“ prohlásil Jurkovskij. „To už je třetí.“

„Je jich nějak moc,“ řekl Dauge.

Jurkovskij se zeptal mikrofonem:

„Michaile, je tam hodně mikrometeorů?“

„Hodně, Voloďko,“ odpověděl Michail Antonovič. Jeho hlas zněl nějak ustaraně. „Už o třináct procent víc, než je průměrná hustota, a pořád stoupá…“

„Míso, drahoušku,“ požádal ho Jurkovskij. „Zaměřuj častěji, jde to?“

„Měřím třikrát za minutu,“ odpověděl navigátor. Pak řekl něco stranou od mikrofonu. Ozval se Bykovův bas: Ano. „Voloďko,“ dodal opět navigátor. „Budu měřit desetkrát za minutu.“

„Díky, Míso.“

Loď se opět zachvěla.

„Poslechni, Voloďo,“ zavolal Dauge tiše. „Tohle už není nic triviálního.“

I Žilin byl toho názoru, že už to přestává být triviální. Nikde v žádných učebnicích ani v hvězdných mapách se nepravilo, že by v bezprostřední blízkosti Jupitera hustota meteorů vzrůstala. Ostatně, v bezprostřední blízkosti Jupitera málokdo někdy byl, tak kdo může co vědět?

Žilin usedl na rameno shazovadla a zadíval se na hodinky. K periiovému bodu zbývalo ještě takových dvacet minut, víc ne. Za dvacet minut vypálil Dauge první dávku. Říkal, že je to neobyčejná podívaná, když vybuchuje dávka pumových sond. Předloni zkoumal tímto způsobem atmosféru Uranu. Žilin se po něm podíval. Dauge seděl na bobku před spektrografem a držel páčky. Byl suchý, černý, měl ostrý nos a šrám na levé tváři. Co chvíli povytahoval dlouhý krk a hned levým, hned pravým okem nahlížel do okuláru hledáčku, a pokaždé po jeho obličeji přeběhla oranžová světelná skvrnka. Žilin přenesl pohled na Jurkovského. Ten stál s tváří přitisknutou k opěradlu periskopu a netrpělivě přešlapoval z nohy na nohu. Na krku se mu na tmavé stuze pohupoval vroubkovaný vejčitý mikrofon. Známí planetologové Dauge a Jurkovskij…

Před měsícem si náčelník Vysoké školy pro kosmogaci Cen Kung pozval absolventa školy Ivana Žilina. Kosmonauti říkali Cen Kungovi „Železný Čen“. Bylo mu přes padesát, ale vypadal ve své modré kazajce s ležatým límcem jako mladík. Byl by i docela hezký, nebýt těch mrtvých, šedivě růžových skvrn na čele a na bradě, pozůstatků dávného ozáření. Čen Kung oznámil, že III. oddělení SVMPS si urychleně vyžádalo k dispozici dobrého palubního inženýra a že rada školy vybrala absolventa Žilina (absolvent Žilin pocítil ledové mrazení – celých pět let studií se bál, že ho pošlou dělat praktikanta při cestách na Měsíc a zpátky). Čen Kung dále pravil, že je to pro absolventa Žilina obrovská čest, protože první své umístění dostává na loď, která letí oversunem k Jupiteru (absolvent Žilin radostí div nevyskočil) s potravinami pro stanici „.) ‚‚ na pátém Jupiterově souputníku – Amalteji. Amalteji hrozí hlad, oznámil Čen Kung.

„Vaším velitelem bude slavný kosmonaut, rovněž absolvent naší školy, Alexej Petrovič Bykov. Vaším hlavním navigátorem bude neobyčejně zkušený kosmonaut Michail Antonovič Krutikov. Za jejich vedení získáte prvotřídní praxi a já sám mám za vás nesmírnou radost.“

O tom, že se letu zúčastní také Grigorij Johannovič Dauge a Vladimír Sergejevič Jurkovskij, se Žilin dozvěděl teprve později, už na raketodromu Mirza-Carle. To jsou přece jména! Jurkovskij a Dauge, Bykov a Krutikov. Bogdan Spicyn a Anatolij Jermakov. Strašlivá a krásná, od dětství známá skutečnost i legenda o lidech, kteří lidstvu položili k nohám hroznou planetu. O lidech, kteří na předpotopním „Chiusu“, fotonové želvě s jednou jedinou vrstvou mezohmoty na odrážeči, pronikli zuřivou atmosférou Venuše. O lidech, kteří našli v černých nedotčených písčinách Uranovou Golkondu – pozůstatek úderu obludného meteoru z antihmoty.

Žilin pochopitelně znal i jiné známé osobnosti. Například meziplanetárního výzkumníka Vasilije Ljachova… Když byl Žilin ve třetím a čtvrtém ročníku, přednášel Ljachov na škole teorii fotonového pohonu. Zorganizoval pro absolventy tříměsíční praxi na Spu-20. Kosmonauti nazývali Spu-20 „Hvězdičkou“. Tam to bylo nesmírně zajímavé. Tam se zkoušely první fotonové motory s přímým výtokem. Odtud se do pásma absolutně svobodného letu spouštěly automatické průzkumné lety. Tam se stavěla první mezihvězdná loď „Chius-Blesk“. Jednou zavedl Ljachov frekventanty do hangáru. Visela tam fotonová automatická tanková loď, která byla před půl rokem vpuštěna do pásma absolutně svobodného letu a právě nyní se vrátila. Toto obrovské neohrabané zařízení se vzdalovalo od Slunce na vzdálenost až jednoho světelného měsíce. Dnes všechny překvapila jeho barva. Plášť byl tyrkysově zelený a opa dával v kusech, jakmile se ho někdo dotkl rukou. Lámal se jako chléb. Řídicí mechanismus však byl v naprostém pořádku, jinak by se tahle průzkumná loď pochopitelně nevrátila, jako se nevrátily tři z devatenácti průzkumných lodí, vpuštěných do pásma ASL. Frekventanti se Ljachova ptali, co se přihodilo, ale Ljachov odpověděl, že neví. „Ve velkých vzdálenostech od Slunce je cosi, co zatím neznáme,“ řekl jim. A Žilin si tehdy vzpomněl na piloty, kteří za několik let povedou „Chius-Blesk“ tam, kde je cosi, co zatím neznáme.

„To je legrace, –“ uvědomil si Žilin. „Vždyť já už mám na co vzpomínat. Jak. ve čtvrtém ročníku při zápočtovém letu na geodetické raketě vypověděl motor a já jsem společně s raketou spadl do sovchozních polí nedaleko Novo-jenisejska. Několik hodin jsem bloudil mezi automatickými vysokofrekvenčními pluhy, až teprve večer jsem narazil na člověka. Byl to telemechanik. Celou noc jsme proleželi ve stanu, sledovali světýlka pluhů pohybujících se po temném poli. Jeden pluh projel s náramným hučením hodně blízko a nechal za sebou vůni ozónu. Telemechanik mě hostil jejich domácím vínem a myslím, že se mi za celou dobu nepodařilo toho veselého strýce přesvědčit, že kosmonauti nepijí ani kapku. Ráno přijel pro raketu transportér. Železný Čen mi strašlivě vynadal za to, že jsem nekatapultoval…

Nebo při diplomovém letu Spu-16 ze Země na stanici Cifej na Měsíci, kdy se nás jeden člen zkušební komise snažil splést, a když hlásil prvky, vykřikoval strašlivým hlasem: „Asteroid třetí velikosti zprava ve směru letu! Rychlost sblížení dvacet dva!“ Nás, kteří skládali diplomovou zkoušku, tam bylo šest a už jsme toho měli po krk – jedině Jan, vedoucí ročníku, se nás neustále snažil přesvědčit, že je třeba promíjet lidem jejich drobné slabosti. V zásadě jsme proti tomu nic nenamítali, ale promíjet slabosti zrovna teď se nám nechtělo. Všichni jsme ten let pokládali za hračku a nikdo se ani nepolekal, když se loď najednou dostala do hrozné vývrtky při čtyřnásobném přetížení. Vydrápali jsme se do kabiny, kde ten člen zkušební komise dělal, že ho přetížení zabilo, a dostali jsme loď z vývrtky. V té chvíli otevřel člen komise jedno oko a řekl: „Výborně, kosmonauti!“ a v tom okamžiku jsme mu odpustili všechny slabosti, protože až do té doby nás ještě nikdo nenazval kosmonauty s plnou vážností, kromě maminek a známých děvčat. Ovšem maminky a dívky říkávaly vždycky „můj milý kosmonaut“ a tvářily se přitom, jako by jim zamrzal žaludek…“

„Tachmasib“ se pojednou tak zatřásl, že Žilin odletěl na stěnu a narazil hlavou do police.

„Sakra!“ zaklel Jurkovskij. „Tohle všechno samozřejmě není triviální, ale jestli bude loď takhle jankovatět, nedá se pracovat.“

„Bodejť,“ poznamenal Dauge. Mačkal si dlaní pravé oko. „Tohle je nějaká práce?“

Na směru lodi se zřejmě objevovalo stále víc velkých meteorů a zmatené povely protimeteoritních lokátorů na kybernetickém navigačním přístroji házely loď stále častěji ze strany na stranu.

„Ze by to byl roj?“ otázal se Jurkovskij a zachytil se pevně opěradla periskopu. „Chudinka Barborka, ona tak špatně snáší otřesy.

„Tak měla sedět doma,“ odsekl rozzlobeně Dauge. Pravé oko mu rychle natékalo, Dauge si je ohmatával prsty a vydával nesrozumitelné lotyšské kletby. Už neseděl na bobku, ale napolo ležel na podlaze, s nohama kvůli větší stabilitě roztaženýma.

Žilin se držel jednou rukou za shazovadlo, druhou za polici. Podlaha se najednou propadla, pak povyskočila a bolestivě všechny udeřila do pat. Dauge vyhekl, Žilinovi pod-klesly nohy. V mikrofonu zaburácel Bykovův ochraptělý bas:

„Palubní inženýr Žilin – do kabiny! Cestující vstoupí do amortizátorů!“

Žilin se vrávoravým klusem rozběhl ke dveřím. Za jeho zády se ozval Dauge:

„Proč do amortizátorů?“

„Ani mě nehne!“ vybafl Jurkovskij.

Cosi se rozkutálelo po podlaze s kovovým řinčením. Žilin vyběhl do chodby. Začínalo dobrodružství.

Loď se neustále otáčela jako tříska ve vodě. Žilin utíkal chodbou a myslel si: ten šel vedle, ten taky, zase vedle, všechny jsou vedle… Za zády se mu ozvalo pronikavé „puk-pššš…“ Přitiskl se zády ke stěně a otočil hlavu. V prázdné chodbě, asi deset kroků od něho, visel hustý oblak bílé páry, přesně takový, jako když praskne balón s tekutým héliem. Syčení rychle utichlo. Chodbou se rozlil ledový chlad.

„Tak tenhle se trefil, lump,“ zamumlal Žilin a odlepil se od stěny. Bílý oblak se plazil za ním a pomalu se rozkládal po podlaze.

Ve velitelské kabině byla veliká zima. Žilin spatřil duhovou blyštivou jinovatku na stěnách a na podlaze. Michail Antonovič seděl s brunátným krkem u počítače a přitahoval si proužek papíru se zápisem. Býkova vidět nebylo. Byl někde za pláštěm reaktoru.

„Zase zásah?“ vykřikl slabým hláskem navigátor.

„Kde už je ten palubní inženýr?“ zahučel Bykov za pláštěm.

„Zde!“ ohlásil se Žilin.

Rozběhl se přes kabinu. Nohy mu na jinovatce podklouzávaly. Bykov mu vyběhl vstříc, jeho ryšavé vlasy mu stály na hlavě.

„Kontrolovat odrážeč,“ zavelel.

„Provedu!“ vykřikl Žilin.

„Navigátore, je někde průchod?“

„Není, Ljoško. Kolem dokola všude stejná hustota. To jsme to koupili…“

„Vypni odrážeč. Budu manévrovat s havarijními.“

Michail Antonovič se na otáčecí židličce rychle obrátil k řídicímu pultu za sebou, položil ruku na klávesy a pravil:

„Mohlo by se…“

Zarazil se. Obličej se mu hrůzou zkřivil. Deska s řídicí klaviaturou se prohnula, znovu narovnala a nehlučně seskočila na podlahu. Žilin uslyšel výkřik Michaila Antonoviče a v rozrušení se rychle vrátil do kabiny. Na stěně, zachytávajíc se měkkého čalounění, seděla půldruhého metru dlouhá marťanská ještěrka Barborka, Jurkovského miláček. Přesná kresba řídicí klaviatury už jí začínala na bocích blednout, ale na hrozném trojúhelníkovém čumáku stále ještě pomalu blikalo světlo signální lampičky. Michail Antonovič zíral na pruhovanou Barborku, přerývaně oddychoval a držel se za srdce.

„Jedeš!“ zařval Žilin.

Barborka v mžiku zmizela, jako když střelí.

„Já to zabiju!“ zahulákal Bykov. „Žiline, na místo, sakra!“

Žilin se otočil a v tom okamžiku se „Tachmasib“ otřásl pod strašlivým úderem.

Amaltea, stanice „J“

Vodaři diskutují o hladu a gastronomický inženýr se stydí za svou kuchyni

Po večeři přišel strýc Valnoha do klubovny a řekl do prázdna:

„Potřebuju vodu. Kdo půjde dobrovolně?“

„Já,“ řekl Kozlov.

Potapov zvedl hlavu od šachovnice a také se přihlásil.

„Samozřejmě já,“ dodal Kosťa Stěcenko.

„Mohla bych taky?“ zeptala se Zojka Ivanovová slabým hláskem.

„Můžeš,“ schválil Valnoha s očima upřenýma do stropu. „Tak přijďte.“

„Kolik je třeba té vody?“ zeptal se Kozlov.

„Moc ne,“ odpověděl strýc Valnoha. „Takových deset tun.“

„Dobře,“ řekl Kozlov. „Hned to bude.“

Strýc Valnoha odešel.

„Půjdu s vámi,“ prohlásil Gregor.

„Jen tady radši seď a uvažuj, co uděláš,“ radil mu Potapov. „Jsi na tahu. Každý tah ti trvá půl hodiny.“

„Aťsi,“ namítl Gregor. „Na přemýšlení bude ještě čas.“

„Galjo, pojď taky s námi,“ zavolal Stěcenko.

Galja ležela v křesle před magnetovideofonem. Odpověděla lenivě:

„Tak dobře.“

Vstala a sladce se protáhla. Bylo jí osmadvacet let, byla vysoká, snědá a neobyčejně krásná. Nejkrásnější žena na stanici. Polovička chlapců na stanici byla do ní zamilováno. Vedla astrometrickou observatoř.

„Jdem,“ zavelel Kozlov. Zapnul si přezky na magnetických botách a vykročil ke dveřím.

Vydali se ke skladu a vyzvedli si tam kožešinové kabátky, elektrické pily a samohybný plošinový vůz.

„Eisgrotte“ se říkalo místu, kde výzkumná stanice brala vodu pro technické, hygienické a spotřební účely. Amaltea, zploštělá koule o průměru sto třicet kilometrů, se skládá ze samého ledu. Je to obyčejný vodní led, naprosto stejný jako na Zemi. Jedině na povrchu je na něm slabá vrstva meteoritního prachu a úlomků kamení a železa. O původu ledové planetky nedokázal nikdo říci nic určitého. Někteří lidé, málo obeznalí v kosmogonii, se domnívali, že za onoho času strhl Jupiter vodní povlak s nějaké planety, která se k němu neopatrně přiblížila. Jiní spatřovali vznik pátého Jupiterova souputníka v kondenzaci vodních krystalů. Další tvrdili, že Amaltea vůbec nepatřila ke sluneční soustavě, že přiletěla z mezihvězdného prostoru a Jupiter ji přitáhl. Ať tomu bylo jakkoli, neomezené zásoby vodního ledu pod nohama – to bylo pro stanici „J“ na Amalteji nesmírným pohodlím.

Plošinový vůz projel dolní chodbou a zastavil před širokou bránou „eisgrotte“. Gregor seskočil, přistoupil ke dveřím, krátkozrace přimhouřil oči a začal hledat knoflík zámku.

„Níž, níž,“ radil Potapov. „Vejre slepý.“

Gregor konečně našel knoflík a brána se rozevřela. Plošinový vůz vjel do „eisgrotte“. Byla to skutečná jeskyně, široký tunel vysekaný v ledu. Osvětlovaly jej tři neónové trubice, ale záře se odrážela od ledových stěn a stropu, tříštila se a jiskřila na všech hrbolcích, takže se zdálo, jako by „eisgrotte“ osvětlovaly nesčíslné lustry…

Nebylo tu magnetické pole, a tak se muselo chodit opatrně. A byla tu nesmírná zima.

