Duhová křídla

VÝBOR Z JUGOSLÁVSKÉ FANTASTIKY

Gregor Strniša

DUHOVÁ KŘÍDLA

Zavítáte-li někdy do našeho města, do toho velkého města na. severním pobřeží, a navštívíte-li snad i muzeum, nezapomeňte si prohlédnout sál s nálezy z dávného Orientu. Hned jak vstoupíte, octnete se před obrovským asyrským okřídleným lvem, který bude ze své kamenné výše upírat svůj nehybný zrak na člověka pod sebou. Zůstanete-li v sále dostatečně dlouho a jste-li citlivý pozorovatel, bude se vám po chvíli zdát, že všechny předměty v této místnosti někam tíhnou, že touží dát se jistým směrem. Bude se vám zdát, že písař na reliéfu právě v okamžiku, než jste si ho povšiml, zvedl ruku s pisátkem a teď jím kamsi ukazuje, že mumie v koutě svými namalovanými zřítelnicemi hledí, někam se dívá, protože tam něco vidí. Uvědomíte si, že všechny věci, sochy, obrazy, mumie, a dokonce i prosté ozdoby a náčiní, naznačují týž směr, a jestliže tím směrem půjdete, dostanete se před malé zavřené dveře, právě na opačné straně sálu, vedle veliké skleněné stěny, která nahrazuje okno. Za těmito dveřmi je opuštěná místnost. V ní stojí jedna jediná vysoká vitrína.

Budete-li pak odcházet malým parkem, který obklopuje muzeum, narazíte možná na mne. Často tu navečer sedávám na lavičce, jako třeba zrovna teď. Pozoruji tu skleněnou stěnu, jež září ve večerním slunci. Kolem panuje naprosté ticho. Na kolenou držím popsané listy papíru a čas od času přečtu pár řádků. Spadla na ně malá světle zelená housenka a stočila se do drobného pohybujícího se šroubku. Nízké slunce, jako by chtělo muzeum ohradit od ostatního světa, nasázelo kolem něho oštěpy zúžených stínů a na okamžik budovu změnilo v plápolající vínově rudý stan.

Opatrně nahnu papíry, sklepnu zvířátko do trávy, znovu se zády opřu o opěradlo a myslím na svého starého přítele profesora egyptologie.

Přede mnou se zapění a vysoká, mohutná zelená vlna našich společných mladistvých flámů přepadne hřmotně přes mé temeno, celého mě zaplaví a nato se nehlučně vzdálí. Zdá se mi, že opět slyším svůj hlas, jak jednou zrána říká: – Vždyť je to vlastně div divoucí, že jsme se neprobudili v nemocnici anebo – že jsme se vůbec ještě probudili.

Co má udělat člověk, který se rozhodl rozbít hluboké zrcadlo, v němž se všechny známé věci – ulice a střechy a obloha nad nimi, sloupy s lucernami a postavy lidí – znovu a znovu seskupí do obrazu nové, pro výzkumníka tak vábivé krajiny? Za slunečných odpolední se v ní ve stínu neznámých stromů zamyšleně procházejí vínově rudí pávi, večer se temně odrážejí od žulového nebe měkké sovy kořalky s velkýma žlutozelenýma očima a za nocí tu ve svých brlozích příjemně pobrukují velicí, chlupatí, spokojení medvědi rumu.

Takový člověk, který se odtamtud pokusí jednou provždy odejít, začne pěstovat ozdobné keře nebo něco jiného, co je spíš pro oko než pro žaludek, anebo zkoumat věci, které se zrovna tak odrážejí z nějakého zrcadla, oroseného modravým nádechem veliké vzdálenosti v čase i prostoru. Já po celé zahradě vysázím okrasné keře, můj přítel vezme se zneklidňujícím svrběním v prstech do ruky kouzelnou hůlku starých jazyků a poklepe jí po nezměrné, kamenné tváři mrtvých časů.

Drobné stylizované postavičky uprostřed starého obrázkového písma, písmena podobná broukům a květinám mu připadají jako vyšívané vzory na haleně, pod níž tuší živé tělo krasavice – proč by se jinak s naslouchavou zamyšleností nad nimi ve dne v noci skláněl, proč by se jinak za měkkého zimního dne posadil, ještě jednou vyhlédl oknem do mlhy a pak začal psát román ze starého Egypta, který nikdy nedokončí? Proto se z něho nestane podivínský profesor, o kterém se vypráví, že mu v ruce zůstala jen ta halena, a když už sám nepřednáší studentům na univerzitě, pokračuje dál ve zkoumání projevů myšlení a cítění u národů, o nichž leckdo z nás ví sotva víc než to, že existovaly.

Pod jeho dlaněmi se kolo času točí rychle a tiše, začíná se už, uhlazené od nesčetných dotyků jeho rukou, temně lesknout, avšak za tím zlatým, točivým leskem jeho hranatá, ponurá tvář, připomínající smutného teriéra, v pološeru za zastřeným oknem studijní místnosti nevypadá šťastná.

Vidím se, jak za ním občas zajdu, a jak tak přede mnou sedí, mohlo by být jeho držení těla symbolické: jednu ruku si položil na hruď a hlavu s pěknými, šedivějícími vlasy sklání kupředu, jako když bedlivě pozoruje malou, pro mě neviditelnou mechanickou hračku, plechovou figurku rozčarování s hladkým, nestoudným obličejíkem, která se kolébavě prochází po okraji jeho psacího stolu sem a tam. Od této chvíle si ho představujte takového, s poněkud předkloněnou hlavou a s pravou rukou bezmocně spočívající na úzké, svitku starého papyrusu podobné hrudi.

Potom jednoho zimního rána se objeví u mne a povídá: – Odjíždím. Doprovodím ho k nádraží a dívám se za ním, jak odchází chodbou, vysoký, v tlustém černém plášti, v ruce nevelký kufřík, a rychle projde létacími dveřmi na druhé straně, jako by ho jimi vtáhl van větru, který to ráno chodbou pěkně protahoval. Ještě chvíli ho vidím za sklem, pak zmizí za závěsem, utkaným z vřavy hlasů, jenž visí nad nástupištěm jako přízrak širokého světa. Kdo ví, kam pojede, neřekl mi to, a ani dnes nikdo neví, kde vlastně byl.

Dlouho se nevrací a občas, když tak vysedávám na své zahradě, mě napadne, že třeba odjel do malého, tichého městečka: tam sedí v neznámém hotelovém pokoji, nekonečně vyhlíží oknem, jako by byl třpyt na obzoru odraz bílých zdí starodávného Memphysu, načež skloní hlavu a opět napíše několik vět – a tak, den co den, v klidu a pokoji, pokračuje ve svém už dávno zapomenutém románu.

Jednoho dne však, když byly keře na mé zahradě už unavené dlouhým létem, náhle zazvonil telefon. Tento ostrý zvuk uprostřed letního odpoledne přeřízl jako lesklá, krátká čepel nože můj život na dvě nestejné části. Volal profesor, konečně se vrátil a zval mě, abych přišel do muzea. Cekal tam na mě na chodbě.

Když mě pomalu odvedl k vysokým dveřím sálu pro dávný Orient, ještě podotkl: – Odjel jsem s malým kufříkem, vrátil jsem se s velikou, neforemnou bednou.

– Často jsem si představoval, jak se vrátíš a všechny nás překvapíš románem, plným nejpodivnějších věcí.

– Román jsem nenapsal, ale zato jsem našel – uvidíš, co jsem našel, pomůžeš mi otevřít tamhletu bednu.

– Nějaký chlapík kolem ní chodí jako kocour kolem horká kaše.

– To je ředitel našeho muzea.

Když jsme vcházeli, obrátil se ředitel k profesorovi s otázkou:

– Proč nechcete, aby nám ji otevřel některý z našich zaměstnanců?

– Mému příteli udělá ta práce jistě radost!

– Jste orientalista? zeptal se mě ředitel.

– Hm.

– Někdy se mi zdá, pokusil se to po svém vysvětlit profesor, že by můj přítel měl psát příběhy, ne pohádky. Udělalo by mu radost, kdybychom bednu otevřeli sami dva. Vy jste se jako dítě patrně nikdy nedostal na půdu.

– Nevím, kam míříte. Náš dům měl rovnou střechu.

– Na starých půdách se vždycky najdou velké staré bedny. Každé dítě přitahují. Mne taky přitahovaly.

– Mne zrovna tak, dodal jsem.

– Ale ani nevím, pokračoval můj přítel, proč jsem si nad touhle bednou tak živě připomněl všechny ty hry. Někdy, když jsem byl sám, jsem si hrál s barevnými sklíčky: šel jsem k okýnku a díval se skrz ně. Měl jsem jich na půdě celou sbírku. Tak se mi zdá, když si teď na to vzpomenu, že jsem chtěl stůj co stůj ve skutečnosti prožít něco neskutečného, když už mi stará bedna připravila rozčarování.

Řekl jsem nato, že některé byly opravdu prázdné, ale to ani nebylo to nejhorší – jiné mě obyčejně taky zklamaly. Stejně jsem však i nadále prolézal tmavou, rozpálenou půdu a znovu a znovu strkal nos do beden, i do těch, do nichž jsem už dříve aspoň jednou nahlédl. Patřilo to k dlouhým, samotářským hrám, kdy jsem před takovou bednou ustupoval a zase se k ní blížil, a když jsem konečně před takovou hrozivou černou bednou stanul, představoval jsem si, že v ní je – ale to jsem už dávno zapomněl, co. Vzpomínám si ovšem – to bylo na celé hře nejhezčí – jak jsem potom pomalu zvedal víko…

– A objevil staré haraburdí! dodal za mě ředitel.

– Ano, k čemu je dítěti, a i dospělému, fantazie, když je opět a opět rozčarovávána? podíval se na mě úkosem přítel.

– Ne, není to vždycky jenom rozčarování, odporoval jsem. V poslední takové bedně, kterou jsem ještě jako dítě otevřel – bylo to, a asi ne náhodou, v cizí chalupě: na prostorné, větrné půdě velké venkovské usedlosti, kam jsem přijel na zimní prázdniny – jsem v hromadě starých knih našel jednu, které jsem nerozuměl. Byla to dlouhá pohádka v neznámém jazyce a navíc vytištěná mně tehdy neznámými písmeny, špičatými a zubatými. Ale byla plná ponurých obrázků. Z postav na nich šla hrůza, bál jsem se jejich mohutnosti. Jiné zas byly až svádivé. Těm jsem se obdivoval se zvláštním dětským studem, který mi bránil, abych knihu někomu ukázal. Tajil jsem ji jako nějaký nevysvětlitelný dětský hříšek. Později se mi ztratila. A dnes bych si už také nedokázal vybavit žádný z těch obrázků.

– Možná tě ani moje bedna tak docela nezklame. Postůj tedy ještě chvíli – ačkoli jsi už velký a tlustý, pořád se ještě po tobě procházejí zapomenuté stíny z dětských dní – postůj, oddej se očekávání, pohřej si s myšlenkou, že v ní je…

– Neměla by se radši rovnou otevřít? přerušil ho nedočkavě ředitel.

– Máte naspěch, protože nevíte, co v ní je!

– Dovedu si to představit. Usuzuji.

Egyptolog byl jiného názoru: – I obrazně by se dalo říct, že prostě žijete v domě s rovnou střechou. Právě proto však vedete toto muzeum velmi dobře. I vaše usuzování je rovné – a rozumné: jako nezbytná, dobře udržovaná silnice, po které jsme včera přivezli bednu z přístavu. Člověk, který žije takříkajíc ve stínu spíš strmých střech, velice strmých, gotických střech, zdobených nepotřebnými špičatými věžičkami, by proto na vás někdy mohl dostat vztek, pokud byste občas přece jen nestřelil vedle jako tady s tou bednou. Otevřme ji tedy!

Pustili jsme se s egyptologem do bedny: odtrhali jsme masivní desky, které s třeskem létaly kolem po zemi, že se to pod vysokým stropem sálu rozléhalo, jako kdyby se schylovalo k letní bouřce. Pak jsme odházeli dřevitou vlnu, která nám pod rukama v náhlém tichu ostře šustila a šuměla, jako by po předehře s pohřmíváním začaly padat první kapky deště.

– Jenom veliký tmavý kámen? nedovedl ředitel skrýt zklamání, když jsme odházeli veškeré ochranné obložení a udýcháni ustali v práci. Egyptolog odpověděl: – Ale přece jen ne pouze kámen!

– Kamenná divošská modla, vyslovil jsem svou domněnku, tyhle tmavé skvrny vypadají jako zaschlá krev obětovaných.

– Ano, je strnulá jako modla, veliká jako barbarská modla, až příliš velká, proto ji nepoznáváte. Ale představte si, vysvětloval profesor, že to, nač se díváte, vidíte skrz lupu!

– Kukla! zvolal jsem, tohle je přece obrovská kukla! Znám kukly ze své zahrady, ty jsou malinkaté, tahle je…

– Veliká jako sud! vykřikl ředitel nadšením.

Opravdu, byla to kukla, obří kukla, mrtvá snad už dlouhá tisíciletí, jak připomněl muž, který ji přivezl, ale opravdová kukla. Hladká, tvrdá a tak těžká, že jsme všichni tři měli co dělat, když jsme ji zvedli a nesli na stůl, abychom si ji mohli pořádně prohlédnout.

V první chvíli, když jsme ji vybalili ze slámy, jsem se jí málem polekal – jako by se polekal chlapec, který na tmavé půda zvedl víko staré bedny a spatřil v ní jednu z příšer, kterými dospělí straší děti: mají prapodivná jména a nikdy jim je nepopíšou konkrétněji, stejně jako čarodějnice nebo skřítky, proto jsou ještě strašnější.

Teď stála na starém, tmavém a hladkém stole a matně se zrcadlila v jeho desce. Připomínala předpotopní sochu hrubě tesanou ze šedé žuly. Tento obrovský zámotek sloní barvy měl na první pohled na jedné straně svou přední část, svou „hlavu“ – anebo také ne, na druhý a třetí pohled. Tyto rysy, tyto hladké vrásky a boule, postrádaly jakýkoli smysl, přesto však působily dojmem jistého celku, jistého tvaru a tvarovanosti. – Tak se mi zdá, řekl jsem, že kdyby měla nevýraznost jako taková svůj výraz a bezvýraznost svou zvláštní fyziognomii, byla by tohle její tvář!

– Opravdu, přisvědčil mi přítel egyptolog, čím déle se na ni dívám, tím víc mi její popředí připadá jako veliký obličej. Jenže obrácený naruby –– něco jako rukavice vnitřkem navrch – s bezkrevnými žilami a hladkým zešedivělým masem vyhřezlým navenek.

– Kam ji postavíme? zeptal se ředitel. Musíme pro ni najít nějaké příhodné místo. Bude ležet pod sklem na černém podstavci s výrazným upozorněním: Jediný exemplář obří kukly na světě… nebo něco takového. Novináři upozorní lidi…

– Novinářům nebudeme nic říkat!

– Já už jsem je informoval, ještě než jste přišli, protože jsem se domníval, že je v bedně nějaká pozoruhodná mumie.

– Budou si ji prohlížet s namyšlenými tvářemi, jako by to byla nějaká směšná modernistická socha, někdo z nich dokonce prohodí, že už o něčem takovém slyšel, každý bude chtít vědět, kde jsem s ní přisel!

– A kde jste ji našel?

– V kapce jantaru. V obrovské kapce, v celé hoře jantaru. V jantaru už přece kolikrát narazili na pravěký hmyz – já jsem v něm nalezl tuhle kuklu.

– Mám vám to věřit?

– Nemusíte. Teď jsem dostal legrační nápad: co by se stala, kdybych vás strčil do téhle bedny, odvezl vás tam, kde jsem našel kuklu, a vpravil vás do toho jantaru namísto kukly. Za milión let by vás někdo objevil a – dovedeš si představit, otočil se egyptolog od ředitele ke roně, jak by vědci a novináři chodili kolem našeho ředitele a prohlíželi si ho? Říkali by: „Jak charakteristický exemplář člověka z dvacátého století. Jen se podívejte na jeho popředí – typický výraz bez výraznosti!“

– Za vaším podivným žertem cítím zlobu. Jen se přiznejte: urazil jste se, že jsem se s tím vaším zajícem v pytli nedal vyvést z rovnováhy, jak jste patrně očekával! A pokud se zlobíte kvůli novinářům – veřejnost má právo dozvědět se o našich objevech.

A novináři už začali přicházet:

– Dobrý den. Prohlédnu si mumii. Jsem novinář listu…

– Ne mumii, kuklu. Špatně jste mi v telefonu rozuměl, Zní to podobně: kukla a mumie. Ne? Tady je profesor, který ji našel. Já musím… odpusťte, hned se vrátím, a ředitel, jako na kolečkových bruslích, odbruslil ze sálu.

– Ať je to mumie nebo kukla, já jsem spokojen, řekl novinář.

– Něco takového jste nečekal, co?

– Já nikdy nic nečekám – a vždycky jsem spokojen. Kde jste ji získal?

– V pobořeném a opuštěném indickém městě uprostřed džungle… v paláci beze střechy… zarostlém popínavými rostlinami, jejichž vršky se ve větru nad kuklou pohupovaly; sem a tam.

Opět se ozvalo zaklepání na dveře, a:

– Dovolte, abych se vám představil, v časopisu Meridian řídím…

– Vím, vím, přišel jste si prohlédnout mumii, ale uvidíte kuklu.

– Pan profesor našel velikou kuklu, řekl kolegovi první novinař, já jsem spokojen, jdu telefonovat do redakce. A už byl pryč.

– Ano, jednou jsem už slyšel o něčem takovém, kdy to bylo… A kde jste ji našel?

– Byla přilepená na strop ve faraónské hrobce, kterou jsem objevil. Visela přímo nad sarkofágem…

– Ano, ano, už vím, ovšem, jak to, že jsem si hned nevzpomněl… ne, ne, neobtěžujte se s výkladem, já jsem velmi vzdělaný, tak říkajíc bílá vrána mezi reportéry: v časopisu Meridian; řídím kulturní stránku. Nenašel před lety jeden anglický egyptolog něco velice podobného, jenomže byla ta kukla větší, ovšem, byla mnohem větší… ale ani tohle není špatný exemplář! Velmi mě těšilo, pane profesore! a u dveří málem vrazil do dalšího:

– Kde je ta kukla, veliká jako slon?

– Šedá jako slon!

Ahoj, ty strašidlo! Odkud tě to vytáhli, že jsi tak nemožně šeredná?

– Z mořských hlubin… ležela na dně poblíž břehu… v kamenné rakvi, ozdobené nesrozumitelnými vrypy… tam, kde kdysi byla Atlantida.

– Přivezte ještě nějakou – podnikněte tu cestu pro naši revui, na naše výlohy! Promluvím s hlavním redaktorem. Sbohem!

Usoudil jsem, že přítel egyptolog tentokrát nebyl zrovna pravdomluvný. – Pravda není vždycky ta nejdůležitější věc, odbyl mě.

– Které z tvých prohlášení tedy platí?

– Není to úplně jedno? Když se na ni takhle dívám, mám pocit, že vůbec neexistuje, že se mi to jen zdá. Mluvím a zároveň slyším svůj hlas, jako by mluvil někdo jiný, a přitom celou dobu cítím, že musím před ní stát, hledět na ni, že vůbec nemohu odejít – jako ve snu, ve snu plném můr, ale… současně i přitažlivém… jako bych od ní nemohl odejít, jako bych nemohl odejít z tohoto sálu… Pojď, jdeme ven!

Když se konečně přece jen obrátil a vycházeli jsme, řekl jsem, že je kukla aspoň notně veliká, když už nic jiného, a ředitel muzea a všichni tři novináři ji spolkli klidně jako kostku cukru.

– Vždyť možná mají pravdu, řekl přítel, sám sebe už hodnou chvíli přesvědčuji, že to je prostě jen nezvykle velká kukla… a nic víc, že je ten můj snový pocit poněkud směšný.

Na chodbě jsme potkali ředitele. Zavolal na nás: Neodcházejte! Hovořil jsem telefonicky s odborníkem a velkým milovníkem hmyzu, profesorem entomologie – hned sem přijde.

– Máte nějak naspěch!

– Je třeba ji popsat. Popsat a přesně změřit její rozměry.

– Ovšem.

Odešli jsme do parku, abychom zde počkali na tohoto znalce, našeho slavného výzkumníka života much a blech a kobylek a chroustů, entomologa, a posadili se na lavičku, právě na tuhletu, na níž teď vysedávám sám.

Když jsem najednou kuklu před sebou neviděl, naráz se mi zazdálo, že tam, v muzejní budově, vůbec žádná kukla není, že jsme jenom na stole nechali veliké staré hodiny, které teď o samotě a v tichu hluboce tikají a odměřují čas, jenž dávno uplynul a není už nikde k nalezení – anebo snad ještě někde je? Egyptologa se hned zmocnil pocit, že si ji on, který ji našel, do této chvíle pořádně vůbec neprohlédl, že něco významného přehlédl, že by měl jít okamžitě zpátky, že až by ji opět uviděl, ihned by pochopil – sám nevěděl co. Pomyslel jsem si, že se nyní patrně i ředitel vrátil do sálu, sám: přímo jsem ho viděl, jak stojí před obrovskou kuklou se svým konvexním, švestce podobným obličejem a přemýšlí, kam by tak bylo nejlépe ji postavit. Egyptolog řekl, že ředitel vůbec nemůže jednat jinak, a jedním dechem se mě zeptal, jestli vím, v čem je vlastně skutečný rozdíl mezi námi a lidmi minulosti. Odpověděl jsem, že jsme se my lidé podle mého názoru nijak zvlášť nezměnili.

A opravdu jsme se nijak zvlášť nezměnili. Jenom svět se změnil. Profesor začal vykládat. Svět sám o sobě samozřejmě také ne, ale naše prožívání světa je jiné, realistické. My už tento svět velmi dobře známe, popsali jsme ho a změřili do nejzazšího koutku – popsat a změřit, jak pravil ředitel, a postavit na přesně stanovené místo! Lidé, kteří poslouchali zpěváky oslavující Gilgameše a Odyssea, ale i později, ti, co jim bardi pěli o hrdinech kulatého stolu, ti všichni žili ve světě, který byl naprosto jiný. Země a nebe byly plné démonů a křídlatých příšer a člověk, jenž žil v malém světě rodné vesnice či města, tušil za modravými horami na obzoru nebo na druhé straně šedého moře den co den ony pohádkové země, o nichž vyprávěli poutníci, námořníci a pěvci. Pro něj byly stejně skutečné jako pro nás Amerika se svými mrakodrapy nebo Japonsko s domečky z papíru. Jeho prožitek světa byl fantastický.

– Já jsem se skoro celý život snažil poznat tento nám tak cizí svět, dodal, a kukla, která ti připomíná hned modlu nebo pravěkou sochu, hned staré hodiny, je veliká a šeredná, je neobyčejná – to však nejsou správné výrazy – především je… – Fantastická, ano, i ona je fantastická, dokončil jsem jeho myšlenku.

– A tak nepatří do našeho světa.

– A přesto čekala, možná celá tisíciletí, až ji ty najdeš.

– Tak je to: ano, čekala, až ji najdu, nenašel jsem ji jako slepice zrní, ne, přitáhla mě k sobě jako magnet hřebík, proto bych dokonce mohl říct: ona našla mne! Teď se na ni můžu dívat, můžu se jí i dotknout, to je…

– Možná že už ne dlouho. Mám pocit, jako bys ještě nevěděl, co s ní máš udělat, a tak stojíš a díváš se – ne rozzlobeně, spíš smutně – jak ti ji ředitel muzea pomalu vytahuje z rukou.

– Všechno jde tak, jak to musí jít – v tomhle našem světě. Nezapomínej, že jsem zámotek našel já, anebo, chceš-li, zámotek mne, řediteli by se to nikdy nemohlo stát! Už cestou zpět jsem sám sebe znovu a znovu přesvědčoval, že je pouze neobyčejně, přímo hrozně veliká a to že je to jediné, co mě zneklidňuje a zároveň se mi neustále chtělo otevřít bednu a opět se na ni podívat, jako se mi to chce v této chvíli. Představoval jsem si, až budu zase doma: viděl jsem před sebou svou zšeřelou studijní místnost…

Bylo to však úplně jiné, než si představoval cestou domů. Neseděl v pološeru svého tichého kabinetu, seděli jsme v parku uprostřed jasného letního dne, který nás tlumenou zelení keřů a stromů, barvitou nádherou ulic za nimi, hlubokým leskem oblohy držel v šachu, jako v žaláři, jak si postěžoval egyptolog. V tomto žaláři letního dne, zelených zahrad, přelévajících se barev a propletených tvarů si musel znovu a znovu připomínat to zimní ráno, kdy odcestoval. Stálo kdesi daleko za ním, jako vysoký černý kopec, mokrý a větrný. A teď mu ty keře, stromy, domy a mraky připadaly jako brnění v muzeu, která mají spuštěná hledí. Nebo jako obrovské kukly.

Možná že věci všechna ta léta před ním pomalu, nepozorovaně spouštěly svá hledí a teď byly zavřené. Ale byly letní dny, kdysi, které se mu nezdály podobné žaláři, a ve věcech a za nimi – jako by měly hledí zvednutá – viděl víc. Vzpomínám si, jak jsme v takovém odpoledni pomalu kráčeli úzkou, stinnou ulicí, jež spadá strmě k řece. Tam, na druhém břehu, těsně nad vodou, jsme viděli řádku maličkých starodávných domků v plném slunečním světle. Zastavil se a zvolal: „Nevypadají jako vysoké, pomalované a vyřezávané štíty?“ Za nimi cítil napjaté svaly barbarských žoldnéřů a nad nimi, kdesi za střechami, viděl třepot chocholů z pštrosích per.

A po jeho zvolání to tak připadlo i mně. Asi by byl měl pokračovat v tom svém románu, co já vím, ale asi ano – já například mám své keříky a jsem řád, že jsem vypěstoval něco, Co žije svým vlastním, tichým a pomalým životem. Kdykoli rok co rok brzy zjara, jako první ze všech, rozkvetou kolem mého domu keře forzytií, že je přicházeje domů spatřím v prázdné jarní krajině už z dálky, jako malou, zarputilou bojovou jednotku, která svou vůli k životu koncentrovala a vyjevila v žluté barvě, stále se mě pokaždé, tak jako poprvé, zmocní jakási žlutá podnapilost.

Zdálo se mi, že i starý odborník na hmyz, profesor entomologie, pocítil v té chvíli něco podobného, jenomže jeho podnapilost byla spíš slonově šedé barvy. Díval jsem se na něj, jali vcházel do muzea radostnými, podnikavými kroky. S ním přišel jeho asistent, jeden z těch mladých snaživců, kteří vypadají, jako by byli ustavičně ochotni osedlat sami sebe, aby tak co nejrychleji dospěli k svému cíli. Představoval jsem si toho hocha před kuklou, která byla fantastická snad pravě proto, žes v ní mohl vidět ukryto cokoli.

Proto si egyptolog už cestou domů, když byla kukla v bedně a nemohl se na ni dívat, velmi přál, aby si ji doma postavil na svůj psací stůl, znovu a znovu ji pozoroval skrz šedomodrý dým cigarety a přitom si představoval, jak kdysi v dávných dobách z právě takových kukel přicházeli na svět obrovští motýli nebo strašliví brouci nebo obří ohlušivě bzučící včely: viděl by je jako veliké, jedovatě zelené a pestré, ostře konturované, lesklé, míhající se postavy a vzorky na pozadí záclon. Okolo nich, v pološeru místnosti, by viděl vrcholky stromů jako páví ocasy, za nimi, v dálce, odraz už po staletí mrtvého slunce na hradbách, na věžičkách měst, které ještě nikdo nevykopal, ano, možná i drobné postavičky strážných, vzdor té vzdálenosti tak jasné, jako by je držel na dlani.