„Led,“ pronesla Galja a rozhlédla se. „Docela jako na Zemi.“ Zojka se zimomřivě zatřásla a zachumlala se do kožíšku.

„Jako v Antarktidě,“ zamumlala.

„Já jsem byl v Antarktidě,“ pochlubil se Gregor.

„Kdes ty, prosím tě, nebyl,“ ozval se Potapov. „Tys byl všude.“

„Vemte to, a jdem!“ zavelel Kozlov.

Vzali elektrické pily, zašli ke vzdálené stěně a začali vyřezávat hranoly ledu. Pily se zakousávaly do ledu jako horký nůž do másla. Vzduchem zavířily jiskřivé ledové pilinky. Zojka s Galjou přistoupily blíž.

„Půjč mi to,“ požádala Zojka a zahleděla se do Kozlovových skloněných zad.

„Nepůjčím,“ odpověděl Kozlov, aniž se otočil. „Zkazila by sis oči.“

„Úplně jako sníh na Zemi,“ poznamenala Galja, nastavujíc dlaně proudu ledových jisker.

„Takového zboží je všude dost,“ řekl Potapov. „Například na Ganymedu je sněhu, kolik je ti libo.“

„Já jsem byl na Ganymedu,“ oznámil Gregor.

„Já se z něho zblázním,“ povzdychl si Potapov. Vypnul svou pilu a odvalil od stěny obrovskou ledovou krychli. „Tak.“

„Rozřež to na kusy,“ radil Stěcenko.

„Neřež to,“ namítal Kozlov. Také vypnul pilu a odvalil od stěny balvan ledu. „Naopak,“ prudce šťouchl do balvanu a ten se pomalu rozjel k východu z tunelu. „Naopak, Valnohovi je milejší, když to má ve velkých kusech.“

„Led,“ ozvala se Galja. „Docela jako na Zemi. Budu sem teď vždycky po práci chodit.“

„Vám se tolik stýská po Zemi?“ zeptala se nesměle Zojka. Byla o deset let mladší než Galja, pracovala jako laborantka na astrometrické observatoři a trochu se před svou vedoucí styděla.

„Moc,“ přiznala se Galja. „Moc se mi stýská, Zojinko. Tolik bych si chtěla sednout do trávy, projít se večer v parku, zatančit si… Ne ty naše vzdušné tance, ale obyčejnský valčík. A pít z normálních pohárů, a ne z těch pitomých hrušek. A nosit kostým, a ne kalhoty. Hrozně se mi stýská po obyčejné sukni.“

„Mně taky,“ řekl Potapov.

„Sukně – to je moje!“ přidal se Kozlov.

„Žvanilové,“ odfrkla Galja. „Děti!“

Zvedla kousek ledu a hodila jej po Potapovovi. Potapov povyskočil, odrazil se zády o strop a odletěl na Stěcenka.

„Dej pokoj, ty…,“ rozzlobil se Stěcenko. „Vletíš na pilu!“

„Tak to už by mohlo stačit,“ prohlásil Kozlov. Odvalil od stěny třetí hranol. „Nakládejte, mládeži.“

Naložili led na plošinový vůz, pak Potapov znenadání popadl jednou rukou Galju, druhou Zojku a jako pírka je vyzdvihl na hraničku ledových hrud. Zojka polekaně vypískla a chytila se Galji. Galja se rozesmála.

„Jedé-ém,“ vykřikl Potapov. „Uvidíte, že nám Valnoha dá prémii – na každý čenich jednu misku chlorelové polévky.“

„Dal bych si říct,“ zabručel Kozlov.

„Ty sis dal říct vždycky,“ poznamenal Stěcenko, „natož teď, když máme hlad…“

Vůz vyjel z „eisgrotte“ a Gregor zavřel bránu.

„Tohle je nějaký hlad?“ prohlásila Zojka z vrcholku ledové hromady. „Nedávno jsem četla knihu o válce proti fašistům – tenkrát doopravdy poznali, co to je hlad. V Leningradě za blokády.“

„Já jsem byl v Leningradě,“ oznámil Gregor.

„My si tu jíme čokoládu,“ pokračovala Zojka, „a tam vydávali každému patnáct deka chleba na den. A jakého chleba! Napůl z pilin.“

„Nepovídej – z pilin?“ zapochyboval Stěcenko.

„Představ si to, váně z pilin.“

„Copak o to, čokoláda nečokoláda,“ řekl Kozlov. „Ale nebude nám do skoku, jestli.Tachmasib‘ nepřiletí.“

Nesl elektrickou pilu přes rameno jako pušku.

„Přiletí,“ prohlásila Galja s jistotou. Seskočila z vozu a Stěcenko ji rychle zachytil. „Děkuji, Kosťo. Určitě přiletí, chlapci.“ ‚>

„Stejně si myslím, že budeme muset náčelníkovi navrhnout, aby se denní normy snížily,“ řekl Kozlov. „Aspoň pro muže.“

„To je nesmysl,“ pravila Zojka. „Četla jsem, že ženy snášejí hlad mnohem lip než muži.“

Kráčeli chodbou za pomalu jedoucím plošinovým vozem.

„Ženy snad,“ pravil Potapov. „Ale co děti?“

„Železná vtipnost,“ poznamenala Zojka. „řekla bych docela ocelová.“

„Ba ne, děti, je to fakt,“ vmísil se Kozlov. „Nepřiletí-li Bykov zítra, budeme muset svolat shromáždění a vyžádat si souhlas se snížením přídělů.“

„No a co,“ pravil Stěcenko. „Myslím, že nikdo nebude protestovat.“

„Já nebudu protestovat,“ prohlásil Gregor.

„To je senzační,“ nadchl se Potapov. „Nejvíc jsem se bál toho, jak to dopadne, budeš-li ty protestovat.“

„AC žijou vodaři,“ pozdravil astrofyzik Nikolskij, který šel náhodou okolo.

Galja se ozvala dost roztrpčeně:

„Nechápu jednu věc: jak se může takhle otevřeně někdo starat jen o své břicho, jako by předpokládal, že ‚Tachmasib‘ je automat a nesedí v něm živé duše.“

V tu chvíli se i Potapov začervenal a nevěděl, co by na to řekl. Zbytek cesty ke kuchyni vědecké stanice uplynul v mlčení. V kuchyni seděl strýc Valnoha smutně u obrovského ionexového agregátu, zařízeného na čištění vody. Plošinový vůz se zastavil u vchodu do kuchyně.

„Složte to,“ pronesl strýc Valnoha s pohledem upřeným do země. V kuchyni panovalo nezvyklé ticho, zima, nič tu nevonělo. A strýc Valnoha tenta zpustošený stav snášel zřejmě velmi těžce.

‚Mlčky byly ledové hranoly složeny z vozu a narovnány do rozevřené tlamy čističe.

„Děkuju,“ zahučel strýc Valnoha, aniž zvedl hlavu.

„Prosím, strýčku Valnoho,“ ozval se Kozlov. „Jdem, mládeži.“

Stále ještě beze slova odešli do skladu a pak se vrátili do klubovny. Galja si vzala knížku a uvelebila se do křesla před magnetovideofonem. Stěcenko chvíli nerozhodně přešlapoval u ní, zadíval se na Kozlova a Zojku, kteří se znovu usadili u učebního stolu (Zojka studovala dálkově institut energetiky á Kozlov jí pomáhal), pak si vzdychl a kymácivě zamířil do svého pokoje. Potapov řekl Gregorovi: „Dělej, jsi na tahu!“

Lidé nad propastí

1.Kapitán oznamuje nepříjemnou novinku a palubní inženýr se nebojí

Bylo už zřejmé, že velký meteor dopadl na odrážeč. symetrie v rozdělení tažné síly na povrchu paraboloidu byla okamžitě narušena a „Tachmasib“ se roztočil jako tříska ve víru. Ve velitelské kabině jedině kapitán Bykov neztratil vědomí. Je sice pravda, že se o cosi bolestivě udeřil do hlavy, pak do boku a nějakou dobu vůbec nemohl dýchat, ale podařilo se mu vzepřít se nohama a rukama do křesla, kam ho vhodil první náraz, a tak se držel, přitahoval a drápal tak dlouho, až se konečně dotáhl k řídicímu pultu. Všechno se kolem něha otáčelo neobyčejně rychle. Odkudsi shora se vyvalil Žilin a s roztaženýma rukama a nohama proletěl kolem Býkova. Vypadalo to, že v Žilinovi nemůže zůstat jediná buňka živá. Bykov sklonil hlavu k řídicímu pultu, pečlivě zamířil a pak s rozhodností stiskl patřičnou klávesu.

Kybernetický navigátor zapjal havarijní vodíkové motory. Bykov pocítil silný náraz, jako když se vlak v plné jízdě znenadání zastaví, jenomže mnohem silnější. Bykov to čekal, byl vší silou opřen nohama o trnož pultu, takže nevyletěl z křesla. Jen se mu v očích zatmělo a v ústech mu zaskřípala drť zubní skloviny. „Tachmasib“ vyrovnal svůj let. A tu ho Bykov zavedl napříč přes oblak kamenného a železného štěrku. Na obrazovce kontrolního systému blikaly modré záblesky. Bylo jich hodně, hotová spousta, ale loď už se nezmítala – protimeteoritní zařízení bylo vypnuto a neovlivňovalo svými signály kybernetického navigátora. V celkovém hluku zaslechl Bykov několikrát pronikavé „pouk-pš-š-š…“ a pokaždé ho ovanul ledový chlad. Vtahoval hlavu mezi ramena a nahýbal se až k pultu.Jednou cosi za jeho zády prasklo a s třeskem se rozletělo. Pak začaly signály na obrazovce ubývat stále víc, až docela přestaly. Útok meteorů skončil.

A pak se Bykov zadíval na kursograf. „Tachmasib“ klesal. Procházel exosférou Jupitera a jeho rychlost byla značně menší než rychlost kruhová, takže klesal po zužující se spirále. Ztratil svou rychlost během útoku meteorů. To se stává vždycky. Při každém útoku meteorů ztrácí loď rychlost a uchyluje se od svého směru. Stává se to v pásmu asteroidů při obvyklých cestách Jupiter-Mars nebo Jupiter-Země. Ale tam to není nebezpečné. Ovšem tady, nad Jupem, znamenala ztráta rychlosti jistou smrt. Loď shoří, jakmile vnikne do hustých vrstev atmosféry této záhadné planety – to se stalo před deseti lety Paulu Dangéovi. A pokud loď neshoří, zřítí se do vodíkové propasti, odkud není návratu – to nejspíš potkalo na počátku tohoto roku Sergeje Petruševského.

Jedinou záchranou by byl fotonový motor. Docela mechanicky stiskl Bykov rýhovaný knoflík startéru. Ale na řídicím pultu se nerozsvítila ani jedna lampička. Odrážce byl poškozen a havarijní automat blokoval tento nerozumný rozkaz. „Tak to je konec,“ blesklo Bykovovi hlavou. Přesně vyrovnal let lodi a zapjal na plné obrátky havarijní motory. Pětinásobné přetížení ho vtisklo do křesla. Bylo to jediné, co mohl v této situaci udělat – snížit rychlost klesání planetoletu na minimum, aby loď neshořela v atmosféře. Třicet vteřin bez hnutí seděl, upíraje pohled na své ruce, které mu z přetížení rychle otékaly. Pak zmírnil přívod paliva a přetížení zmizelo. Havarijní, motory budou klesání poněkud zmírňovat – dokud ovšem vystačí palivo. A toho není zrovna moc. Ještě nikdy nikoho nad Jupiterem nezachránily havarijní rakety. Nad Marsem, nad Merkurem, nad Zemí – to ano, ale nikdy ne nad tímto gigantem mezi planetami.

Bykov se těžce zvedl a nahlédl přes pult. Mezi střepy z umělých hmot ležel na podlaze na zádech navigátor Michail Antonovič Krutikov.

„Míso,“ pronesl Bykov bůhvíproč šeptem. „Jsi živ, Míso?“

Ozvalo se zaskřípění a z pláště reaktoru se vynořil Žilin. Lezl po čtyřech. Taky vypadal dost špatně. Podíval se zamyšleně na kapitána, pak na navigátora, na strop a usedl na zkřížených nohou.

Bykov se vzdálil od řídicího pultu a usedl na bobek k navigátorovi. Dalo mu hodně práce, než ohnul nohy v kolenou. Zatřásl Krutikovovi ramenem a pronesl znovu:

„Jsi živ, Míso?“

Obličej Michaila Antonoviče se svraštil. Oči neotvíral, ale olízl si rty.

„Ljoško,“ vypravil ze sebe tiše.

„Bolí tě něco?“ zeptal se Bykov a začal ho ohmatávat.

„Ou!“ ozval se navigátor a doširoka otevřel oči.

„A tady?“

„Uj!“ zakvílel navigátor bolestivě.

„A tady?“

„Au! Radši toho nech,“ poprosil navigátor a sedl si, opřen rukama o podlahu. Hlava mu klesala k rameni. „A kde je Váňa?“ zeptal se po chvilce.

Bykov se ohlédl. Žilin nikde.

„Váňo,“ zavolal kapitán tiše.

„Zde!“ ohlásil se Žilin někde za pláštěm reaktoru. Bylo slyšet, jak mu něco vypadlo z rukou á jak potichu kleje.

„Ivan je živ,“ usoudil Bykov.

„Zaplaťpánbůh,“ ulevil si Michail Antonovič, chytil se Býkova za rameno a zvedl se na nohy.

„Tak co, Míso?“ zeptal se Bykov. „Jsi při smyslech?“

„Jsem,“ řekl navigátor nejistě a ještě pevněji se ho přidržel. „Myslím, že jsem.“

Podíval se na Býkova překvapeným pohledem a pokračoval:

„Co toho člověk snese, viď, Ljoško… Och, co toho člověk snese…“

„Nu,“ odpověděl Bykov neurčitě. „Snese. Poslechni, Michaile,“ a odmlčel se. „Není to s námi slavné. Klesáme, kamaráde. Jestli jsi při smyslech, posaď se a počítej, co a jak. Myslím, že počítač je v pořádku.“ Zadíval se na. počítač. „Ostatně, podívej se sám.“

Oči Michaila Antonoviče vystoupily z důlků.“Klesáme?“ opáčil. „Tak se na to podívejme! My klesáme… A tak to klesáme na Jupiter, viď?“

Bykov mlčky přikývl.

„Ajajaj!“ podivil se Krutikov zpěvavě. „Tak to už musím! Dobře. Hned. Hned to bude.“

Chvilku ještě stál, zamračeně kroutil krkem, pak se pustil kapitána, chytil se okraje pultu a zavrávoral na své místo.

„Hned to spočítám,“ mumlal pro sebe. „Hned to bude.“

Bykov hleděl, jak se Krutikov drží za bok, usazuje se do křesla a snaží se co nejpohodlněji uvelebit. Křeslo bylo viditelně zkrouceno. Michail Antonovič se usadil a najednou se na Býkova polekaně zadíval s otázkou:

„Ale tys přece brzdil, Aljošo! Tys zabrzdil?“

Bykov přikývl a vydal se k Žilinovi. Pod nohama mu chrastily střepiny. Na stropě spatřil malou černou skvrnu a přímo u stěny další. Byly to díry po meteorech, zacelené smoloplastem. Kolem skvrn se chvěly velké kapky sražené vlhkosti.

Žilin seděl po turecku se zkříženýma nohama před kontrolním agregátem odrážeče. Plášť agregátu byl rozťat na dvě poloviny. Vnitřek nevypadal zrovna vábně.

„Jak to u tebe vypadá,“ zeptal se Bykov, ačkoli no vlastní oči viděl jak.

Žilin pozvedl napuchlý obličej.

„Podrobnosti ještě neznám,“ odpověděl. „Ale jasné je, že je to na kaši.“

Bykov si sedl vedle něho.

„Jednou zasáhl meteorit,“ vysvětlil Žilin, „a dvakrát jsem do toho vletěl já sám.“ Ukázal prstem, kam vletěl, ale to bylo znát i tak. „Jednou hned na začátku nohama a potom docela na konci hlavou.“

„Aha,“ ozval se– Bykov. „Tohle ovšem nevydrží žádný mechanismus. Zapni náhradní systém. Jo – a mimochodem, klesáme.“

„Slyšel jsem, Alexeji Petroviči,“ řekl Žilin.

„Vlastně,“ protáhl Bykov zamyšleně, „měl by kontrolní agregát nějaký smysl, když je odrážeč zničen?“

„Třeba není zničen,“ zapochyboval Žilin.

Bykov na něho pohlédl a ušklíbl se.