Já jsem měl své keře a u nich jsem mohl prosnít dlouhá odpoledne. Je to práce toho druhu, snil jsem, takříkajíc, kvůli své práci – ale on naopak, pracoval kvůli svým snům a teď bys si přál odpočívat a už jenom snít.

Avšak entomolog, ten veselý starý klučina, ho snadno přemluví, aby nechal kuklu otevřít. Potom v ní už nebude cokoli, nýbrž odporná larva jakéhosi předpotopního hmyzu, kterou dají do lihu, vymyslí si pro ni nové latinské jméno, a tak se stane částí, malou částečkou tohoto našeho světa.

Odešli jsme zpátky do muzea a už na chodbě uslyšeli hlasy ředitele, entomologa a jeho asistenta přede dveřmi sálu pro dávný orient.

– Tedy jako vejce? vyptával se profesor entomologie.

– Jako sud, odpovídal ředitel.

– Jako soudek, malý soudek rumu?

– Ne, větší, mnohem větší, jako velký sud na víno!

– Těším se už jako dítě!

Vmísil se jeho asistent:

– Už jako dítě jsem sbíral kukly. Rád bych šel dovnitř a prohlédl si ji, smím? Můj profesor vám může dosvědčit, že toho o kuklách vím hodně. Mám jich doma už pěknou sbírku. Nikdo sbírá motýly, já jenom kukly, připadají mi zajímavější. Už jako dítě jsem je vyhledával.

– On tehdy sbíral barevná sklíčka, připomněl ředitel. Ne, myslím, že by mu nebylo vhod, kdybych tam vás dva vedl bez něho. Má své rozmary. Včera mě požádal, abych získal potřebné plné moci, aby bednu v přístavní celní karanténě neotvírali a neprohlíželi, a pak se mu nelíbilo, že jsem ji dal převézt sem. Teď, jak se zdá, je uražený zas kvůli něčemu jinému.

– Já jsem však měl vždycky pocit, řekl entomolog, jako by v jeho chvilkové rozzlobenosti bylo víc smutku než hněvu. Pamatuji se, jak ve vzteku vyházel při zkoušce všechny kandidáty. Potom toho litoval. Pozval si je do svého kabinetu, zajímal se, jak se jim daří, a ptal se jich, jestli chodí na fotbal. Když řekli, že ne, řekl jim, že je vše v pořádku, že zkoušku udělali. Toho člověka musíš mít rád. Já ho mám rád.

Pak se dal ředitel do mne: – Dnes s sebou vodí svého přítele. Je to tlusťoch jaksepatří a jakýsi Květomil Zimostráz, pěstuje totiž okrasné keře.

– No, nevím. Ale profesor je bystrý. Jeho „rozumu břitký meč“ sice spíš připomíná zakřivenou tureckou šavli, kterou, abych tak řekl, rád zavine do pestré hedvábné roušky…

– A asi mu udělá radost, když může tou rouškou cynicky zamávat do očí lidem, kteří své povolání vykonávají se vší vážností. Víte, že si pro každého z novinářů vymyslel jiný příběh? Když pak přicházeli ke mně do kanceláře telefonovat do svých redakcí, samozřejmě na to přišli. Měl jsem co dělat, abych je přemluvil, aby o tom pomlčeli a přišli znovu zítra ráno.

Přiblížili jsme se k těm třem. Sotva entomolog spatřil profesora, zvolal: – Kdybyste byl věděl, jakou radost mi uděláte, určitě byste ji našel už dříve! Pojďte, pojďte honem, ukažte nám ji! Se svým asistentem ji otevřeme a… Proč se zastavujete u toho brnění?

Profesor přistoupil k rytířskému brnění: – Zvednu mu hledí.

– Copak vám je?

– Nic – moucha! Pavouk upředl v přilbě síť. Pane řediteli, nějakou maličkost tu a tam přece jen přehlédnete! Budete muset dát tohle brnění vyčistit. Spustil hledí, až to zazvonilo. – Ať zůstane hledí spuštěné! Ať zůstane kukla zavřená!

Ředitel zahučel: – Divná věc, zdá se mi, že s ní něco není v pořádku… a to teprve teď, když ji už nevidím.

– Co není v pořádku?

– Nevím. Navenek se nedá vypozorovat nic. Ale přece jen… jako by larva v kukle byla nějak podivně znetvořená. Vy dva kuklu popište a změřte, a potom ji otevřeme!

– Ne! odmítl egyptolog.

– Překvapení, které mi slibujete… vzdychl entomolog.

– Jen si ji dobře prohlédněte! ředitel otevřel dveře dokořán.

Z vnitřku sálu jsme uslyšeli ostrý zvuk, jako když se trhá těžká látka. Kukla na stole se pohybovala a potom jsem viděl, jak se maska jejího popředí náhle protrhla a zůstal v ní otvor.

– Utíkejme! vykřikl mladý asistent a ředitel hlučně zabouchl dveře a zabručel: – Teď mě tedy ten váš nález opravdu vyvedl z rovnováhy! – a všichni jsme ustoupili několik kroků zpět, přičemž entomolog nadšeně volal: – Viděl jsem, jak se uvnitř pohybovalo něco bílého!

Stáli jsme a poslouchali, ale nic už nebylo slyšet.

– Musíme ihned vyhledat našeho afrického lovce! navrhl ředitel.

– Není třeba, půjdu tam sám. Chci to vidět. Egyptolog zamířil k sálu. Entomolog ho zadržoval: – Já bych si tam netroufal. Může to být nějaký obrovský a strašně jedovatý hmyz a teď třeba číhá někde v koutě sálu – jak rád bych se na něj podíval!

– Tak pojďte se mnou! vyzval ho žertem egyptolog.

– To tedy ne!

– Zůstaňte tady! řekl ředitel mému příteli, můžete nás všechny uvést v nebezpečí!

– Jdu, musím.

– Vezměte si aspoň nějakou hůl, radil entomolog.

Brnění, o němž byla před chvílí řeč, drželo ve své železné rukavici meč. Profesor si ho vypůjčil a šel k sálu, já jsem se dal za ním. Slyšel jsem, jak entomolog za námi zašeptal: – To je nejpodivnější výjev, jaký jsem kdy viděl – jak můj vždycky tak trochu nevážný kolega kráčí vážně a pomalu, v ruce těžký, starý meč, k zavřeným dveřím. A jak mu ředitel odpověděl: – A za ním ten Květomil Zimostráz se svou krátkou bradkou, jako zestárlý panoš, který by si rád vysloužil ostruhy! A asistent opakoval: – Já mám strach!

Nato egyptolog otevřel dveře, zastavili jsme se na prahu a po chvíli jsem pokynul ostatním, aby šli za námi. Opatrně se přiblížili a všichni jsme stáli na prahu a beze slov jen hleděli. Konečně si entomolog zhluboka, nevěřícně povzdechl a ředitel opět hlučně zabouchl dveře.

– Pře-překvapení je jaksi nahé! zvolal entomolog.

– To není možné! řekl ředitel.

– Dívala se na mě, na mě se dívala, mumlal můj přítel, dívala se na mě, úplně klidně…

– Cožpak sním, cožpak všichni sníme? ptal jsem se udiveně, a ředitel najednou na celé kolo vykřikl: – Pánové! A i asistent přispěchal se svým: – Tohle přece není žert, pane profesore, řekněte, řekněte, že to není žert!

– Ne, tohle není žert, to je – holá pravda, odpověděl můj přítel.

– Jenže – křidla, vidíte přece ta křídla, nebo snad mám mámení smyslů? promluvil ředitel.

Křídla byla obrovská, dlouhá, průsvitná, podobná, jaká známe u vážky – a najednou je rozpjala a stále ještě beze strachu nás pozorovala.

– Ach!

– Chce vzlétnout!

– Utečme!

Ředitel opět hlučně zabouchl dveře a všichni jsme stáli před nimi, kromě egyptologa, který zůstal v sále. Zeptal jsem se jich, čeho jsme se vlastně lekli, a připomněl, že je můj přítel ještě pořád za dveřmi. Ředitel poznamenal, že by patrně nebylo slušné, nechat je tam samotné, jeho a nahé děvče, a tak jsme se přece jen vrátili do sálu. Dívka nevzlétla, znovu mezitím pohnula křídly, jež jí visela z ramen a teď ji celou zahalovala. Jak byla krásná! Pomyslel jsem na to, že byla celou dobu v tě bedně, zprvu ve vlaku, pak na parníku, ve skladištích, na celnici, přenášeli ji železniční zřízenci, přístavní dělníci, úředníci zapisovali její váhu – a ona uvnitř: nehybná, spící, zrající, možná že snící sny, které si nikdo z nás nedovede ani představit, protože se od našich nejfantastičtějších snů liší právě natolik, nakolik se naše sny liší od skutečnosti.

– Ta křídla, která se lesknou ve večerním slunci… promluvil egyptolog, podobá se tichému, tenkému vodopádu, který neustále padá, a přesto je stále týž! Je to krása, teď se cítím tak klidný, tak…

– Opravdu je to roztomilé děvčátko, odpověděl entomolog, myslím, že bych se ji mohl pokusit oslovit, půjdu k ní blíž. Skutečně udělal několik váhavých kroků. – No tak, no tak, neboj se, holčičko!

– Zdá se tni, že se vy jí bojíte víc než ona vás.

– No tak, moje malá!

– Tak se jí přece nebojte!

– Holá, to je, ale pravda, mínil entomolog, to, to už patří do oblasti teorie poznání. Máme vyhledat kolegu, profesora filozofie?

– Už běžím, pane profesore, přivedu ho! řekl vzápětí jeho asistent a odspěchal.

Marně profesor entomologie za ním volal: – Kam běží ten pitomec! Hej, slyšíte! Vždyť jsem to přece nemyslel vážně.

– Váš asistent má strach, a tak utekl!

– Tak dobře, ať tedy přivede filozofa, pokud ho najde. Ale kdybychom tak ještě jednou opatrně nahlédli dveřmi! Možná…

– Kdybychom je úplně tiše a jen maličko pootevřeli…

– Vraťme se tam!

– Psst! Pootevřme maličko dveře, vy je otevřte a podívejte se tam škvírou, zašeptal ředitel entomologovi. Ten se po špičkách přikradl ke dveřím. Když je pootevřel, nepatrně to zaskřípalo.

– Dávejte pozor! Vidíte něco? zeptal se ředitel.

– Ovšemže, zašeptal entomolog, načež dodal hlasitěji:

– Vždyť je opravdu krásná!

Všichni jsme se postrkovali kolem dveří:

– Tišeji, tišeji! prosil ředitel, pusťte mě trochu, profesore, ať se podívám! Taky bych rád viděl…

– Pořád se ještě na mě dívá! opakoval egyptolog. Ale co to vlastně je?

– Bytost, která byla v kukle.

– Bytost, hm, zašeptal entomolog, a potom to za nás za všechny řekl nahlas: – Dívka!

Stále ještě stála jako dříve, u rohu toho dlouhého stolu, bokem se o něj opírala, horní částí těla se skoro neznatelně pohupovala a u nohou jí dosud ležely kusy roztrhaného zámotku. Hleděla na nás klidně, potom se usmála.

Entomolog ustrašeně uskočil, zaslechli jsme praskavý šum, který přešel v nárazové, škubavé bzučení – něco jako let obrovského hmyzu. Bzučení začalo v hlubokém tónu, pak se stále zvyšovalo, až najednou, naráz utichlo. Entomolog ukázal rukou a vykřikl: – Podívejte se, podívejte se, posadila se na hlavu okřídlenému lvu!

– Asi se jí nezamlouval váš protektorský vztah – nemá ráda familiárnosti, a tak vám uletěla!

Neviděl jsem, kdy a jak vzlétla. V té chvíli už seděla nahoře na špičaté čapce asyrského lva a pozorovala nás.

– Proč se na mě tak díváš, děvčátko? zeptal se egyptolog.

– Hele, ušklíbla se, podívej se na ni, zvolal entomolog, zašklebila se na mě jako dítě! Možná že má hlad! Jestliže byla tisice let zamotaná v tom svém zakuklení, musí přece být hladová! A co vlastně jí?

– Med a hrozny, zcela určitě jí jen med a hrozny, odpověděl egyptolog, který ji našel.

– Honem, pospěšme si, přinesme jí sklenku medu a několik hroznů! křičel entomolog, kde je v blízkosti nějaká prodejna!

Řekl jsem, že tam zaskočím, a vyšel jsem ze sálu.

– Dveře, zavřete za sebou dveře! křičel za mnou ředitel a entomolog dodal, že by tam nahoře měla průvan a že by nastydla.

– Jaký průvan, jaké nastuzení, jaké hrozny, křičel ředitel, mohla by utéct!

Když Jsem se vrátil, vstoupili se mnou také entomologův asistent a krátkozraký profesor čisté filozofie, kterého asistent za sebou přímo táhl.

– Je to tak divné, mluvil právě ředitel, nerozumím tomu, pánové…

– Co s ní vlastně uděláme? zeptal se všech dohromady entomolog.

– Milý egyptologu, nemyslíte, že by ji jeden z nás dvou měl přijmout za vlastní? Jen odvahu, chlapče, řekl pak filozofovi, jen pojďte blíž, vždyť vám nic neudělá!

– Slyšel jsem, že jste objevil jakýsi fenomén, který není zcela v souladu s běžnými vjemy našich smyslů. Kdepak ho máte?

– Podívejte se nahoru!

– Víte, já hrozně špatně vidím, musíte počkat, než si vytáhnu brýle. Tak. Kde je tedy?

– Vidíte lva, okřídleného asyrského lva, tady před námi?

– Vidím tlapy.

– A nic jiného?

– Aha, tady začínají křídla toho lva.

– Podívejte se výš! Nevidíte?

Pokládal jsem hrneček s medem a hrozny na kovový tác. Entomolog ho vzal: – A teď malou nakrmíme! Byla však příliš vysoko, a tak mu asistent postavil k asyrskému lvu židli a entomolog na ni vylezl.

– Dívejte se, pane kolego, za mou rukou, kterou zvedám ke lví hlavě. Vidíte lví hlavu?

– Vidím jakousi šedou hmotu.

– Dívku nevidíte?

– Ne!

– Psst!

Zaslechli jsme slabý úder, když se dívka sklonila a prsty se dotkla tácu.

– Utrhla si tři kuličky vína, zašeptal jsem.

– Utrhla si – tři – kuličky – vína! opakovali všichni šeptem po mně. Nato v tichu skřípla židle, jak z ní entomolog slézal na zem.

– Je přesně taková jako… zamumlal egyptolog.

– Ale já ji nevidím!

– Vypadá velmi křehká, začal ji filozofovi popisovat můj přítel, ale slabá není. Ramena má rovná a široká, taková, jaká můžete vidět na staroegyptských obrazech.

– To kvůli křídlům, podotkl entomolog.

Teď bych se vám ji měl pokusit popsat i já – jenže, museli byste vidět celý ten výjev: veliký, tmavý sál, v pozadí se ve večerním slunci leskne skleněná stěna, nevelká skupinka mužů pod asyrským okřídleným lvem a vysoko nahoře, na lvově špičaté čapce dívka, zpola zahalená dlouhými průsvitnými křídly, která se třpytí jako duha. její pokožka je úplně bílá, ani na tvářích nenajdete náznak nějaké barvy, jako by hustá tma té těsné komůrky, v níž byla kdovíjak dlouho zapředená, vysála všechnu barvu její pleti a ta se zachytila v jejích vlasech, které jsou velice tmavé a dopadají jí až na ramena, takže se její obličej od nich odráží jako vysoký, běloskvoucí zámek od bouřkové oblohy. Oči jsou bledé a veliké, a zadíváte-li se do nich, zdá se vám, že se pohled ztrácí mezi nízkými, mechem porostlými kmeny a větvemi starého stinného sadu, jenž se před vámi v teplém večeru povlovně zvedá vzhůru po stráni… Když jsem se na ni tehdy díval, bylo mi, jako kdybych ležel kdesi daleko ve vysoké trávě, takový klid jsem pociťoval, dokud ředitel nezvolal:

– Pánové, už je toho dost! Prosil bych vás, abyste všichni se mnou odešli ze sálu, rád bych si s vámi promluvil o… o této bytosti, která…

– Já bych chtěl ještě zůstat, namítl entomolog, je to taková příjemná dívka!

– O čem bychom vůbec měli mluvit? zeptal se egyptolog.

– Ale pánové, prosím vás, trval ředitel na svém, a když jsme pak zvolna odcházeli za ním, musel ještě jednou a zvlášť zavolat na egyptologa.

– Já jsem ji našel! nechtěl egyptolog poslechnout.

– Právě proto! řekl ředitel.

Egyptolog tedy vykročil za námi, a zrovna v té chvíli se opět ozvalo zašumění křídel. Pak ředitel zavřel dveře a zamkl. Zvuk křídel byl už mnohem tišší a zakrátko ho nebylo slyšet. Ředitel zavolal vrátného a přikázal mu, aby se posadil před dveře sálu pro dávný Orient a dával pozor, aby se nikdo nepokusil dostat dovnitř nebo, dodal po kratší pauze, ven.

– A ani na okamžik se odtud nesmíte hnout, dokud vám to osobně nedovolím, kdybyste tu měl sedět třeba celou noc!

– Za mnou, pánové, půjdeme nahoru!

Odešli jsme tedy po schodech do zasedací síně. Vpředu ředitel, sám, za ním, nervózně se ohlížeje přes rameno, mladý asistent a jeho profesor – odborník na hmyz se v té chvíli se svou krátkou, podsaditou postavou v hnědých šatech podobal víc než kdy jindy chroustu, notně zmatenému, neboť se uprostřed velkého listu setkal s motýlem – za nimi filozof a poslední my dva s profesorem egyptologie.

Když jsme opouštěli sál, s přítelem jsme se na prahu ještě na okamžik zastavili a ohlédli. Dívka opět vzlétla, tentokrát na druhý konec sálu, k velké skleněné stěně, která v posledním světle zářila v hlubokých, studených zelených a stříbrných tónech. Protože je sál tak dlouhý, připadla mi dívka v té dálce na druhé straně velice drobná a neskutečná, a když se podél skla začala skoro neslyšně a úplně pomalu zvedat nahoru, vypadalo to, jako by se bublinka odlepila od tmavého dna a zelenou vodou nevzrušeně stoupala k povrchu, tak křehké a stříbrné bylo v tom osvětlení její tělo. Potom zmizela ve stínu pod stropem. Ředitel zamkl dveře.

Mlčky a tiše, jako kdybychom šli po špičkách, jsme vstoupili do zasedací síně, posadili se a stále ještě nikdo nepromluvil. Tak jsme zůstali hodnou dobu. Rychle se šeřilo, ale nikoho nenapadlo, že by se mělo rozsvítit. Já jsem znovu uviděl sám sebe před mnoha lety, jako dítě… Je zimní večer, modravý a rudý, jako hlas píšťaly… Malé dítě sedí u okna a prohlíží si velké, ponuré obrázky ve staré knize, kterou našlo na půdě. Je tam obrázek přes celou stranu: úzká, zasněžená ulice starobylého města kdesi na severu, vzadu dvě nízké věže, na ulici spěšné saně s koňmi, na saních sedí dívka a obrací se dozadu. Její tvář… je to její tvář! Vzpomínám si, že jsem si nad dívkou na saních vymýšlel zvláštní, prapodivné dlouhé příběhy – a tehdy, v šeru a tichu zasedací síně, jsem tento obraz spatřil před sebou znovu a naprosto jasně. Mimoděk jsem pronesl tiše nahlas:

– Nezdá se mi to podivný sen?

– Jestlipak by se všem lidem, kdybychom je zavedli dolů do sálu, zdál stejný sen? zahučel ředitel.

Entomolog řekl: – Jako bych ji už někdy viděl… A já jsem ji viděl!

– Představím-li si, pokračoval profesor přes hmyz, že je teď v tom temném sále úplně sama! Neměl jsem ji opouštět. Řekl jsem, že jí zůstanu provždy věrný.

– O čem to mluvíte?

– Mládí jsem prožil, řekl podsaditý vědec a ztěžka se pohnul, jako kdyby chtěl vzlétnout velký hnědý chroust, mládí jsem prožil v dětském domově v malém, horském městě. Za slunečných odpolední jsme si směli hrát na prašném dvoře s vysokou zdí, kde nebylo nic, jen písek a zdi. Fantazie nás školáčků změnila tyto zdi v pevnost, kterou jsme obléhali a na kterou jsme útočili.

A já jsem, jen sám pro sebe, Věděl ještě něco: v pevnosti drží v zajetí dívku, a tu zachráním já. Nesčíslněkrát jsem na ni myslel, viděl jsem ji před sebou jako živou. Ted‘ si znovu vzpomínám na ty naše dětské hry.

– A já si vzpomínám, začal můj přítel.

Ředitel ho vzápětí přerušil: – Co se to s námi děje?

– Nemohu si pomoct, promluvil chraptivě asistent, musím neustále myslet na housenku.

– Kde jste viděl nějakou housenku?

– Ne, ne, to mi nerozumíte? Myslím na housenku, která se kdysi zapředla do téhle kukly! Opravdu jste ji našel v rozpadlém městě v indické džungli? Obrovitá housenka, která se plazila vlhkými, temnými zbořeništi starodávného města uprostřed pralesa, hustým křovím, plným masitých rostlin s velkými rosolovitými plody, s lepkavými listy, a tady v tom všem – strašidelná housenka!

– Možná že s lidským obličejem, řekl jsem.

– Možná že s lidským obličejem, jako se škraboškou na konci těla…

– Jestli měla živě, pestré barvy, rozváděl jsem jeho fantazii.

– Ne, byla bledá a v noci se matné lesklá v měsíčním světle a obracela slepé oči k měsíci.

– Probůh, co to tam je, co se to tam v koutě leskne! vykřikl najednou.

– Uklidněte, se chlapče, to je…

– Brnění. Podél stěny stojí rytířská brnění.

Právě v té chvíli vyšel měsíc a osvětlil první brnění v koutě u okna. Asistent se uklidnil, a jeho představený zahučel sám pro sebe:

– Tahle místnost je tak podivně šedivá.

Díval jsem se na měsíc za oknem. Byl jako ze šedého železa. Hleděl na nás jako velitel nepřátelského vojska, který přišel a všude kolem rozestavil své stráže v černých pláštích a s velkými bílými štíty.

– Světlo! Rozsviťte světlo! zvolal ředitel, a když se nikdo nepohnul, vstál sám a rozsvítil, a nám, nebo aspoň mně, se zazdálo, jako bychom se v tom okamžiku vrátili odkudsi zdaleka. Ředitel začal slavnostním hlasem: – Chtěl bych, abychom si střízlivě popovídali o tom, co máme dělat. Přiznejte si, prosím, že ta dívka neexistuje, neboť nemůže existovat.

– Vy si tedy myslíte, že se nám to všem jenom zdá? zeptal jsem se ho.

– Musíme si promluvit! Co zítra řekneme novinářům? Opravdu nebylo správné, že jsem jim o tom vůbec říkal. Ostatně, všechno se dá ještě napravit, řekneme, řekneme: zámotek byl mrtvý, byl prázdný, ne – byl uměly! Obrovská umělá kopie! Ať se lidé o ní dozvědí, na tom není nic zlého, jenom o ní se nesmí nikdo dozvědět! pokračoval ředitel stále rychlejším hlasem.

– Myslím, radil entomolog, že bychom o tom měli uvědomit veřejnost, úřady, vždyť ta holka snad ani nemá žádné doklady.

– Dívka v zámku, na který jste střílel prakem, je zřejmě taky neměla! upozornil ho egyptolog.

Znovu se však ozval ředitel: – Poslouchejte mě, prosím! O kukle, o umělé kopii kukly, o té se dozvědí všichni – ale o tom, co z ní, umělé kukly, vzešlo, o té bytosti víme jen my. Přeji si, aby to tak také zůstalo!

– Ne, nikoho nebudeme informovat! Tuto odpovědnost beru na sebe. Když jsem šel dnes do muzea, pánové, viděl jsem na lavičce v parku sedět chlapce a děvče. Pomyslete si, že by ten chlapec uviděl bytost, která teď létá v sále pod námi – co kdyby kvůli ní opustil své děvče! A nejen tenhle chlapec, a nejen tohle! Co kdyby si náhle i on začal přát mít křídla! Připadám si, jako bych mluvil jménem našich milých děvčat: Nepouštějte je do světa!

– No, ženské nikdy neměly příliš smyslu pro fantazii, to jste vystihl správně, připomněl filozof.

– Možná ale se nám to opravdu jen zdá, pronesl jsem svou myšlenku nahlas.

– Ale kdyby se tento sen zdál všem, odpověděl ředitel, stala by se z něho skutečnost! Co kdyby všichni zatoužili po pestrobarevných křídlech? Byli by nešťastní. To se nesmí stát. Myslete na své děti, na chlapce, na mladé muže!

Filozof připomněl: – I to jste řekl dobře – ženské by o křídla tolik nestály, egyptolog: – Nejsem ženatý a nemám děti, a entomolog: – Rovněž já je jaksi nemám.

– Ale ostatní ano, trval na svém ředitel, a nejen to! Podívejte se na profesora egyptologie! Starý, vážný muž, vážený vědec, a sedí tu teď mezi námi se zakrvácenou rukou a krvavou skvrnou na košili, jako nějaký uprchlý gauner! Bezděky se zranil tím mečem, který sevřel v rukou, jakmile ho poprvé spatřil. Jako kdyby si dítě hrálo s nožem! Jsem přesvědčen, že si nedokážeme ani představit, co by se všechno mohlo stát, kdyby se svět o ní dozvěděl a kdyby ji – viděl. Tento svět, který má stále lepší uspořádání – podobá se veliké síti, v níž připadla každému oku jistá úloha a každé je spojeno se všemi sousedními a skrze ně i se všemi ostatními oky – ona by tuto síť zpřetrhala, zprotínala by ji jako meč, kterým se tak; neopatrně škrábl náš kolega. Ne, jsme sami, jako ztroskotanci v člunu na rozbouřeném moři. Náhoda vybrala právě nás, a my se musíme stát – soudci. Poslyšte, vždyť přece neexistuje, kdo už kdy viděl dívku s křídly? S dvěma páry dlouhých, síťových křídel!

– Dneska večer vyplaval tuleň v moři na povrch a spatřil zelenou severní hvězdu, řekl egyptolog. – Zamžikal svýma malýma,– zalitýma očkama, ušklíbl se a pravil: „Chrmf! Tahle je jinačí než já, ta tedy neexistuje!“ a postavil se na hlavu a zmizel pod vodou.

– Neurážejte mě, spíš mi pomozte! Zdá se mi, že opravdu sním! Zdál se vám už někdy nějaký zlý sen a vy jste si uvědomovali, že sníte a že se silou vůle můžete probudit? Takový mám pocit. Jenže ať je to ve skutečném světě nebo ve snu, to, co vím a cítím, že je správné, musím také udělat! Prostě – chci se probudit! Dívka neexistuje, proto musíme přispět k tomu, aby neexistovala!

– Co vás to napadá, to by přece bylo…

– Jak jen můžete vůbec pomyslit na něco tak hrozného!

– Zadržte! Nerozumíte mi! Vyjádřil jsem se špatně – myslím to takhle: neexistuje, proto zařídíme, aby byla, aby byla taková jako my – a pak se probudíme! Uděláme tedy, aby dívka byla: uřízneme jí křídla! Myslím, že by obratný chirurg…

– Hloupost! zabručel ještě hlubším basem než obvykle entomolog. Proč mluvíte o zlém snu? Je-li to sen, je to krásný sen. Je tak krásná se svými křídly.

– A všichni byste je potom chtěli mít! vybuchl ředitel.

– Stejně je chceme mít. Jako dítě jsem si to přál.

– Později na to člověk zapomene. I já jsem si je přál.

– I já.

– I já.

Tak jsme zvolali, všichni tři profesoři a já. Ředitel tiše dodal:

– Možná že i já. Potom, opět hlasitěji, prohlásil: – Tohle jsou vedlejší věci. Podstata je, že dívka neexistuje, protože nemůže existovat.

– Já jsem ale přesvědčen, že existuje! ozval se rozhodným hlasem filozof.

– A to zrovna vy, který jste ji sám ani nemohl vidět! rozhořčil se ředitel.

– Ale vím, že musí existovat.

– Je tak rozdílná, tak velmi jinačí než my, než všechno, že není možné, aby existovala!

– Právě proto, že je nemožné, aby existovala, je nutné, aby byla!

– Teď tedy hovoříte, přerušil je entomolog, jako hrdinova v nějakém moderním dramatu, že nikdo nedokáže pochopit, oč jim jde. Proč by vlastně neměla být? Rád bych šel zase dolů!

– Když si jen připomenu tu housenku! opět se bojácně ozval jeho asistent.

– Chápu vás, začal s výkladem profesor filozofie, je to odpor, který pociťuje člověk, jeho stále abstraktnější rozum před méně rozvinutými, leč právě proto mnohem prvotnějšími, původnějšími formami života, před organismy, které vlastně nemají žádný ustálený, pevný, stmelený tvar, které svými podivně rozeklanými těly takříkajíc rozhrabují prostor, zarývají se do něho, kroutí se a proplétají, cupkají nesčíslnými nožičkami, zkrátka: nenastavují prostoru v obranném postavení pevné, rovné čelo, pěkně zaoblený štít vlastního těla, abych tak řekl, nýbrž v jistém smyslu ze sebe neustále čůrkem vytékají ven, opět se vracejí do sebe a ustavičně vypadají nedohotovené. Ještě nižší bytosti jsou zcela amorfní, měkké, jejich povrch se bez ustání mění, sliz, který je pokrývá, je přímo slepuje s prostorem. Proto, se lidé bojí pavouků, stonožek a housenek a hnusí se jim dotknout se plže. Jen velmi zaostalé děti vezmou bez odporu do ruky žížalu, inteligentní dítě to nikdy neudělá, – Nebylo tedy náhodou, že jste ve svém předešlém popisu umístil housenku mezi masité listy a rosolovité plody, ačkoli to bylo neuvědomělé.

– Mám radši housenky a stonožky než tohle děvče!

– Lžete!

– Možná.

– Je z tohoto světa housenek a stonožek a rosolovitých plodů, řekl jsem, z ošklivé veliké kukly vstoupila náhle mezi nás – cožpak to není krásné? A přece by jí bez kukly nebylo. Není motýl bez kukly.

– A ani kukly bez motýla! zahučel entomolog.

– Nebyla kukla hladká a bezvýrazná? zeptal se filozof,

– Ano, byla jako… jako zavřená železná svítilna.

– Ted se tedy otevřela, řekl filozof, a světlo ozářilo vše kolem. Nezdá se vám, že se tváří v tvář této dívce staly všechny věci nějak výraznější? Že se z nich vyloupla jejich podstata a teď se rýsuje jako ostrý stín? I naše podstata.

– Láryfáry! mávl rukou ředitel.

– Vysvětlím vám to tedy, řekl entomolog, vysvětlím vám to podle svého: přišla mezi nás, jako když se motýl posadí na nos nosorožci. Tím se stal nosorožec víc nosorožcem a motýl víc motýlem.

– Tak to je! zvolal filozof.

– Nosorožec a motýl! vykřikl ředitel, to je totéž, jako byste srovnával plže a… policajta! Motýl a nosorožec!

– Nosorožče, dejte mi klíč od sálu pro dávný Orient! žádal egyptolog.

– Co jí chcete? zeptal se ředitel.

– Nic. Chtěl bych se na ni jen dívat – a až bude odcházet, nechám dveře dokořán. Tak ten klíč!

– Nedám.

– Nedáte? Já jsem ji našel! Dlouhá léta jsem si na tu výpravu střádal, takže jsem ji mohl organizovat úplně sám, sám jsem ji vedl, na nikom nezávislý. Dlouhá léta jsem čekal, jenom čekal, teprve teď to vím. Můžete to vy pochopit? Ne, nosorožec ještě nejste, jste plž, který se v jednom kuse potí a pouští slinu ze vzteku a strachu, protože mu z ničeho nic ukradli domeček! Vem vás čert, připomínáte mi ty organismy, o kterých před chvílí mluvil filozof! Otevřte ty dveře!

– Ne. Musíme se domluvit.

– Tak se tedy dál příjemně a tupohlavě bavte, já jdu!

– Začíná tu být blázinec, povzdychl si filozof.

– Tak tomu je, a já jdu.

Egyptolog opustil zasedací síň a seběhl po schodech na chodbu. Tam nejdříve žádal vrátného, aby mu sál odemkl svým klíčem. To však vrátný nemohl, protože si ředitel vzal k sobě i druhý klíč. Profesor odspěchal ven.

– Ku ku, ku ku! volal z křoví v nočním parku opilec. – Hej, slyšíš, v muzeu mají zavřenýho raracha! Jako ve flašce, tak nějak to bylo v tý povídce, co jsem ji kdysi čet. Chtěl by ven, ale nemůže! Vidíš ten stín za skleněnou stěnou? To je ten rarach, co chce ven!

Opravdu, za sklem se dalo rozeznat velký stín. Poletoval bez ustání nahoru a dolů, jako obrovská můra. Profesor vykřikl a rozběhl se ke skleněné stěně, že mu pod nohama hlučně praskaly větve a různé rostliny. Začal pěstmi tlouct do skla,

– Hele ho, ty bys ho rád osvobodil? To by nebylo špatný! Víš, tahle stěna se nedá jen tak rozbít, to je sakra tlustý sklo. Pěstě tu jsou na nic, najdi si pořádný kámen!

Profesor přestal vyvádět, zůstal tiše stát vedle stěny a po chvíli tlumeně zanaříkal: – Jenom tahle prokletá skleněná stěna… ano, pořádný kámen… a odešel spěšným krokem do tmy, a opilec za ním volal: – Marně se namáháš! Tohle je park uprostřed města, a v městě jsou kameny vzácný! Povídám, neseženeš ho!

– Řekněte mi, kde bych sehnal nějaký pořádný kámen.

– Vždyť máš ruce celý od krve a od hlíny – to ses hrabal v zemi, abys něco našel?

– Jo. Kde, kde… tak mi pomoz, pěkně prosím!

– Ty jsi ještě opilejší než já! Pojď, zajdeme někam! Povídám ti, tady kámen neseženeš: na cestičkách písek, na ulicích dláždění. Pojď se mnou, možná něco najdem, možná někde stavěj novej barák. Tam ho snad najdeme! Vzpomínám si: před lety, když jsem byl ještě kluk, hledal jsem jako ty teď taky kámen. Byl jsem opilý jako… jako teďka! Nějaká holka mě nechtěla, a tak jsem jí chtěl rozbít okno. Co mi to dalo práce, než jsem našel pár větších kamenů, a potom…! Ale ty neřekneš ani slovo. Jsi celý rozcuchaný – a ty ruce, nemůžu se na ně dívat, setři si přece kapesníkem tu krev a hlínu, a vlasy si přihlaď! Kde ses jenom tak namazal!

– Kámen, kámen potřebuju…

– Jen klid, někde ho už seženem! V městě je to s kameny těžký. Na venkově, tam je to jinačí, tam bychom ho našli v cuku letu! Vždycky jsem se chtěl dostat na venkov, ale co dělat, když tramvaj jezdí jen ve městě! Doveze tě na konec města, dál ne! Já jsem totiž průvodčí. Tady jsem doma. Ale jedno léto, ještě jako kluk, jsem prožil na vesnici… Tady to nic není. Tohle není žádná noc! My v městě vůbec nevíme, co je noc! Ty pouliční lampy a neon všecko pokazí. Na venkově, tam je jinačí noc; tady ji lucerny udělají černou, tam je světle modrá, klidná, jako hluboká voda… Vždycky jsem chtěl být strojvůdcem. Vlak městem proletí a už je venku. Vlak uhání a kolem něho uhánějí louky, zelený jako… kostkovaný ubrusy v tý hospodě, kde jsem dneska pil. Sedíš u takovýho stolu se zeleným ubrusem a piješ skleničku a potom se začneš koukat skrz ni, skrz sklo a kořalku, na zelenou kostku na ubruse: a ta začne růst, roste, vyroste, že je veliká jako louka… Rád bych se stal strojvůdcem, no a vidíš, je ze mě průvodčí. To už tak chodí.

– Jo, tak to chodí.

– Ale ten rarach ve flašce v muzeu! Jenom tak najít kámen!

– No co, vždyť je to jedno.

– A potom půjdem tamhle a dáme si do nosu! Co říkáš?

– Nesmím, nesmím… dnes… to by bylo…

– Ovšem. Tys už nasál dost, já ještě ne – tak ahoj!

Opilý průvodčí odešel prázdnou ulicí, jeho kroky byly tišší a tišší. Profesor zůstal na ulici sám. Bylo už velice pozdě. Ponenáhlu se ho zmocňoval neobyčejný klid, vlastně jakási bezmocnost. Začal chodit po městě jako mátoha, chodil a chodil, ale při tom všem si všechno kolem sebe uvědomoval s podivnou lhostejností. Toto jeho bloudění, jak mi je později popsal, se nemálo podobalo mému.

Bylo to už hodnou dobu poté, co odešel. Stále jsme ještě seděli a hašteřili se a víc a víc se mi zdálo, že by ředitel mohl – vzdor našemu odporu – uskutečnit svou zatvrzelou a nemožnou ideu. Najednou jsem si uvědomil, že musím najít profesora a pomoci mu objevit nějaký způsob, jak se dostat do sálu a osvobodit dívku. Zvedl jsem se a beze slova odspěchal.

Musel jsem ho stůj co stůj najít. Seběhl jsem dolů a chodbou ven, běhal jsem po parku a volal ho, pak jsem utíkal dál. Mé kroky se rozléhaly na dláždění prázdných ulic.

Zastavil jsem se. Odkudsi z věže se ozvaly hodiny. Zdálo se mi, že jejich hlas dopadl na dlažbu jako veliká kapka, která mě celého zalila. Najednou mi bylo, jako kdybych stál uprostřed potopené Atlantidy, kde profesor možná opravdu našel ten obrovský zámotek v nějaké kamenné rakvi. Noc kolem mne byla chladná a hluboká a plná třpytivých věcí – jako velká, potemnělá zlatnická prodejna.

Začal jsem hledat profesora. Bylo tomu skutečně tak, jak se vyjádřil filozof: všechny věci se teď staly nějak výraznější a tím i svéráznější, jako bych je v té chvíli viděl poprvé. Zašel jsem do malých předměstí, kde světla svítila jen na křižovatkách. Podél některých ulic tam rostou akáty, podél jiných kaštany, a když jsem tak přicházel pod světlo a zase odcházel do tmy, připadalo mi, že procházím přes nesčíslné množství malých jevišť – ve světle lucerny vypadaly domy a stromy kolem jako kulisy. V každém kuželu světla byl svět velkých, na stejný způsob zbarvených ploch na černém pozadí noci. Každý strom, na nějž padalo světlo pouliční svítilny, byl zlatozelený, příliš živě zelený, aby mohl být skutečný – jako by ho udělali z papíru. Pak opět kus plotu, průčelí nějakého domu, vše v silných, jasných barvách, ale dál jako by nic nebylo – jako kulisy! Dlouho jsem tak chodil, procházel podivnými ulicemi, kde stály jen dva či tři domy a podél vozovky rostla vysoká pampeliška. Chtělo se mi zastavit se a dlouho ji pozorovat. Dívat se na ten kousíček ulice, co na něj dopadalo světlo, takže se zdálo, že tu tak leží už věky věků, s ostře načrtnutými obrysy pampelišek, listů i květů, a s kamínky kolem, které bylo vidět tak jasně, že by se daly do posledního spočítat. Pozorovat tento maličký světlý kousek světa, kde měla každá pampeliška a každý kamínek veliký význam, vše bylo zvláštní bytostí, kterou bych chtěl prozkoumat a poznat.

Avšak při tom všem se kdesi v pozadí, za mými vjemy a myšlenkami, horečně míhala moje obrazotvornost, bez zastavení, jako člunek, který tká fantastické vzory – viděl jsem sebe a přítele přede dveřmi sálu: vrátný leží na zemi, já jsem ho srazil. Třesoucíma rukama rozbíjíme zámek. Dívka rozpíná křídla a vzlétá. Přežene se okolo nás, proletí tmavou chodbou a za pobleskávání křídel a zvonivého smíchu se ztratí v této chladné noci.

Najdu profesora? Náhle jsem se zachvěl. Se vší jasností jsem si uvědomil všechno, co se toho večera událo. Na okamžik se mi to zazdálo tak nemožné, že jsem docela dobře chápal ředitele muzea, když nás prosil, abychom ho probudili. Dokonce jsem k němu pocítil úctu. V té své snaze, držet se byť ve světě snů a přízraků, jen toho, co cítí jako povinnost, byl jaksi tragický. Ale při pomyšlení na něj jsem opět začal utíkat, utíkat zpátky. Sám budu muset nějak otevřít ty dveře, jinak… Zadýchaný a zpocený jsem běžel přes ta milá malá jevišťátka, která zůstávala za mnou v tmě, sama, nepohnutelná, zahleděná do sebe. Nemohl jsem už běžet – tloustnu a stárnu – šel jsem jako v mrákotách…

Profesor se vrátil do muzea krátce přede mnou. Jakmile vstoupil na chodbu, zavolal na něj vrátný: – Pane profesore! Konečně přece jen někdo!

– Co je, stalo se něco?

– Nnne, ale – když pan ředitel přikázal, neodvážil jsem se odejít od dveří a jít nahoru ohlásit…

– Tak co vlastně?

– Tady uvnitř, pane profesore, je už celou hodinu slyšet takové divné hlasy, hned za dveřmi, jako, jako, začal vrátný šeptat, jako tlumené stkaní – bojím se, pane! Poslouchejte!

– Strašné.

– Koho to v sále máte! Zprvu bylo slyšet slabé údery na dveře, v jednom kuse, hned dole, hned zase někde nahoře, úplně na vršku dveří. Bez přestání nějaké tiché údery, jako by za dveřmi poletovala obrovská můra a chtěla se dostat ven. Bylo to hrozné, ty údery na dveře v naprostém tichu! Ale teď už je dlouhou dobu slyšet jen to štkaní, nic jiného. Řekněte panu řediteli, že to už nevydržím, mám strach…

Profesor pospíšil do zasedací síně. Zaslechl z ní hlas entomologova asistenta: –… motýli nakladou vajíčka, z nich se narodí housenky, housenky se zakuklí a z kukly přijdou na svět motýli a ti nakladou vajíčka a z vajíček… a do toho i hlas ředitele: –… a tohle je stůl a vždycky to byl stůl a stoly se vyrábějí už odedávna a jsou to věci, kterým rozumím, a tahle je židle, tohle jsou židle, pánové, vyrobené ze dřeva a mají určitý tvar, čtyři nohy…

– Pánové! vykřikl na celé kolo můj přítel.

– To jsou samé hlouposti, kde máte tu vaši divokou?

– Kdo jste?

–… a sedadlo a opěradlo – ach, pan profesor, tak jste se vrátil! Tohle je známý lovec divoké zvěře. Dodává nám exempláře pro naše přírodovědné sbírky. Dal jsem ho zavolat, aby nám ji pomohl chytit. Má s sebou síť, do jakých loví v Africe zvířata!

– To je směšné, víc než směšné!

– Všichni dohromady jsme už z toho tak trochu cvoci! konstatoval s klidem entomolog.

– Právě vy, odporoval mu asistent, můj představený, byste měl pochopit, že to nejde, aby se z kukly vykuklil člověk, živý člověk s křídly! To staví veškerou vědu vzhůru nohama!

– A také ji potvrzuje! Řekl filozof.

– Z kukel mají přijít na svět motýli a jiný hmyz, aby nakladli vajíčka, z vajíček…

– Ano, ano, to jsme dneska slyšeli už několikrát!

– Proč jste mě dal zavolat, když nehodláte přikročit k činu? Kde máte tu mouchu?

– Ech, mlčte, vy, vy s vaší sítí, vy pavouku v pumpkách a kostkovaném saku!

Tenhle pavouk už chytil spoustu much, cheche, zatraceně divokých a nebezpečných much!

– Pánové, poslouchejte! zvolal opět egyptolog. Filozof odpověděl lovci: – Tuhle tedy nechytíte, nechytíte ji, vyklouzne vám, nevím jak, ale vím, že ji nedostanete, nikdy! A mladý asistent začal vykládat: – Chlapci chytají motýly síťkami a trhají jim křídla. A čmelákům a mouchám. To, co odsuzovali jako divošství, je jenom zdravý pud naší mládeže. Bude zapotřebí vnést radikální změnu do názorů o výchově dětí, pánové!

Jeho profesor s ním nesouhlasil: – Mně se vždycky zdálo, že jste omezenec! Nevím, jak jsem si vás mohl vybrat za asistenta. A ředitel se rozpomenul: – Já jsem jednou jako kluk chytil motýla a utrhl mu křídla. Maminka mi za to nabila.

– A teď to chcete udělat znovu. Opět byste zasloužil výprask. Maminka vám asi tenkrát nabila málo.

– To ostatně není důležité, ano, ano, máte pravdu, pane kolego, jste na slovo vzatý znalec všech druhů hmyzu – ale vezmeme-li si, pohleďte, třeba tady ten lustr. Byl vyroben k jistému účelu, lidé ho vyrobili, aby svítil, a dali mu přiměřený tvar. A svítilny tu jsou už odedávna a jsou mi tak nějak blízké… a…

– A domy a krávy a klavíry a sklenice, pokračoval posměšně entomolog.

– Ano, ovšem, i domy a krávy a klavíry a sklenice…

– Blázinec!

– I blázinec, ovšem… a…

Egyptolog zařval: – Pánové, prosím vás, klid! Odmlčeli se. Řekl mírným hlasem: – Dívka pláče, dívka dole v sále tiše pláče! Entomolog zašeptal: – Dole v sále tiše pláče… Všichni šeptem opakovali: – Pláče, pláče? A entomolog řekl: – Neměli jsme ji nechávat v tom velkém sále samotnou. Bojí se.

– A jejího hlídače, pokračoval egyptolog. – Je to tak divné, když vám vrátný, silný, velký a tělnatý, ve své šedé uniformě jako malý slon s červenými tvářemi, začne tvrdit, že má strach…

– Pojďme dolů!

– Ano, okamžitě tam musíme!

Všichni se zvedli a zamířili dolů. – A náš lovec ji chytí, mluvil spěšně ředitel, nachytal už všechna možná zvířata, lvy a tygry… a… a… Lovec mu přišel na pomoc: – Opice a žirafy a pštrosy a slony – a všechny opravdu chytil!

– Ano, ano, všichni musíte jednou přijít, někdy jindy, a prohlédnout si naše přírodopisné oddělení!

– Nikdo nebude nikoho chytat! prohlásil egyptolog.

– Je to nezbytné – obratný chirurg si s operací určitě snadno poradí.

– Bez starosti, řediteli, chytnu vám ji! Egyptolog pohrozil: – jen se jí pokuste dotknout!

– Ohoho, vy mi budete hrozit, vy – mně?!

– Ani já to nedovolím, budu vám ku pomoci, kolego! zatroubil entomolog.

– Nebude třeba, řekl uvážlivě, promyšleně profesor filozofie.

– Což nechápete, že ona nepatří mezi tygry a lvy a opice a co já vím, co všecko ještě tenhle chlapík lovil.

– Jestliže může každé dítě chytit motýla do síťky! zvolal mladý asistent. – A je to tak naprosto správné! Vždyť je pěkná, jenom křídla, ta musí pryč! Potom bude všechno v pořádku. Možná se do ní dokonce někdo zamiluje a – ano, třeba si ji i vezme. Opravdu je pěkná!

– Vy byste to určitě udělal, co, vy troubo! utahoval si z něho jeho profesor. – Zamiloval byste se do ní, co? Jste celý říčný, co? Jenom křídla vám vadí, och! A udělal byste z ní dobrou ženičku!

– Konec konců, neřekl jsem, že myslím já na něco takového, na svatbu, to ne, ale žádné předsudky nemám. Až nebudou křídla, bude všechno jiné. Já jsem velmi svobodomyslný, zapomněl bych na ně, jako, jako – na nějaký její hřích z mládí. Však jí bude na světě těžko, zvlášť ze začátku.. Já bych se za ni postavil, opravdu bych to udělal, i kdyby si mě pro to měli všichni dobírat!

– Taková ušlechtilost! A housenka! Na ni byste taky zapomněl, na housenku, kterou jste přece vy přivlekl na pořad dne? Na tu housenku byste už nepomyslel, co?

– Snažil bych se, abych na ni nemyslel!

– Tak je to správný! řekl lovec, a teď mi, chlapče, podržte síť na druhé straně a dělejte, co vám řeknu! My dva jsme připraveni.

– Jenom křídla musí pryč! zašeptal asistent.

– Křídla pryč, opakoval tiše ředitel.

Za dveřmi bylo totiž ticho, podivné ticho. Už nějakou dobu, jak hlásil vrátný. V té chvíli jsem se přihnal zpátky do muzea i já, Pozdě!, zavzdychl jsem, když jsem je všechny uviděl přede dveřmi sálu pro dávný Orient. Ředitel odemkl a prudce otevřel.

– Kde je? zvolal lovec.

– Tady, před námi… na zem se podívejte! Tahle rosa, co se tak stříbrně třpytí! řekl egyptolog.

– Zůstala jen křídla, pronesl udiveně entomolog.

– Dívka doslova roztála v slzách, dodal egyptolog.

– Vždyť jsem věděl, že ji nedostanete! zahučel filozof;

– A byla tak křehká a bílá – tak hezounké dítě, řekl smutně entomolog.

Nikdy nezapomenu na to ráno. První slabounký přísvit dne probouzel věci, jako hlas vzdálené trubky vojáky, aby vstali a vyrazili na další pochod. Ano, vypadalo to, jako by se všechny předměty: sochy, reliéfy, mumie vynořily odkudsi za neviditelným rohem a předstoupily před nás.

A právě před námi, pod nohama obrovitého okřídleného lva, ležela křídla a matně se leskla. Zemi kolem nich pokrývala rosa.

Bylo to, jak řekl egyptolog, dívka doslova roztála ve svých slzách.

S námahou jsem odtrhl oči od toho stříbrného třpytu a pohlédl na ředitele. Stál jaksi sklíčeně a nemohoucně.

Připadalo mi to, jako by velký asyrský lev hlídal její křídla, jako by to byla bytost sice strašidelná, avšak dívce něčím podstatným příbuzná. A když se egyptolog sklonil a křídla sebral – opatrně, aby nešlápl na tu rosu – dostal jsem na okamžik strach, že by okřídlený lev mohl natáhnout svou těžkou kamennou tlapu a přitisknout ho k zemi.

Křídla mu spočívala na rukou, překřížená jako dva meče, když vykročil do pozadí sálu a kývl k malým dveřím vedle skleněné stěny. Otevřel jsem ty dveře – šli jsme tiše za ním – a tam křídla obřadně položil do prázdné vitríny. Beze slova jsme vyšli z té malé místnosti, ředitel dveře zamkl a klíč mlčky podal egyptologovi. Když jsme se vrátili ke lvovi, nikde už žádná rosa nebyla.

Odcházeli jsme jako ve snách, nevyspalí a bledí, a na chodbě nám v ústrety zazněly veselé, odpočaté kroky a hlasy novinářů:

– Tak co, pánové? – Co je s kuklou? – S kuklou obryní?

– Nic, řekl krátce ředitel.

– Byla příliš veliká… začal jsem,

– Příliš velká pro nás, řekl klidným hlasem přítel.

První dny nato jsem chodil po své zahradě jako náměsíčník, jako bych očekával, že ji přece jen ještě jednou uvidím, za nějakým stromem, za hustým keřem… Nepřestal jsem si vyčítat, že jsem tehdy v noci neměl tak dlouho hledat profesora, měl jsem sám nějakým způsobem proniknout do sálu.

Jednoho dne jsem k večeru vyšel na ulici a došel zvolna až k muzeu. V parku jsem narazil na profesora a nějakou chvíli jsme se spolu mlčky procházeli po cestičkách, na mírně zamlžené obloze se za stromy potulovalo slunce jako bledý, smutný rytíř ze staré pantomimy, v brnění z lepenky a pozlátka.

– Tak pojďme, řekl konečně přítel. Šli jsme do muzea.

– Proč si je neodneseš domů?

– To není věc, kterou bych směl mít doma, to je věc, za kterou musíš přicházet ty sám, aby ses na ni podíval, když jsi na ni celý den myslel – a také to, přitahují mě, ano, ale zároveň se jich bojím: cítím se vinen, měl bych strach, kdyby byla trvale y mém pokoji.

– Všichni jsme se provinili, každý svým způsobem.

Prošli jsme chodbou, vešli do sálu a zamířili ke skleněné stěně.

– Tady jsem ji viděl naposled, zastavil se egyptolog. – Možná stála právě tady, kde teď stojím já. Já jsem stál venku za skleněnou stěnou a bušil do ní pěstmi. Když jsem přestal a stál tiše, opřen o stěnu, přistoupila blíž a zastavila se přede mnou. Viděl jsem ji nejasně, jen obrys, tmavý obrys v šeru, těsně přede mnou. Jenom sklo bylo mezi námi…

Otočil se, odemkl a otevřel dveře malé místnosti: – Chodím sem večer co večer.

Vešel, vzal jedno křídlo z vitríny a šel s ním k oknu. Zvedl ho k očím a díval se skrz ně proti světlu. Jako by měl v křídlu okno, kterým se dívá do neznámé krajiny. Výraz jeho tváře byl náhle plný napětí, načež začal rychle, tlumeně mumlat:

– Ach, co to vidím, hle: tmavé moře a na něm, těsně přede mnou, jsou lodě, obrovské plachetnice se závratnými stěžni, s velikými plachtami napjatými ve větru, a lodě kloužou, bleskurychle kloužou – a teď… najednou step, suchá tráva se vlní… vidím stáda cválajících koní, řítí se rychleji a rychleji, po nebí letí oblaka, jako bílý kolotoč… a zase lodě, moře je rozbouřené… jedna se pomalu obrátila, přes palubu vystříkla pěna.. ,

– Hele, dej to křídlo raději zpátky! řekl jsem.

– Ano, asi bych neměl každý den…

– Dovolíš, taky bych se rád… natáhl jsem ruku.

– Ne, raději ne, chápeš, to je jediné, co mi zůstalo…

Položil křídlo zpět do vitríny, zamkl dveře, a když jsme odcházeli, řekl: – Někdy vidím úplně jiné obrazy, naprosto klidné, nejasné postavy, tváře, květiny, ptáky, a všechno chladné a hluboké jako pomalovaná gotická okna – jedině ji, ji nevidím nikdy.

Na chodbě se zeptal vrátného: – Poslyšte, ředitel touhle dobou v muzeu nikdy není, že? Nechtěl bych se s ním potkat…

– Ne, touhle dobou nikdy, přichází dopoledne, odpověděl vrátný, ale v posledních dnech je nějaký divný. Nic ho už nezajímá a rovnou jde do sálu pro dávný Orient. Posledně ho sháněli a musel jsem pro něj. Nebyl tam – byl v malé místnosti na druhém konci. Stál u okna a díval se skrz jedno z těch podivných křídel, co jste je tehdy našli pod asyrským lvem. Když jsem na něj zavolal, rychle se otočil a jeho obličej byl takový… takový… zpocený a bledý.