„Takový kolotoč, jako jsme prodělali, může mít jedině dva důvody. Buď – anebo. Buď se z neznámých důvodů vychýlilo centrum spalování plazmy mimo ohnisko, nebo se odštípl velký kus odrážeče. Já předpokládám, že je rozbit odrážeč, protože bůh neexistuje a kromě něho by nikdo nedokázal ohnisko spalování posunout. Ale pro všecky případy se do toho dej. Zapni náhradní systém.“

Vstal, zvrátil hlavu a prohlížel si strop.

„Díry musíme ještě řádně upevnit. Tam dole je veliký tlak. Smoloplast by nám to vytlačilo. No, to si vezmu na starost sám.“

Obrátil se, připraven k odchodu, ale ještě jednou se zarazil a tiše se zeptal:

„Nebojíš se, pulce?“

Pulcem nazývali ve Škole kosmogace každého příslušníka prvního ročníku a vůbec všechny mladší.

„Ne,“ prohlásil Žilin.

„To je dobře. Tak se do toho pusť,“ pobídl ho Bykov. „Půjdu se podívat po lodi. Musím ještě vyprostit cestující z amortizátorů.“

Žilin na to nic neřekl. Provázel pohledem kapitánova přihrbená záda a najednou docela blízko sebe spatřil Barborku. Stála vzpřímeně na zadních a pomalu mrkala vypouklýma očima. Byla teď celá modrá s bílými tečkami a trnité vousky na čumáku jí hrozivě trčely. To znamenalo, že je neobyčejně podrážděna a necítí se ve své kůži. Jednou už ji Žilin v takovém stavu viděl. Bylo to na raketodromu Mirza-Čarle asi před měsícem, kdy Jurkovskij dlouho mluvil o mimořádné přizpůsobivosti marťanských ještěrek a na důkaz svých slov ponořil Barborku do vany s horkou vodou.

Barborka křečovitě rozevřela a zase sklapla obrovskou šedivou tlamu.

„No copak?“ zeptal se jí Žilin vlídně. Od stropu se utrhla velká kapka a rozplácla se o prasklý plášť agregátu. Žilin se zadíval na strop. Tam dole je velký tlak. „No ovšem, tam je tlak desetitisíce, statisíce atmosfér. Zátky ze smolo-plastu by vyletěly jako nic.“Barborka se pohnula a znovu roztáhla tlamu. Žilin zašátral v kapsách, našel suchar a hodil jej do otevřené tlamy. Barborka pomalu polkla a upřela na něho skelnatý pohled. Žilin si povzdychl.

„Ach ty chuděrko,“ oslovil ji tiše.

2.Planetologové provinile mlčí a radiooptik zpívá písničku o vlaštovkách

Když „Tachmasib“ přestal dělat přemety, pustil se Dauge zadku shazovadla a vyvlekl bezvládné tělo Jurkovského zpod střepů aparatury. Ani si pořádně nevšiml, co je rozbito a co zůstalo celé, zpozoroval jen, že je toho rozbito hodně, police se zásobníky se převrátila a zásobníky se vyhrnuly na přístrojovou desku radioteleskopu.

V pozorovatelně bylo horko a prudce se tu rozlézal pach spáleniny.

Dauge z toho vyvázl poměrně lehce. Hned jak to začalo, chytil se pevně shazovadla, takže se mu jen rozbolela hlava a pod nehty vystoupila krev. Jurkovskij byl bledý, víčka mu zfialověla. Dauge mu foukl do obličeje, zatřásl mu rameny, poplácal ho po tvářích. Hlava Jurkovského se bezmocně kymácela. Stále nepřicházel k vědomí. A tu ho Dauge popadl a táhl na ošetřovnu. Na chodbě byla hrozná zima, stěny byly obaleny jiskřivou jinovatkou. Dauge si položil hlavu Jurkovského na kolena, seškrábl se stěny trochu jíní a přiložil mu chladné mokré prsty ke spánkům.

V tom okamžiku ho zastihlo přetížení – to byla chvíle, kdy Bykov začal brzdit „Tachmasib“. Dauge si tedy lehl na záda, ale udělalo se mu tak špatně, že se převrátil na břicho a začal přejíždět tváří po zledovatělé podlaze. Když přetížení skončilo, Dauge ještě chvíli ležel, pak se zvedl, vzal Jurkovského v podpaží a pozpátku ho táhl dál. Bylo mu však hned jasné, že ho až na ošetřovnu nedotáhne, a tak zamířil do klubovny. Tam ho uložil na pohovku a s hlasitým funěním a oddychováním usedl vedle něho. Jurkovskij strašně chroptěl.

Dauge si chvilku odpočinul a zamířil k bufetu. Popadl karafu s vodou a 7ačal hltat přímo z dlouhého hrdla. Voda mu stékala po bradě, po krku, zatekla za límec a Daugovi to bylo neobyčejně příjemné. Vrátil se k Jurkovskému a šplíchl mu vodu do obličeje. Pak postavil karafu na podlahu a rozepnul Jurkovskému blůzu. Spatřil na jeho kůži podivnou rozvětvenou kresbu, táhnoucí se přes prsa od jednoho ramene k druhému. Podobalo se to obrysům jakýchsi nevídaných vodních řas – temně purpurové na podkladu osmahlé kůže. Dauge si chvíli bezmyšlenkovitě prohlížel podivnou kresbu a pak si najednou uvědomil, že to je stopa silné elektrické rány. Jurkovskij zřejmě padl na nechráněné kontakty pod vysokým napětím. Všechny měřicí aparatury planetologů pracovaly pod vysokým napětím. Dauge se rozběhl na ošetřovnu.

Píchl Jurkovskému čtyři injekce. Teprve pak otevřel Jurkovskij oči. Byly mdlé a dívaly se dost prázdně, ale i z toho měl Dauge radost.

„Fuj, tys mě postrašil, Vladimíre,“ oddychl si s úlevou. „Už jsem myslel, že je to s tebou zlé. Tak co, můžeš vstát?“

Jurkovskij pohnul rty, otevřel ústa a zachraptěl. Jeho oči nabyly už určitého výrazu, obočí se mu svraštilo.

„To nic, to nic, lež,“ uklidňoval ho Dauge. „Musíš si chvilku poležet.“

Ohlédl se a spatřil ve dveřích Charlese Mollarda… Stál opřen o veřeje a mírně se pohupoval. Obličej měl rudý, nějak napuchlý. Byl celý mokrý, ověšený nějakými bílými rampouchy. Daugovi se dokonce zdálo, že z něho stoupá pára. Mollard nějakou dobu mlčel. Přejížděl smutným pohledem z Dauga na Jurkovského a planetologové se zase starostlivě dívali na něho. Jurkovskij přestal chroptět. Pak se Mollard prudce předklonil, překročil dolní roubení dveří a rychlými kroky přistoupil k nejbližšímu křeslu. Byl mokrý a vypadal nešťastně. Když si sedl, rozlila se kajutou libá vůně vařeného masa. Dauge zavětřil.

„Polévka?“ zeptal se.

„Oui, monsieur,“ potvrdil Mollard žalostně. „Nudlová.“

„A jak polívka?“ zeptal se Dauge. „Prima?“

„Prima,“ potvrdil Mollard a začal se sebe sbírat nudle.“Velice miluji polévku,“ vysvětlil mu Dauge. „Tak se vždycky plám jak.“

Mollard si povzdychl a usmál se.

„Už není polévka,“ postěžoval si. „Polévka byla velice horká. Ale ne již vařící.“

„Bože můj!“ vykřikl Dauge a rozesmál se. Mollard se také dal do smíchu.

„Ano,“ zvolal. „Byla to veliká legrás. Ale nepříjemná. Polévka jest všechna pryč.“

Jurkovskij zachraptěl. Obličej se mu zkřivil a zbrunátněl. Dauge se k němu znepokojeně otočil.

„Voldemar se chodně udeřil?“ zeptal se Mollard. Natáhl krk a s bojácnou zvědavostí hleděl na Jurkovského.

„Voldemara udeřil proud,“ řekl Dauge. Už se neusmíval.

„Ale co se stalo?“ vyptával se Mollard. „Bylo to tak nepříjemné…“

Jurkovskij přestal chraptět, sedl si, hrozivě vycenil zuby a začal si prohledával náprsní kapsu.

„Co je ti, Voloďko?“‚ zeptal se Dauge rozpačitě.

„Voldemar nemůže mluvil,“ řekl tiše Mollard.

Jurkovskij rychle zakýval, vytáhl plnicí pero a dal se do psaní, potřásaje přitom hlavou.

„Jen se uklidni, Voloďo,“‚ konejšil ho Dauge, „to hned přejde.“‚

„To nic,“ potvrdil Mollard. „Se mnou bylo také. Velice silný proud a polom vše bude přejit.“

Jurkovskij podal Daugovi zápisník, opět ulehl a zavřel oči.

„‚Nemohu mluvit,‘“ přeslabikoval Dauge namáhavě. „Jen se neboj, Voloďo, to přejde.“ Jurkovskij sebou netrpělivě škubl. „Tak. Hned to bude. ‚Co Alexej a piloti? Co loď?‘ – Nevím,“ odpověděl Dauge rozpačitě a zašilhal po dveřích do velitelské kabiny. „Sakra, na všecko jsem zapomněl.“

Jurkovskij pohodil hlavou a také se zadíval na dveře do kabiny.

„Já dozvím,“ rozhodl se Mollard. „Já hned všecko budu zjistit.“

Vstal z křesla, ale v tu chvíli se dveře otevřely a do klubovny vstoupil kapitán Bykov, obrovitý, rozcuchaný, s abnormálně fialovým nosem a modročernou boulí nad pravým okem. Rozhlédl se po všech malýma vzteklýma očima, přistoupil ke stolu, opřel se o něj pěstmi a řekl:

„Proč nejsou cestující v amortizátorech?“

Bylo to řečeno tiše, ale lak, že se Charles Mollard okamžitě přestal radostně usmívat. Rozhostilo se krátké tíživé mlčení, Dauge se podivně trochu nakřivo ušklíbl a zadíval se stranou. Jurkovskij znovu zavřel oči. „ Vypadá to bledě, usoudil. Už Býkova dobře znal.

„Kdy už na téhle lodi bude kázeň?“ ozval se Bykov.

Cestující mlčeli.

„Samé klukoviny,“ dodal Bykov s odporem a sedl si. „Jako blázni. Co je s vámi, mesié Mollard?“ zeptal se unaveně.

„To jest polévka,“ odpověděl Mollard pohotově. „Budu se ihned očistit.“

„Počkejte, mesié Mollard,“ zastavil ho Bykov.

„K-kde jsme?“ zachraptěl Jurkovskij.

„Klesáme,“ vysvětlil Bykov stručně.

Jurkovskij sebou trhl a vstal.

„K-kam?“ zeptal se. Očekával to, ale přece jen to s ním škublo.

„Na Jupitera,“ řekl Bykov. Nedíval se na planetology. Díval se na Mollarda. Bylo mu ho nesmírně líto. Francouz byl na svém prvním skutečném kosmickém letu a na Amalteji ho dychtivě očekávali. Byl totiž znamenitým rádio-optikem.

„O,“ podivil se teď Mollard. „Na Jupitera?“

„Ano.“ Bykov se odmlčel a pohladil si modřinu na čele. „Odrážeč je rozbit, kontrola odrážeče rozbita. Loď má osmnáct trhlin.“

„Shoříme?“ zeptal se Dauge rychle.

„To ještě nevím. Michail to počítá. Možná že neshoříme.“

Odmlčel se. Mollard se zeptal:

„Budu se očistit.“

„Počkejte, Charlesi,“ zastavil ho opět Bykov. „Soudruzi, pochopili jste dobře, co jsem říkal? Klesáme na Jupiter.“

„Pochopili jsme,“ odpověděl Dauge.

„Teď budeme klesat na Jupitera celý život,“ řekl Mollard. Bykov se na něho nepřetržitě úkosem díval.

„P-pěkně p-pověděno,“ uznal Jurkovskij.

„Ano,“ zaradoval se Mollard. „Cest le mot. – Už mohu… Už se mohu jít čistit?“

„Ano, můžete,“ svolil Bykov.

Mollard se otočil a vyšel z klubovny. Všichni se za ním dívali. Slyšeli, jak na chodbě zanotoval slabým, ale příjemným hlasem.

„Co to zpívá?“ ptal se Bykov. Mollard nikdy předtím nezpíval.

Dauge se zaposlouchal a začal překládat text: „Za oknem mého hvězdoletu se líbají dvě vlaštovky. V prázdnotě-tě-tě-lě. Jak se sem dostaly? Měly se nesmírně rády a zaskočily si mezi hvězdy pro chvilku lásky. Tra-la-la. Nechme je být. – Přibližně něco takového zpívá.“

„Tra-la-la,“ pronesl Bykov zamyšleně. „Senzační.“

„T-ty p-překládáš jako LIANTO,“ řekl Jurkovskij. „Zaskočily si. T-to se ti p-povedlo.“ Bykov se na něho udiveně zadíval. „Co to znamená, Vladimíre?“ zeptal se. „Co je s tebou?“

„N-nadosmrti b-budu k-koktat,“ odpověděl Jurkovskij a ušklíbl se.

„Dostal ránu proudem,“ vysvětlil Dauge tiše. Bykov rozpačitě sešpulil rty.

„To nic,“ řekl chlácholivě. „Nejsme v tom první. A bývalo hůř.“

Sám věděl, že hůř ještě nikdy nebylo. Ani jemu, ani planetologům. Od pootevřeného průlezu se ozval hlas Michaila Antonoviče: „Aljoško, hotovo!“

„Tak pojď sem,“ zavolal Bykov. Michail Antonovič, tlustý a podrápaný, se vevalil do klubovny. Byl svlečen z košile a na kůži se mu perlil pot. „Hu, vy tady máte zimu!“ zachvěl se a obemkl si rozložila prsa krátkýma baculatýma rukama. „A v kabině je takové vedro!“

„Dělej, Michaile,“ pobídl ho netrpělivě Bykov.

„A co je Voloďkovi?“ zeptal se navigátor vystrašeně.

„Dělej, dělej,“ opakoval Bykov. „Dostal ránu proudem.“

„A kde je Charles?“ zeptal se ještě navigátor a usedl.

„Charles je živ a zdráv,“ odpověděl Bykov a měl se co přemáhat, aby zůstal klidný. „Všichni jsme živi a zdrávi. Tak začni!“

„Sláva bohu,“ oddychl si navigátor. „Tak se podívejte, chlapci. Počítal jsem chvilku a vychází mi tohle – ‚Tachmasib‘ klesá a na to, abychom se vymanili z přitažlivosti, máme málo paliva.“

„Jasné jako facka,“ prohlásil Jurkovskij téměř bez zakoktání.

„Málo paliva. Dostat se z toho bychom mohli jedině pomocí fotoreaktoru, ale jak se zdá, máme poškozený odrážeč. Zato na brždění je paliva dost. Tak jsem vypočítal program. Je-li obecně uznávaná teorie o složení Jupitera pravdivá, neshoříme.“

Dauge chtěl poznamenat, že žádná obecně uznávaná teorie o složení Jupitera neexistuje a nikdy neexistovala, ale zůstal zticha.

„Už teď brzdíme docela úspěšně,“ pokračoval Michail Antonovič. „Takže podle mého klesneme na dno ve zdraví. Nic jiného se udělat nedá, chlapci.“ Michail Antonovič se provinile usmál. „Pokud ovšem nespravíme odrážeč.“

„Na Jupiteru nejsou opravářské dílny. To vyplývá ze všech teorií o Jupiteru.“ Bykov chtěl, aby to opravdu pochopili do všech důsledků. Pořád ještě měl dojem, že to docela nechápou.

„Kterou teorii o složení Jupitera považuješ za obecně uznávanou?“ zeptal se Dauge.

Michail Antonovič pokrčil ramenem.

„Kangrenovu,“ odpověděl.

Bykov se vyčkávavě zahleděl na planetology.

„Inu co,“ povzdychl si Dauge. „Tak tedy Kangrenovu.“

Jurkovskij mlčel a díval se do stropu.

„Poslyšte, planetologové,“ neudržel se Bykov. „Vy specialisti! Co bude tam dole? Můžete nám to říct?“

„Ovšem, pochopitelně,“ pravil Dauge. „Za chvilku ti to řeknem.“

„Kdy?“ Bykov trochu ožil.

„Až tam dole budem,“ odpověděl Dauge a rozesmál se.

„Planetologové,“ utrousil Bykov. „Spe-cia-lis-ti!“

„M-musí se počítat,“ řekl Jurkovskij s očima upřenýma do stropu. Mluvil pomalu a koktal jenom docela málo. „Ať to M-michail spočítá, v jaké hloubce přestane loď klesat a z-zůstane viset.“

„Zajímavé,“ poznamenal Michail Antonovič.