Také můj přítel byl stále divnější a divnější. Chodil jako bez duše, jako když vás vůbec nevidí, i když se vám dívá přímo do očí. Studenti říkali, že je na přednáškách stále roztržitější, že se nejednou uprostřed řeči zastaví a neví, jak dál, jako kdyby se nad něčím zamyslel.

Potom jednoho dne opět zmizel a do dnešního dne není zpátky. Mluvil jsem s jeho advokátem, ale nic o něm neví. Když jsme na jeho radu několik měsíců po profesorově zmizení otevřeli a prohledali jeho byt, nenašli jsme žádnou zprávu. Já jsem však v jeho psacím stole objevil tyto popsané listy, které za večerů, když sedím v parku, jako teď, znovu a znovu pročítám.

Je to začátek románu, který můj přítel chtěl v mládí napsat. Je tu odstavec, v němž shledávám nemalou zajímavost: popis mladé Egypťanky, jež zřejmě měla být hrdinkou románu. Když ho čtu, zdá se mi, že popisuje naši dívku. Ale tyto zápisky jsou velmi staré, napsané mnoho let předtím, než profesor našel kuklu. Potom papíry zase složím, uložím a jdu do muzea.

Také dnes večer tam půjdu. Kdybyste byli se mnou, mohl bych vám všechno ukázat: dveře, před kterými stáli tehdy ráno, když jsem se vrátil tak pozdě, a sál za nimi i malou místnost vzadu.

Nikdy nezapomenu, jak před těmito dveřmi číhali lovec a mladý entomologův asistent, mírně přikrčeni, s velikou sítí. Za dveřmi je dosud socha okřídleného lva, pod nímž ležela křídla. Dodnes mám, kdykoli kolem něho jdu, nepříjemný pocit, že ucítím v týle jeho kamennou tlapu, která mě rozdrtí v prach, aby pomstila dívku. Večer je sál vždy prázdný, tichý a stinný, jenom skleněná stěna září v posledním slunci. Někdy se mi zdá, že se ze stínů v koutě náhle vynoří dívčin přízrak a sklouzne podál stěny dolů.

V zásuvce profesorova stolu jsem našel i klíč k malé místnosti. Kdykoli přijdu, chodím tam skoro každý večer, otevřu vitrínu.

Někteří se domnívají, že se profesor jednou vrátí a přinese novou kuklu, úplně stejnou, jako byla první. Entomolog, který poslední dobou poněkud zdětinštěl, ho očekává den co den. Na zahradě za svou vilou dal postavit nádherný altán a požádal mě, abych podél jeho stěn vysadil kvetoucí popínavé rostliny a podél cestičky okrasné keře, které dlouho kvetou, aby v něm dívka mohla po libosti pobývat.

Já však vím, že se profesor už nevrátí a že je mrtev, neboť když jsem po prohlídce jeho bytu poprvé přišel do muzea, abych se podíval skrz křídla, už tam nebyla. Zprvu jsem si myslel, že je ředitel odnesl a ukryl nebo zničil, pak jsem si ale všiml, že dno vitríny pokrývá hustý stříbřitě šedý prach. Křídla se rozpadla v prach. Proto vím, že je můj přítel mrtev.

Prstem někdy přejedu tímto prachem, že se zvedne, zatančí a v slunečních paprscích se duhově zatřpytí. Pak se zas usadí.

Přitom se oddávám snům. Přemýšlím, kam mohl profesor odjet. Každý z nás má svůj názor na to, kde tehdy našel tu kuklu. Entomologův asistent například trvá na opuštěném místě uprostřed džungle a na své obludné housence.

Já si to ovšem představuji tak, že u kdovíkterého pobřeží skutečně objevil potopenou Atlantidu. Přejedu prstem v prachu křídel. Fantazie mě odnáší jako velká, stará bárka po líně tekoucím veletoku snění. Možná že se mýlím. Nic nevadí. Představuji si svého starého přítele, jak znovu odjel, aby našel nový zámotek. Jak se úplně sám, protože neměl dost prostředků, úplně sám, jen s nějakým starým rybářem, dal do nového hledání, jen na malé loďce a s primitivním potápěčským vybavením. Byl to starý člověk a takovou námahu nevydržel. Vím, že je mrtev.

Když opět přejedu prstem v prachu a malý obláček se měňavě zatřpytí, zdá se mi, že ho vidím, jak leží na mořském dnu, uprostřed fantastických, zpola rozpadlých paláců a sloupoví a nejasných, algami pokrytých soch, ve stále stejném bledém světle, takovém, jaké bylo tenkrát ráno v sále – jak leží v ošklivém a primitivním potápěčském úboru vedle kamenné rakve, ozdobené neobyčejnými řezbářskými výtvory. V ní spí, v útrobách gigantického zámotku, právě taková dívka, sestra a dvojče naší dívky. Ta se však nikdy nevzbudí ze svých dlouhých snů a nevystoupí ven, protože ji nikdo nenajde a nevyzvedne na povrch. Skleněná maska před jeho tváří, kaučuk, který obepíná jeho tělo, kamenná deska rakve je mezi nimi, a nad nimi plují lodě po širém šedém moři.

Iskra Mikačicová

LETNÍ NOC KOLEM PLANÉ HRUŠNĚ

„… znovu, stejně jako v řadě předchozích případů, bylo použito metody (a pravděpodobně i nářadí), již kriminalisté ještě nedokázali plně objasnit. To, co mate a také zvláště poutá pozornost veřejnosti, je otázka: proč jsou tyto loupeže ‚jamesbondovského‘ typu, jež by mohly způsobit nebezpečné škody bankám anebo klenotnictvím, zaměřeny jen na – obyčejnou samoobsluhu?

Způsobená škoda je značná: znovu zmizely potraviny a nápoje ve velkém množství. Avšak vzhledem k způsobu, jak bylo dosaženo cíle, zdá se cíl těchto loupeží nesmyslný, dokonce bizarní. Časový sled předchozích…“

Ospalé letní odpoledne. Hubený apatický koník táhl rozvrzaný vůz po nerovné, trávou zarostlé cestě podél náspu řeky. Mouchy se mu nalepily na hlavu a krk. Chomout, ohlávku a uzdy měl vyspravené provazy, kůží a drátem s množstvím nedbalých uzlů. V ohlávce byl po jedné straně zastrčený velký chomáč červených třásní – poslední obyčej, zbylý z dnů, kdy se na koně dbalo a kdy se zdobili víc než dívky.

Ve voze seděla část velké rodiny žijící osaměle u řeky.

„Koupíš mi červené korále na krk?“ zašeptala mazlivě snědá čtrnáctiletá nevěsta svému muži.

Neplodná Zena blýskla očima, a i když to neměla a nesměla slyšet, odhodila nedopalek a vyštěkla:

„Nedáš si pokoj. Chceš vidět, jak Djilko bije, co? Táta řek, že se nikdo nebude parádit. Nenechá mě uvázat ani nový šátek.“

Znovu se rozhostilo mlčení. Uvolněná těla se kymácela ve voze ze strany na stranu.

„Přijde dneska Voják?“ zeptal se najednou hoch s vystupováním dospělého. Ve stejném okamžiku si však uvědomil, že udělal chybu, a v duchu proklel svůj zbrklý jazyk. Nahlas vyslovil společnou myšlenku, jež všem tanula na mysli po celou dobu mlčení.

Lidé dál bez zájmu pozorovali stromy podél náspu a jen na okamžik se setkali pohledem s chlapcovými zornicemi. Byla to odpověď, kterou ho urazili i poučili. Chlapec teď ztratil vážnost a dlouho bude muset dokazovat, že je chytrý, mazaný a zralý.

Ohlásil je známý štěkot. Dorazili domů. Zatímco chlapec vypřahal, všichni už povyskakovali z vozu a zmizeli v chatrčích.

Ústřední budovou osady byl omšelý autobus, bez kol a s komínem. Několik chatrčí se o něj opřelo a vytvořilo tak jakýsi rozvětvený celek, nedbalý a náhodný, ale možná, že podle nějakého principu dokonalý. To byl domov rodiny o několika generacích, jejímž pohlavárem byl starý Djilko.

Djilko seděl v autobuse u láhve piva a s pohledem upřeným na mouchu kroužící po okraji sklenice viděl všechno: kdo přijel, co dělá i co má v úmyslu.

„Přivést z pastvy berana a ovci. Napojit, očistit, upravit,“ řekl, aniž by se pohnul anebo obrátil k někomu určitému. Pak začal uvažovat o něčem jiném, jako by tohle bylo už samým slovem vtěleno ve skutek. Pak učinil malý pohyb rameny směrem k tichému ženskému stínu někde v šeru za sebou. Pohyb dokončil pouze posunem temných nebezpečných očí v nehybném, bůhvíjak starém obličeji.

„Přines koš. Nový.“ Pohledem ukázal na truhlu. „Vyndej: sýr, mléko. Maso na oheň. Upeč. Přines: vlněné punčochy, svetr, kožich. Ten starý. Všechno nacpi do koše a přikryj. Ovci a berana uvaž nakrátko v lese u plané hrušně. Koš vedle. Honem, slunce co nevidět zapadne za násep.“ – Poslední slova vyslovil hlasitěji a jakoby hněvivě, a stín ve strachu poklekl.

Čekání. Pořád jako by tu byla nějaká obava. O dobrém obchodě se vždycky mlčí, zatímco duše radostně tančí, ale tenhle obchod je něco jiného. Všichni by byli bez Djilka bezmocní. Ale také on, jak se zdá, z nich všech, ba dokonce i z jejich předků, čerpá jakousi zvláštní energii a vědění. Ale jak na něm poznali, už to dlouho pokračovat nebude. Snad ještě několikrát, a třeba je to dneska naposled. Proto jsou ještě napjatější.

Už dva roky trvá tento jejich obchod, obestřený největším tajemstvím. Zpočátku to byla jen Djilkova záležitost. Teď už o tom ví celá rodina. Pomáhají mu, mohou být dokonce nablízku, když Djilko obchoduje.

Voják se objevoval vždycky v noci a nějakým podivným, při dřívějších setkáních naučeným způsobem stručně naznačil, co chce koupit, a Djilko vyložil, co chce na oplátku. Jednou Voják koupil zakrslou kravku a s ní všechno, co se z ní používá: mléko, tvaroh, máslo, pečené maso naskládané do hrnce, několik hovězích konzerv, dámskou koženou kabelku, pár střevíců. Stejně to bylo s párkem slepic. K nim dali vajíčka, peří a upečené maso. Pak přišla na řadu zelenina ze zahrady: brambory, tykev, kukuřice. Každá rostlina byla zasazena do větší plechovky a vedle ní bylo jídlo z ní připravené. Věci se pokaždé nechávaly za prvního soumraku na stejném místě, opodál v lese, u plané hrušně, a za svítání na jejich místě leželo to, oč požádal Djilko: kartony vína a kořalky, šunky, klobásy, slanina, mouka, tlusté přikrývky, koberce. A to vše v takovém množství, že bylo pro celou rodinu a ještě se dalo prodávat. Proč Djilko nechtěl jednoduše peníze, to nikdo nevěděl, ani se neodvážil zeptat. Voják jim přinesl hojnost a jistotu. Takový dobrý obchod musel zůstat tajemstvím. Aby pokračoval co nejdéle a nikdo jim ho nepřebral. Proto Djilko zakázal jakýkoli vnější projev nadbytku. Teď, dnešní noc by měl On přijít. Všichni ostatně věděli, že On není žádný voják, jenom mu tak mezi sebou říkali.

Noční ticho proťal štěkot probuzeného psa, jednoho, pak druhého. Dveře autobusu se prudce otevřely a zavřely.

Zahrabaný a zabalený do široké a tlusté tmavé pokrývky vytáhlé přes tvář a delší než on sám, seděl už Voják na lavičce u vchodu, celý schoulený do sebe a do svého pláště. Zpod pláště mu vyčníval jakýsi tmavý válcovitý přístroj a on si jej často přikládal k téměř skryté tváři a vypouštěl z něho horký kouř. Djilko seděl naproti. Dal znamení. Někdo za ním mu vložil do ruky tranzistor a náramkové hodinky. Djilko otočil knoflíkem a tranzistor krátce zavřeštěl do ticha. Pak obojí položil před Vojáka. To už se podobalo obřadu, opakováním dostalo každé gesto svůj význam. Věděl, že teď bude Voják nějakou dobu nehybně sedět a potom mu dá svou objednávku s datem, kdy má zboží čekat v lese.

Z obrovského tlustého plášti se vynořil svitek. Když jej rozvinuli, byl na měkkém, tenkém a průhledném materiále takřka v životní velikosti a v přirozených barvách zobrazen – jejich pes Ago. U obrazu (či fotografie, nebo co to bylo?) byla i řada bodů a každý označoval jeden příští den. Stejně jako dříve jich bylo kolem čtyřicíti.

Voják se prudce shýbl; tlustou rukavicí, jejíž ohebné části byly jakoby z nějaké jemné gumy, uchopil tranzistor a hodinky. Jeho plášť je v mžiku pohltil. Vstal, otevřel dveře a rychle je za sebou zavřel.

Nikdo se dlouho ani nepohnul, ani nepromluvil.

„Co dáš k Agovi?“

„Nemusí to být Ago, může to být í nějaký jiný pes. Najdeš ho snadno. Ale co dáš k němu? Řetěz na přivázání?“

„Jdi, popleto, pes hlídá dům, a ne řetěz. Ale jak to ukážeš?“

„Pes ohlásí, když přijde cizí člověk, a raduje se, když jde hospodář. Hraje si s dětma a má rád toho, kdo ho krmí.“

„Voják je vůl, nač mu bude pes?“

„Dostaneme za něj tranzistory a hodinky.“

Pak tlumený šepot:

„A ví starej, kam to On všecko posílá?“

„Dobrýho kupce si člověk váží a nevyptává se zbytečně. Kdyby chtěl, sám by řek.“

Djilko seděl zachmuřený. Pivo i cigarety měl na dosah ruky, ale nedbal jich. Myslelo mu to už dost pomalu, s ohledem na vypitá piva i na pokročilou noční dobu. Jako kdyby poslouchal sebe sama, jak mluví, ale teprve až přijde čas, za takový měsíc. Někdo se zmíní, že se blíží den obchodu, a on řekne právě to, co mu teď tane na mysli:

„S obchodem už je konec. Co chtěl, dostal. Co dostal, poctivě zaplatil. Přišel nám vhod, doplnil zásoby. Teď můžeme klidně dál obchodovat se starým železem. Jako dřív. Sebereš, kolik chceš, abys vydělal, peníze se hodí, najde se čas i na odpočinek. Máš maso, pivo, máš si co zapálit. Muzika ti hraje celý den. Do kina si můžeš zajít. Co bys chtěl ještě? Vějíř, aby ses ovíval? S obchodem je konec.“

Ale to, co bylo pod slovy, to byl pocit neskutečnosti a absurdity toho pseudoobchodu. Protihodnota, kterou dostávali, byla nebezpečně vysoká. Nikdo nerozhazuje. To jenom znamená, že pro Vojáka to, co dostane, má velkou cenu. Proč pro něj má cenu obchodovat po nocích a skrývat se pod pláštěm, a hlavně to, že se ho nikdo na nic neptá? Třeba vůbec nesmí do města? A kde tedy vzal to všechno, co jim tu nechal? A jaký vůbec je? To, co mu občas vyčnívalo z pláště – část ruky, chodidla či dokonce obličeje – to měl chráněno čímsi tmavým s vypouklými měkkými, snad gumovými součástmi. Byl šeredný? Musí v tom být něco takového. A ta konzerva, z které se páří cosi horkého? I nitro má nejspíš choré a tohle mu pomáhá. Je to všechno divné. I to, jak si snadno a beze slov rozumějí. Na některých schůzkách docela přátelsky mlčeli jeden naproti druhému, a některé schůzky zase byly kvapné a plné nedůvěry. Občas se také nenáviděli, bezdůvodně, nebo snad pro tu vzájemnou závislost.

Potom začal znovu myslet slovy a duchem široko daleko známého a váženého Djilka, pohlavára rodiny:

„Teď je hra naše, poněvadž tě už nepotřebujeme. Zmiz co nejdřív tam, odkud jsi přišel. Čert vzal tranzistory i hodinky! To už je nebezpečné prodávat. V den obchodu nebude v lese nic. Všichni budou doma, a jestli Voják přijde, nepustíme ho dovnitř. Pochopí. A jestli se o něco pokusí, tak je v domě osm chlapů. Budou vědět, co mají dělat.“

Bylo to snazší, než si myslel. Voják se neobjevil. Djilko proto k němu znovu pocítil náklonnost. Pod jeho starou, tvrdou a prohnanou kůží mu to skoro přišlo líto. Kdyby mu aspoň nějak mohl říct: Pochopil jsi mě. Jsi dobrý člověk. Člověk? A co jiného?

„Voják“ byl spokojen, ale dočista zmaten. Pokoušel se navázat kontakt s bytostmi, typickými představiteli, z centra vysoce organizovaného sídliště se složitými systémy pohybu a života, avšak všechny jeho pokusy ztroskotaly. Jednou narazil na strach a útěk, jednou na strnulou zmrtvělost, dvakrát na překvapivou a bezdůvodnou agresi, několikrát na tupou nechápavost. A když si už myslel, že kontakt není možný, navázal jej nečekaně dobře v netypické, primitivně vybudované osamělé osadě. Prostě a jasně. Ví toho teď hodně; čím se tyto bytosti živí, k čemu jim slouží živí tvorové kolem nich, jaké je složení vegetace a ještě ledacos. A co je nejdůležitější, zpráva o něm se nešířila, nemusel uplatnit ani jedno z předpokládaných opatření. Rozuměli si výtečně. Je to vidět z údajů, jež od nich nasbíral. Dokonce mu byli milí a jaksi blízcí pro tu svou zdrženlivost. Nezatěžovali ho ničím zbytečným. Očekával primitivní reakce, zájem o jeho podobu, o jeho oblečení. Anebo, což by bylo ještě horší, snahu rozmlouvat o jiných věcech. Nic z toho. Namísto všeho mír moudrosti. Ani radost, ani strach, ani zvědavost. Zdrženlivá moudrost. A přesně stanovená odměna za vykonanou práci.

„Ale ta odměna? Přece jen je vůbec nechápu. Vždyť jsou to všechno věci, kterých je kolik chceš. Jsou snadno dostupné, jako by se samy nabízely. Nebylo vůbec těžké je vzít a přenést na sjednané místo.“

„Voják“ sáhl po novém válci a vdechl opojnou horkost. „Příliš, ‚vdechuju‘, už mi to škodí,“ projelo mu myšlenkami. „Ano, ty věci. Přece jen si je neberou jen tak. Je to spjato ještě s něčím, co neznám. Proto jsem udělal dobře, že jsem je nahradil jejich prostorovou iluzí. Tak se ztráta hned nepozná. Kdoví, kdy se zjistí a jaké to bude mít následky?

Až přijedu znovu, pokusím se znovu navázat kontakt s týmiž bytostmi, na témže místě. Třeba do té doby zmizí vlna odporu vůči mně. Třeba mi pak budou chtít objasnit velké sídliště s bytostmi nepředvídatelného jednání…“

Damir Mikuličič

ROZHODNUTÍ VELKÉHO KOORDINÁTORA

Kdykoli se potřeboval zahloubat do řešení nějakého těžkého problému, opřel se Velký Koordinátor o svůj široký masivní ohon a začal kroužit horní částí těla. Uklidňovalo ho rytmické vykrucování dlouhého krku, jenž vyúsťoval v mnohohlavé věnčité rozšíření ve tvaru trychtýře. Tento svůj zvyk uplatnil také nyní, když sledoval průhlednou modravou kouli, v níž se dělo cosi, co vyvolávalo jeho znepokojení. Koule se vznášela uprostřed místnosti přesně nad jeho pyramidálním tělem, kdežto jeho krk ukončený prstencovým hlavištěm opisoval kolem ní široké kruhy a obhlížel ji ze všech stran.

Nepřítel právě pronikal do sektoru 1101-011. V modravé kouli se jeho lodi jevily jako mihotavé žluté body, symetrické hejno světlušek mezi nepravidelně roztroušenými světlými body různých barev a jasu, které představovaly hvězdy. Občas se z mihotavých bodů vysunuly šipky různých délek, čímž stereomonitor Velkého Koordinátora informoval o směrech a rychlosti pohybu nepřátelské flotily. Body letěly uspořádané, ve formaci V směrem k Argelu. Modravá koule se. zkalila a pak na ní naskočil nový obraz s mnohem větším počtem hvězd a v odlišném uspořádání: změnilo se měřítko a stereomapa nyní zobrazovala takřka celý vrchol místního galaktického výběžku. Sektor 1101-011 na ní nyní představoval jen sotva postřehnutelný detail a hejno žlutých světlušek splynulo v jednu. Kromě žluté se na stereomapě mihotalo také několik červených, jež znázorňovaly Koordinátorovy flotily, ale všechno bylo ještě velice daleko od Argelu, který stereomapa jako klíčovou strategickou hvězdu sporného sektoru automaticky zesílila na výrazný blikající maják, jenž by se jinak ztrácel mezi hvězdným množstvím.

Záměry nepřítele byly jasné. Vedl svou hlavní armádu v širokém oblouku o poloměru dvou tisíc šesti set parseků s cílem odříznout ústupovou cestu jeho Sedmé flotile, jež zdecimovaná po prohrané bitvě ustupovala do bezpečné oblasti, kterou měly pod kontrolou Koordinátorovy síly. Proto byl nepřítel také nucen dělat tak velký oblouk, aby se vyhnul oblasti Koordinátorova opěrného bodu v Oronské mlhovině, ale vzhledem k tomu, že některé lodi Sedmé flotily byly poškozeny, počítal, že si okliku vynahradí větší rychlostí. Aby zabránil novému střetnutí mezi nepřítelem a zbytky své zmrzačené flotily, hodlal Velký Koordinátor vydat flotile rozkaz, aby změnila kurs a vydala se směrem k Argelu a v tamním dobře hájeném přístavu v podzemí jedné planety vyčkala pomoci, která už byla na cestě. Jenže nepřítel jako by byl odhadl jeho úmysly, předběhl Velkého Koordinátora a nyní vyslal k Argelu malou, ale rychlou flotilu, čímž by Sedmé flotile odřízl i tu jedinou zbylou cestu k bezpečí a záchraně.

„Žádám analýzu vektorů všech našich a nepřátelských lodí v poměru k Argelu jako východisku. Současně vzít v úvahu také časové posuvy naší záchranné Třetí úderné skupiny za předpokladu maximální nadsvětelné rychlosti zásobovacích lodí,“ poručil Velký Koordinátor stereomapě.

„Analýza provedena,“ odpověděla okamžik nato stereomapa, zatímco její modravá koule – monitor – znovu ukazovala sporný sektor 1101-011, který zahrnoval celkem asi tisíc hvězd. „Sektor bude obklíčen za šest tinů za předpokladu pro nepřítele nejvýhodnějšího, a tudíž nejočekávanějšího manévru jeho flotily kolmo na galaktickou osu. Přílet Třetí úderné skupiny ve všech variantách příliš opožděný. Závěr analýzy: nutno sem vrhnout nové síly, které však v této oblasti nemáme k dispozici, anebo postavit elmag. bariéru na trase nepřátelských lodí, pokud hodláte přejít na obranný model. Pro ten případ by bylo nejvhodnější vybudovat elmag. bariéru ve strategickém směru znázorněném na monitoru a v bodech, jejichž souřadnice jsou uvedeny. Provedený výpočet bere v úvahu také dodatečný faktor zpomalení nula celá dva Sedmé flotily v důsledku případných řetězových poruch během ústupu.“

„Jaké máme k dispozici zásoby železa a kobaltu?“ zeptal se Velký Koordinátor, když zastavil krouživý pohyb svého prstencového hlaviště. Začal vyvracet hlavový věnec do vnitřku trychtýře, spokojen, že se už rýsuje řešení, anebo určitá cesta k němu „Dostatečné kobaltu, nedostatečné železa,“ odpověděla stereomapa. „Se stávajícím množstvím by elmag. bariéra měla faktor nabití jenom nula pět sedm, a potřebujeme alespoň nula devět dva, aby vydržela do příletu Třetí úderné skupiny. Naše Druhá zásobovací eskadra je vzdálena od linie možné bariéry příliš mnoho tinů. Přišla by pozdě.“

Prstencovým hlavištěm Velkého Koordinátora začal kolovat ještě ne zcela jasný nápad. Vznikl nejprve v jedné z hlav, ta jej předala druhé hlavě k dalšímu zpracování, ta zas následující, a tak po řadě dokola. Myšlenky se stále rychleji a rychleji přesouvaly z hlavy do hlavy, nápad kroužil dokola, obešel několikrát prstenec hlaviště, až dokud nebyl zcela jasný a přesně vyjádřitelný ve formě zdůvodnitelného plánu, s výjimkou několika sporných detailů, jež ještě zůstaly na dodatečném zpracování ve zvláštním bloku několika hlav. Velký Koordinátor měl naspěch a úspěch v přemýšlení ho uspokojil. Nebyl zvyklý počítat a zpracovávat mnoho údajů najednou, ale k tomu měl ostatně k dispozici stereomapu. Jeho velikost spočívala v možnosti kaskádového přemýšlení, přičemž výchozí nápad jedné hlavy byl současně vstupní myšlenkou další; zesílený v každé hlavě, vyšel z ní. jasnější a zralejší. Jako všichni galaté – rasa, k níž patřil – i Velký Koordinátor pomocí kaskádového přemýšlení řešil i napohled neřešitelné problémy, jelikož cykly zesilování myšlenek se při krouživém pohybu po hlavovém věnci mohly, alespoň teoreticky, opakovat donekonečna. Prakticky však u všech galatů nastávalo v jednom okamžiku nasycení a docházelo k efektu zpětného spojení, takže místo dalšího zesílení začínalo zamlžováni již dosažené jasnosti myšlenky. Při přenášení se totiž kromě hlavní myšlenky zesilovaly i parazitní poruchy, všelijaké nepotřebné a zbytečné postranní myšlenky, stále výraznější nesmyslné šumy, jež pak potlačovaly hledaný hlavní smysl. U Velkého Koordinátora se však tento šum začal objevovat vždy až velmi pozdě, po mnohokrát opakovaných obchůzkách myšlenky prstencem hlaviště. Parazitních postranních myšlenek měl velmi málo, byl silný a úspěšný. Proto se také ostatně stal tím, čím je. Velkým Koordinátorem všech flotil galatské civilizace.