„Podle Kangrena roste t-tlak na Jupiteru hodně rychle. V-vypočítej, Michaile, hloubku, kam až klesneme, t-tlak v té hloubce a přitažlivou sílu.“

„Ano,“ připojil se Dauge. „Jaký tam bude tlak? Třeba nás rozmačká.“

„To nebude jen tak jednoduché,“ řekl Bykov. „Dvě stě tisíc atmosfér vydržíme. A fotonový, reaktor a pláště raket ještě víc.“

Jurkovskij usedl se zkříženýma nohama.

„Kangrenova t-teorie není o nic horší než ty d-druhé. Uvádí veličiny do pevného systému.“ Podíval se na navigátora. „M-mohli bychom to spočítat sami, ale t-ty máš stroj.“

„To se rozumí,“ souhlasil Michail Antonovič. „0 tom není třeba mluvit, to je samozřejmé, chlapci.“

Bykov požádal:

„Dej mi ten program, Michaile. Prohlédnu si to a dáš to pak do kybernetického navigátora.“

„Už jsem ho tam dal, Ljoško,“ odpověděl Krutikov provinile.

„Aha,“ utrousil Bykov. „Nu dobře.“ Vstal. „Tak, teď je všechno jasné. Rozmačkat nás to tedy zřejmě nerozmačká, ale zpátky už se nevrátíme – mluvme si pravdu, lnu, nejsme první takoví. Čestně jsme žili, čestně umřeme. Pokusíme se s Žilinem udělat něco s odrážečem, ale to je… abych tak řekl…“ Bykov se zamračil a zahýbal napuchlým nosem. „Co máte v úmyslu dělat vy?“

„P-pozorovat,“ odpověděl Jurkovskij tvrdě.

Dauge přikývl.

„Výborně.“ Bykov po nich zašilhal. „Mám k vám prosbu. Všímejte si Mollarda.“

„No jo,“ souhlasil rychle Michail Antonovič. „Je to nový člověk a… stává se všelicos nepěkného, však to znáte.“

„Neboj se, Ljošo,“ řekl Dauge a vesele se usmál. „Můžeš se spolehnout.“

„No tak,“ pokračoval Bykov. „Ty, Míso, zajdi do kabiny, proveď všechny výpočty a já si zajdu na ošetřovnu a namasíruju si bok. Báječně jsem se naboural.“ Na odchodu zaslechl, jak Dauge říká Jurkovskému: „Do jisté míry můžeme mluvit o štěstí, Voloďko. Uvidíme něco, co ještě nikdy nikdo neviděl. Půjdem se dát do pořádku.“

,,t-tak jo,“ schválil Jurkovskij.

„Ba ne, chlapci, mne –neoblafnete, –“ pomyslel si Bykov. „Pořád ještě jste to nepochopili. Pořád ještě věříte. Myslíte si: Alexej nás vytáhl z Černých písků Golkondy, Alexej nás vytáhl ze zatuchlých bažin, on nás vytáhne i z toho vodíkového hrobu. Dauge, ten si to určitě myslí. Ale co Alexej? Vytáhne je? Co kdyby je opravdu vytáhl?“

Na ošetřovně byl Mollard. Bolestí funěl a mazal se tučnou taninovou mastí. Rudý obličej se mu leskl. I ruce měl rudé a lesklé. Když spatřil Bykova, začal nahlas zpívat o vlaštovkách – byl skoro klidný. Kdyby nebyl začal zpívat o těch vlaštovkách, mohl by si Bykov myslet, že se opravdu uklidnil. Ale Mollard zpíval nesmírně pečlivě a nahlas a čas od času bylo slyšet, jak syčí bolestí.

3.Palubní inženýr se oddává vzpomínkám a navigátor mu radí, aby radši nevzpomínal

Žilin opravoval aparaturu kontrolního systému odrážeče. V kabině bylo nesmírné vedro a dusno. Aklimatizační za– řízení lodi bylo zřejmě docela zničeno, ovšem na jeho opravu nebyl jednak čas a hlavně chuť. Nejdřív si Žilin svlékl bundu, pak kombinézu a zůstal v trenýrkách a košili. Barborka se okamžitě uvelebila v záhybech odhozené kombinézy a brzy zmizela – zůstal jen její stín a její oči, které se občas objevovaly a hned zase mizely. Žilin vytahoval z poškozené aparatury jednu desku z umělé hmoty za druhou, klepáním zkoušel všechny, které zůstaly celé, rozbité odkládal stranou a nahrazoval je náhradními. Pracoval metodicky, pomalu, jako na zkušební montáži, protože nikam nepospíchal a protože všechno bylo zřejmě k ničemu. Snažil se na nic nemyslet a měl jenom velkou radost, že si velmi dobře pamatuje celkové schéma, že skoro vůbec nemusí nahlížet do příručky, že to naražení není moc silné, že mu odřeniny na hlavě zasychají a už vůbec nebolí. Za pláštěm fotoreaktoru bzučel počítací stroj. Michail Antonovič šustil papírem a broukal si pod nos něco, co hudbu připomínalo jen velmi vzdáleně. Michail Antonovič si vždycky při práci něco broukal pod nos.

„Na čem asi teď může pracovat? „ pomyslel si Žilin. „Asi se chce jenom rozptýlit. Ona je to ohromná věc, když se člověk v takovou chvíli dokáže rozptýlit. Planetologové asi nejspíš taky pracují a shazují pumové sondy. No vida, tak se mi zase nepodařilo vidět, jak vybuchuje dávka pumových sond. A moc jiných věcí se mi nepodařilo uvidět. Říká se například, že pohled na Jupitera z Amalteje je úchvatný. A pak jsem měl nesmírnou chuť účastnit se mezihvězdné expedice nebo alespoň nějaké, jakékoli expedice Stopařů, vědců, kteří zkoumají na jiných planetách stopy Cizinců z jiných světů… A pak se taky říká, že na stanici „J“ jsou báječné dívky. Nebylo by špatné se s nimi seznámit a pak o tom vypravovat Peeru Huntovi, který dostal umístěnku na cesty na Měsíc a měl z toho radost, blázen! To je psina, Michail Antonovič zpívá tak falešně, jako by to dělal schválně. Má ženu a dvě děti, ba ne, tři, a té nejstarší dceři je už šestnáct – pořád nám sliboval, že nás s ní seznámí, a pokaždé přitom rozjařeně pomrkával, jenže teď už žádné seznamování nebude. Moc věcí už teď nebude. Otec bude nešťasten – to je nepříjemné! Všechno je to tak hloupé – hned na první samostatné cestě! Dobře že jsem se s ní tenkrát rozešel,“ blesklo najednou Zilinovi hlavou. „– Teď je všechno jednodušší. Mohlo to být hodně složité. Tadyhle Michailu Antonovičovi je mnohem hůř než mně. I kapitánovi je hůř než mně. Má ženu, je to krasavice, veselá a zdá se i chytrá. Doprovázela ho a nic takového ji nenapadlo, nebo možná napadlo, ale nedávala to znát, ale nejspíš nenapadlo, protože už si zvykla. Člověk si zvykne na všechno. Já jsem si například zvykl na přetížení, ačkoli na začátku to se mnou bylo bledé a už jsem se bál, že mě přeřadí na fakultu distanční správy. Ve škole se tomu říkalo „vypravit se k děvčatům“; na fakultě bylo totiž hodně děvčat, obyčejných pěkných děvčat, bylo mezi nimi vždycky veselo a příjemně, ale přesto „vypravit se k děvčatům“ bylo pokládáno za hanbu. Nikdo nedokáže říci proč. Děvčata chodila pracovat na různé Spu a na stanice a základny na jiných planetách a jejich práce nebyla o nic horší než práce chlapců. Někdy dokonce lepší. Ale stejně je dobře, že jsme se tehdy rozešli,“ uvědomoval si Žilin znovu, „moc dobře to je. Jak by jí teď bylo! –“ Najednou utkvěl prázdným pohledem na puklé desce, kterou právě držel v ruce.

„… Líbali jsme se ve Velkém parku a pak na nábřeží pod bílými sochami, doprovázel jsem ji domů, a ještě dlouho jsme se pak líbali v chodbě, a po schodech neustále chodili lidé, bůhví taky proč, bylo už přece pozdě. Moc se bála a najednou šla kolem její matka a ptala se: „Co tu děláš, Valjo? A kdo je ten mladý pán?“ Bylo to v létě, za bílých nocí. Pak jsem přijel na zimní prázdniny a znova jsme se setkali, bylo to všechno jako dřív, jen v parku ležel sníh a v nízkém šedivém nebi se komíhaly holé větve. Zvedal se vítr, obaloval nás sněhovým prachem, promrzli jsme na kost a běželi se zahřát do kavárny v ulici Kosmonautů. Měli jsme velikou radost, že tam nikdo není, sedli si k oknu a dívali se, jak ulicí projíždějí automobily. Vsadil jsem se, že poznám všechny značky automobilů, a prohrál jsem – přijela nádherná nízká limuzína a já nevěděl, co to je. Vyšel jsem ven a zjistil, že je to „Zlatý Drak“, nový typ čínského atomového automobilu. Dostali jsme se do sporu, vášnivého, krásného sporu. A zdálo se nám, že tohle je to nejhlavnější, že to bude pořád – v zimě i v létě, na nábřeží pod bílými sochami i ve Velkém divadle, kde byla přímo nádherná ve svých černých šatech s bílým límcem a kde mě neustále šťouchala do boku, abych se nesmál tak nahlas. Ale jednou nepřišla, jak jsme se smluvili, tak jsem si videofonem sjednal novou schůzku, a ona zase nepřišla, a když jsem se vrátil do školy, přestala mi psát. Pořád jsem tomu nemohl uvěřit, psal jsem jí dlouhatánské dopisy, neuvěřitelně hloupé, jenže tenkrát jsem ještě nevěděl, že jsou hloupé. A pak jsem ji za rok viděl v našem klubu. Byla tam s nějakou dívenkou a vůbec mě nepoznala. Zdálo se mi tenkrát, že život pozbyl smyslu, ale koncem pátého ročníku to všechno nějak pominulo a ani nevím, proč si zrovna teď na to vzpomínám. Asi proto, že už je teď všecko jedno. Nemusel bych ani na to myslet, ale když už je všecko jedno… –“

Dveře hlučně bouchly. Ozval se Bykovův hlas: ,,Tak co, Michaile?“

„Dokončujem první spirálu,. Aljoško. Klesli jsme o pět set kilometrů.“

„Aha…“ Bylo slyšet, jak ve velitelské kabině někdo zakopl o střepiny plastické hmoty. „Aha: A spojení s Amalteou pochopitelně není, že ne?“

„Přijímač mlčí,“ odpověděl Michail Antonovič s povzdechem. „Vysílač sice pracuje, ale jsou tu takové rádiové bouře…“

„A co tvé výpočty?“

„Už jsem to skoro dodělal, Aljoško. Vychází mi, že klesneme o nějakých šest nebo sedm megametrů a tam zůstaneme viset. Budeme plavat, jak říká Voloďa. Tlak je tam obrovský, ale nás nerozmačká, to je jasná věc. Jenže psina to tam nebude, to teda ne. Tam je přitažlivost dvě až dvě a půl ‚gé‘.“

„Ú-ú,“ protáhl Bykov. Chvíli mlčel a pak řekl: „Přišel jsi na něco?“

„A na co?“

„Povídám, jestli jsi na něco přišel? Jak se odsud dostat.“

„Ale jdi, Aljoško,“ pravil navigátor chlácholivě, skoro úlisně. „Co by mě mělo napadat? Přece to je Jupiter! Nikdy v životě jsem neslyšel, že by se odtud někdo. .. dostával.“

Nastoupilo dlouhé mlčení. Žilin znovu začal pracovat, rychle a tiše. Pak Michail Antonovič najednou řekl:

„Nemyslí na ni, Aljoško. Teď je lepší na to nemyslet. Jinak je člověku tak bídně, že by…“

„Ale vždyť já nemyslím,“ ozval se Bykov nevlídně. „A ani tobě, navigátore, to neradím. Ivane!“ zakřičel z ničeho nic.

„Zde!“ ozval se Žilin a celý ožil.

„Pořád ještě se s tím babráš?“

„Už to bude.“

Bylo slyšet, jak k němu kapitán jde a cestou odkopává úlomky plastické hmoty.

„Haraburdí,“ bručel přitom. „Putyka. Blázinec.“

Došel k 2ilinovi a usedl vedle něho na bobek.

„Už to bude,“ opakoval Žilin.

„Nějak moc nepospícháš, inženýre,“ utrousil Bykov rozzlobeně.

Zafuněl a začal vytahovat z pouzdra náhradní bloky. Žilin trochu odsedí, aby mu udělal místo. Byli oba silní a korpulentní a nějak se před přístroj nemohli vejít. Pracovali mlčky a rychle, bylo slyšet, jak Michail Antonovič znovu spustil počítač a začal si broukat.

Když montáž aparatury skončila, zavolal Bykov:

„Michaile, pojď sem.“

Vzpřímil se a utřel si pot s čela. Pak odkopl haldu rozbitých desek a zapjal celkový kontrolní systém. Na obrazovce zaplálo trojrozměrné schéma odrážeče. Obraz se pomalu otáčel.

„Ojojoj,“ zaúpěl Michail Antonovič. „Tik-tik-tik,“ začala se z aparatury soukat modrá páska zápisu.

„Mikrotrhlin je málo,“ ozval se tiše Žilin.

„Copak mikrotrhliny,“ vzdychl Bykov a nahnul se těsně k obrazovce. „Nejhorší svinstvo je tohle.“

Schéma odrážeče bylo zabarveno do modra. Na modrém podkladě se bělaly bílé skvrny. Byla to místa, kde buď došlo k proražení mezohmoty, nebo k porušení systému kontrolních buněk. Takových bílých skvrn bylo mnoho a na okraji odrážeče se slévaly v nepravidelnou bílou kaňku, zaujímající přinejmenším osminu celkového povrchu paraboloidu.Michail Antonovič mávl rukou a vrátil se k počítacímu stroji.

„Ještě tak prskavky by se z takového odrážeče daly vystřelovat,“ zamumlal Žilin.

Sáhl pro kombinézu, vytřásl z ní Barborku a začal se oblékat. V kabině se zase citelně ochladilo. Bykov pořád ještě stál, díval se na obrazovku a kousal si nehty. Pak zvedl pásek se zápisem a zběžně jej přelétl očima.

„Žiline,“ řekl najednou, „vem dva sigmatestery, zkontroluj dodávku proudu a přijď do kesonu. Cekám tam na tebe. Michaile, nech všeho a dej se do ucpávání trhlin. Nech všeho, povídám.“

„Kam máš namířeno, Ljoško?“ zeptal se Michail Antonovič udiveně.

„Ven,“ odpověděl Bykov stručně a odešel.

„Proč?“ obrátil se Krutikov na Žilina.

Ten jenom pokrčil rameny. Nevěděl proč. Spravit zrcadlo ve vesmírném prostoru, během cesty, bez specialistů v mezochemii, bez obrovitých krystalizátorů, bez reaktorových pecí – to je prostě vyloučeno. Stejně vyloučeno, jako přitáhnout Měsíc k Zemi holýma rukama. A za tohoto stavu, v této situaci, s uraženými okraji, mohl odrážeč uvést „Tachmasib“ jedině do rotačního pohybu. Do takového, jaký měl v okamžiku katastrofy.

„Ale, nesmysl,“ procedil Žilin nejistě.

Zadíval se na Michaila Antonoviče a ten zase na něho. Oba mlčeli. A najednou se horempádem vrhli do práce. Michail Antonovič shrábl své lístečky a chvatně řekl:

„Tak jdi. Jdi, Vaňko, uháněj!“

V kesonu se Bykov se Žilinem oblékli do skafandrů, používaných k cestám do vesmírného prostoru, a s určitými obtížemi se vmáčkli do výtahu. Klec se prudce rozletěla dolů podél oBrovské roury fotoreaktoru, na niž navazovaly všechny části lodi – od obytných kajut až po parabolický odrážeč.

„To je skvělé,“ ozval se Bykov.

„Co je skvělé?“ nepochopil Žilin.

Výtah zastavil.

„Skvělé je, že výtah funguje,“ vysvětlil Bykov.

„Aha-a,“ protáhl Žilin rozčarovaně.

„Taky nemusel fungovat,“ pokračoval Bykov přísně. „A byl bys lezl dvě stě metrů tam a zpátky pěšky.“

Vystoupili z šachty výtahu a zastavili se na horní plošince paraboloidu. Dolů se povlovně svažovala otlučená kupole odrážeče. Byl ohromný – sedm set padesát metrů dlouhý a půl kilometru rozponu. Okraje nebylo odtud vidět. Nad hlavami jim visel obrovitý stříbrný disk skladiště. Po jeho stranách na koncích dlouhých konzol plály nehlučným modrým plamenem jícny vodíkových raket. A kolem dokola se mihotavě třásl neobyčejný, hrozivý svět.