Nyní tedy měl plán s určitou pravděpodobností úspěchu. Vše záleželo ještě na některých údajích, jimiž v této chvíli ještě nedisponoval. Obrátil se k stereomapě:

„Žádám srovnávací analýzu hvězdných soustav, jež jsou nejblíže místu budoucí elmag. bariéry. Žádám přesný popis všech stávajících planet a asteroidů. Věnovat pozornost í větším meteorickým rojům a kometovým mrakům. Zajímá mě v nich koncentrace železa, jelikož nemáme čas na dlouhotrvající zpracování většího množství rudy. Okamžitě do této oblasti vyslat nadčasové sondy. Lodě k výstavbě bariéry se od nynějška uvádějí do stavu pohotovosti a všechny průzkumné lodi okamžitě přeruší své běžné akce a spojí se se stereomapou.“

Velký Koordinátor si u svého domácího robota objednal dávku oblíbeného plynu, který mu vytvářel příjemný pocit po celém těle a umožňoval mu, aby se oddal snění a odpočinku po namáhavém přemýšlení. Zatímco středovým trychtýřem hlaviště nasával kouli opojného plynu, znovu si promyslel, zda je cesta, kterou zvolil, dobrá. Má jenom šest tinů času na celou tu nebezpečnou práci, a to v případě, že poblíž plánované bariéry najde železo, anebo aspoň rudu s vysokým procentem kovu. Bude-li však potřebná ruda příliš hluboko, nebude mít čas na těžbu. Potřebuje ve skutečnosti elementární železo, ale toho je ve vesmíru velice málo, jen tu a tam nějaký železný meteor, a on teď nemá čas sbírat kolem po prostoru meteory. Byla by možná dobrá i ruda, jen kdyby byla na povrchu a na hromadě, protože čas je nyní rozhodující činitel. Nemá ani čas čekat, až dostane potřebné množství z velkých nalezišť železa na vzdáleném Siliru. A jenom s tím zatraceným železem může zachránit Sedmou flotilu před zkázou. Osud více než stovky lodí a několika tisíc galatů závisel nyní na rychlosti jeho rozhodování. Ale bude muset nějaký čas počkat na návrat sond. Tahle část galaxie je úplně neznámá, musí ztrácet čas ještě i s průzkumem… Opojný plyn už začal působit a Velký Koordinátor se v myšlenkách přestěhoval na svůj daleký Mateřský svět mezi své drahé a přátele. Až se vrátí ze snů, byla jeho poslední myšlenka, vrátí se také první sondy…

Vrátily se. Stereomapa mu oznámila, že všechny nadčasové sondy dorazily k svým cílům a z patnácti hvězd nejbližších pásmu budoucí bariéry má sedm hvězd vytvořeny planetové soustavy. Nejvhodnější z nich je, jak se zdá, soustava hvězd, jejíž stereomonitorové souřadnice jsou 11000101101-10110111001-11100010101: devět planet, asi třicet planetárních měsíců a několik tisíc asteroidů a velice výrazný kometový mrak. Planety blíže ústřední hvězdě obsahují významné množství těžkých prvků, třetí planeta má vysoký faktor železa: nula nula sedm dva. Možná, že jsou místy i větší koncentrace vhodné k urychlené těžbě. K podrobnější analýze je zapotřebí vyslat průzkumné lodi.

Myslel si, že to takhle bude. Jeho předpoklady se potvrdily a Velký Koordinátor opět ožil. Kroužil krkem a mnohohlavým prstencem kolem modravé koule stereomapy, v jejímž středu byla už nyní hvězda, jež mu jak se zdá přinesla záchranu. Byla to obyčejná žlutá dlouhověká hvězda, s teplotou ani příliš vysokou, ani příliš nízkou, jež bude s nezměnitelným jasem zářit ještě mnoho trnů, a Velký Koordinátor věděl ze zkušenosti, že právě takovéto hvězdy mohou občas na svých planetách vytvořit nějaké formy života. Ovšem, pravděpodobnost, že zrovna tady bude nějaký pokročilejší typ života, byla velmi malá, snad menší než jedna k deseti tisícům, ale bude lepší, když na to hned zapomene, poněvadž takovéto sekundární postranní myšlenky mu jenom zatemní kaskádové přemýšlení o hlavním a jedině důležitém úkolu.

Po nějakém čase vydal rozhodnutí.

„Všem průzkumným lodím, všem průzkumným lodím, všem průzkumným lodím. Rozkaz prioritního stupně. Ihned se vydat k hvězdě, jejíž souřadnice vám dá stereomapa. Úkol: prozkoumat všechny čtyři planety nejblíže hvězdě, nalézt na jejich povrchu železo a převézt je do oblasti budoucí bariéry podle podrobných pokynů stereomapy. Naleznete-li železnou rudu, zpracovávejte ji cestou až do potřebného množství. Povolený čas: čtyři tiny. Zůstat se mnou v neustálém spojení a informovat mě o případných zajímavých nálezech. Splnit úkol bez ohledu na překážky a možné ztráty. Maximální faktor priority, letět bez ochranných polí, sílu motorů programovat až na hranici sebezničení v cíli dodání železa. Vyleťte ihned! Lodím určeným k výstavbě bariéry: Vyleťte ihned na místo budoucí bariéry a vyčkejte tam přivezení materiálu. Celou operaci bude řídit ústřední počítač prostřednictvím stereomapy.“

Velký Koordinátor byl vzrušen, ale také spokojen. Je-li třetí planeta opravdu bohatá na železo, a nemá důvod pochybovat o hlášení nadčasových sond, podaří se mu provést napohled takřka nemožné. Nepřítel se dopustil přece jen neodpustitelné chyby, i když to ani nelze nazvat chybou, ale spíš nevědomostí. Měl se svými hlavními silami vyrazit v poněkud širším oblouku podél vnějšího okraje druhého galaktického výběžku a obsadit nejprve reléový počítač v mlhovině Elp, jehož prostřednictvím Velký Koordinátor udržuje spojení s ústředním počítačem na Mateřské planetě a bez něhož je takřka bezmocný. To však nepřítel neví a nemůže vědět, to nevědí dokonce ani jeho galatové, nikdo kromě Rady, jejímž je členem. Elpské relé je umístěno na zbytku zbytků jedné planety zničené výbuchem ústřední hvězdy a dalo by se objevit jen podrobným průzkumem této planety, což nikoho nenapadne, poněvadž takových pustých planet je v galaxii na miliardy. Větší je pravděpodobnost, že budou odhaleny jeho nadsvětelné signály, ale ty jsou velice pečlivě zakamuflovány do přirozeného záření této mlhoviny, jež kromě elektromagnetického spektra obsahuje také nadsvětelné. Přirozené záření je prostě modulováno počítačovými signály, a to podle stochastického principu, takže se nikdo nemůže dopátrat, že tady jde o logické signály. Ten náhodný sled impulsů se stává logický, teprve když projde matričním kódem Koordinátorovy stereomapy. Jestliže to železo přijde, podaří se mu zastavit nepřítele na elmag. bariéře. Anebo ho alespoň zdržet do příletu Třetí úderné skupiny. Na zničení bariéry faktoru „nabití nula devět tři bude nepřítel potřebovat – použije-li svou metodu ionizace ferročástic a vysávání – nejméně devět tinů a skoro stejný čas je zapotřebí k obletu bariérového pláště. Na schůzích Rady i Válečné rady často říkal, že je třeba umístit větší množství strategických materiálů ve větším počtu bodů galaktické periférie, vzdálené od hlavních zásobovacích cest. Navrhoval a navrhoval, ale neposlouchali ho, čerta starého jim záleží na periférii, hlavně že v centru je všechno v pořádku, ale když jim začne téct do bot, tak vyšlou jeho, aby se honil s protivníkem po těchhle neznámých a vzdálených prostorech galaktických výběžků. Obrana je jeho resort, ale nemůže hájit celou galaxii od neustálých vpádů mimogalaktických útočníků, pokud nedostane k dispozici větší prostředky. Jako by to byl nějaký problém rozmístit sklady železa a kobaltu na každých padesát parseků, jak to požadoval. Jen aby teď dostal včas to železo, protože jinak je konec se Sedmou flotilou, a za ten neúspěch nebude volán k zodpovědnosti nikdo jiný než on.

Stěží se dočkal okamžiku, kdy mu stereomapa oznámila, že průzkumná loď 203 pronikla k třetí planetě. Její senzory odhalily na povrchu planety četné body vysoké koncentrace kovů. Poněvadž stereomapa nemá o tomto světě žádné údaje, žádá další doplňující pokyny. Velký koordinátor poručil, aby byl spojen přímo s průzkumnou lodi 203.

„Tady Velký Koordinátor. Jaké parametry mají ty koncentrace železa? Žádám podrobnější údaje.“

„Železa; je tady velice mnoho,“ odpověděl počítač lodi 203. „Na povrchu jsou místní koncentrace elementárního železa, ale je těžké je shromáždit, poněvadž jde o množství malých kousků. Některé jsou ve stavu klidu, připevněny k půdě, a jiné v pohybu. Vypočítal jsem, že pro urychlenou těžbu by bylo nejvhodnější větší ohnisko elementárního železa a železné rudy, jež se velice pomalu pohybuje po kapalině, pokrývající valnou část této planety. Ruda má vysokou kvalitu.“

„Žádám poměr hustoty železa a kapaliny, po níž se železo pohybuje,“ velel Velký Koordinátor průzkumné lodi.

„Železo těžší než kapalina. Poměr je skoro osm ku jedné.“ Pitomý robot, pomyslel si Velký Koordinátor. Dobře to změřil, ale nic nechápe. Na té kapalině spočívá předmět specificky těžší než ona, a přitom se nepotopí. To může znamenat pouze jedno:

Jde o artefakt! Jeho obavy se potvrdily, vzdor malé pravděpodobnosti něčeho takového. Na té planetě musí existovat nějaká forma života, naprosto neznámá galatické civilizaci.

„Vzkaz Velkého Koordinátora pouze průzkumné lodi dva nula tři, všechny ostatní se okamžitě vypojí z rozhovoru.“ Vyčkal nějakou chvíli a pokračoval: „Ihned vyšetřit, zda jsou v okolí planety nějaké lodě nebo kosmické stanice. Vyšetřit rovněž, zda se na zjištěné plující koncentraci železa vyskytují nějaké formy živé hmoty.“

„Tady dva nula tři. Kosmické lodě žádné. Kolem planety krouží jen množství velmi drobných předmětů neznámého určení. Občas vysílají radiovlny směrem k planetě. Na koncentraci železa zaznamenaly moje biosenzory dvaatřicet bodů s funkčním chováním charakteristickým pro organizované shluky organické hmoty, bezvýznamných rozměrů a s nízkou spotřebou energie.“

To Velkému Koordinátorovi stačilo a víc než stačilo. Na té zatracené planetě existuje tedy život, a to pravděpodobně znamená, že tam mají také nějaké elementární technické znalosti. V celém tom zmatku mu chyběla už jenom tahle dodatečná komplikace. Vezme-li si od nich to železo násilím, bude muset podat hlášení Radě. To bylo přísně zakázáno. Podle předpisů by měl nejprve vstoupit do styku s tou neznámou civilizací a vysvětlit jim situaci, jenže on o nich ještě nic neví, a naopak, takže promrhá drahocenný čas, než se vůbec nějak dorozumějí. Mimoto není ani zmocněn vstupovat do prvního styku s druhými civilizacemi, on je pouze voják, a ti mudrci z Rady jsou zvlášť citliví na všechno, co souvisí s prvním stykem. Je prý to velice delikátní úkol. Pro odborníky se zvláštním vzděláním.

Ať tak nebo tak, on ani nesmí vstoupit do styku, ani neví, jak by jim v rychlosti vysvětlil, aby mu věnovali, půjčili, prodali, či jak chtějí, to železo. On zkrátka a dobře musí zachránit Sedmou flotilu. Rada o té periferní planetě ještě naštěstí nic neví, není zanesena ani v katalogu ústředního počítače. Tak dobře, když neví, tak se ani nedoví, alespoň ne teď. Ostatně jemu teď v téhle válečné vřavě houby sejde na nějaké zdejší civilizaci, která je jak se zdá stejně na nízkém stupni, poněvadž jak to, že převážejí železo tak pomalu po kapalině, místo aby letěli. On se musí toho železa zmocnit, udělá to obezřetně a zahladí stopy, nikdo se nic nedoví, a loď dva nula tři přijde na přeprogramování, vymaže jí celou paměť. Jiný způsob není a věc se musí vyřídit.

Velký Koordinátor vydal rozhodnutí, a každé jeho rozhodnutí bylo neodvolatelné.

„Rozkaz se týká pouze průzkumné lodi dva nula tři. Všechny ostatní si zablokují vstupy. Stereomapa vyčlení zvláštní kanál pro dva nula tři… Rozkaz lodi dva nula tři. Snést se nad zjištěnou plovoucí koncentraci železa a vyvolat na ní explozi. Po rozbití nasát všechno do poslední částečky do skladu a okamžitě začít se zpracováním. Oddělit elementární železo od rudy. Vyletět ihned k linii bariéry a tam vyčkat mých dalších pokynů. Bez souhlasu s nikým nevstupovat do styku.“

Průzkumná loď dva nula tři, poslušná jako každý robot, učinila, jak jí bylo řečeno. Zatímco letěla zpět do hlubokého vesmíru ke staveništi elmag. bariéry, do jejích plazmatických pecí spolu s ostatními kusy železa posbíranými na třetí planetě vstupovala také deska, na níž byly patrné nějaké pravidelné obrazce. Kdyby tyto obrazce viděli obyvatelé této planety, četli by je takto:

BERGE ISTRA

P. S.

Autentické novinové zprávy otištěné po celém světe mezi 7. a 14. lednem 1976.

ZMIZELA MAMUTÍ LOĎ

„BERGE ISTRA“

Tokio (Reuter, AP) 7. ledna. – Norská mamutí loď „Berge Istra“ o nosnosti 215 000 BRT zmizela před osmi dny kdesi jihovýchodně od Filipín. Na lodi je 32 členů posádky. Podle sdělení majitele lodi měla „Berge Istra“ v pondělí vplout do japonského přístavu Kimicu s nákladem 188 000 tun železné rudy. Spojení s lodí bylo přerušeno 28. prosince a od té doby byly všechny pokusy o jeho opětné navázání bezúspěšné.

PROHLEDAVÁ SE PACIFIK

Tokio (UPI) 8. ledna. Do pátrání po ztracené lodi „Berge Istra“ se zapojila letadla amerického válečného letectva, umístěná na japonském ostrově Okinawa. Letadla a lodi prohledávají oblast Tichého oceánu jihovýchodně od Filipín, kde tanker plul s nákladem 188 000 tun železné rudy.

PÁTRÁNI SE ZASTAVUJE

Tokio (AP, UPI, Reuter) 14. ledna – Pátrání po zmizelé lodi „Berge Istra“ bude zastaveno. Doposud byla za pomoci letadel a lodí prohledána obrovská oblast Tichého oceánu, ale nebyla nalezena žádná stopa související se zmizelou lodí.

Veseljko V. Simonovič

JAKÝ TO BYLO V BUDOUCNOSTI

OOO-001-l00-000

„Butafuoko, nepůjčil bys mi padesát táců? Vrátím s úroky, že budeš mrkat.“

„Diobuono, Bambuzelku, kdekdo ti už půjčil na ty tvý vynálezy, ale vrácený prachy ještě nikdo neviděl!“

„To je pravda, ale tentokrát je to doopravdy. Ode dneška za měsíc budu multimilionář, že si na mě vrabci na střeše budou ukazovat prstem. Akorát mi chybí padesát tisíc na materiál.“

„A co jsi zase vymyslel, ty mysliteli?“

„Stroj času!“

„Ty jsi teda koumák k pohledání – ale proč si radši už konečně nevymyslíš stroj na dělání peněz?!“

V domově důchodců v Holoprdech, pošta Holoprdy-střed, se neudálo nic zneklidňujícího od té doby, co tlusťoch Rosko Karbunkl způsobil všeobecný poplach, jelikož se mu ve snu zdálo, že nastane konec světa. Proto se zpráva, že Bambuzel pracuje na stroji času, setkala mezi chovanci domova s velkým nadšením. Těch padesát tisíc mu samozřejmě nechtěl nikdo půjčit – každý osel jde na led jenom jednou! – ale na Bambuzela se přece jen usmálo štěstí: právě tehdy přijali do domova ubožáka Popoviče, později Popov Po zvaného, a uvedenou částku summa summarum vymáčkl z něho.

Potom se stáhl do sklepa, plivl si do dlaní a začal dávat dohromady svůj neobyčejný stroj. Celý měsíc stloukal nejrůznější materiál z odpadu, o kterém sám nevěděl, kde a jak k němu přišel. Nebýt toho, že se mu tam v jednom kuse chodil věnčit a čepejřit správce domova, šla by mu práce od rukou ještě rychleji. Bambuzel by ho nejradši někam poslal, ale netroufal si, protože mu svědomí ještě tak trochu nedávalo pokoj, a to od té doby, kdy vynalezl zubní pastu proti bolení zubů. Stalo se totiž tehdy, že všechno pomíchal tak nešťastně, že se z toho nakonec v retortě vyklubal pěkně živý střelný prach – a správce musel volat na pomoc požárníky, a to lublaňské, protože holoprdští měli na tak obrovský požár příliš malou stříkačku.

Devadesátiletý Bambuzel, penzionovaný podkovář a stahovač koní, v podvečer života však také mudřec, vědec a novátor-samouk, především ovšem chronický hazardér, se dosud na mezinárodních vědeckých luzích nestačil ani nijak jinak proslavit. Je sice pravda, že nevývratně dokázal, že je Země kulatá, že jablko nikdy nepadne daleko od stromu a že Australané chodí hlavou dolů, jenže co je platné, když tohle všecko dokázali už jiní před ním! Je snad on vinen, že se narodil o několik staletí později?! Nehodil proto ovšem ještě flintu do žita – zatímco dokončoval své zvláštní vozidlo, zanášel se už např. myšlenkou, jak by se člověk mohl stát neviditelným a jak by se mohl proměňovat v jiné lidi a zvířata a naopak.

Ale o tom raději jindy, teď se přestěhujme do sklepa domova důchodců v Holoprdech, kde se Bambuzel právě připravuje, že se zapíše na titulní stránku historie a nesmírně zbohatne. Je sobota odpoledne, ale ve sklepě se nashromáždilo kibiců, že tu vůbec není k hnutí. Jsou tu Konka Prevala a Železná babka a Bobi von Braun, Senica Loď, Dítě ekonomické propagandy, Sanofabič a četní další duchamorníci, kteří se sem však dostali většinou omylem, neboť se domnívali, že Bambuzel oslavuje narozeniny a že se bude opět potají pít. Správce tu naštěstí není – má volný den, a sestra Včelička využívá jako obyčejně službu, jež na ni zrovna přišla, k tomu, aby se aspoň jednou za týden pořádně vyspala.

„Hele, Bambuzeli,“ ptá se už posté Konka Prevala, „kdy to vodpálíš?“

„Za deset minut, říkal jsem to už stokrát. Karbunkle, začni odpočítávat!“

„Ježíšikriste, a koho vodpálíte?“ poleká se Divoká Lola Montez, která co do rozumu zaostává krůček za našimi přáteli.

„Tebe, a to na Mars,“ zažertuje tlustý Rosko Karbunkl, a chudinka se okamžitě utíká schovat a najdou ji až za týden mezí starým harampádím na půdě, když už na tu příhodu všichni dávno zapomněli.

„Ty, Bambuzelku, v sedm je v televizi večerníček, dej pozor, abys nám v baráku neudělal kraťasa,“ upozorňuje skupinka skeptiků v čele se Železnou babkou, ale Bambuzel na jejich omezenecké tlachání vůbec nereaguje. Ještě naposledy ověřuje, je-li všechno na svém místě. Není toho k prověření ani tak moc – celý časový stroj, jak si ho sám vymyslel a udělal, se skládá z několika kovových tyček, drátem svázaných v nepevnou konstrukci, uprostřed je staré sedadlo z auta, pod ním čtyřtaktový diesel, který pracuje jen na dva takty, po stranách stojí dvě vědra cementu jako zatížení a pak je tam několik zrezivělých pák a různobarevných žárovek – ty, které darmošlapové v průběhu práce nestačili ukrást.

„Sanofabiči,“ obrátí se Bambuzel k penzionovanému venkovskému týčrovi angličtiny, „na tebe je spoleh, protože jsi vzdělanej: jestli se za tři hodiny nevrátím, otoč tady těma kolečkama o devadesát stupňů.“

„Celsia, Kelvina nebo Fahrenheita?“ táže se Sanofabič, ale Bambuzel ho už neslyší, jelikož si na hlavu narazil přilbu s brýlemi pro jízdu na mopedu a vyšvihl se na sedadlo. Lidé pro jistotu trochu poodstoupí. A teď ať se stane, co se má stát.

Bambuzel vstrčí drát do elektrického pufru, stiskne knoflík slogeru, otočí páčkou transmutačního muta-transu a šlápne na pedál viklvaklu. Ozve se zapraskání elektřiny. Jedna babka se zachichotá do hrsti. Odkudsi zpod sedadla se zvedne obláček kouře. Je cítit pach spálené izolace. Žádné jiné změny nelze při nejlepší vůli zaznamenat. Náš Spencerův pilot se ani nepohne.

Nepohne se ani za pět minut, natož aby zmizel v budoucnosti. V přítomných se ozve pochybnost, která je silnější a silnější, až jsou nakonec všichni přesvědčeni, že si z nich Bambuzel zase jednou pěkně vystřelil. Začnou mu ostošest nadávat, ale nikdo si netroufá blíž, protože se přece jen bojí, aby je nebacila elektřina. Nakonec se toho nabaží, ještě jednou či dvakrát pohrozí Bambuzelovi pěstí a vytrácejí se odtud, aby nezmeškali večerníček. Bambuzel celou tu dobu paličatě hledí vytřeštěnýma očima přímo před sebe.

Věc nyní vypadá takto: vy všichni, kteří si myslíte, že se jeho pokus nevydařil, jste na omylu. Zní to neuvěřitelně, ale Bambuzel skutečně přemohl všechny nám známé i neznámé fyzikální zákony a stal se tak prvním člověkem, který odcestoval do budoucnosti. Jeho senzační výkon nikterak neumenšuje fakt, že se mu věc podařila pouze na polovic – kdesi v těch svých rovnicích si totiž spletl jedno minus, tři druhé odmocniny, jedno Ludolfovo číslo a jeden Einsteinův princip, a proto v budoucnosti zmizel jenom jeho duch, zatímco tělo zůstalo tam, kam patří. To však Bambuzelovi úplně stačilo, protože si časový stroj tak jako tak vymyslel jen proto, aby se do budoucnosti chodil dívat, jak dopadly sportovní tipy na příští týden, a pak by se vrátil do přítomnosti, čili do. „minulého týdne“, kde by vsadil vítěznou kombinaci a milióny by se mu samy od sebe hrnuly na hromadu. Myšlenka – slovo – čin.

Bambuzel, to znamená jeho duch, tedy přeskočil ze soboty do pondělka, prohlédl si výsledky sportky – náhoda tomu chtěla, že zrovna tehdy poměrně vzácná kombinace 000-001-100-000 vyhrála neslýchanou sumu 450 miliónů dinárů (starých) – a zas se vrátil.

Když opět otevřel oči – jak se ještě pamatujeme – seděl opět na sedadle, obklopen železnou konstrukcí a praskáním elektřiny, byla opět sobota. Vypnul viklvakl a podíval se na hodinky – do sedmi večer chybělo ještě dvacet minut. Vyskočil, v běhu ze sebe shodil přilbu s brýlemi a letěl po schodech do společenské místnosti, kde lidé podřimovali před obrazovkou.

„Hele ho, Bambuzel!“ rázem všichni ožili a začali si z něho utahovat:

„Tak jaký to bylo v budoucnosti? Už nám zvýšili důchody?“

„Vám ne, protože jste ňoumové, a já si ho zvýším sám. Ale někdo mi musí půjčit dva dináry. Jen tentokrát, čestný slovo.“

„Nějak jsi skromnější, co ses vrátil z budoucnosti.“

„Popové Po, půjč mi dva dináry. Vrátím milión. Dva milióny!“

„Já už jsem ti půjčil padesát tisíc, a lituju toho, protože jsem slyšel, že nerad vracíš. Ať ti půjčí někdo jinej.“

„Hele, prodám hodinky. Choděj dopředu i dozadu. Kdo koupí za dva dináry, aby ho husa kopla!“

„Dej je sem,“ ozve se okamžitě Dítě ekonomické propagandy, které slyne i jako překupník, „jen koukej, abys je zase nechtěl zpátky.“ Minuta a půl do sedmi. Bambuzel se přižene k holoprdskému kiosku, v němž mužná Nona Pezdircová líčí na zákazníky mimo jiné sportku, sazku, losy a několik dalších forem hazardu, a teď právě zavírá.

„Ještě nezavírat, genadige Frau,“ křičí už zdálky Bambuzel, hůř, než kdyby měl v kalhotách sršně. „Rád bych si vsadil.“

„Jestli myslíte sportku, už před půlhodinou jsem to zalepila.“

„Tak to rozlepte. Dostanete milión.“

„Spad jste z višně, Bambuzelku? Přijďte příští sobotu!“

„Deset miliónů! Tak dobře – dvě stě padesát, ale jste pěkná potvora, abyste věděla!“

„Jděte se vyspat, dědo, jste nachmelenej a nevíte, co povídáte. Za týden přijďte, za týden,“ praví Nona a před nosem mu zabouchne dveře. No prosím, zas jeden příklad, jak jsou lidi pitomí, až bučí: celej život fňukaj, že nemají peníze, a když můžou jen natáhnout ruku, radši ji odtáhnou.

Bambuzel jde sklesle domů a cestou naříká a pláče jako pes v kostele.

„Snad se z toho netento, Bambuzelku,“ utěšují ho kamarádi a potají do sebe šťouchají lokty a ťukají si na čelo, „příští sobotu si zase odskočíš do pondělka, a bude. Jenom se musíš dřív vrátit.“

„Proto teď brečím, vy sloni. Stroj času se mi porouchal, a kdo z vás mi teď půjčí padesát táců, abych si sestrojil novej?“

PARALELNÍ PARAORMÁLIE

Kamikaze byl častým hostem na stanici milice v Holoprdech: jednou přišel oznámit, že na holoprdském rybníčku vyplavala ponorka, podruhé zase, že objevil jeskyni krále Matyáše anebo že pan Evald Kukmak, známý holoprdský bojovník za lidská práva, znovu napsal prezidentu Carterovi. Když jednoho dne opět přiběhl se zaručenou novinkou, a to že na pastvisku před jeho očima zmizel vesnický obejda a hladolín Cojz, neudržela se posádka milice, a místo aby spustila alarm, vypukla po starém zvyku v řehot.

„Nejdřív se rozplynul uprostřed, potom i kolem dokola,“ objasňoval horlivě Kamikaze. „Ani bělmem se nestačil podívat, chuděra, a už byl fuč. A to úplně na frajplace, tam u toho buku, na kterým kdysi věšeli. Takovej sem dostal strach, že se vám to ani netroufám vypovědět…“

„Nejdřív uprostřed, potom i kolem dokola?“ zařvali všichni tří strážníci smíchy. „Och, dědo, dědo, s várna je ale sranda, Zase jsme si kapánek přihnuli, co?“ Vzápětí však, jako když mávne proutkem, všichni smrtelně zvážněli: „A teď nám, soudruhu, povězte pěkně po pravdě – půjdete domů dobrovolně, anebo si vás máme pozdržet v místnosti pro pozdržení?“

Svědomí pak mládencům přece jen nedalo spát a pro každý případ se posadili na kolo a šlapali si to ke skromňoučké Cojzově chaloupce – ale po Cojzovi ani stopy. Neukázal se ani příští den a ani následující dny. Věc se stala dostatečně vážnou, aby úřady mohly v neděli po mši zorganizovat velkou pátrací akci – podívali se pod každý kámen na pastvině a našli všechno živé, jenom Cojze ne. Nato se po užší i širší vlasti rozezněly telefony, teleprintery a telexy – všechno marné! Jedině v Dolní Metlice objevil jeden teleprinter stařenu, která tvrdila, že je Cojzova babička, ale že nešťastníka viděla naposledy v roce 1934 – to si zapamatovala proto, že v tom roce pohřbili v Marseillí krále Alexandra.

„Škoda toho Cojze, nenadělal žádnou velkou škodu,“ prohlásil jednoho dne v jídelně domova důchodců napůl vážně, napůl žertem Konka Prevala, zatímco Kamikaze už podvousté vyprávěl, jak Cojz postupně „ztratil všechny barvy“.

„Kdoví, kde odpočívají jeho tělesný pozůstatky, pokud ho zvěř netento,“ přisvědčila v odpověď Železná babka.