Vlevo se táhla clona rezaté mlhy. Daleko dole, nepředstavitelně hluboko pod nohama, se mlha rozkládala na tlusté, pevné vrstvy oblaků. Byly mezi nimi temné průliny. Ještě dále a ještě hlouběji se tato oblaka slévala v souvislý, hladký nahnědlý celek. Vpravo nehnutě visela pevná růžová fáta morgána a Žilin najednou spatřil Slunce – malinký oslepivý jasně růžový kotouček.

„Dáme se do toho,“ zavelel Bykov. Dal Žilinovi do ruky svitek slabého lana. „Upevni to v šachtě.“

Na druhém konci lana udělal smyčku a připevnil si ji kolem pasu. Pak si pověsil na krk oba testery a přehodil nohu přes zábradlí.

„Pomalu pouštěj, já jdu.“

Žilin stál přímo u zábradlí, držel pevně v rukou lano a díval se, jak silná neohrabaná postava v lesklém pancíři pomalu klesá za vypuklou kupoli. Pancíř vydával růžové odlesky a na černé vroubkované kupoli ležely právě takové růžové skvrny.

„Pouštěj víc,“ ozval se ze sluchátek v přílbě Bykovův hněvivý hlas.

Postava v pancíři zmizela a na vroubkovaném povrchu zůstala jen pevná blyštivá nitka lana. Žilin se zadíval na Slunce. Růžový kotouč se občas halil do mlhy, občas z ní zase vyplouval ještě jasnější a zcela červený. Žilin si pohlédl pod nohy a spatřil na plošině svůj rozmazaný narůžovělý stín.

„Podívej se, Ivane,“ zazněl ve sluchátkách Bykovův hlas. „Dolů se podívej, dolů!“ Žilin uposlechl. Hluboko dole vyplul z hnědavého plátu jako děsivý přízrak obrovský bělavý pahrbek, připomínající obludně velikou muchomůrku. Pomalu se rozšiřoval a na jeho povrchu bylo znát jakési pohyblivé hemžení, jako by se tam proplétalo klubko hadů.

„Exosférická protuberance,“ prohlásil Bykov. „Nesmírná vzácnost, mám ten dojem. Sakra, mělo by se to říct chlapcům.“

Myslel na planetology. Pahrbek najednou prosvítila jakási vnitřní třaslavá fialová záře.

„Uch,“ vydralo se Zilinovi z úst.

„Pouštěj,“ pobídl ho Bykov.

Žilin odmotal ještě několik metrů lana, ale oči z protuberance nespouštěl. Nejdřív se mu zdálo, že „Tachmasib“ letí přímo do té muchomůrky, ale za chvilku si uvědomil, že loď propluje daleko vlevo. Protuberance se odtrhla od své hnědavé základny a zamířila do růžové clony, vláčejíc za sebou lepkavý ohon průzračných žlutých nitek. Znovu v nich vzplála fialová záře a rychle uhasla. Protuberance se rozplynula v růžovém svitu.

Bykov pracoval dlouho. Několikrát vystoupil na plošinu, trochu si odpočinul a znovu se spouštěl, pokaždé ovšem jiným směrem. Když se vrátil potřetí, měl už jen jeden tester. „Upadl mi,“ vysvětlil stručně. Žilin trpělivě vypouštěl lano, opřen nohama o zábradlí. V takové poloze se cítil velmi pevně a mohl se i rozhlížet po okolí. Ale v okolí se nic neměnilo. Teprve když kapitán vystoupil na plošinu pošesté a zahučel: „Dost, jdem!“, pomyslel si Žilin najednou, že rezalá mlžná stěna vlevo – oblačný povlak Jupitera – se znatelně přiblížila.

Ve velitelské kabině bylo uklizeno. Michail Antonovič vymetl střepiny a seděl teď na svém obvyklém místě, na-čepýřený, s kožíškem přehozeným přes kombinézu. Z úst mu stoupala pára – byla tu strašná zima. Bykov usedl do křesla, položil si ruce na kolena a upřeně se zadíval nejprve na navigátora, potom na Žilina. Navigátor i Žilin vyčkávali.

„Zalepils trhliny?“ zeptal se Bykov navigátora.

Michail Antonovič několikrát přikývl.

„Máme naději,“ oznámil Bykov. Michail Antonovič se napřímil a hlučně se nadechl. Žilin vzrušením polkl. „Máme naději,“ opakoval Bykov. „Ale je velmi malá. A naprosto fantastická.“

„Mluv, Aljoško,“ požádal ho navigátor tiše.

„Hned to bude,“ odpověděl Bykov a odkašlal si. „Šestnáct procent odrážeče je vyřazeno. Stojí otázka: dokážeme přinutit k práci zbývajících čtyřiaosmdesát? Dokonce ani ne tolik, protože asi o deseti procentech ještě nemáme kontrolu – systém kontrolních buněk je porušen.“

Navigátor i Žilin neříkali nic, jen natahovali krky.

„Můžeme,“ řekl Bykov. „Alespoň to můžeme zkusit. Musí se jenom přesunout ohnisko spalování plazmy tak, aby se vykompenzovala asymetričnost poškozeného odrážeče.“

„Jasné,“ vydechl Žilin rozechvěle.

Bykov se na něho podíval.

„V tom je naše jediná naděje. My s Ivanem se dáme do přeorientování magnetických lapačů. Ivan může pracovat naplno. Ty nám, Míso, vypočítáš nové umístění ohniska v souhlase se schématem poškození. Schéma dostaneš hned. Je to bláznivá práce, ale přitom jediná naše naděje.“

Díval se na navigátora. MIchail Antonovič zvedl oči a střetl se s jeho pohledem. Okamžitě si zcela porozuměli. Taky by se mohlo stát, že to nestihnou. Ze tam dole za nesmírného tlaku začne koroze rozežírat trup lodi a celá loď se rozplyne jako cukr v čaji dřív, než bude celá práce skončena. Ze není ani pomyšlení na nějaké přesné vypočítávání kompenzace všech poruch. A taky – že se ještě nikdy nikdo nepokoušel řídit lodi při takové kompenzaci, a navíc s motorem, jehož síla je přinejmenším jedenapůl-krát nižší…

„Je to naše jediná naděje,“ řekl Bykov nahlas.

„Udělám to, Ljoško,“ prohlásil Michail Antonovič. „Nic na tom.není – vypočítat nové ohnisko. To udělám.“

„Schéma vyřazených úseků ti za vteřinku dám,“ opakoval Bykov. „A musíme hrozně pospíchat. Brzy začne přetížení a bude se pracovat špatně. A klesneme-li moc hluboko, bude nebezpečné zapínat motor, protože není vyloučena řetězová reakce ve stlačeném vodíku.“ Na chvilku se zamyslel a dodal: „A změnili bychom se v plyn.“

„Jasná věc,“ dodal Žilin. Měl chuť začít hned, v tomto okamžiku.

Michail Antonovič natáhl ruku s krátkými prsty a řekl jemně:

„Schéma, Ljoško, to schéma.“

Na panelu havarijní desky zablikala tři rudá světélka.

„Tak vida,“ poznamenal Michail Antonovič. „V záchranných raketách končí palivo.“

„Na to kašli!“ prohlásil Bykov a vstal.

Lidé v propasti

1.Planetologové si hledají zábavu a navigátor je usvědčen z pašeráctví

„N-nabíjej!“ zavelel Jurkovskij.

Visel u periskopu, tvář vtisknutou do zámišového opěradla. Visel v poloze horizontální, břichem dolů, s roztaženýma nohama a s lokty od těla, a vedle něho se ve vzduchu vznášel tlustý deník pozorování a plnicí pero. Mollard tiše odtáhl poklop nabíjející komory, vytáhl z police dávku pumových sond, a poklepávaje na ni shora i zespoda, vsunul ji s velkými obtížemi do obdélníkového otvoru komory. Sondy pomalu a bez hluku vklouzly na své místo. Mollard přibouchl víko, cvakl zámkem a ohlásil:

„Hotovo, Voldemare.“

Mollard si vedl ve stavu beztíže skvěle. Dělal sice občas prudké neopatrné pohyby a zůstával viset u stropu, takže ho museli tahat dolů, někdy cítil i nevolnost, ale na nováčka, který stav beztíže zakouší poprvé, to byl výkon obdivuhodný.

„Hotovo,“ ohlásil i Dauge od exosférického spektrografu.

„Salvou – pal!“ zavelel Jurkovskij.

Dauge zmáčkl spušťadlo. „Du-du-du-du,“ zabubnovalo dutě v zadku hlavně. A hned nato „tik-tik-tik“ – zacvakal závěr spektrografu. Jurkovskij viděl periskopem, jak v oranžové mlze, kterou nyní padá „Tachmasib“, vybuchují a prudce se ženou vzhůru bílé kotouče plamene. Dvacet záblesků, dvacet vybuchlých pumových sond nesoucích mezonové zářiče.

„N-nádhera,“ pochválil si Jurkovskij tiše.

Okolo planetoletu tlak vzrůstal. Pumové sondy vybuchovaly stále blíž. Příliš brzy docházelo k jejich přibrzdění.

Dauge mluvil nahlas do diktafonu a díval se přitom na odpočítávač spektroanalyzátoru.

„Molekulární vodík – osmdesát jedna a třicet pět, hélium – sedm a jedenáct, metan – čtyři a šestnáct, čpavek – jedna nula jedna… Sílí diferenční linie… Říkal jsem jim: postavte sem počítací automat, takhle to nepůjde…“

„K-klesáme,“ oznámil Jurkovskij. „A jak! Metanu už jsou jenom čtyři…“

Dauge se hbitě otáčel a zaznamenával údaje přístrojů.

„Zatím má Kangren pravdu,“ prohlásil. „No prosím, bathymetr vypověděl. Tlak tři sta atmosfér. Dál už tlak nemůžeme měřit.“

„Dobrá,“ řekl Jurkovskij. „Nabíjej.“

„Slojí to za to?“ zapochyboval Dauge. „Bathymetr vypověděl. Synchronizace bude porušena.“

„P-pojď to zkusit,“ navrhl Jurkovskij. „Nabíjej!“

Ohlédl se po Mollardovi. Ten se tichounce pohupoval u stropu a smutně se usmíval.

„Stáhni ho, Grigoriji.“

Dauge se narovnal, chytil Mollarda za nohu a stáhl ho dolů.

„Charlesi,“ domlouval mu trpělivě. „Nesmíte dělat prudké pohyby. Zachyťte se špičkami bot tadyhle a držte se.“

Mollard si těžce vzdychl a odvalil příklop nábojové komory. Sada prázdných nábojnic vyplula z komory, udeřila ho do prsou a pomalu se rozletěla k Jurkovskému. Ten se uhnul.

„Už zase,“ zabědoval Mollard provinile. „Promiňte, Voloďo. Och, ten stav beztíže!“

„Nabíjet, nabíjet,“ popoháněl Jurkovskij.

„Slunce,“ vydechl znenadání Dauge.

Jurkovskij se přitiskl k periskopu. V oranžové mlze sena několik okamžiků objevil mlhavý načervenalý kotouč.

„To je naposled,“ poznamenal Dauge a odkašlal si.

„Už jste třikrát mluvil naposled, naposled,“ navázal Mollard a přiklapl uzávěr. Shýbl se, aby zkontroloval zámek. „Sbohem, Slunce, jak mluvil kapitán Nemo. Ale pak se ukásalo, že to není naposled. Jsem chotov, Voldemare.“

„Já taky,“ ohlásil Dauge. „Nenecháme toho opravdu?“

O podlahu zazvonily magnetické podkovy a do observatoře vstoupil Bykov.

„Končete s prací,“ řekl zachmuřeně.

„P-proč?“ zeptal se Jurkovskij a obrátil se.

„Venku je veliký tlak. Ještě půl hodiny a budou vám pumy vybuchovat tady vevnitř.“

„Salvou – pal!“ zavelel Jurkovskij chvatně. Dauge trochu zaváhal, ale přece spušťadlo stiskl. Bykov poslouchal, dokud v zadku hlavně nedozní dunění, a pak řekl:

„A to by stačilo. Ucpat všechny testerové skuliny. Tenhle nástroj upevnit. Ale pořádně!“

„A p-periskopem ještě můžeme p-pozorovat?“ otázal se Jurkovskij.

„Periskopem můžete,“ souhlasil Bykov. „Bavte se.“

Obrátil se a odešel. Dauge řekl:

„No, jako bych to neříkal! Je tam stará béla. Synchronizace neexistuje.“

Vypjal přístroje a začal z diktafonu vyndávat cívku.

„Joh-hanyči,“ ozval se Jurkovskij, „m-mám pocit, že Alexej má něco za lubem, n-nezdá se ti?“

„Nevím,“ řekl Dauge a podíval se na něho. „Proč myslíš?“

„Má t-takovou zvláštní držku,“ vysvětlil Jurkovskij. „J-já už ho znám.“

Chvíli všichni mlčeli, jen Mollard hluboce vzdychal. Dělalo se mu nevolno. Pak prohlásil Dauge:

„Já bych jedl. Kde je polévka, Charlesi? Vy jste rozlil polívku a my máme hlad. Kdo má dnes službu, Charlesi?“

„Já,“ přiznal se Mollard. Při vzpomínce na jídlo pocítil ještě větší nevolnost. Ale řekl odhodlaně: „Já budu připravit novou polévku.“

„Slunce!“ ohlásil Jurkovskij.

„Tak vidíte,“ triumfoval Mollard. „Zase Slunce.“

„To není Slunce,“ řekl Dauge.

„Hm,“ přiznal Jurkovskij. „Asi to n-nebude Slunce.“ Vzdálený kotouček světla v jasně skořicové mlze bledl, bobtnal, nakonec se rozplynul do několika šedivých skvrn a zmizel. Jurkovskij se díval se zaťatými zuby, až mu ve spáncích praskalo. „Sbohem, Slunce,“ pomyslel si. „Sbohem, Slunce.“

„Já bych jed!“ opakoval Dauge už zlostně. „Jdem do kuchyně, Charlesi!“

Šikovně se odrazil od stěny, připlul ke dveřím a otevřel je. Mollard se rovněž odrazil, ale vletěl do římsy. Dauge ho chytil za ruku s roztaženými prsty a vytáhl ho do chodby. Jurkovskij ještě zaslechl, jak se Dauge ptá: „Tak co život, prima?“

Mollard odpověděl: „Prima, ale nepochodlno.“

„To nic,“ chlácholil Dauge. „Brzy si zvyknete.“

„– No ovšem, „ pomyslel si Jurkovskij, „brzy všechno skončí. –“ Nahlédl do periskopu. Bylo vidět, jak nahoře, odkud planetolet klesal, houstne hnědá mlha, zatímco zdola, z nedohledných, neznámých hlubin vodíkové propasti jiskří podivná narůžovělá záře. Jurkovskij zavřel oči. Žít, blesklo mu hlavou. Žít dlouho. Zít věčně. Zabořil se oběma rukama do vlasů a stiskl víčka. Ohluchnout, oslepnout, oněmět, to všechno třeba – ale žít! Cítit na své kůži slunce a vítr a vedle sebe přítele. Bolest, bezmocnost, ubohost. Co teď? Vší silou se zatahal za vlasy. Ať je to třeba takovéhle, ale ať je to pořád! Najednou zaslechl, jak hlasitě funí, a vzpamatoval se. Pocit nesnesitelné, šílené hrůzy a zoufalství zmizel. Tohle už se mu stávalo. Před dvanácti lety na Marsu, před deseti lety na Venuši v Golkondě, předloni zase na Marsu. Záchvat šílené touhy prostě žít, touhy neuvědomělé, živelné, staré stejně dlouho, jak dlouho existuje protoplazma. Byla to jakási chvilková mdloba. Ale to přejde. Je třeba to přetrpět jako bolest. A najít si nějakou práci. Ljoška nařídil ucpat testerové skuliny. Jurkovskij sňal ruce s tváře, otevřel oči a spatřil, že sedí na podlaze. Klesání „Tachmasibu“ se přibrzďovalo, věci nabývaly předchozí váhy.Jurkovskij zamířil k malé desce a ucpal testerové skuliny – byly to štěrbiny v pevném plášti okolo obytných kajut, kam byly vkládány receptory přístrojů. Pak důkladně upevnil pumové shazovadlo, sebral rozházené nábojnice od pumových sond a pečlivě je srovnal do polic. Nahlédl do periskopu a zdálo se mu – ovšem, ve skutečnosti tomu „opravdu tak bylo – že tma nahoře zhoustla, kdežto záře zdola je stále silnější. Pomyslel si, že do takové hloubky k Jupiteru nepronikl ještě žádný člověk, snad jedině Serjoža Petruševskij, budiž mu věčná sláva, ale ten asi vyletěl do povětří dřív. Měl taky rozbitý odrážeč.