„A vy, Rajtguzane, vy jste jako vědecký fantasta ještě nic nekonstatoval?“ začne správce domova dorážet na Rajtguzena, který je pohřížen ve výpočty jakýchsi metafyzických parametrů. „A prosím, abyste přestal čmárat po ubruse, nebo ho budete muset sám vyprat!“

Rajtguzen chvíli počká, aby jeho odpověď získala na váze, načež řekne tohle:

„Říkám tohle: Cojz není mrtev! Kamikaze mjuvil pravdu. Cojz opravdu zmizel – do paralelního časoprostorového kontinua.“ Toto smělé tvrzení zapůsobí na všechny.tak mocným dojmem, že zůstanou paf – nejspíš proto, že nikdo z nich neví, co chtěl Rajtguzen vlastně říct.

„Vy patrně nevíte, že je na tomhle světě vedle našeho ještě spousta paralelních světů,“ pokračuje Rajtguzen a dodá: „Ovšemže to nevíte, když tyhle světy dosud nikdo nedokázal.“

„A jak potom můžete vědět vy, že jsou?“ zeptá se hloupě správce,

„Tak, když je ještě nikdo nedokázal, to přece není žádný důkaz, že nejsou.“

„Prosím, já to ňáko nedovedu pochopit,“ zvedne ruku tlustý Rosko Karbunkl.

„Tak to musím exponovat po našem: dejme tomu, že bys šel rád do hospody, a nevíš, jestli máš jít k Ježkovi, nebo k Tiloe. Co se stane?“

„Ty to řekni, já nevím,“

„V tom okamžiku se pro tebe čas a prostor rozdvojí: v našem světě ses rozhodl pro Ježka, ve světě, co je paralelní s naším, pro Tilku. Jenže: protože ty žjješ v tomhle světě, nemůžeš vědět! jestli šel tvůj paralelní Karbunkl opravdu k Tilce, anebo jestli si to nerozmyslel a nebude sedět pěkně doma v teple,“

„Namoutě,“ zoufá si nad touto Ipgikou Karbunkl, „mně je jasný jenom to, že bych šel nejradši ke Krpanovi, protože tam mají juke-box.“

„Ty jsi mi taky pěknej juke!“ osopí se na něj z druhého. Honos stolu Gonzo, Rajtguzenův žák. „A vy, správce, byste se taky nemusel tak smát pod fousy!“ vyšle ještě hněvivý pohled ke správci.

„Ti, co o těchhle věcech nemají páru, se můžou smát,“ velkomyslně dovolí Rajtguzen a pokračuje: „Paralelních světů je na miliardy. Na jedněch ještě pořád vládne krapinský pračlověk, na jiných už mají za sebou vstup na Alfa Centauri.“

„Anebo na Mars,“ pomáhá svému učiteli Gonzo. Gonzo je totiž stále ještě na onom stupni studia, na němž je veškeré chápání vědy tak či onak spojeno s Marsem a Marťany.

„Existujou tedy taky takový světy, v kterých se staneš Johnem Travoltou nebo Olivií Newton Johnsovou?“ ptají se skoro jednohlasně Pedro Gonzales a Pedrův kamarád Živý Sex.

„Styďte se, dědci plesniví,“ vybuchne Rajtguzen. „To by bylo něco pro vás, co? Copak si myslíte, že se teď budeme prostě procházet z jednoho světa do druhýho, jak by se komu zlíbilo? To se stane jenom tehdy, když se protnou souřadnice dvou paralelních světů: jestliže se náhodou octneš v průsečíku, jako se v něm ocit Cojz, teprve pak můžeš zmizet v paralelním světě.“

„Tak u nás v Circích v květnu 1915 zmizela kompletní rakousko-uherská marškumpanie, spolu s dobytkem a s důstojníky,“ řekne Gonzo. „Večer se utábořili za naší chalupou, a ráno, když jsme se probudili a vyhlídli oknem, byli v čudu. Náš dědoušek o tom dovedli krásně vyprávět, škoda, že už jsou po smrti.“

„Poslyšte, Rajtguzene, když tak všechno víte,“ opět zaútočí správce, „i já vám položím jednu otázku: když člověk může hravě přejít z našeho světa do nějakého jiného, jak to, že se odtamtud ještě nikdo nevrátil zpátky do našeho světa?“

„Teď jste tedy odhalil ledví! Kdo říká, že se nevracejí? Kolikrát jsme už četli v novinách: V asijské džungli našli Japonce, který nevěděl, že válka skončila. A teď se zase ptám já vás: kterej Japonec je takovéj hlupák, aby nevěděl, že válka už skončila? Tedy ergo, ti Japonci přicházejí z nějakého paralelního světa, v kterém válka neskončila roku 1945, ale trvá ještě pořád pryč.“

„Tak to je, jenomže vlády tyhle věci vždycky pěkně ututlají,“ vykřikl bojovník za lidská práva pan Evald Kukmak.

„Stává se to,“ probudí se v té chvíli i Sanofabič, někdejší venkovský týčr angličtiny. „Řekněme na fakultě, když si studenti na konci semestru přijdou dát podepsat indexy – kolikrát profesor řekne: Vám, kolego, index nepodepíšu, protože jsem vás ještě nikdy neviděl.“

„A mně loni jeden hlas z paralelního světa diktoval zprávu,“ zalže Gonzo. „Jenom škoda, že jsem ji ztratil, když jsem ji nes na poštu, nebýt toho, byl bych ji ochotně předložil jako důkazný materiál.“

„Vidíte? A to si ještě někteří přítomní troufnou tvrdit, že nejsou důkazy!“ podívá se Rajtguzen uštěpačně směrem ke správci.

„Jen si vytrubujte to svoje, vy… vy sociální utopisto,“ zadupe správce vztekle nohama, „ale uvědomte si, že dialektický materialismus k tomu dosud nic nepověděl.“

„Nepověděl, ale poví! Kamarádi, přišel čas, abychom obrátili novou stránku v dějinách lidstva. Provedeme rekonstrukci Cojzova zmizení a dokážeme všechno to, o čem jsme si dneska tak pěkně povídali Kamikaze nám ještě jednou popíše., jak se všecko udalo, a ty, Dítě EP, se dobrovolně přihlásíš, že vystoupíš v Cojzově úloze.“

„A proč zrovna já?“ pokouší se z toho dostat Dítě ekonomické propagandy.

„Proto, že jsi ještě mladej a hloupej a že tě bude nejmíň škoda, jestliže doopravdy zmizíš.“

Záhy ráno příštího dne se všichni důchodci vydali v dlouhém procesí přes pastvisko, k osamělému buku, na němž svého času věšeli a pod nímž se dlouhá staletí poté rozplynul obejda Cojz. „Přesně tamhle to bylo,“ ukáže Kamikaze, takže se mohli včas zastavit v bezpečné vzdálenosti. „Dodneška ho mám před očima: nejdřív uprostřed, potom i kolem dokola…“

„Dobře, dobře, to jsme už slyšeli tisíckrát.“ Rajtguzen sebere se země klacík a narýsuje jím po zemi kolem buku veliký kruh.. „Dneska máme štěstí – meteorologické faktory jsou jako dělané pro pozorování paranormálií.“

Rajtguzenův spolupracovník Gonzo si nasliní prst a zvedne ho: „Taky magnetismus v ovzduší se mi zdá právě akorát.“

Potom všichni na povel hází do kruhu kamení, které by podle Rajtguzenovy teorie mělo zmizet, ale přistává bez pohromy na zemi. „To je důkaz, že zmizet v paralelním světě můžeš jedině tehdy, když se oběma nohama dotýkáš žerně,“ dedukuje ihned Rajtguzen. Jelikož však hlavní pokusný králík experimentu, totiž Dítě EP, sebou cestou schválně praštil do bláta, takže ho museli poslat domů, aby se převlékl, nezbývá nyní Rajtguzenovi opravdu nic jiného než se osobně postavit tváří v tvář neznámému. Opáše se silnou šňůrou, na jejíž druhý konec se pověsí všichni důchodci – i Kamikaze se ho chytne jednou rukou, ačkoli říká, že má strach jako, pes. Všechny oči se upřou na Rajtguzena.

Rajtguzen vykročí rozhodným krokem ke kruhu, ještě dva kroky. Ještě jeden krok. Těsně před osudným okamžikem se otočí a vykřikne: „Jako kdysi řekl slavný Apollo: Je to malý krůček pro mě a veliký krok pro lidstvo! A vy nebuďte dobytci a nepouštějte šňůru, až začnu mizet.“

„Jo, to víš, že jo, aby to tam zatáhlo i nás,“ zašeptá Divoká Lola Montez. „Já šňůru rovnou pustím.“

A v té chvíli Rajtguzen překročí kružnici a octne se v kruhu. Nestane se samozřejmě nic, natož aby zmizel – a pro něj by bylo možná nejlepší, kdyby byl opravdu zmizel, neboť od rozlícených dědoušů a babek utržil tolik štulců a záhlavků, že si na ně bude ještě hodnou dobu pamatovat.

A tak nová stránka v dějinách lidstva zůstala neobrácena. Teď jistě všichni nadskočíte a řeknete: Panenko skákavá, takový pitomý příběh, zbytečně jsme si mutýrovali hlavu, když jsme ho četli! Má odpověď zní: příběh by nebyl pitomý, kdyby nebyl skutečný. Rajtguzenova teorie byla naprosto správná, ale měla jeden kámen úrazu: hladolín Cojz nezmizel v žádném paralelním světě, anobrž, řečeno po našem, se stal neviditelný.

O vědecké stránce tohoto jevu by možná mohla něco víc povědět holoprdská víla Stana Sirková, protože Cojz právě na jejím smetišti přišel na odhozenou láhev pekelného odvaru, o kterém usoudil, že to je kořalka. Tento vzácný nález pochopitelně na místě samém zkonfiskoval a ihned s ním zmizel, aby ho v klidu požil, a zároveň pěkně nahlas vyjádřil podiv nad tím, jak se dnes některým dobře vede, pakliže i kořalku, hážou na smetiště. Avšak nebyla to kořalka – to pochopil okamžitě, jakmile začal ztrácet barvu. Paniku však rychle překonal – chlapík nebyl zrovna mdlého rozumu a okamžitě mu došlo, že ze své neviditelnosti může mít víc užitku než škody. A místo toho, aby ze sebe vydal aspoň nějaký hlásek a zbavil tak vesničany starostí o něj, zapomněl nevděčník v tu chvíli na to, jak mu po dlouhá léta trpělivě dávali na dvě deci. Posadil se do prvního vlaku a odjel do světa, a teď žije v Anglii, v jakési komuně s anglickými duchy. A přesto, že mu čas od času unikne nějaké to holoprdské „hele ho, how do you do“, nevzpomene si na Holoprdy už ani ve snách.

A pokud jde o Rajtguzenovu neuvěřitelnou teorii paralelních světů – paralelní světy existují! To přizná každý, kdo v životě přeplul nějakou vědeckofantastickou knihou.

Problém je jedině v tom, že se do žádného z těchto světů nedá přijet bezprostředně z Holoprd, ale že se musí nejdřív přestoupit v Horních Polulách.

Zvonimir Furtinger

POTŘEBUJI TVÉ TĚLO

Jmenuji se Robert Panikkar, je mi třicet let, jsem pokladník v obchodním domě „Excelsior“ a sirotek. Moji rodiče slítli před dvanácti lety ze silnice, dílem v důsledku příliš velké rychlosti, dílem kvůli náklaďáku, který se znenadání objevil před autem. Auto narazilo do nějakého sloupu a potom se zřítilo do řeky, Zůstal jsem naživu jen proto, že jsem nikdy pořádně nezavíral dveře, a tak jsem vyletěl do trávy dřív, než auto spadlo do vody, Ale to není ani tak důležité.

Osmého června ve čtvrt na pět jsem ještě ani netušil, že se na obzoru rýsují neobyčejné a nadevše nepříjemné události Měl jsem. mizernou náladu. Šel jsem za přítelem, abych mu vrátil nějaké knihy a vypůjčil si nové. Knihy jsem vrátil, ale nové jsem nedostal, poněvadž přišli nějací hosté, a tak jsme ztráceli čas, až jsem nakonec pochopil, že z toho nebude nic, a vypadl jsem ven. Chtěl jsem si ještě zaskočit domů pro aktovku, v níž každý večer nosívám tržbu do banky, jenže bylo zřejmé, že bych to nestihl včas, a tak jsem se pomalu loudal ke kancelářím obchodního domu a cestou uvažoval, mám-li si koupit novou aktovku, anebo peníze prostě zabalit jen tak do papíru.

Když je člověk dlouho ve styku s penězi, přestane je cítit jako nějakou hodnotu, a začne je brát jako pouhé papíry s cifernými značkami, jež se musejí shodovat s jakýmsi kontrolním seznamem. To je pak také v podstatě zdroj nepříjemností, jestliže se zjistí, že je někde přebytek anebo manko. Všechno musí klapat, a pokud jde o mne, také vždycky klapalo. Můj otec říkával: Chudí lidé mají jen jeden kapitál poctivost. Chlapče, nikdy nescházej z této cesty poctivosti, jde-li o menši částku než jeden milión. Jelikož tržba bývala pravidelně menší, byl jsem po celých těch osm let poctivý až do morku kostí.

Vyprávím tu o sobě všelicos, a zapomínám, že jsem chtěl vlastně hovořit o událostech, jež se mi ani v nejmenším nelíbily.

Pohroužen do úvah, mám-li si koupit novou tašku, stanul jsem před výkladem jednoho obchodu. Pane bože, takových krásných tašek! Ceny však nebyly příliš lidové, a zrovna když jsem se rozhodl koupit si aktovku v našem obchodním domě, ovšemže ne tak hezkou a trvanlivou, přistoupil ke mně nějaký chlap.

„Odpusťte, pane, mám dojem, že byste si chtěl koupit tašku.“

„Chtěl bych,“ odpověděl jsem poněkud zmateně, poněvadž mě jeho útok zastihl zcela nepřipraveného. „Jenže…“

„Proč: jenže! Podívejte se a pak mluvte.“

Po těch slovech rozbalil nějaký balík, který držel pod paží. Spatřil jsem tašku střední velikosti, z dobré kůže, trochu už odřenou. Nevím proč, ale připomínala mí poštovní torbu v miniaturním vydání.

Poněvadž jsem mlčel, chlap pokračoval:

„Věřte mi, míval jsem i lepší dny, ale pomohl jsem kamarádovi v nouzi… podepsal směnku… a teď musím rozprodávat milé a drahé věci. Jestliže jste se rozhodl…“

Řekl nějakou částku, která nebyla v žádném poměru s hodnotou tašky. Ale já jsem nebyl zvyklý kupovat použité věci, a tak jsem mu, abych se ho zbavil, nabídl polovičku té beztak malé částky. Jenže…

„Není od vás hezké, že využíváte bídy bližního svého, ale já nejsem v situaci, kdy si mohu vybírat kupce. Zaplaťte a vezměte.“

Co mi zbylo jiného než zaplatit a vzít si tašku. Ostatně, svému účelu poslouží. Aspoň jsem si to myslel.

V práci se nepřihodilo nic zvláštního, jen že lidé jak diví kupovali nové elastické kalhotky Pompadour. Mělo to význam potud, že tržba byla toho dne větší než kdykoli jindy od chvíle, kdy jsem se stal hlavním pokladníkem „Excelsioru“. Když všechny pokladní složily účty, nacpal ]sem všechny peníze – a bylo to sto tisíc, tedy o 900 000 méně, než činila kritická částka, při níž lze dát vale poctivosti – a vydal se směrem k bance. Mou povinností bylo složit peníze na účet. Byla to povinnost příjemná, poněvadž jsem jako dlouholetý klient chodil rovnou do kanceláře šéfa oddělení, s nímž jsme probrali novinky dne a přitom vypili skleničku něčeho ostrého.

„Roberte,“ uvítal mě šéf depozitu, „dobře, že jste přišel. Složte peníze a pak půjdeme k ‚Černému kocourovi‘. Čeká nás tam veselá společnost…“

„Bohužel,“ skočil jsem mu do řeči. „Budete to muset zvládnout bez mne. Dneska je pátek, večeřím u tety…“

„Ach ano, vidíte, na to jsem zapomněl. Škoda. No když už je to tak, bude nejlepší, když nejprve vyřídíme úřední záležitosti.“

Souhlasil jsem, vzal tašku a otevřel ji. Můj hostitel naštěstí zrovna cpal do stolu nějaké papíry a nedíval se na mne, a když zvedl hlavu, už jsem se stačil poněkud uklidnit.

„Co je, Roberte, není vám dobře? Hoďte do sebe skleničku koňaku! To vám pomůže.“

„Díky, už je to lepší,“ vybreptal jsem s námahou a pak jsem vstal. „Budu si muset na chvilku odskočit.“

„I to je dobré,“ souhlasil bankovní úředník. „Jenom se dobře vyprázdněte, a všechno bude v pořádku.“

Povídal pravděpodobně ještě něco, ale já už jsem ho ani neslyšel, ani neposlouchal. Vyběhl jsem ze dveří a pádil po schodech, jak jsem mohl nejrychleji, vedlejším východem na ulici. Musel jsem vypadat hrozně, poněvadž vrátný na mne zíral, jako když vidí přízrak. A není divu, že jsem se v obličeji celý změnil. Chvěl jsem se a vrávoral. Taška byla prázdná, ale aby věc byla ještě horší, ležel v ní větší kus papíru a na něm byla krásně namalovaná ruka, jak na člověka dělá dlouhý nos.

*

Minul jsem několik bloků domů, a ještě pořád jsem nepřišel k sobě. První, čeho jsem si začal být vědom, bylo, že jdu směrem k svému bytu. Později jsem se dozvěděl, že jsem dvakrát na poslední chvíli uskočil stranou, abych se vyhnul srážce s autem. Pak jsem začal přemýšlet o události samé. Věděl jsem přesně, že jsem peníze se všemi papíry strčil do tašky. Nikde jsem se cestou nezastavoval, a když jsem přišel do banky, peníze byly pryč. Nejprve jsem zapochyboval, zda jsem vůbec peníze do tašky dal. Ale to byla hloupost. Věděl jsem velmi dobře, že jsem to udělal. Tak ale kde ty peníze jsou? Díra v aktovce nebyla, a i kdyby byla, nebylo pravděpodobné, že by z tašky vypadly všechny peníze. Něco by v ní muselo zůstat. Na chvíli jsem zalitoval, že jsem tašku nechal v bance, ale když jsem to uvážil lépe, došel jsem k závěru, že na tom stejně nijak nesejde. Peníze jsou pryč, a kdo je za to zodpovědný? Jedině já, a nikdo jiný. Je na světě někdo, kdo by byl tak naivní a uvěřil v mou historku? Starý Hasel, jde samozřejmě o mého šéfa, bude smutný, že měl tak dlouho pokladníka, který si nedokázal vymyslet nic inteligentnějšího, než takovou průhlednou lež. A pak, následky… Je zřejmé, že až do konce života, a zdraví mi sloužilo dobře, neseženu dost peněz, abych ztracenou částku vrátil. Dokonce i kdybych se zřekl jídla, oblečení, bydlení, jedním sloveni, kdybych celý svůj plat věnoval na náhradu škody.

Div že mě znovu nezachytilo nějaké auto. Pospíšil jsem si na druhou stranu; a když mě ještě nějakých třicet kroků dělilo od vchodu do našeho domu, dostal jsem nápad. Ano, bylo to jediné východisko. V duchu jsem přehrabal všechny přihrádky a skříně ve svém bytě. To, co jsem potřeboval, bylo rozhodně ve špižírně. Zabrán do těchto myšlenek, došel jsem k domovním dveřím a spatřil psa.

Pes byl kříženec, ale bylo zřejmé, že jeden z jeho rodičů pocházel z nějaké známé rasy. Dělal dost dobromyslný dojem. Když jsem zabočil doleva ke vchodu, pohnul se také a zkřížil mi cestu. Nevynikám v jednání se psy přílišnou statečností, ale teď mi bylo všechno jedno. Pohladil jsem ho po hlavě a tiše zabrumlal:

„Tobě je hej! Ty nemáš nic společného s penězi, a tak se ti nemůže stát, že bys je ztratil.“

Zvíře na mne pohlédlo s porozuměním, ale pak sebou prudce trhlo a vycenilo zuby. Instinktivně jsem uskočil, ale pes se otočil a uháněl dolů po ulici.

Snad jsem trochu nudný, že popisuji všechny tyhle podrobnosti, ale ten pes hraje velice důležitou roli. V tom okamžiku jsem to sice nevěděl, ale později jsem to vycítil velice jasně.

Tedy, vešel jsem do svého bytu a okamžitě vpadl do špižírny. Nemýlil jsem se, Byl tam provaz, třikrát delší, než jsem potřeboval, ale dostatečně pevný. Udělal jsem smyčku, jak jsem nejlépe dovedl, vylezl na židli a upevnil jeden konec na kliku horní části okna. Už jsem si chtěl navléknout oprátku na krk, ale pak jsem si vzpomněl, že bych přece jen měl zanechat nějakou zprávu lidem, kteří mě přežijí. Slezl jsem ze židle a otevřel psací stroj. Zasunul jsem list papíru a úhledně napsal:

LÉPE JE ČESTNĚ ZEMŘÍT NEŽ ŽÍT BEZE CTI.

Nebyl jsem textem nijak zvlášť nadšen, ale lidé z něho přece jen pochopí, že jsem opustil tento svět, poněvadž jsem nevinný a nadevše poctivý Později, když jsem si znovu navlékal na krk oprátku, napadlo mě, že se z těch pár slov nebude moci s jistotou vyvodit, že jsem neutratil cizí peníze, ale co je mi konečně po tom. Ať si živi srovnají svoje vztahy a názory, jak chtějí. Měl jsem za to, že už k nim nepatřím.

Jenže potom se stalo něco neobyčejného. K svému velkému údivu jsem zpozoroval, jak se ruce, mé ruce, ale bez mé vůle, chápou smyčky a stahují mi ji z krku.

„Aha,“ proletělo mi hlavou, „podvědomá obrana. Jenže já budu silnější než mé zbabělé tělo.“

Popadl jsem oprátku, navlékl si ji na krk, ale hned ji zase stáhl. Hra, to se mi nelíbilo. Pak jsem se rozhodl, že to zkusím ještě jednou a nebudu čekat. Jakmile se mi oprátka utáhne kolem krku, seskočím. Ale čerta, bylo snazší si to představit než udělat. Natáhl jsem si smyčku na krk, ruce tentokrát zůstaly klidné, ale nohy rovněž. Cítil jsem, že přes veškerou snahu nemohu skočit ze židle. Pak mi svitlo!

Jsem zřejmě zhypnotizovaný Někdo na mne působil a pořád ještě působí. Já jsem v takovém stavu vydal nějakému mazanému zloději peníze a teď jsem v rejži. Jenže ani toto poznání mi peníze nevrátilo, a tak jsem se všemi silami snažil skočit ze židle a zůstat viset na provaze.

Vtom se mé ruce znovu dotkly oprátky a stáhly ji z krku. Pak jsem skočil ze židle, všechno proti své vůli, a sedl si ke stolu s psacím strojem. Zatímco jsem uvažoval, který zloděj mě zhypnotizoval, spatřil jsem, že na papíře vyskakují písmena. Ano, skutečně, nechtěl jsem věřit svým očím, ale moje prsty psaly.

Na papíře stálo zřetelně: „Nesnaž se zničit své tělo!“

„Se svým tělem si můžu dělat co chci,“ zvolal jsem rozhořčeně, ale moje prsty začaly hned bušit do kláves: „Potřebuji tvé tělo a nedovolím, abys je zničil.“

„Zničím je, a ty si trhni nohou!“ zvolal jsem tvrdohlavě, a abych podtrhl své rozhodnutí, udeřil jsem pěstí do stolu. Vlastně jsem uhodil vší silou do hrany stolu a to ze mne vyrazilo bolestný výkřik. Hned nato začaly prsty znovu jezdit po klávesách:

„To je proto, abys nedělal rámus. Je jasné, že řídím tvou ruku.“

„Kdo jsi?“ zeptal jsem se svíraje zuby, protože ruka mě doopravdy moc bolela.

„To už je mnohem rozumnější otázka. Zabloudil jsem ze světa, který vy nemůžete spatřit.“

„Výborně, a teď vládneš mým tělem!“

„Potřebuji je. Velice je potřebuji,“ naklepaly moje prsty.

„A nevyprázdnils také náhodou bez mého vědomí mou tašku, co?“

„Vím. že tě trápí problémy se ztrátou nějakých věcí, ale o tom nic nevím.“

„No ovšem, kdy se ještě nějaký zloděj přiznal ke zlodějně!“ vykřikl jsem rozhořčeně. „A proč mě nenecháš na pokoji? Já se chci jenom…“

„Z toho nic nebude a přestaň s takovými věcmi otravovat!“

V tom okamžiku se ozval zvonek u dveří. Ani jsem se nepohnul, protože v téhle chvíli jsem nemohl nikoho potřebovat. Ale prsty začaly znovu bušit do stroje:

„Co je to za akustické znamení?“

„Někdo, kdo by chtěl vejít, zvoní u dveří.“

„Proč se nepodíváš, kdo to je?“

„Je mi to fuk. Nechci, aby mi sem teď někdo lezl.“

„Vstaň, jdeme se podívat, kdo je u dveří!“

Když jsem naklepal tuhle větu, moje tělo se vztyčilo a vydalo se do předsíně. Otevřel jsem dveře, i když jsem neměl sebemenší náladu přijímat hosty.

Byla to teta Agáta, Teta Agáta se o mne starala,od okamžiku, kdy jsem zůstal bez rodičů, a byla velice hrdá na své dílo, tj. na mne, že se ze mne nestal vrah, lupič a kapesní zloděj, nýbrž poctivý pokladník, který zaujímal své počestné místo ve středním stavu. A nyní stála přede mnou.

„Roberte, jak to vypadáš?“ byla její první otázka.

Nebyl jsem si vědom svého vzezření, a když jsem nyní pohlédl do zrcadla, spatřil jsem bledou tvář, rozšklebenou strachem a hrůzou, s vyvalenýma očima a rozcuchanými vlasy. A to jsem musel nějak vysvětlit.

„Teto, se mnou se ti dějí nějaké divné věci.“

Dál jsem se nedostal, protože mě teta přerušila:

„Já jsem hned věděla, že to takhle skončí. Stokrát jsem říkala, že Líza není pro tebe. Říkala jsem to, pravda, sama sobě, ale i kdybys měl víc rozumu, byl bys na to přišel sám. Vidíš, co z tebe udělala? Přistihl jsi jí s jiným? Nebo snad padělala tvůj podpis na směnce? Dělala dluhy na tvé jméno? Anebo jsi udělal to pravé, uškrtils ji… zabil…?“

„Ale, teto, s Lízou jsem se už dávno rozešel.“

Když jsem však viděl její tázavý pohled, musel jsem své vzezření nějak vysvětlit.

„Byly nějaké nepříjemnosti v podniku.“

„Když je to tak, to je ještě dobré,“ vyjádřila se teta opatrně, „Ale teď by bylo na čase, aby ses dal do pořádku a šel se mnou.“ – Tázavě jsem se na ni podíval. „Zapomněl jsi, že je dneska pátek? Každý pátek večeříš u mne!“

Zatraceně, na to jsem dočista zapomněl. Ostatně, k čemu je mrtvému člověku večeře! Jenže já jsem ještě mrtvý nebyl, a jestli to takhle půjde dál, hned tak nebudu. Ale potom se vynořil další problém. Jestli se moje tělo vůbec bude chtít vydat k tetě Agátě.