Jurkovskij vyšel do chodby a zamířil do klubovny. Cestou nahlížel do všech kajut. „Tachmasib“ stále ještě klesal, i když každou minutou pomaleji. Jurkovskij kráčel po špičkách, jako nad vodou, balancoval rukama a co chvíli nechtěně dělal skoky.

Prázdnou chodbou se pojednou rozneslo tlumené zaúpění Charlese Mollarda, podobající se bojovnému výkřiku: „Tak co život, Greguár, prima?“ Daugovi se zřejmě podařilo přivést radiooptika do obvyklé nálady. Greguárovu odpověď Jurkovskij neslyšel. „Prima,“ mumlal polohlasně a ani nepostřehl, že už nekoktá. Ale stejně je to dobře.

Nahlédl do kajuty Michaila Antonoviče. Byla tam tma a ve vzduchu se převalovala jakási kořenná vůně. Jurkovskij vstoupil a rozsvítil. Uprostřed kajuty ležel otevřený rozházený kufr. Ještě nikdy v životě neviděl Jurkovskij kufr v takovém stavu. Tak by asi kufr vypadal, kdyby do něho dopadla pumová sonda. Matný strop a stěny kajuty byly potřísněny hnědými, napohled mazlavými skvrnami. Vycházela z nich příjemná kořenná vůně. „Marinovaní hlemýždi, –“ uhodl Jurkovskij okamžitě. Měl je hrozně rád, ale bohužel to byl produkt, který byl ze stravy kosmonautů bezpodmínečně vyloučen. Ohlédl se a spatřil přímo nad dveřmi blýskavou černou skvrnu – díru po meteoru. Všechny obytné prostory v lodi byly hermetické. Při zásahu meteoru se automaticky přerušovala dodávka kyslíku na takovou dobu, dokud smoloplast – lepkavé a pevné obložení trupu – tuto trhlinu nezacelil. Netrvalo to déle než jednu, maximálně dvě vteřiny, ale za tu chvilku mohl tlak v kajutě podstatně klesnout. Člověku to není příliš nebezpečné, ale vyloženě smrtelné je to pro pašované konzervy. Ty prostě vybuchují. Zejména konzervy silně kořeněné. „Kontraband,“ pomyslel si Jurkovskij. „– Ten starý břichopásek. Jen počkej, kapitán ti to vytmaví. Bykov pašování nesnáší.“

Jurkovskij si prohlédl kajutu ještě jednou a všiml si, že černá skvrna po meteoru má jemně stříbřitý nádech. „Aha,“ řekl si v duchu. „Někdo už trhliny pokovoval. To je správné. Takový tlak by jistě smoloplastové zátky co nevidět vmáčkl dovnitř.“ Zhasl a vrátil se do chodby. A tu pocítil nesmírnou únavu a olověnou tíži v celém těle. „K sakru, to mě to chytlo,“ pomyslel si a najednou cítil, jak ho stuha, na níž má zavěšen mikrofon, řeže do krku. Pochopil, co to znamená. Cesta končí. Za několik minut se tíže zdvojnásobí, nad hlavou budou mít deset tisíc kilometrů stlačeného vodíku, pod nohama šedesát tisíc kilometrů nejprve velmi stlačeného, pak kapalného a nakonec tuhého vodíku. Každý kilogram bude vážit dva kilogramy, možná i víc. Chudák Charles, chudák Míša.

„Voldemare,“ zavolal mu za zády Mollard. „Voldemare, pomozte nám s polévkou. Velmi těžká polévka.“

Jurkovskij se ohlédl. Dauge a Mollard, brunátní a zpocení, táhli ze dveří kuchyně kymácející se stolek na kolečkách. Na jeho desce stály tři hrnky, z nichž stoupal slabý proužek páry. Jurkovskij jim vykročil vstříc a najednou pocítil, jak se mu jde těžce. Mollard tiše zaúpěl a sedl si na podlahu. „Tachmasib“ se zastavil. „Tachmasib“ s osádkou, s cestujícími a nákladem dorazil na konečnou stanici.

2.Planetologové mučí navigátora a radiooptik mučí planetology

„Kdo připravoval tenhle oběd?“ zeptal se Bykov.

Rozhlédl se po všech a znovu upřel pohled na hrnky. Michail Antonovič těžce a hvízdavě oddychoval, opíraje se hrudí o stůl. Obličej měl brunátný a nějak nateklý.“Já,“ přiznal se nesměle Mollard.

„A oč ti jde?“ zeptal se Dauge.

Všichni mluvili ochraptělými hlasy. Mluvení jim šlo těžce, jen s nejvyšší námahou ze sebe vypravovali slova. Mollard se ušklíbl a lehl si na pohovku. Bylo mu špatně. „Tachmasib“ už neklesal, ale tíže byla nesnesitelná. Bykov se zadíval na Mollarda.

„Takový oběd vás zabije,“ prohlásil. „Jestli to sníte, víckrát nevstanete. Rozdrtí vás, chápete to?“

„Sakra,“ uvědomil si Dauge rozmrzele. „Docela jsem zapomněl na tíži.“

Mollard ležel se zavřenýma očima a těžce oddychoval. Dolní čelist mu bezvládně visela.

„Dáme si ten vývar,“ rozhodl Bykov. „Ale tím to končí. Víc ani kousek.“ Podíval se na Michaila Antonoviče a smutně se na něho zazubil. „Ani kousek,“ opakoval pro jistotu ještě jednou.

Jurkovskij vzal naběračku a začal nalévat vývar do talířů.

„Máme dneska těžký oběd,“ poznamenal.

„Ale voní to,“ liboval si Michail Antonovič. „Nepřileješ mi ještě drobátko, Voloďo?“

„Už dost,“ prohlásil Bykov přísně. Pomalu srkal polévku a držel přitom lžíci jako malé děcko v pevně zaťaté pěsti. Ruce měl umazané tuhovým mazadlem.

Všichni se beze slova pustili do jídla. Mollard se s námahou pozvedl a zase ulehl.

„Nemohu,“ vzdychl si. „Nezlobte se, nemohu.“

Bykov položil lžíci a vstal.

„Doporučuji všem cestujícím ulehnout do amortizátorů.“ Dauge odmítavě zavrtěl hlavou. „Jak chcete. Ale Mollarda do amortizátorů uložte bezpodmínečně.“

„Dobře,“ souhlasil Jurkovskij.

Dauge vzal talíř, usedl na pohovku vedle Mollarda a začal ho krmit lžičkou jako nemocného. Mollard hlasitě polykal, ale oči neotevřel.

„A kde je Ivan?“ zeptal se najednou Jurkovskij. „Má službu,“ odpověděl Bykov. Vzal hrneček se zbytky polévky a vykročil ke dveřím. Sel tvrdě, ani nohy v kolenou neohýbal. Jurkovskij skousl rty a mlčky se za ním díval.

„Hotovo, chlapci,“ poznamenal Michail Antonovič žalostným hlasem. „Začínám hubnout, a to přece nejde. Vážím už něco přes dva metráky, hrozné pomyšlení. A bude to ještě horší. Pořád ještě trochu klesáme.“

Zvrátil se na opěradlo křesla a složil otékající ruce do klína. Pak se trochu pohodlněji uvelebil a téměř okamžitě usnul.

„Vida ho, tlouštíka, spí,“ řekl Dauge a ohlédl se na Krutikova. „Loď se potápí – a navigátor si usne. No tak, Charlesi, ještě lžičku. Za tatínka. Tak vidíš. A teď za maminku.“

„Nemůžu, nezlobte se,“ zamumlal Mollard. „Nemůžu. Lechnu si.“ Ulehl a začal bručet jakási nesrozumitelná francouzská slova.

Dauge postavil talíř na stůl.

„Michaile,“ zavolal tiše. „Míso!“

Michail Antonovič hřímavě chrápal.

„J-já ho hned vzbudím,“ prohlásil Jurkovskij. „M-mi-chaile,“ zašeptal úlisně. „Hlemýždi. Marinovaní hlemýždi.“

Michail Antonovič sebou trhl a probudil se.

„Cože?“ zamumlal. „Co se děje?“

„Aha, š-špatné svědomí,“ pravil Jurkovskij vítězoslavně.

Dauge se na navigátora upřeně zadíval.

„Co tam děláte ve velitelské kabině?“ zeptal se přísně.

Michail Antonovič zamrkal zrudlými víčky, potom se ošil v křesle a sotva slyšitelně vydechl: „Vida, docela jsem zapomněl…,“ a pokusil se vstát. „Seď,“ nařídil Dauge.

„C-co tam d-děláte? Jaký to má smysl?“

„Nic zvláštního,“ odpověděl Michail Antonovič a zašilhal po dveřích do kabiny. „Vážně, nic, chlapci. Jen tak…“

„M-míšo, přece to na něm vidíme, že má něco z-za lubem.“

„Mluv, tlouštíku,“ pohrozil Dauge. Navigátor se opět pokusil vstát.

„Seď,“ zarazil ho Jurkovskij nelítostně. „Hlemýždi. Marinovaní. Mluv!“Michail Antonovič se začal červenat jako pivoňka.

„Nejsme děti,“ řekl Dauge. „Už jsme párkrát umírali. Co tam máte za tajnosti?“

„Existuje naděje,“ zašeptal navigátor sotva slyšitelně.

„Naděje existuje vždycky,“ namítl Dauge. „Konkrétněji.“

„Nepatrná naděje,“ dodal Michail Antonovič. „Ale už vážně musím, chlapci.“

„Co tam dělají?“ zeptal se Dauge. „Na čem tam pracují Ljoška a Ivan?“

Michail Antonovič smutně pohlédl na dveře do kabiny.

„Nechce vám to zatím říkat,“ zašeptal. „Nechce ve vás zbytečně vzbuzovat naděje. Alexej myslí, že se odtud dostaneme. Teď tam předělávají soustavu magnetických pastí… A nedorážejte už, prosím vás!“ vykřikl vysokým pronikavým hlasem, s námahou vstal a vrávoraje vykročil ke kabině.

„Mon dieu,“ ozval se Mollard tiše a znovu se natáhl na záda.

„To všechno je nesmysl, plácání,“ prohlásil Dauge. „Samosebou, Bykov nevydrží klidně sedět, když nám zubatá sahá po krku. Jdem, pojďte, Charlesi, uložíme vás do amortizátoru. Je to kapitánův rozkaz.“

Každý z jedné strany vzali Mollarda pod paží, pomohli mu vstát a zavedli ho do chodby. Hlava se mu kymácela.

„Mon dieu,“ mumlal Mollard. „Nezlobte se, já jsem chrozně špatný kosmonaut. Jsem jenom radiooptik.“

Bylo to velmi namáhavé – už sama chůze a navíc ještě táhnout Mollarda. Přesto však dorazili do radiooptikovy kajuty a uložili ho do amortizátoru. Ležel teď v dlouhém, na jeho postavu příliš dlouhém pouzdru, drobný, ubohý, udýchaný, s namodralou tváří.

„Za chvilku se vám uleví, Charlesi,“ utěšoval ho Dauge.

Jurkovskij mlčky přikývl, ale v tom okamžiku svraštil obličej, jak ho zabolelo v páteři.

„K-klidně ležte, odpočiňte si.“

„Prima,“ souhlasil Mollard. „Děkuji, soudruzi.“

Dauge zatáhl příklop a zaklepal. Mollard mu zaklepal v odpověď.

„Tak to by bylo,“ řekl Dauge. „Teď kdybychom měli skafandry pro přetížení…“

Jurkovskij zamířil k východu. Na lodi byly jen tři skafandry pro přetížení – skafandry osádky. Ostatní cestující měli při přetížení ležet v amortizátorech.

Obešli všechny kajuty a sebrali veškeré pokrývky a polštáře. Na pozorovatelně se dlouho uvelebovali u periskopů, obkládali se měkkými polštáři ze všech stran, pak ulehli a nějakou dobu mlčky odpočívali. Dýchalo se jim těžce. Měli pocit, jako by jim na prsou leželo těžké závaží.

„P-pamatuji se, jak nám v kursu dávali v-velké přetížení,“ vzpomněl si Jurkovskij. „M-museli jsme shazovat váhu.“

„Ano,“ přidal se Dauge. „Na to už jsem docela zapomněl. Ale co to je za nesmysl s těmi hlemýždi?“

„D-dobrola, viď?“ řekl Jurkovskij. „Náš navigátor, aby to k-kapitán nevěděl, p-propašoval několik konzerv a ty mu v kufru v-vybuchly.“

„Vážně?“ divil se Dauge. „Už zas? Vidíš ho, labužníka. Pašerák jeden! Má kliku, že teď Bykov nosí v hlavě něco jiného.“

„B-bykov o tom asi ještě neví,“ řekl Jurkovskij. „A už se to asi nedozví,“ řekl si v duchu. Odmlčeli se, pak Dauge sáhl po denících pozorování a začal si je prohlížet. Chvilku něco počítali, pak měli spor o útoku meteorů. Dauge mínil, že to byl náhodný roj. Jurkovskij prohlásil, že to je prstenec. „Jupiter a prstenec?“ zapochyboval Dauge dost pohrdlivě. „Náhodou ano,“ prohlásil Jurkovskij. „Už dávno jsem to tušil a teď jsem se přesvědčil.“ – „Ba ne,“ stál na svém Dauge. „Není to prstenec. Je to poloprstenec.“ – „Tak tedy poloprstenec,“ souhlasil Jurkovskij. „Kangren byl senzační chlapík,“ řekl Dauge nadšeně. „Jeho výpočty jsou neuvěřitelně přesné.“ – „Ani bych neřekl,“ namítl Jurkovskij. „Proč bys neřekl?“ – „Protože teplota stoupá mnohem pomaleji,“ vysvětlil Jurkovskij. „To je ale vnitřní luminiscence neklasického typu,“ namítal Dauge. „Ovšem, neklasického.“ – „S tím ovšem Kangren nemohl počítat.“ – „Ale měl s tím počítat. Když se o něčem sto let mluví, má se s tím počítat.“ – „Ty se teď zkrátkastydíš,“ poznamenal Dauge. „Tenkrát v Dublinu jste si s Kangrenem nadávali a ty se teď stydíš.“ – „Vždyť jsi trdlo,“ argumentoval Jurkovskij. „Já jsem přece přihlížel k neklasickým efektům.“ – „Já vím.“ – „Když tedy víš, tak neplácej nesmysly.“ – „Heleď, neřvi na mne,“ ohradil se Dauge. „To nejsou žádné nesmysly. K neklasickým efektům jsi sice přihlížel, ale teď sám vidíš, jakou to mělo cenu.“ – „To snad jenom pro tebe to nemá cenu,“ rozzlobil se Jurkovskij. „Ještě jsi nečetl můj poslední článek.“ – „Tak dobrá,“ řekl Dauge smířlivě, „nevztekej se. Ztuhly mi záda.“ – „Mně taky.“ Jurkovskij se přetočil na břicho a zvedl se na všechny čtyři. Bylo to namáhavé. Dolezl k periskopu a.nahlédl do něho. „P-podívej se.“

Oba se zadívali do periskopu. „Tachmasib“ se vznášel v prázdnotě, zaplněné narůžovělou září. Nebyl vidět ani jediný předmět, žádný pohyb, na němž by se pohled mohl zachytit. Stále jen ona pravidelná narůžovělá záře. Vypadalo to, jako by se dívali upřeně na prázdnou mrkající obrazovku. Po dlouhém mlčení Jurkovskij prohlásil: „Nuda.“

Upravil si polštáře a znovu si lehl na záda. „Tohle ještě nikdy nikdo neviděl,“ poznamenal Dauge. „To je luminiscence kovového vodíku.“

„Takové pozorování,“ utrousil Jurkovskij, „stojí za fajfku tabáku. Neměli bychom k periskopu přistavit spektrograf?“

„Hloupost,“ řekl Dauge, sotva pohybuje rty. Svezl se na polštáře a stejně jako Jurkovskij ulehl na záda. „Ale je to škoda, tohle přece ještě nikdy nikdo neviděl.“

„T-tohle nicnedělání mi leze n-na nervy,“ oznámil Jurkovskij rozmrzele. Dauge se najednou pozvedl na lokti a s nakloněnou hlavou se zaposlouchal. „Co je ti?“

„Ticho,“ napomenul ho Dauge. „Poslouchej.“ Jurkovskij napjal sluch. Odkudsi přicházel hluboký, sotva slyšitelný hukot, ve vlnách zesiloval a zase utichal jako bzučení obrovského čmeláka. Tón hukotu se zvýšil a pak se všechno ztratilo. „Co to je?“ zeptal se Dauge.

„Nevím,“ odpověděl Jurkovskij polohlasně a sedl si. „Není to motor?“

„Ne. To přichází odtamtud,“ Dauge ukázal na periskopy. „Hm…“ Znovu se zaposlouchal a znovu se ozvalo sílící hučení.

„Na to se musím podívat,“ prohlásil Dauge. Obrovský čmelák ztichl, ale po vteřince spustil znovu. Dauge poklekl a opřel se obličejem o periskop.

„Dívej se!“ vykřikl.

Jurkovskij se rovněž připlazil k periskopu.

„Dívej se na tu krásu!“ dodal Dauge.

Z narůžověle žluté propasti stoupaly obrovské duhové koule. Podobaly se mýdlovým bublinám a hrály do zelena, do modra, do ruda. Bylo to nesmírně krásné a naprosto nepochopitelné. Koule stoupaly z propasti s hlubokým sílícím duněním, rychle prolétaly okolo „Tachmasibu“ a mizely z dohledu. Byly nejrůznější velikosti a Dauge křečovitě uchopil vroubkovaný buben dálkoměru. Jedna z koulí, obzvlášť velká, prolétla houpavě blízko nich. Na několik okamžiků byla pozorovatelna plná nesnesitelně hlubokého kovového hukotu a celý planetolet se jemně rozhoupal.

„Hej, vy tam na pozorovatelně,“ ozval se v reproduktoru Bykovův hlas. „Co se to děje venku?“

„Probíhají tam jevy,“ odpověděl Jurkovskij s hlavou skloněnou k mikrofonu.

„Cože?“ nepochopil Bykov.

„Nějaké b-bubliny,“ vysvětlil Jurkovskij.

„To vidím sám,“ zabručel Bykov a odmlčel se.

„To už není kovový vodík,“ dodal Jurkovskij bez koktání.

Bubliny zmizely.

„Tak,“ nadechl se Dauge. „Průměry: pět set, devět set a tři tisíce třista metrů. Pokud ovšem se tady perspektiva nějak neporušuje. Víc jsem nestihl. Co to může být?“

Narůžovělou prázdnotou prolétly další dvě bubliny. Ozval se silný basový hukot a okamžitě ztichl.

„P-pracuje p-planeta,“ dohadoval se Jurkovskij. „A my se nikdy nedovíme, c-co se tam děje…“

„Bubliny v plynu,“ řekl Dauge. „A mimochodem, tohle je nějaký plyn? Hustotu má jako benzín…“

Otočil se. Na prahu otevřených dveří seděl Mollard a opíral se spánkem o veřeje. Kůže z celého obličeje mu tíhou zplihla k bradě. Měl bílé čelo a tmavě rudý krk.

„To jsem já,“ ohlásil se.

Převalil se na břicho a začal se plazit na své místo u pumového shazovadla. Planetologové ho mlčky sledovali, pak Dauge vstal, vzal jeden polštář od sebe, jeden od Jurkovského a pomohl Mollardovi pohodlně se usadit. Nikdo ne-řekl ani slovo.

„Je smutno,“ pronesl Mollard konečně. „Nemohu sám. Musím s někým říkat.“

„To jsme rádi, že jste přišel, Charlesi,“ řekl Dauge naprosto upřímně. „Taky je nám smutno a pořád si povídáme.“

Mollard se pokusil usednout, ale rozmyslel si to a zůstal ležet. Těžce oddychoval a upíral zrak do stropu.

„Tak co život, Charlesi?“ zeptal se Jurkovskij se zájmem.

„Život prima,“ prohlásil Mollard a usmál se bledou tváří. „Ale málo.“

Dauge si lehl a také se zadíval do stropu. „Málo,“ pomyslel si, „mnohem méně, než by člověk chtěl. –“ A polohlasně lotyšsky zaklel.

„Co prosím?“ informoval se Mollard.

„Nic, kleje,“ vysvětlil Jurkovskij.

Mollard se najednou ozval vysokým tenorem:

„Přátelé!“ a planetologové se okamžitě k němu obrátili.

„Přátelé!“ opakoval Mollard. „Co mám dělat? Vy jste zkušení kosmonauti. Vy jste velicí lidé a chrdínové. Ano, chrdinové! Mon dieu! Vy jste se dívali smrti do očí víckrát než já dívce.“ Žalostně pokýval hlavou. „Nemám šádnou zkušenost. Je mi chrozně a chci mnoho říkat, ale konec je blízko a já nevím jak. Ano, ano, jak se teď musí říkat?“

Díval se na Dauga a Jurkovského svítícíma očima. Dauge rozpačitě zamumlal „Sakra“ a ohlédl se po Jurkov-ském. Ten ležel s rukama pod hlavou a šilhal po Mollardovi.

„Sakra,“ pronesl Dauge nahlas. „Docela jsem na všecko zapomněl.“

„M-mohl bych vám vyprávět, jak mi jednou chtěli a-amputovat nohu,“ navrhl Jurkovskij.

„Správně,“ souhlasil Dauge s radostí. „A pak vy, Charlesi, taky budete vyprávět něco legračního…“

„Ach, vy jste samé šerty,“ řekl Mollard.

„A taky bychom si mohli zazpívat,“ napadlo Dauga. „O tom už jsem četl. Zazpíváte nám něco, Charlesi?“

„Och,“ namítl Mollard. „Nejsem ve své kůži.“

„Náhodou vůbec ne, držíte se znamenitě, Charlesi,“ nesouhlasil Dauge. „A to je to nejdůležitější. Ze je to fakt, že se Charles drží znamenitě, viď, Voloďo!“

„O-ovšem, potvrdil Jurkovskij. „Z-znamenitě.“

„Ale kapitán nespí, všiml jste si, Charlesi,“ pokračoval Dauge vesele. „Něco má za lubem náš kapitán.“

„Ano,“ potvrdil Mollard. „Ano! Náš kapitán je velká naděje!“

„Aby ne,“ dodal Dauge. „To vy ani nevíte, jak velká naděje to je.“

„Metr pětadevadesát,“ prohlásil Jurkovskij.

Mollard se zasmál.

„Vy jste samé šerty.“

„Zatím si můžeme povídat a pozorovat,“ navrhl Dauge. „Chcete se podívat do periskopu, Charlesi? To je vám krása! Nikdo nic takového ještě neviděl.“ Zvedl se a přitiskl oči k periskopu. Jurkovskij si všiml, jak se mu najednou nahrbila záda. Dauge oběma rukama popadl opěradlo. „Bože na nebi!“ vydralo se mu z úst. „Planetolet!“

V narůžovělé prázdnotě visel planetolet. Bylo ho vidět zcela zřetelně, do všech podrobností. Byl od „Tachmasibu“ vzdálen asi tři kilometry. Byla to fotonová nákladní loď první třídy s parabolickým odrážečem, podobajícím se rozevláté sukni, s okrouhlou gondolou k obývání a diskovým skladištěm. Na dlouhých pákách spočívaly daleko od trupu tři doutníkové havarijní rakety. Planetolet visel vertikálně a bez jediného hnutí. Byl šedý jako na plátně černobílého filmu.

„Kdo to je?“ zamumlal Dauge. „Není to Petruševskij?“

„P-podívej se na odrážeč,“ řekl Jurkovskij.

Odrážeč šedivého planetoletu byl na okrajích ulámán. _

„Taky měli chlapci smůlu,“ ozval se Dauge.

„O-o,“ pronesl Mollard. „Tamhle je další.“

Druhý planetolet, přesně stejný, visel o něco dál a hlouběji než předcházející.

„Ten má taky polámaný odrážeč,“ všiml si Dauge.

„V-vidím,“ povídá najednou Jurkovskij. „Jenže to je náš ‚Tachmasib‘. Fáta morgána.“

Byla to opravdu dvojitá fáta morgána. Několik duhových bublin se prudce zvedlo z hlubiny a přízraky „Tachmasibu“ byly rázem porušeny, roztřásly se a zmizely. Ale vpravo, o něco výš, se objevily další tři přízraky.

„To jsou krásné bubliny,“ nadchl se Mollard. „A zpívají.‘

Znovu ulehl na záda. Spustila se mu z nosu krev a Mollard neustále smrkal a díval se na planetology, jestli to žádný nevidí. Pochopitelně, neviděli to.

„Tak vidíš,“ ozval se Dauge. „A ty říkáš, že je tady nuda.“

„T-to neříkám,“ odporoval Jurkovskij.

„Jo ne! Říkáš!“ trval na svém Dauge. „V jednom kuse bručíš, že je tu nuda.“

Oba se snažili nedívat se na Mollarda. Zastavit krev nebylo možné. Zastaví se sama. Radiooptika bylo třeba zanést do amortizátoru, ale… To nic, krev se zastaví. Mollard potichu smrkal.

„Zase fáta morgána,“ ohlásil Dauge. „Ale tohle není loď.“

Jurkovskij nahlédl do periskopu. „Vyloučeno,“ blesklo mu hlavou. „To je prostě vyloučeno. Jak tady, tak na Jupiteru. „ Pod „Tachmasibem“ pomalu proplouvaly vrcholky obrovských šedivých skalisek. Jejich úpatí tonulo v narůžovělé mlze. Blízko lodi se tyčila jiná skála, holá, strmá, protkaná hlubokými rovnými trhlinami. A o kus dál vyrůstal celý svazek takových špičatých, strmých vrcholků. A ticho v pozorovatelně bylo vystřídáno skřípěním, šramotem, sotva slyšitelným hukotem, připomínajícím ozvěnu vzdálených horských lavin.

„T-to není fáta morgána,“ pronesl Jurkovskij. „S-spíš se to p-podobá jádru.“

„Nesmysl,“ odfrkl Dauge.

„Třeba má Jupiter opravdu j-jádro.“

„Nesmysl, nesmysl,“ opakoval Dauge prudce.

Horský hřeben se pod „Tachmasibem“ táhl donekonečna.

„Tamhle taky,“ vykřikl Dauge.

Nad skalnatými tesáky se vynořila temná neforemná silueta, vyrostla, změnila se v okousaný střep černého kamene a zase zmizela. hned za ní se objevila jiná, pak další a v dálce, okem sotva rozeznatelná, zářila jako bílá skvrna kulatá šedivá masa. Horský hřeben dole postupně klesal a nakonec zmizel. Jurkovskij se neodtrhoval od periskopu a zvedl ke rtům mikrofon. Bylo slyšet, jak mu zapraštělo v kloubech.

„Bykove,“ zavolal. „Alexeji!“

„Aljoša tu není, Voloďko,“ ozval se navigátorův hlas. Byl sípavý a udýchaný. „Je ve stroji.“

„M-michaile, vznášíme se nad skalami,“ oznámil Jurkovskij.

„Nad jakými skalami?“ zeptal se Michail Antonovič polekaně.

V dálce proplula překvapivě rovná, jakoby vyleštěny rovina – obrovská rovina, olemovaná nevysokou řadou bochníkovitých kopců. Proplula a zmizela v narůžovělé záři.

„M-my to ještě d-docela nechápeme,“ ohlásil Jurkovskij.

„Hned se podívám, Voloďko,“ odpověděl Michail Antonovič.

Za periskopem plula další horská krajina. Plula vysoko nahoře a štíty jejích skalních vrcholků byly obráceny dolů. Byla to strašná, fantastická podívaná a Jurkovskij si v první chvíli pomyslel, že to je zase fáta morgána, ale nebyla to. Pak to pochopil a řekl:

„To není jádro, Johanyči. To je hřbitov.“

Dauge nechápal.

„Hřbitov světů to je,“ vysvětlil Jurkovskij. „Jup je pohltil.“

Dauge dlouho mlčel a pak zabrumlal:

„To jsou mi objevy… Prstenec, růžové záření, hřbitov světů… Škoda, veliká škoda.“Otočil se a zavolal na Mollarda. Ten ležel na zádech a neodpovídal.

Stáhli ho do amortizátoru, přivedli ho k vědomí a Mollard, vyčerpaný a oteklý, okamžitě usnul, jako by omdlel. Pak se vrátili na pozorovatelnu a znovu se přitiskli k periskopům. Pod „Tachmasibem“, někdy vedle něho, někdy dokonce nad ním se pomalu vznášely v proudech stlačeného vodíku zlomky nestvořených světů – hory, skály, obludné rozpukané balvany, průzračná šedivá oblaka prachu. Pak byl „Tachmasib“ unesen stranou a v periskopech zůstala jen prázdná, stále stejná narůžovělá záře.

„Já jsem unavený jak pes,“ prohlásil Dauge. Převrátil se na bok, až mu zapraštělo v kostech. „Slyšíš?“

„Slyším,“ potvrdil Jurkovskij. „Pojď, budeme se dívat.“

„Tak dobře,“ souhlasil Dauge.

„Myslel jsem, že to je jádro,“ pokračoval Jurkovskij.

„To bylo vyloučeno,“ namítl Dauge.

Jurkovskij si začal třít dlaněmi obličej.

„To říkáš ty. Radši se dívej.“

Viděli a slyšeli ještě mnoho věcí, nebo se jim zdálo, že mnoho věcí vidí a slyší, protože je to oba nesmírně unavilo, v očích se jim občas zatmívalo, a tu mizely stěny pozorovatelny – nebylo nic než pravidelná narůžovělá záře. Viděli široké, nehybné klikatiny blesků, zabodávajících se do tmy nahoře i do narůžovělé propasti dole, slyšeli, jak v nich s železným rachotem pulsují fialové záblesky. Viděli jakési houpavé clony, ubíhající v nepatrné vzdálenosti kolem nich s jemným svištěním. Prohlíželi si fantastické stíny v mlze, které se pohybovaly a třásly, a Dauge se hádal, že to jsou stíny trojrozměrné, kdežto Jurkovskij dokazoval, že má Dauge halucinace. Slyšeli vytí, pištění, rachot, všelijaké podivné zvuky, podobné hlasům, a Dauge navrhl, aby se ty zvuky zachytily na diktafon, ale v tom okamžiku si všiml, že Jurkovskij leží na břiše a spí. Otočil tedy Jurkovského na záda a vrátil se k periskopu.

Otevřenými dveřmi sem vlezla Barborka, vláčejíc břicho po podlaze. Byla skvrnitě modrá, přilezla k Jurkovskému a vyšplhala se mu na kolena. Dauge ji chtěl vyhnat, ale neměl sil. Nemohl už ani hlavu zvednout. Barborka těžce nadechovala, boky se jí vlnily a pomalu mrkala. Šípovité vousy na tlamě jí naježeně stály, půlmetrový ocas se jí křečovitě chvěl v rytmu dýchání.

3.Je třeba se rozloučit, ale radiooptik neví jak

Bylo těžké, neskonale těžké pracovat v takových podmínkách. Žilin několikrát ztratil vědomí. Zastavovalo se mu srdce a všechno se potahovalo kalnou červenou mlhou. V ústech co chvíli cítil slanou příchuť krve. Žilin se hrozně styděl, protože Bykov pořád pracoval, neúnavně, pravidelně a přesně jako stroj. Byl celý propocený, cítil také nesmírné obtíže, ale zřejmě se dovedl donutit k tomu, aby neztrácel vědomí. Už přes dvě hodiny neměl Žilin nejmenší představu, proč se pracuje, nezbývala mu ani naděje, ani láska k. životu, ale pokaždé, když se vzpamatoval, pokračoval v přerušené práci, protože vedle něho byl Bykov. Jednou přišel k sobě a Bykov vedle něho nebyl. Žilin se rozplakal. Bykov se však brzy vrátil, postavil vedle něho hrneček s polévkou a řekl: „Jez!“ Žilin snědl polévku a znovu se pustil do práce. Bykov byl bledý, povislý krk mu zbrunátněl. Dýchal těžce a rychle. Pořád mlčel. Žilin si myslel: jestli se z toho dostaneme, nepoletím na mezihvězdnou expedici, nedám se na expedici k Plutonu, nepoletím nikam, dokud nebudu takový jako Bykov. Takový obyčejný, a dokonce nudný, když se nic neděje. Takový zamračený, a dokonce trochu směšný. Takový, že při pohledu na něho nechce člověk ani věřit legendě o Golkondě na Venuši, legendě o Kalistu a mnoha jiným legendám. Žilin si pamatoval, jak se mladí kosmonauti posmívali „Zrzavému poustevníku“ – mimochodem, kde se vzala taková podivná přezdívka? Žilin nikdy neviděl, že by se o Bykovovi neuctivě vyjádřil třeba jen jediný pilot nebo vědec starší generace. „Dostanu-li se z toho, musím se stát takový jako Bykov. A nedostanu-li se z toho, musím umřít tak jako Bykov.“ Když Žilin ztrácel vědomí, dokončoval Bykov jeho práci. Když se zas Žilin vzpamatovával, vracel se Bykov stejně beze slova na své místo.Pak řekl Bykov „Jdem“ a vyšli z magnetické kabiny. Žilinovi se všechno před očima houpalo. Nejraději by ulehl, zabořil se tváří do něčeho měkkého a zůstal ležet, dokud ho někdo nezvedne. Vycházel za Bykovem. Najednou se zastavil. Zavrávoral a padl tváří na studenou podlahu. Rychle se však vzpamatoval. Spatřil přímo před očima ‚ Bykovovu botu. Netrpělivě podupávala. Žilin napjal všechny síly a vysoukal se průlezem. Pak si sedl na bobek, aby poklop upevnil co nejdůkladněji. Zámek nefungoval a Žilin za něj rozevřenými prsty prudce škubal. Bykov se tyčil vedle něho jako rádiový maják a upřeně se díval dolů.