Pozval jsem tetu do pokoje, sedl si k psacímu stroji a zeptal se:

„Chtěl bych vědět, jestli k tobě budu moct jít.“

Když jsem viděl, že se na mě teta divně dívá, začal jsem jí vysvětlovat:

„Jde o nějaké věci, které ani mně samému nejsou ještě tak docela jasné. Je to nějaký druh duchovního cvičení, a když se to…“

Obličej mé tety jevil zděšení. Zmlkl jsem a pak všechno pochopil. Zatímco jsem mluvil, moje prsty neúnavně psaly. Teta vstala ze židle a nakoukla do papíru. Právě jsem klepal:

„Můžeme jít. Ostatně vím, že tělo je zapotřebí regenerovat různými látkami, a mně záleží na tom, aby tělo dobře fungovalo.“

„Počkej, Roberte,“ tetin hlas zněl najednou docela prakticky. „Tys tohle všechno napsal, a přitom jsi vůbec nemyslel na to, co píšeš?“

Pohlédl jsem na papír. Na prvním místě stálo to o čestné smrti. Proto jsem připsal autorství všeho napsaného síle, jež ovládala1 mé tělo.

„Výtečně, Roberte, copak tobě není jasné, oč jde?“

„Ne, mám-li být upřímný.“

„Tak ti to vysvětlím já. Ty ses mi vždycky smál, že se zabývám spiritismem, a teď ses sám stal médiem. To je automatické psaní. Pojď, po večeři zajdeme za Renátou. U ní v bytě se večer koná spiritistická seance.“

*

A tak mě teta uvedla do kroužku spiritistů. Kupodivu, všichni dělali dojem docela normálních lidí. Když však začali mluvit, působilo všecko poněkud podivně. Z jejich hovoru jsem se dozvěděl, že Willy má vždycky dobrou náladu a že hovoří velmi logicky, kdežto Sarika je prachobyčejná kurva, která nabízí své půvaby každému, nabídla je dokonce i místnímu faráři, když jednou zavítal mezi spiritisty. Gupta prý rád filozofuje a občas zvedne stůl. Všichni jmenovaní byli samozřejmě duchové, kteří bývali stálými hosty této podivné společnosti.

Když teta oznámila, že jsem automaticky píšící médium, dívali se na mne s úctou, ale někteří také s pochybami. Mně však to bylo jedno, poněvadž jsem měl svoje starosti, a myslel jsem si, že budu mít brzy příležitost také se sám objevit v tomhle shromáždění, zvedat nohu od stolu anebo vést něčí tužku, a že i o mně nabudou dojmu, že jsem použitelný duch.

Posadili jsme se ke stolu. Podivil jsem se, že nechali svítit světlo. Vždycky jsem si myslel, že se duchové vyvolávají ve tmě tmoucí. Vedoucí seance, nějaký profesor zeměpisu, nás upozornil, abychom se soustředili, chceme-li, aby se nám zjevila nějaká inteligence ze záhrobí. Strčili mi do ruky tužku, ale já jsem požádal o psací stroj. Zdálo se mi to jistější, jelikož to už byla vyzkoušená metoda. Lidé se na mne podívali podezíravě, ale dotyčný předmět se přesto během několika minut octl přede mnou na stole.

Ještě jsme se ani nestačili pořádně soustředit, a moje prsty začaly psát. Ve všech se zatajil dech, jen na vedoucím jsem zpozoroval chytrácký úsměv. Stroj napsal:

„Zdá se, že tohle pisátko má daleko k dokonalosti.“

Poněvadž pak nastala pauza, vedoucí ke mně zezadu přistoupil a přečetl vzkaz nahlas.

„Dovolte,“ poznamenal nakonec, „to ještě není důkaz, že jde skutečně o automatické psaní. Že je na stroji vadné písmeno, toho jste si mohl všimnout sám, a mimoto…“

„Já jsem nic netvrdil,“ skočil jsem mu do řeči „a neznám ani pravidla, podle nichž konáte své seance. To, co mi vychází zpod prstů, nevychází ode mne.“

Když jsem to říkal, zpozoroval jsem, že mé prsty začaly znovu klepat. Text zněl:

„Tihle lidé jsou izolováni od rozumu. Škoda s nimi ztrácet čas.“

„Řekni nám raději své jméno, místo abys nás kritizoval,“ poznamenala teta, protože vedoucí ztratil řeč.

A zatímco jsem vyklepával odpověď, vedoucí prohlásil:

„Jde zřejmě o automatické psaní, jaké jsem ještě neměl příležitost vidět. To je senzace!“

„Nemožný požadavek,“ psaly mé prsty. „Tenhle mizerný stroj nemá znaky, které by byly třeba na mé jméno.“

„Jsi živý nebo mrtvý?“ zeptal se vedoucí.

„Živý. Není mi jasné, jak bych se mrtvý mohl ozvat.“

Překvapení mezi přítomnými. Ale vedoucí se znalecky usmál a nečekané prohlášení v mžiku vysvětlil:

„Musí to být nějaký čerstvě mrtvý, někdo, kdo se ještě nesmířil se svým duchovním stavem.“

„Blbče!“ zaječel stroj pod mými prsty.

Všiml jsem si, že teta sebou začala šít. Vrhla na mne divný pohled a pak ke mně přistoupila, naklonila se a zašeptala mi do ucha:

„Roberte, neurážej pána!“

Pochopil jsem, že teta začala věřit, že ty odpovědi píšu já sám o své vůli. Tedy už jen tohle jsem potřeboval. Má mě za podvodníka a ani druzí zřejmě nebudou příliš vzdáleni tomuto mínění. Výmluvně o tom svědčila rudá hlava vedoucího. Odpověděl jsem polohlasně:

„Teto, za médium jsi mě prohlásila ty sama. Já jsem o tenhle cirkus ani v nejmenším nestál.“

Místo odpovědi se ozvalo dvojité ach! Teta a vedoucí, vykřikli současně, poněvadž zatímco jsem odpovídal tetě, mé prsty napsaly:

„Idioti, jestli si myslíte, že tohle tělo píše samo, ať si ke stroji sedne někdo jiný!“

Všichni se ve zmatku dívali jeden na druhého. Pak bylo slyšet,. že nikdo z nich není médium, které dovede automaticky psát. Dilema rozřešil psací stroj:

„Ať si ke stroji sedne kdo chce, anebo ho vyberu sám.“

Jelikož ještě pořád váhali, začala akce.

Vstal jsem, aniž jsem chtěl, a vzal za rameno svou sousedku po pravici. Pak jsem se uklidnil. Je zbytečné říkat, že to byly pohyby, jichž jsem nebyl pánem. Ale teď ta pani, jež se ještě před chvílí podezíravě šklebila, vstala a prudkými pohyby se posadila na mou židli. Sedl jsem si na její místo.

Hned nato to začalo. Její prsty začaly velikou rychlostí bušit do kláves, což vyvolalo velký údiv. Z různých poznámek jsem vyrozuměl, že píše na stroji poprvé. Text zněl:

„V tomhle těle se necítím dobře. Nevadí mi tloušťka, ani vrstvy tuku, ale intelektuální aparát. Nedává mnoho možností, brzy odejdu a najdu si něco lepšího.“

Dáma zčervenala, ale přítomní měli tolik slušnosti, že přemohli smích.

Dáma vstala a rozhlédla se kolem sebe, potom jistým krokem přistoupila k vedoucímu. Plácla ho do ramene a pak jí vyhrkly slzy.

„Opravdu, nemohla jsem jinak,“ pravila v pláči. „Nějaká strašná síla hýbala mými prsty. Ach, jaké hlouposti napsala!“

Vedoucí se na to neohlížel, ale opatrně přistoupil k mé bývalé židli a posadil se ke stroji. Položil prsty na klávesy a prohlásil:

„Panstvo, skutečně vám mohu říct, že jsem se nepohnul o své vůli. Ani sám nevím, proč jsem si sedl na tuto židli.“

Během té doby však už napsal dva řádky:

„Zdá se, že jsem se nedostal do zvlášť chytré společnosti. Chtěli byste mě prohlásit za mrtvého, a přitom jsem živý alespoň tolik jako vy.“

Přečetl jsem si napsané a pohlédl na vedoucího. Vypadal, jako by se dusil. Obličej se mu kroutil a pěsti svíraly. Pak se mu z úst vydral výkřik, který připomínal cosi mezi lvím rykem a troubením slona. Ale pak jako by se mu ulevilo. Promluvil docela normálním hlasem:

„Konečně jsem probádal mechanismus vašeho akustického dorozumívání. Už nemusíme psát.“

S těmito slovy vedoucí seance přistoupil ke mně a plácl mě do ramene. Hned nato jsem se slyšel, jak říkám:

„Konečně jsem se vrátil do těla, které mi vyhovuje nejvíc. Teď si můžeme docela pěkně povídat.“

„To je báječné!“ vykřikl vedoucí, „to je čistá transfigurace. Člověče, vy uděláte kariéru.“

Jeho slova byla zřejmě určena mně, nemohl jsem však toho komplimentu využít, protože moje tělo se vydalo k východu.

„To by stačilo,“ mluvil jsem proti své vůli. „Teď bude ledacos jednodušší, když mohu volně mluvit.“

„Počkejte,“ ozvala se teta, „řekněte nám alespoň, odkud jste přišel? Jaký je váš svět?“

„Docela jiný než váš. Vy nás nemůžete vidět, a z toho mám radost.“

„Och, jak jste rázný,“ pravila teta a vrhla pohled, do něhož vložil svůj veškerý šarm. „Nemohli bychom se nějak dohodnout?“

„Nechápu, nač se tolik šklebíte a proč jste vypoulila oči. A pokud jde o dohodu… o tom bychom mohli mluvit, až zjistím, co potřebuji.“

Zatímco hlas ze mne mluvil, teta sebou škubla, ale pak se ovládla a pokračovala sladce:

„A co byste potřeboval, dobrý duchu?“

„Nevím, jak se to u vás jmenuje Kontroluji sice mozek tohoto těla,“ přitom moje ruka pleskla po mých prstech, „ale nemohu zjistit, jak se to jmenuje, je to něco velice těžkého, nějaký kov, který je křehký a slouží nám jako pohon.“

„Ha, duchové se pohybují hmotnými prostředky!“ zvolal vedoucí. „To slyším poprvé a musím si to zapsat.“

„Buďte ujištěn,“ ozvala se teta, „že bychom vám velmi rádi pomohli. Vzpomenete-li si, co potřebujete, jenom se na nás, prosím, obraťte. Ostatně, půjdu s vámi.“

„Zůstaňte tady, anebo jděte, kam je váni libo, ale s námi nepůjdete. Mám co dělat, abych ohlídal tohle tělo.“

Po těch slovech jsem byl otočen a donucen vyjít na ulici. Nestačil jsem se ani rozloučit s přítomnými.

Viděl jsem, že jdeme k mému bytu. Byl jsem už tak vydrezírovaný, že jsem se neopovážil otevřeně se vzpírat. Ostatně, kam bychom měli jinam jít? Pak mě napadlo, že bych se přece jen měl se svým pánem nějak domluvit. Zeptal jsem se ho v duchu, kam jdeme, ale odpověď jsem nedostal. Tak jsem se zeptal nahlas.

„Jdeme k tobě domů,“ odpověděl jsem sám sobě.

„Ty nevíš, že jsem se tě na to zeptal v duchu?“

„Cítil jsem nějaký zmatek, ale přizpůsobil jsem se kontrole tvých smyslů. Bude lepší, když budeš mluvit, budeš-li chtít se mnou komunikovat.“

Byl jsem rád, že zmlkl, vlastně že jsem já přestal mluvit, protože každý kolemjdoucí se za mnou podezíravě ohlížel.

Ostatně jsem byl spokojen. Zjistil jsem, že mi nekontroluje myšlenky. Najednou se mi naskytla výtečná příležitost. Za rohem prudce zatáčelo nějaké auto. Neztráceje čas vrhl jsem se do vozovky v naději, že mě vůz, který ostře zakvílel, zachytí, a že tak konečně udělám to, co se mi nepodařilo s pomocí provazu. Avšak se stejnou rychlostí, s jakou jsem se vrhl do jízdní dráhy, se moje nohy zase odrazily zpět a já jsem se znovu octl na chodníku. Vůz zmizel za nejbližším rohem. Řidič zřejmě ujížděl v hlubokém přesvědčení, že málem zavinil neštěstí.

„Ty jsi zákeřné stvoření,“ slyšel jsem se říkat, „ať už se to víckrát neopakuje.“

„Lituji, ale přece jen si myslím, že si mohu se svým tělem dělat co chci,“ zaprotestoval jsem.

„Dokud budu tvé tělo potřebovat, nic z toho nebude. Myslím, že už jsem to jednou říkal. A aby sis lépe zapamatoval, co ti říkám, postarám se, aby ti nevynechávala paměť.“

Ještě jsem ani nestačil pochopit dalekosáhlost těchto slov, když jsem začal dělat dřepy. Pak jsem začal v podřepu chodit. Pak jsem vstal a skákal po jedné noze. Je zbytečné připomínat, že jsme na ulici nebyli sami a že jsem měl záhy obecenstvo. Balancoval jsem na rukou, dělal ve vzduchu přemety a dopadal na ruce. Po každé figuře se ozval potlesk a lidé mi začali házet drobné peníze, zřejmě přesvědčeni, že jsem artista bez zaměstnání. Jenže já jsem nemohl sebrat ani jedinou minci, i kdybych chtěl, protože moje tělo předvádělo neustále nové akrobacie a přitom se pomalu, ale jistě blížilo k domovu.

Je zbytečné říkat, že mě bolely všechny svaly. Abych byl upřímný, do této chvíle jsem ani nevěděl, kolik svalů mám. Ale skákal jsem dál, metal kozelce a dělal všechny ostatní vylomeniny, které by mi mohl závidět každý artista. Mé pohyby přitom byly jisté a hbité, i když mi v duši bylo docela jinak.

„To by zatím stačilo,“ řekl jsem sám sobě. „Slíbíš-li, že budeš chránit své tělo, můžeme přestat.“

„Dobrá,“ vyhrkl jsem a pak jsem rázným krokem pokračoval v chůzi, provázen obdivnými pohledy kolemjdoucích, kteří mi ještě chvilku předtím tleskali.

„Ted jsem se znovu zapojil do všech tvých smyslů,“ slyšel jsem se. – „Nebyl jsem tak hloupý, abych chtěl pociťovat všechno, co jsi cítil ty.“

„Chápu, ale teď tě prosím, abychom se co nejdřív natáhli do postele. Já toho mám dost.“

Doplazil jsem se do třetího patra a přitom jsem myslel jen na to, jak se vším skoncuji. Musím přelstít podnájemníka ve svém těle. Pro mne stejně není záchrany a on ať si pak přemýšlí, jak se dostane k tomu svému těžkému kovu beze mne.

Jenže když jsem odmykal dveře, přišlo mi něco divné. Kdykoli jdu z bytu, vždycky zamykám dveře, i když si jen zaskočím pro noviny naproti. Byl jsem si jist, že jsem zamkl i tentokrát – jenže zámek necvakl. Je možné, že by policie prohledala byt? napadlo mě. To přece jen nebylo možné, utěšoval jsem se, vždyť můj podnik se mohl dovědět o zmizení peněz v nejlepším případě teprve zítra ráno. Konec konců, ani v bance jsem neřekl, že jsem přinesl peníze.

Tajemství bylo odhaleno, když jsem vstoupil do pokoje, kde stálo mé lůžko. V něm se už vrtělo čísi tělo. Když jsem se líp podíval, poznal jsem Doru, čili Dolores, jak jsem jí říkal.

Zřejmě nespala, protože vyskočila a ovinula mi ruce kolem krku. „Roberte, dvakrát jsem ti volala, a když jsi to nebral, přišla jsem se podívat, co je s tebou. Snad jsi nezapomněl…“

Dostal jsem polibek, o který jsem v současné situaci ani dvakrát nestál. Opětoval jsem jej bojácně, poněvadž jsem každou chvíli očekával zásah svého pána. Ale nic se nestalo. Povzbuzen touto skutečností řekl jsem Dolores, že jsem rád, že na mne čekala, a současně jsem jí pověděl, že jsem po večeři u tety musel vyřídit ještě nějaké záležitosti v podniku.

„Mám všechny šance na povýšení, miláčku, a pak už nic nebude stát v cestě našemu štěstí. Už teď…“

„Proč tak nestydatě lžeš?“ slyšel jsem svá slova, jež jsem nevyslovil úmyslně.

Dolores na mne pohlédla udiveně a na tváři jí bylo vidět, že má slzy na krajíčku. Myslela si zřejmě, že jsem to řekl jí.

„To nebylo míněno na tvou adresu,“ řekl jsem jí, jak jsem mohl nejněžněji, a pak jsem pokračoval zvýšeným hlasem: „Prosím tě, nepleť se do mých soukromých věcí, jasné?“

„Nechápu, kdy jsem se do nich pletla,“ zaúpěla Dolores zoufale. Ale mně dál vycházela slova z úst: „Jde zřejmě o samičku a vůči nim je třeba se chovat slušně.“

Dopálil jsem se:

„Jo, viděl jsem, jak ses choval slušně k mé tetě, když jsi s ní mluvil. To je taky samička.“

„Hloupé individuum, plné zmatených myšlenek,“ zněla odpověď.

Dolores se mi vrhla kolem krku a rozplakala se.

„Roberte, s tebou přece jen není něco v pořádku. Přečetla jsem si, cos napsal na stroji. Tolik zmatených myšlenek! A teď si povídáš sám se sebou a hádáš se. A tamto v okně…“

Sledoval jsem její pohled. Ano, tam ještě pořád visela smyčka a nebylo pochyb, k jakému je tam účelu. Pod ní stála židle.

„Ten provaz nemá žádný zvláštní význam. Chtěl jsem jen vidět, jak to vypadá v praxi.“

„Zase lžeš,“ ozvalo se mé druhé já.

„Teď jsi řekl pravdu, jestlis to říkal sám sobě,“ pravila Dolores. „Všechno souhlasí. Teprve teď je mi všechno jasné.“

„O čem to mluvíš?“

„Když jsi tu nebyl, volal tě dvakrát doktor Cornelius.“

„Slyším to jméno poprvé.“

„Hm, třeba jsi mu telefonoval, a pak jsi na to zapomněl. Je to psychiatr.“

Ještě to. Kde se teď najednou vzal doktor Cornelius? Někdo mě považuje za blázna. Nejspíš sama Dolores. Ten papír v psacím stroji, provaz se smyčkou a židle ji o tom mohly přesvědčit. Na odpověď nebylo třeba dlouho čekat. Právě když jsem otevřel ústa, abych dívku obvinil, že mi háže na krk psychiatra, zazvonil telefon.

„Tady doktor Cornelius. Prosil bych pana Panikkara.“

To jsem byl samozřejmě já. Zajímalo mě, co bude dál.

„Hned jsem u vás. Doufám, že už nepůjdete ven.“

„Ven nepůjdu, ale nevím, proč byste sem měl vůbec chodit. Pokud se pamatuji, já jsem vás nevolal.“

„Vy jste nevolal, ale volala vaše paní teta. Má o vás velkou starost. Tedy nejpozději za dvacet minut jsem u vás.“

První, co jsem udělal, bylo, že jsem odsunul židli a odstranil provaz. Teta zřejmě vůbec nebyla hloupá a velice šikovně to zaonačila, aby mě zaměstnala, abych neměl čas na hloupé myšlenky, jak by se vyjádřila. Ale když jsem se vymkl její kontrole, zavolala Corneliovi, který měl o mne pečovat dál.

Musel jsem něco udělat, abych se pojistil. Ani v nejmenším by se mi nehodilo dostat se na kliniku pro nervově choré. A to mi můj podnájemník mohl docela klidně připravit. Omluvil jsem se Doře, že musím do koupelny, a tam jsem si chtěl o samotě, beze svědků, vyřídit účty s vetřelcem.

„Poslyš, ty, ať už jsi kdokoli, musíme se dohodnout,“ začal ]sem, jen co se za mnou zavřely dveře koupelny.

„Oč jde?“

„Jde o to, že nechci, aby mě doktor Cornelius prohlásil za blázna a nechal mě zavřít do blázince.“

„Co já s tím mám společného?“

„Všecko záleží na tobě. Jestli promluvíš, bude mu hned jasné, že jsem se zbláznil, poněvadž normální lidé si nepovídají sami se sebou.“

„Zdá se, že je to místní zvyk na vaší planetě“

„Jestli je místní anebo vševesmírný, na tom nesejde. Hlavní je, abys věděl, že musíš mlčet, dokud tady bude doktor.“

Čekal jsem, jak budou moje slova působit. Nevím, zda síla ve mně dlouho uvažovala, anebo jednoduše mlčela, ale odpověď nepřišla, a tak jsem pokračoval:

„Kromě toho musíš nechat na pokoji mé tělo. Jakýkoli pohyb by mohl být pro nás oba osudný.“

„Proč pro oba?“ zdálo se mi, že můj spolubesedník je poněkud rozčilený.

„Zavřou-li mě do blázince, octneš se tam se mnou a nebudeš moci užívat mého těla. Ale zůstaneme-li na svobodě, pak půjdeme zítra po obchodech a skladech shánět ten tvůj kov, který potřebuješ jako pohon.“

„To jsou pádné důvody.“

„Taky si myslím.“ Byl jsem šťastný, že jsem nad vetřelcem alespoň jednou vyhrál, a pokračoval jsem: „Aby nedošlo k nějakému neštěstí, musíš mi pomoct. Cornelius mě bude jistě nutit dělat nějaké pohyby. Neudělám-li je, hned začnu být podezřelý. A proto bys pak měl řídit mé tělo, aby všechno dobře dopadlo.“

Oddechl jsem si. Tak, to bychom měli. Pochopil jsem, že to individuum ve mně nebude dělat potíže. Naopak!

Dolores nás, respektive mne, přivítala s ustaranou tváří. Já jsem se však choval chladnokrevně a k ní něžně. Přece však jsem se nemohl zdržet a požádal jsem ji, aby se nijak nevměšovala do mého rozhovoru s psychiatrem.

Doktoru Corneliovi mohlo být nějakých šedesát let. Nepůsobil tak, jak jsem si představoval psychiatry. Nedíval se pronikavě, v obličeji neměl asketický výraz a nebyl ani hubený, ani vysoký, nýbrž naopak. Byl také velice čilý. O mých nervech ani nepípl, a zajímalo ho ledacos jiného, například jestli se budeme s Dolores brát, jestli dobře vydělávám a kam pojedu na dovolenou. Pak se jako mimochodem zeptal:

„Uklízí vám slečna Dolores v pokoji?“

„Já si uklízím sám,“ odpověděl jsem, ale hned mě zaskočil:

„To znamená, že židli u okna a provaz jste odstranil vy sám?“

„Jistě, pane doktore. Čekáme-li návštěvu, musí být byt přece jen jakž takž v pořádku.“

„Jistě, jistě,“ přitakal doktor. „Jenže aby bylo mezi námi dvěma jasno, musím vám říct, že já jsem přišel právě kvůli té židli a provazu. Buďte tak laskav a všechno mi hezky povězte. Počkejte, hned vám musím říct, že jste na mne udělal skvělý dojem a že mi je stále jasnější, že vaše teta skutečně zbytečně zvonila na poplach.“

Bylo příjemné tohle od něho slyšet, ale kdo by věřil psychiatrovi! Pořád jsem musel být připraven na nějakou léčku. O tom, že bych mu pověděl pravdu, nemohlo být ani řeči.

„Abych byl docela upřímný, pokoušel jsem se cosi rekonstruovat. Četl jsem v jednom románě, jak byl nějaký muž nalezen oběšený za tajuplných okolností, a zdálo se mi, že autor přehání.“

„A k čemu jste došel?“ přerušil mě doktor.

„K ničemu, poněvadž přišla teta a já jsem svůj pokus musel přerušit.“

„Ano, ano, to je zcela pochopitelné. A co to bylo s psacím strojem?“

„Prosím? Co by mělo být se strojem?“

„No, něco jste na něm psal. A obsah těch vašich textů byl zvláštní.“

„Ano,“ přiznal jsem bez okolků. „Nejprve jsem napsal několik slov uvedených v románě. Pak jsem zpozoroval, jak špatně na stroji píšu. Ostatně, není divu, nepoužíval jsem ho už kolik let. Chtěl jsem vidět, dokážu-li ještě psát bez dívání na klávesy.“

„A kde jste vzal obsah?“

„Psal jsem, co mě právě napadlo. Proto ta zvláštnost.“

„Ano, to by odpovídalo.“

Doktor vstal, šel ke stroji, vytáhl papír a přečetl nahlas:

„‚To už je mnohem rozumnější otázka. Zabloudil jsem ze světa, který vy nemůžete spatřit. Vidíte, to zní, jako byste s někým rozmlouval. Ale na tom nezáleží. Zřejmě jste i to opsal z nějaké knihy.“

Přikývl jsem, poněvadž jsem neměl odvahu potvrdit to výslovně. Doktor byl zřejmě na dobré stopě a pravděpodobně ho také teta podrobně instruovala. Ale najednou vyvstalo nebezpečí, s kterým jsem nejmíň počítal. Dolores jevila stále větší neklid a nakonec se zdálo, že snad praskne. A vybuchla:

„Pane doktore, nedejte se zmást! Já sama jsem ho slyšela, jak mluví sám se sebou. Než jste přišel, zalezl do koupelny a tam se domlouval sám se sebou. Poslouchala jsem to. Udělejte něco, abyste ho vyléčil!“

Začal jsem chápat, že je se mnou konec. Mou jedinou nadějí by mohlo být, že bych se u soudu vyvlékl na nepříčetnost. Ale to by mi moc neprospělo Ještě mi tyto myšlenky šly hlavou, když jsem zpozoroval, že jdu k Dolores. Bylo mi jasné, že se tak neděje z mé vůle. Nikdo nevěděl, co udělám. Snad ji zabiju, snad jen pořádně zmlátím. Ať udělám cokoliv, nemohu tomu zabránit. Přesto jsem v panice vykřikl:

„Pozor, ať ji nezabiješ!“

Zastavil jsem se před dívkou, která zbledla strachy. Zírala na mne vyvalenýma očima a mohu říct, že ani doktor Cornelius nevěděl, co má udělat. Pohladil jsem Dolores po hlavě a řekl:

„Ubohá samičko!“

V tom okamžiku se Dolores změnila. Klekla si přede mnou a začala tlouci čelem o podlahu. Pak zvedla ruce a zaúpěla:

„Roberte, odpusť, že jsem lhala. Ale žárlila jsem, a proto jsem ti chtěla ublížit. Mimoto mě k tomu navedla i tvoje teta. Teta tě chce za každou cenu znemožnit, poněvadž se bojí, že ji otrávíš kvůli dědictví.“

Doktor Cornelius na ta slova vyskočil, jako když ho uštkne zmije. Vrhl se rychlými kroky k Dolores, jež ještě pořád klečela přede mnou, a rozčileně se zeptal:

„Slečno, je tohle všechno pravda?“

„Čistá pravda. Proč bych neříkala pravdu? Vím, že jsem teď ztratila lásku svého Roberta, ale nemohu připustit, aby nevinně trpěl.“

„Počkejte, panstvo, musím chvíli přemýšlet. Mimoto, slečno, vstaňte!“

„Nemohu,“ vykřikla Dolores. „Nic není…“

Náhle se zarazila. Bylo mi jasné, co se stalo. Můj vetřelec na chvíli pustil zpod kontroly její mluvní centra a dívka málem odvolala všecko, co řekla. Takhle to vypadalo, že nemůže hovořit v důsledku silného vzrušení. Doktor Cornelius ji pohladil po hlavě a já jsem nahlas pravil, že by bylo dobře, kdyby vstala a uklidnila se. Dolores se okamžitě zvedla a zůstala strnule stát. Poprosil jsem ji, aby si lehla, a ona to učinila bez sebemenšího odporu.