„Už to bude,“ mumlal Žilin chvatně. „Už to bu3e…“

Konečně zámek zaklapl.

„Hotovo,“ oddychl si Žilin a vstal. Nohy se mu v kolenou podlamovaly.

„Jdem,“ řekl Bykov.

Vrátili se do velitelské kabiny. Michail Antonovič spal ve svém křesle u počítače a hlasitě chrápal. Počítač byl v chodu. Bykov se nahnul přes navigátora, vzal do ruky mikrofon selektoru a ohlásil:

„Cestující se shromáždí v klubovně.“

„Cože?“ probral se Michail Antonovič. „To už?“

„Už,“ potvrdil Bykov. „Zajdeme do klubovny.“

Ale nevykročil hned – stál a zamyšleně pozoroval, jak Michail Antonovič s bolestně zkřivenou tváří a hlasitým pohekáváním vstává z křesla. Pak jako by se vzpamatoval a řekl rázně:

„Jdem.“

Vstoupili do klubovny. Michail Antonovič okamžitě zamířil k pohovce a usedl s rukama v klíně. Žilin si také sedl, aby se mu netřásly nohy, a zadíval se do desky stolu. Stály na ní ještě špinavé talíře srovnané do sloupů. Pak se otevřely dveře do chodby a vstoupili cestující. Planetologové sem táhli Mollarda. Visel jim bezvládně na zádech, ruce kolem jejich ramen, a vláčel nohy po podlaze. V jedné ruce pevně tiskl kapesník plný tmavých skvrn.

Dauge a Jurkovskij ho mlčky posadili na pohovku a sami si sedli každý po jedné straně. Žilin si je prohlížel.

„To je hrůza,“ pomyslel si. „Vypadám taky tak strašně? „ Potají si ohmatal obličej. Připadalo mu, že má tváře neobyčejně hubené, ale zato bradu přímo nafouklou – jako Michail Antonovič. Pod kůží mu přebíhalo mravenčení jako v přesezelé noze. „Přešeděl jsem si ksicht,“ napadlo Žilina.

„Nuže,“ začal Bykov. Seděl na židli v koutě a po tomto slově vstal, přistoupil ke stolu a těžce se o něj opřel. Mollard znenadání mrkl na Žilina a přikryl si obličej zmazaným kapesníkem. Bykov si ho změřil chladným pohledem. Pak se zadíval na stěnu.

„Nuže,“ opakoval. „Zabývali jsme se o-pra-vo-vá-ním ‚Tachmasibu‘. Už jsme dokončili o-pra-vo-vá-ní.“ Tohle slovo mu nějak nelezlo z úst, ale Bykov je umíněně dvakrát opakoval, každou slabiku zvlášť. „Můžeme teď využít fotonového motoru a rozhodl jsem se, že ho využijeme. Chci vás napřed informovat o možných následcích. Upozorňuji, jsem rozhodnut a nemíním se s vámi radit, nebo se ptát na váš názor…“

„Zkrať to, Alexeji,“ požádal Dauge.

„Jsem rozhodnut,“ opakoval Bykov. „Ale domnívám se, že máte právo vědět, čím to všechno může skončit. Předně – zapnutí fotoreaktoru může vyvolat výbuch ve stlačeném vodíku kolem nás. V takovém případě bude Tachmasib naprosto zničen. Za druhé – první výbuch plazmy může zničit odrážeč. Dá se totiž předpokládat, že vnější povrch zrcadla je už rozežrán korozí. V tom případě bychom zůstali tady a… lo ostatně víte. A konečně za třetí – se může ‚Tachmasib‘ úspěšně dostat od Jupitera a…“

„To taky víme,“ vpadl Dauge.

„A potraviny se dostanou na Amalteu,“ dokončil Bykov.

„A ty p-potraviny budou do konce svého života v-vděčit B-bykovovi,“ prohlásil Jurkovskij. Michail Antonovič se trochu pousmál. Vůbec mu nebylo do smíchu.

Bykov stále upíral pohled do stěny.

„Mám v úmyslu odstartovat okamžitě,“ oznámil přítomným. „Navrhuji cestujícím, aby zaujali místa v amortizátorech. Všichni do amortizátorů. A ty vylomeninky si tentokrát odpusťte,“ poznamenal na adresu planetologů. –Přetížení bude osminásobné, minimálně. Žádám, abyste splnili rozkaz. Palubní inženýr Žilin zkontroluje a podá mi zprávu.“

Ještě jednou přejel všechny pohledem, obrátil se a odešel toporným krokem do velitelské kabiny.

„Mon dieu,“ pronesl Mollard. „Tohle je život.“

Opět se mu spustila krev z nosu a Mollard slabě posmrkával. Dauge se rozhlédl a řekl:

„Potřebujeme nějaké dítě štěstěny. Kdo tady míváte štěstí? Bezpodmínečně potřebujeme dítě štěstěny.“

Žilin vstal.

„Půjdem už, soudruzi.“ Chtěl, aby to všechno co nejdříve skončilo. Nesmírně si přál, aby už to měli za sebou. Ale všichni zůstávali sedět. „Půjdem už, soudruzi,“ opakoval Žilin rozpačitě.

„P-pravděpodobnost úspěšného výsledku je t-takových deset p-procent,“ poznamenal Jurkovskij zamyšleně a. začal si třít tváře. Michail Antonovič zafuněl a vstal z pohovky.

„Chlapci, budem se asi muset rozloučit. Pro všechny případy, víte… Může se stát ledacos,“ a smutně se usmál.

„Když rozloučit, tak rozloučit,“ souhlasil Dauge. „Pojďte, rozloučíme se.“

„A já opět nevím jak,“ postěžoval si Mollard.

Jurkovskij se zvedl.

„V-víle co?“ navrhl. „P-půjdeme do amortizátorů. Nebo p-přijde B-bykov a… To radši shořím. On má p-pádnou ruku, p-pamatuju si to dodnes. A už je to d-deset let.“

„Správně.“ Michail Antonovič najednou pospíchal. „Pojďte, chlapci, pojďte… Ještě vás políbím.“

Políbil Dauga, Jurkovského a otočil se k Mollardovi. Toho políbil na čelo.

„A kde budeš ty, Míso?“ zeptal se Dauge.

Michail Antonovič políbil ještě Žilina, vzlykl a zašeptal:

„V amortizátorů, jako všichni.“

„A ty, Váňo?“

„Taky,“ řekl Žilina. Držel Mollarda za ramena.

„A kde bude kapitán?“

Vyšli do chodby a zase se všichni zastavili. Zbývalo jim. ještě několik kroků.

„Alexej Petrovič říká, že na Jupu automatům nevěří,“ oznámil Žilin. „Bude loď řídit osobně.“

„T-to je celý B-bykov,“ ozval se Jurkovskij a křečovitě se usmál. „Všechny b-bezmocné táhne na ramenou.“

Vzlykající Michail Antonovič zmizel ve své kabině.

„Pomohu vám, msjó Mollard,“ nabídl se Žilin.

„Ano,“ souhlasil Mollard a poslušně objal Žilina kolem ramen.

„Hodně úspěchů a klidnou plazmu,“ popřál Jurkovskij.

Dauge přikývl.. Rozešli se do svých kajut. Žilin zavedl Mollarda k jeho amortizátorů a uložil ho.

„Jak život, Vaňušo?“ zeptal se Mollard smutně. „Prima?“

„Prima, msjé Mollard,“ odpověděl Žilin.

„A jak děvčaty?“

„Výborně,“ řekl Žilin. „Na Amalteji jsou skvělá děvčata.“

Zdvořile se usmál, zaklapl víko a v tom okamžiku jeho úsměv zmizel.

„– Už aby to všechno skončilo, „ pomyslil si.

Vykročil chodbou. Zdála se mu neobyčejně prázdná. Zaklepal na víko každého amortizátoru a počkal si, až se mu v odpověď ozve stejné zaklepání. Pak se vrátil do velitelské kabiny.

Bykov seděl na místě staršího pilota. Měl na sobě skafandr pro přetížení. Podobalo se to zámotku bource morušového, z něhož trčí zrzavá rozcuchaná hlava. Bykov vypadal docela normálně, jen o trochu zlostněji a unaveněji.

„Hotovo, Alexeji Petroviči,“ ohlásil Žilin.

„Dobře,“ odpověděl Bykov a zašilhal na Žilina. „Nebojíš se, pulce?“

„Ne.“

Žilin se skutečně nebál. Jenom chtěl, aby to co nejdříve skončilo. A pak najednou pocítil nesmírnou touhu spatřit ještě otce, jak vystupuje ze stratoplánu, rozložitý, kníratý, s kloboukem v ruce. A pak by chtěl otce seznámit s By-kovem.

„Tak už jdi, Ivane,“ pobídl ho Bykov. „Máš na to deset minut.“

„Klidnou plazmu, Alexeji Petroviči,“ popřál Žilin.

„Děkuji. Tak už jdi.“

„Musím to vydržet, „ pomyslel si Žilin. „K čertu, copak to nevydržím?“ Došel ke dveřím své kajuty a najednou spatřil Barborku. S námahou se plazila přitisknuta ke stěně a táhla za sebou dlouhý ocas ze stran zploštělý. Když uviděla Žilina, zvedla trojúhelníkovitou tlamu a pomalu mrkla.

„Ach ty chudinko,“ politoval ji Žilin. Uchopil ji za volnou kůži na krku, zatáhl ji do kajuty, zvedl víka amortizátoru a pohlédl na hodinky. Pak hodil Barborku do amortizátoru – byla nesmírně těžká a zmítala se mu v ruce – a vlezl za ní. Ležel teď v naprosté tmě, poslouchal, jak šumí amortizační směs, a cítil, že má tělo neustále lehčí a lehčí. Byl to neobyčejně příjemný pocit. Jen ta Barborka se mu u boku neustále převalovala a píchala ho do ruky svými tuhými ostny. „Musím to vydržet, „ napadlo ještě Žilina. „Jako on.“

Alexej Petrovič Bykov ve velitelské kabině stiskl palcem vroubkovaný knoflík startéru.

Amaltea, stanice „J“

Ředitel stanice „J“ nesleduje západ Jupitera a Barborku tahají za ocas

Západ Jupitera – ten je taky nesmírně krásný. Pomalu uhasíná žlutozelená záře exosféry, objevuje se jedna hvězda za druhou jako diamantové špendlíky na černém sametu.

Ale ředitel stanice „J“ neviděl hvězdy ani žlutozelenou záři nad blízkými skalami. Díval se na zledovatělou plošinu raketodromu. Pomalu, sotva znatelně tam klesala obrovitá kupole „Tachmasibu“. Fotonová nákladní loď první třídy „Tachmasib“ byla skutečně obrovská. Tak obrovská, že ji tady na namodralé, nazelenalé plošině, pokryté kulatými černými skvrnami, nebylo možno s ničím srovnávat. Ze spektrolitové přílby to vypadalo, jako by „Tachmasib“ padal sám od sebe. Ve skutečnosti ho však přesně ukládali. Ve stínu skal a na druhé straně plošiny pracovaly mohutné hevery, přitahovaly lana a v paprscích slunce občas prudce zajiskřily blysknavé niti. Celá loď, od širokého pohárovitého odrážeče až ke kulovitým obytným prostorám byla zalita slunečními paprsky.

Ještě nikdy nepřistával na Amalteji tak znetvořený planetolet. Okraj odrážeče byl roztříštěn a v jeho hlubině ležel neproniknutelný stín. Dvousetrnetrová roura fotoreaktoru měla skvrny a byla doslova rozežrána korozí. Havarijní rakety na pokroucených konzolách trčely do všech stran, skladištní prostor byl pokřiven a celá jedna jeho část byla rozmačkána. Připomínal teď kulatou plochou konzervu, na kterou někdo dupl okovaným podpatkem. „Část potravin je samozřejmě zničena, –“ blesklo řediteli hlavou. „Fuj – že mě napadne zrovna takový nesmysl. Jako by na tomhle záleželo nejvíc. Inu, „Tachmasib“ odtud hned tak neodletí.“

„Přišla nám ta slepičí polévka draho,“ ozval se strýc Valnoha.

„Ano,“ zamumlal ředitel. „Slepičí polévka. – Nemluvte tak, Valnoho. Vždyť to tak ani nemyslíte. Jakápak teď slepičí polévka?“

„Náhodou,“ protáhl Valnoha, „chlapci už potřebují jíst něco pořádného.“

Planelolet dosedl na plošinu a pohroužil se do stínu. Teď bylo vidět jen slabé nazelenalé mihotání na titanových bocích, pak zajiskřila světélka a začaly se míhat drobné černé postavičky. Huňatý hřbet Jupitera zašel za skály, ty zčernaly a jako by se protáhly do výšky, na okamžik jasně zaplála jakási úžlabina a na jasném pozadí se rýsovaly mřížovité konstrukce antén.

Řediteli v kapse slabě zabzučel radiofon. Vytáhl hladkou krabičku a stiskl knoflík příjmu.

„Slyším,“ ohlásil se.

Vysoký tenor službu konajícího dispečera vypálil vesele a bez jakékoliv uctivosti:

„Soudruhu řediteli, kapitán Bykov s posádkou a cestujícími dorazil na stanici a čeká vás ve vaší pracovně.“

„Už jdu,“ odpověděl ředitel.

Společně se strýcem Valnohou sjeli výtahem dolů a ředitel zamířil do své pracovny. Dveře byly dokořán otevřeny. Pracovna byla nabita lidmi. Všichni hlasitě hovořili a smáli se. Až do chodby slyšel ředitel radostné výkřiky:“Jak život – prima? Jak choši – prima?“

Ředitel zůstal chvíli stát na prahu místnosti a hledal očima nové příchozí. Valnoha mu hlasitě dýchal za uchem, a už z toho bylo znát, že se usmívá na celé kolo. Spatřil Mollarda s vlasy mokrými od koupele. Zuřivě gestikuloval a smál se. Kolem něho se shlukly dívky – Zojka, Galina, Nádenka, Jane, Juriko, zkrátka všechny dívky z Amalteje – a taky se smály. Mollard vždycky dovedl shromáždit kolem sebe všechny dívky. Pak ředitel spatřil Jurkovského, přesněji řečeno jeho zátylek, vyčnívající nad hlavami, a obludnou příšeru na jeho rameni. Příšera otáčela tlamou a čas od času hrozně zívala. Barborku pořád někdo tahal za ocas. Dauga vidět nebylo, jeho hlas však burácel stejně zřetelně jako hlas Mollardův. Dauge úpěl: „Udusíte mě! Pusťle, chlapci! Ojoj!“ Kousek stranou stál rozložitý neznámý chlapec, velmi hezký, ale příliš bledý mezi všemi opálenými. 2ivě besedoval s několika zdejšími obyvateli. Michail Antonovič Krutikov seděl v křesle u ředitelského stolu. Vyprávěl, šermoval přitom krátkýma rukama a občas si tiskl na oči zmuchlaný kapesník.

Býkova zahlédl ředitel naposled. Byl bledý až do modra, jeho vlasy vypadaly docela měděné, pod očima mu visely zplihlé modré váčky, jaké mívá člověk po velkém a dlouhotrvajícím přetížení. Oči měl rudé. Mluvil tak tiše,. že ředitel nezaslechl ani slovo. Viděl pouze, že Bykov mluví pomalu a pohybuje rty jen s největší námahou. U Býkova stáli vedoucí pracovníci jednotlivých sekcí a náčelník raketodromu. Tato skupinka byla ze všech nejtišší. Pak Bykov zvedl oči a spatřil ředitele. Vstal, pracovnou se rozneslo zašumění a všichni rázem ztichli.

Přicházeli si vstříc. Magnetické podkovy řinčely na kovové podlaze. Uprostřed místnosti se setkali. Stiskli si ruce a stáli chvíli mlčky a bez hnutí. Pak Bykov připažil a ohlásil:

„Soudruhu Kangrene, planetolet ‚Tachmasib‘ s nákladem hlásí přílet.“