„Pane,“ začal lékař upjatě, „musím se vám omluvit, že jsem narušil váš klid a přivedl vás do nepříjemné situace. Objevili jsme však důležitou věc. Vaše teta trpí stihomamem. Budu se jí muset vážně zabývat. Sbohem, pane, omluvte mne své půvabné přítelkyni, až se probudí.“

Když jsme osaměli, Dolores skočila z lůžka a rozběhla se ke mně. Dotkla se rukou mého ramene a hned potom se začala zmateně rozhlížet.

„Musel jsem si k tobě pospíšit,“ slyšel jsem se říkat, „abys neudělal nějakou nepředloženost.“

„Buď bez starosti,“ odpověděl jsem. „Mám všeho plnou hlavu, a ještě budu myslet na sebevraždu.“

„Co to bylo?‘ zeptala se Dolores.

„Porušení slibu a zrada z tvé strany. Jak jsi mohla před doktorem říkat všechny ty věci?“

Dolores měla oči plné slz. Dívala se na mne tak soustrastně, jako bych už byl mrtev.

„Roberte, ty víš, jak tě mám ráda. Jak bych mohla dovolit, abys byl nemocný… ty víš, jak to myslím.“

Přitom se významně dotkla ukazováčkem čela.

„Ale slíbila jsi, že se nebudeš plést do mého rozhovoru s doktorem.“

„To jsem ještě nevěděla, co se s tebou děje. Ach, jaké hlouposti jsi jen vykládal v té koupelně! Kdybych to byla aspoň neslyšela!“

„Pokud vím, neprosil jsem se tě, abys poslouchala.“

„Musela jsem. Od chvíle, co ses vrátil domů, jsi byl divný. Ty ani nevíš, jaké hlouposti povídáš. Mluvíš za dva, jako… och!“

Přistoupil jsem k ní a pohladil ji.

Dolores zůstala stát nehybně s otevřenými ústy, tak jak se zarazila uprostřed slova.

„Zdá se, že jí něco dochází.“

Dolores náhle zbledla a zapotácela se. Pak se na mne podívala s nadějí v očích a zeptala se:

„Že ne, že jsem nic neřekla? Jen se mi to zdálo?“

„Ne,“ odpověděl jsem nemilosrdně, „mluvila jsi a máš štěstí, že doktor Cornelius odešel v pravý čas.“

„Co s ní mám dělat?“ zeptal se mne můj host z dívky.

„Myslím, že by bylo nejlepší, kdybychom si všechno vyjasnili, myslím my dva, a ona ať všechno slyší. Třeba nám i pomůže.“

„Jak chceš. Jenom počkej,, musím se vrátit k tobě, a to nejde bez tělesného kontaktu.“

Dolores se ke mně přiblížila jako automat a dotkla se mě rukou na tváři. Pak vykřikla a schoulila se na židli.

Přitáhl jsem si druhou židli a sedl si vedle ní. Něžně jsem ji vzal za ruku a začal mluvit:

„Poslouchej mě pozorně a ničemu se nediv! Všechno, co jsi nyní zažila, zažil jsem já také. Nemusíš se bát. Nejsi blázen a ani já nejsem blázen. Jde o docela jiné věci a všechno začalo mými penězi.“

„Tvými penězi? To je pro mě něco nového.“

„Ale nejsou to moje peníze, nýbrž tržba ‚Excelsioru‘, kterou jsem nesl do banky. Ty peníze zmizely.“

Pak jsem stručně vylíčil, co se mi přihodilo. Přiznal jsem i to, že jsem se chtěl zabít, ale teď že jsem se přece jen uklidnil. Třeba se najde nějaké východisko.

„Musím vlastně být vděčný té bytosti, jež je ve mně, protože nebýt jí, visel bych teď na okně, a ty by ses stala vdovou ještě před svatbou.“

„Abych byla upřímná,“ pravila Dolores, „nevěřila bych ti ani slovo, kdybych to byla sama částečně nezažila na vlastní kůži.“

„Dobře, a co myslíš, že bychom měli dělat?“

„Najít peníze,“ odpověděla dívka, což byla sice pravda, ale nebylo příliš pravděpodobné, že by se to podařilo. „Co kdybychom poprosili tvého přítele, jak se jmenuje, aby nám pomohl?“

„Nemohu své jméno vyslovit vaším hláskovým aparátem,“ slyšel jsem se, „ale teď už jsem toho na vaší planetě dost poznal. Říkejte mi Hyacint a hotovo.“

„Kde jsi vzal to jméno?“ podivil jsem se.

Okamžitě jsem ukázal rukou na polici s knihami, kde stála kniha „Hyazint, život a dílo“. Můj host si zvolil jméno podle polského světce. Ale i to bylo lepší než anonymita.

Když jsem se však Hyacinta zeptal, mohl-li by nám nějak pomoci najít peníze, odpověděl záporně.

„Já sám potřebuji vaši pomoc. Mohl bych jedině ovládat svaly tvých pronásledovatelů, ale to je jen dočasné opatření.“

„I to by bylo lepší než nic,“ konstatovala Dolores, jež měla smysl pro praktická řešení, byť nebyla důkladná. „Ale co kdybyste nám vy, pane Hyacinte, pověděl, jak jste se dostal do nesnází a jak bychom vám měli pomoct.“

Hyacint hovořil samozřejmě mými ústy. Tak jsme se dověděli, že byl se svou paní na svatební eestě. Letěli mimo planety a slunce, aniž je viděli. Oni jsou totiž takové konstrukce, že naši hmotu nemohou ani vidět, ani cítit, stejně tak jako my nemůžeme vidět jejich svět, o čemž se mi už Hyacint při jedné příležitosti zmínil. Ale orientovali se pomocí přístrojů, a tak zjistili, že letí poblíž velkého nahuštění hmoty. Pak zpozorovali, že s jejich motorem není něco v pořádku, to jest, že spotřebovává víc paliva, než je norma. Když pomocí svých přístrojů zjistili, že na té planetě, šlo o Zemi, je materiál pro jejich palivo, přistáli, aby jej vyhledali. Hyacint nechal manželku v kosmické lodi a sám se snesl pomocí rezervního modulu. Tady mi něco nebylo jasné.

„Promiň, ale jaký je to rezervní modul a kam ses snesl, když už jsi byl na Zemi?“

„Rezervní modul je malá loď pro jednu osobu, sloužící k letům na krátké vzdálenosti. A snesl jsem se z nějaké obrovské jeskyně do údolí, kde mi přístroje ukázaly, že je nějaký živý tvor.“

„Hm, a bylo to někde tady v okolí?“ zeptal jsem se, nechápaje, oč vlastně jde.

„Ano, ale poslouchej dál. Když jsem slétl do údolí, určil jsem si znovu směr, kde byla ta živá bytost, a pak jsem do ní vstoupil.“

„S modulem?“ zajímala se Dolores.

„Ne. Modul se snesl na zem. Vzal jsem okamžitě pod kontrolu mozek té bytosti, a tak jsem viděl to, co vidí ona, a slyšel, co slyší ona. První, co jsem spatřil, byl nějaký trávník a na něm člověk, jak nyní vím. Člověk živě mával rukama a volal něco jako: ‚Fido, ke mně!‘ Cítil jsem, že moje tělo se chce pohybovat kupředu, ale zdržoval jsem je. Pak člověk popadl nějaký klacek a šel k nám. Byl jsem neopatrný a zapojil jsem se do všech smyslů svého nového těla. Najednou jsem viděl, jak se člověk rozpřáhl klackem a přetáhl mé nové tělo po hřbetě. Pocítil jsem prudkou bolest a útočníka okamžitě potrestal. Postavil jsem se na zadní nohy a uhodil ho pěstí do obličeje. Ale poněvadž moje končetiny byly poměrně malé, vrazil jsem člověku pro všechny případy hlavou do žaludku, takže upadl. Pak jsem odešel.“

„A do čehos to vlastně vlezl?“ zeptal jsem se, přestože jsem tušil, co to mohlo být.

„Později jsem zjistil, že to byl pes, ale tehdy jsem ještě nevěděl, kdo je pánem na téhle planetě. Vydal jsem se dál, abych našel vhodné tělo. S pomocí psa jsem mohl rozpoznávat pouze to, co rozpoznává pes. Čich byl dobrý, ale chápavost značně omezená. Mnohem omezenější než u lidí, i když i u nich má daleko k dokonalosti.“

„No a co bylo dál?“ přerušil jsem Hyacinta, abych nemusel poslouchat kritické postřehy na účet lidského rodu.

„Viděl jsem nějaké lidi, jak chytají psy do smyček a zavírají je do klecí na vozech. Samozřejmě, že jsem se rychle ztratil z jejich blízkosti, poněvadž jsem netoužil po zbytečných nepříjemnostech. Bylo mi jasné, že musím vstoupit do těla, které disponuje jistou inteligencí a jež se může po planetě pohybovat bez nepříjemností. Pak jsem narazil na tebe, Rudolfe. Ještě jsi mě pohladil a řekl mi několik přívětivých slov, jimž jsem tehdy nemohl rozumět. Okamžitě jsem přešel k tobě. Teď víš zhruba všechno a už jen potřebuji, abys mi našel palivo pro loď.“

„To bych moc rád,“ řekl jsem dost upřímně, „ale nevím, co potřebuješ.“

„Já vím, jak to vypadá. Je to velice světlý kov. Trochu se podoba tomuto nádobí,“ přitom ukázal na niklovou soupravu na bílou kávu. „Ale my to potřebujeme v roztaveném stavu.“

„Co kdybyste se zítra šli podívat po obchodech. Určitě něco najdete,“ navrhla Dolores. „Představ si, Hyacintová paní čeká na neznámé planetě. Musí mít už velkou starost.“

Ráno druhého dne jsme se všichni tři, či vlastně dva, jak se to vezme, vydali hledat Hyacintovo palivo. Dolores přenocovala u mne, ale kdyby byla do té chvíle pannou, byla by jí určitě zůstala. Hyacint mě odvedl do koupelny a tam tiše navrhl, abych mu ukázal, jak se rozmnožujeme, ale já jsem na něco takového neměl sebemenší náladu. Především jsem vůbec nebyl ve formě, když se vezme v úvahu, co všechno jsem ten den prožil, a kromě toho by mi nebylo příjemné demonstrovat to před osobou, která to studuje z vědeckého hlediska. Takže z toho nebylo nic.

Dolores a my, to jest Hyacint a já, jsme vešli do obchodu s kovy. Řekl jsem, že potřebuji nějaký těžký kov, ať mí ukážou vzorky. Už tenhle požadavek vyvolal pozornost, ale obchodník mi pohotově ukázal olověnou trubku.

Zatímco jsem ji potěžkával a nevěděl, co mám říct, najednou jsem ji zvedl k nosu a hlasitě k ní přičichl. Pak jsem řekl:

„Vezmi něco jiného. Tohle nepotřebujeme.“

Obchodník se na mne podíval trochu divně, a já jsem se rozpačitě zasmál a požádal ho, aby mi ukázal něco jiného.

„Je to moc těžké, nebo moc lehké?“ zeptal se dřív, než mě obsloužil.

„Není to to,“

„Platinu bohužel nevedeme. Pro tu byste musel jít k zlatníkovi.“

Vyzkoušeli jsme ještě železo, měď, cín a vizmut. Ke všemu jsem si musel čichnout a pak Hyacint řekl mým hlasem, že to není. to.

Nakonec jsem se s Hyacintem pohádal. „Prosím tě pěkně, nezesměšňuj mě! Nač to čichání ke kovům?“

Je k jsem to řekl, prozradil jsem se, protože obchodník mě napjatě sledoval. Ale už se stalo. Hyacint odpověděl:

„A jak zjistím, oč jde? Nemám s sebou přístroje, a na tomhle světě je všechno jinak.“

Chtěl jsem co nejrychleji zmizet, ale Hyacint se mým tělem rozhlížel po obchodě, jestli by přece jen nezpozoroval, co potřebuje. Obchodník se nyní usmál až příliš laskavě a zeptal se mne:

„Stává se vám to často?“

„Co?“

„Že si povídáte sám se sebou?“

Nevěděl jsem, co mám dělat. Nejlepší by bylo vrazit tomu sprosťákovi facku, ale pak bych měl na krku zbytečný skandál. Vtom se objevila pomoc, odkud jsem ji nejméně očekával. Do hry se vložila Dolores.

„Vy nevíte, že čichem se dají rozeznávat kovy? A to si říkáte odborník? Hned uvidíte. Zabalte do papíru několik kovů a pán je okamžitě rozezná podle vůně.“

„No dobře, podíváme se i na ten zázrak, slečno.“

Současně jsem promluvil také já místo Hyacinta:

„Přineste ty kovy!“

Obchodník zmizel do skladu a za několik minut přinesl několik balíčků. Jeden mi přistrčil pod nos.

„Nevezmete to samozřejmě do ruky, protože byste mohl uhádnout i podle váhy.“

Hlava se mi sklonila k obchodníkově ruce a nasál jsem vzduch.

„To je třetí kov, který jste mi ukázal. Myslím, že se jmenuje měď.“

Obchodník mi beze slova podal druhý balíček.

„Měď.“

Třetí balíček.

„Měď.“

Čtvrtý balíček.

„Měď a všechny ostatní kovy, které jste nám ukázal.“

Obchodník hleděl užasle na svoje balíčky. Ohmatával je, zdali někde něco nečouhá, podle čeho by se dalo soudit, co je v balíčku. Ale všechny vzorky byly úhledně zabaleny do modrého papíru.

„Čert vás vem, pane. Gratuluju, něco takového jsem ještě nezažil.“

„Vidíte, není dobré dělat předčasně závěry. A teď buďte zdráv!“

S těmito slovy, když jsem se znovu stal pánem svých pohybů i řeči, otočil jsem se a vyšel s Dolores na ulici.

„Kam teď?“ zeptal se mne Hyacint.

„Navrhuji, abychom vyhledali zlatníka. Jenže půjde-i o platinu nebo zlato, nevím, jak to zaplatíme.“

„Nejdřív se podíváme, jestli je to to, a pak už to nějak…“ poznamenala Dolores s nezdolným optimismem.

U zlatníka se opakovalo totéž jako v obchodě s kovy. Jenom Hyacint byl opatrnější, jak jsem mu ještě cestou radil. Pozorně jsem čichal, ale žádný z kovů nebyl ten, který Hyacint potřeboval. Nakonec jsme se celí ubití octli na ulici.

„Nemohli bychom se vloupat do nějaké laboratoře?“ navrhla Dolores.

„Díky, mne docela stačí, že mě dříve nebo později zatknou kvůli těm tisícům, žádné vloupání už nepotřebuju.“

„Ale vloupá se Hyacint,“ nedala se zmást dívka.

„Jo, jenže s mým tělem, takže je to zas pět. Ne, musí se to řešit nějak jinak.“

Zatímco jsme si na ulici takhle povídali, začala polední přestávka. Rozhodli jsme se zajít ke mně do bytu a něco sníst. Pokračovat v pátrání má smysl, až se znovu otevřou obchody.

Když jsme vystupovali po schodech nahoru, zažil jsem malý šok. Penzionovaný plukovník, bydlící o poschodí níž, mi sdělil, že mě hledal nějaký muž. Podle popisu jsem nemohl uhodnout, kdo by to mohl být. Dolores se na mne významně podívala:

„Už tě hledají.“

„To je zřejmé a nevěřím, že bychom u mne mohli v klidu poobědvat, aniž by nás někdo rušil.“

Vyhýbali jsme se slovu policie, i když jsme mysleli na totéž.

„Bude lepší, když zajdeme do nějaké restaurace,“ navrhl jsem s pocitem, že mi asi už ani veřejná místa nebudou skýtat bezpečné útočiště.

Ale nebylo mi souzeno ukojit hlad. Všechno se odehrálo tak nečekaně, že jsem ani nevěděl jak.

Zamířili jsme k jedné restauraci, o níž jsem věděl, že do ní nechodí moji známí. Ještě nikdy jsem v ní sice nebyl, ale věděl jsem, že je tři domy od rohu, na kterém je lékárna. A právě když jsme na zelenou přecházeli jízdní dráhu, pocítil jsem, že skáču kamsi vpravo. Nevěděl jsem, co chci, ale bylo jasné, že Hyacint je v akci.

„Co to děláš?“ zeptal jsem se zoufale, protože takovéhle nápadné chování na ulici by mohlo být pro člověka, hledaného policií, osudné.

Ale odpovědi jsem se nedočkal. Místo toho jsem popadl za kabát nějakého staříka a začal jím cloumat.

„Dej to sem,“ slyšel jsem se, jak řvu.

Stařík se otřásl leknutím, ale pak mi vrazil docela slušnou ránu pod bradu. Na chvíli jsem ho pustil, ale pak mě povzbudil můj hlas, řízený Hyacintem:

„Chyť ho! On to má.“

Nemusel mi říkat, abych staříka chytil, protože moje ruce se už po něm znovu sápaly. Ale stařík se už nespoléhal na vlastní sílu a rozeřval se z plných plic:

„Pomoc! Policie!“

Teď jsem také sám chtěl přispět k jeho umlčení, ale moje tělo. reagovalo na Hyacintový impulsy. A mohu říct, že to vyřídil dobře. Za dvacet vteřin ležel stařík na zemi, a zatímco jsem seshýbal, abych něco udělal, popadly mě za ramena dvě ruce. Byly to ruce zákona. A ty ruce se záhy zdvojnásobily a ztrojnásobily. Stalo se to, co se v podobných situacích často stává. Kolemjdoucí pomáhali policistům. Dolores ječela a volala o pomoc, což jen ještě zhoršilo mou situaci, protože si všichni mysleli, že jsem napadl také ji. A ona vlastně chtěla, aby se pomohlo mně, což seale vůbec neshodovalo s nastalou situací.

„Hyacinte, proč nepomůžeš?“ zeptal jsem se, zatímco mě hrubě strkali k policejnímu vozu, který se tam v momentě objevil.

„Mohl bych se zmocnit jednoho těla, ale ostatní by byla proti nám. A nejsem si jist, že bych se pak mohl do tebe vrátit.“

To bylo pravda, i když mi nebylo jasné, jak mu mohu ještě pomoci, když jsem zbaven svobody.

„Mlč!“ zařval na mne jeden policista.

Musím uznat, že Dolores prokázala obětavost. Sedla si dopředu k řidiči. To bylo to poslední, co jsem viděl, ještě než se u mé ambulantní cely zabouchly dveře. Ale jedno bylo jisté. Dolores mě neopustila.

V tom okamžiku jsem ovšem nevěděl, že ji z vozu bez okolků vyhodili a dojela za mnou taxíkem.

„Tak vidíš, jak jsi nás nerozvážným jednáním uvrhl do nesnází,“ řekl jsem hořce, když se vůz rozjel.

Jeden policista z doprovodu mě sjel pohledem a druhý zahřměl „kuš!“ Považoval jsem za rozumnější mlčet a Hyacint si jen povzdechl mou hrudí a řekl, že ani on se nebude pouštět do marných hádek.

Předvedli mě k náčelníkovi. Měl nějakou hodnost, ale v tom jsem se nevyznal. Policista, který mě zatkl, podal hlášení, oč šlo. Pokus o loupež uprostřed jízdní dráhy a za bílého dne. Lehce zraněný starší muž a můj pokus předstírat nepříčetnost, protože mluvím sám se sebou.

„Podal napadený stížnost?“ zeptal se náčelník.

„Ještě ne, ale čeká venku.“

„Uveďte ho.“

Teď jsem měl příležitost lépe si prohlédnout svou oběť. Muž nebyl ani tak starý, ale byl zřejmě nemocný. Kapesníkem si tiskl ret, který mu pořádně opuchl. Mne nepoctil ani jediným pohledem, ale zato k náčelníkovi se choval velice laskavé.

Když nadiktoval své osobní údaje a stručně a v podstatě pravdivě vylíčil průběh událostí, zeptal se ho náčelník:

„Vy říkáte, že zatčený zvolal: ‚Chyť ho, on to má.‘ Co tím mínil? Jak se zdá, měl spolupachatele.“

„Ne pane komisaři, byl sám.“

„Asi máte pravdu. Třeba ho spolupachatel nechal na holičkách, a tak musel celou věc vyřídit sám. Ale oč vlastně šlo?“

„Nemám ani ponětí,“ prohlásil napadený. „Šel jsem do naší závodní ambulance, kde jsou prohlídky bezplatné. Takže u sebe kromě drobných a kapesníku vůbec nic nemám.“

„Snad nějaké doklady,“ doplnil ho komisař.

„Ano, a klíče od bytu.“

„Prohledejte ho!“

To samozřejmě zvolal Hyacint, ale zodpovědný za to jsem byl já. Komisař jako když dobře neslyšel.

„Jak prosím? Mám prohledat napadeného?“

„Rozhodně, to je jediný způsob, jak mohu najít těžký kov, který nutně potřebuji.“

To pravil Hyacint, ale potom jsem pokračoval já prosebně:

„Hyacinte, příteli, nedělej nám ještě větší potíže. Copak nechápeš, že jsme zatčeni?“

Komisař si mě změřil od hlavy k patě a pak smutně prohlásil:

„K čertu, náš doktor, když ho potřebujeme, je vždycky v terénu. Kdyby byl tady, dal by se snadno stanovit stupeň vaší simulace, ale takhle nevím, jestli vás mohu dát do společné cely.“

„Snad nechcete říci, že jsem blázen?“ vyděsil jsem se.

„No tak to už je lepší. Blázen vždycky tvrdí, že není blázen. Zdá se, že jste se svou roli dobře naučil.“

„Ale, pane komisaři, mně se přihodila nehoda. Nejprve to s tou taškou, ale to se vás netýká, a teď tohle. Copak nechápete, že do mne vstoupil Hyacint. To on všechno…“

Dál už jsem nemohl hovořit svým jménem, poněvadž Hyacint vzal otěže do svých rukou.

„Tohle tělo je dost popletené, neberte vážně, co říká. Jde vlastně o to, že tento člověk,“ přitom jsem ukázal na napadeného, „má při sobě něco, co velice nutně potřebuji. Bez toho nemohu opustit vaši planetu, a žena na mne čeká. Musíte pochopit, že jsem ztratil trpělivost, poněvadž jsme ten kov hledali marně celé dopoledne, a teď jsem ucítil, že je u tadyhletoho. Řekněte, co máte, jak se to u vás jmenuje, abych to mohl koupit.“

Můj hlas zněl tak pronikavě, že se děda polekal o svou kůži a schoval se za komisařova záda. Na komisaře to neudělalo zvláštní dojem. Jenom souhlasně přikyvoval a potom řekl:

„Aha, podvojná osobnost, nebo takového něco. Dobře jste prostudoval symptomy. Podle jaké knihy jste to dělal?“

„Ale, člověče, to nemluvím já, ale Hyacint.“

„Poslyšte, vy jste tady zatčený, a já pro vás nejsem žádný člověk, ale komisař. To si zapamatujte, jinak začnu být velice nepříjemný.“

„Dobře, pane komisaři,“ snažil jsem se mluvit co nejsoustředěněji. „O mé příčetnosti můžeme diskutovat i později, ale prosil bych vás, aby napadený ukázal všechno, co má. Zajímají nás vlastně jenom kovy. Poslechněte mě, uděláte dobrý skutek,“

Viděl jsem, že komisař stěží potlačuje úsměv, ale pak se rozhodl.

„Nemám právo vám poroučet, ale myslím, že by bylo v zájmu vyšetřování, abyste nám ukázal všechny kovové předměty, jež máte u sebe.“

Stařík pokrčil rameny, zabručel cosi, že bláznům se má vyhovět, a pak obrátil kapsy. Ukázalo se, že opravdu u sebe nemá nic kovového, kromě klíčů. Já jsem k němu samozřejmě přistoupil a přičichl si k němu, což dědka vyděsilo, ale nic se mu nestalo.

„Cos našel, Hyacinte?“ zeptal jsem se, abych přerušil nepříjemné ticho.

„Musí to tu být, a přece není. Nechápu.“

„Dost komedie,“ zahřměl komisař. ,

Pak se zeptal napadeného, zda podává stížnost, a když stařík přitakal, poradil mu, kam má jít. Pak se obrátil ke mně. Požádal o mé nacionálie.

„Víte, já to dělám vždycky až po prvním rozhovoru se zatčeným násilníkem, abych nebyl pod dojmem jeho jména,“ vysvětlil mi. „První kontakt může zkorigovat zlou pověst, jež třeba něčí jméno provází.“

Když se dověděl, jak se jmenuji, že je mi třicet let a že jsem hlavním pokladníkem v „Excelsioru“, přistoupil beze slova ke mně a přičichl si.

„Je to divné, ale alkoholem cítit nejste. Člověk vašeho postavení přece neklesá tak, aby loupil za bílého dne,“

„Už jsem vám řekl, že jsem to neudělal já, ale Hyacint. Hyacint je pod velkým psychickým tlakem, a mimoto nezná naše zvyky, a proto se to přihodilo.“

„Vy pořád melete jedno a totéž. Je mi velice líto, ale teď vás pošlu do cely a dál se uvidí.“

Když mě odváděli, spatřil jsem na chodbě Dolores. Také ona mě uviděla. Chtěla ke mně přistoupit, když však zjistila, že mě doprovázejí dva policisté, rozmyslela si to. Stačil jsem ještě zahlédnout, že ji jeden policista uvedl ke komisaři.

Cela byla prostorná, a jak mi sdělili ostatní spoluvězni, komfortní. Měla toaletní stolek a zavedenou studenou vodu. Chyba byla jen v tom, že já jsem byl už osmý, a tak ta její prostornost nebyla příliš znát.

Spoluvězni se mne nejprve zeptali, proč mě zavřeli. Řekl jsem, že mě obviňují z loupežného přepadení, že však jsem nevinen. Všichni souhlasně přikyvovali a jeden pravil, že je zcela pochopitelné, že se v cele nikdy neříká víc, než se řeklo vyšetřujícímu. Pokud jde o mne, já bych se byl s takovým vysvětlením smířil, ale Hyacint se cítil nucen poznamenat:

„Nechtěli jsme ho okrást, jen zjistit, co nese.“

„Dobrá, dobrá,“ zahučel jeden, který doposud podřimoval na lůžku, „nemohlo by tady být trochu tišeji?“

Pak se trochu lépe podíval a vyskočil, jako když ho píchne vosa.

„Počkejte, počkejte, mně se zdá, že se my dva odněkud známe?“

Bylo to řečeno na mou adresu. Podíval jsem se na chlapa. Ano, zřejmě jsem ho už někde viděl. Pak mi svitlo.

„Nekoupil jsem od vás tašku?“ zeptal jsem se, udiven, že toho ubožáka, ke kterému byl život tak krutý, že byl nucen prodávat drahé památky, potkávám ve vězení.

„Fakt, namouduši,“ řekl a sklonil hlavu. „Víte, kdybych byl věděl, že jsme od stejné branže, nebyl bych po vás chtěl peníze. Ale vy jste mi připadal tak nóbl, jako když jste stvořený koupit kradené zboží.“

Tak ještě taky tohle. Koupil jsem ukradenou tašku, což je rovněž trestné. No ale tenhle hřích se dal zařadit až na samý spodek žebříčku mých zločinů.

Mlčel jsem a nešťastný muž pokračoval:

„Přišla vám ta taška vhod?“

„Sto tisíc v té tašce zmizelo,“ řekl jsem trpce.

„To je dobrá práce, blahopřeju.“

Všiml jsem si, že také ostatní ke mně vzhlédli s obdivem. Bylo zřejmé, že mě považují za velkého kriminálníka. To bylo vlastně dobře, poněvadž tak jsem mohl počítat s jejich úctou a ochotou. Jenže potom se znovu ozval Hyacint.

„Abyste si nemysleli, že moje tělo je zloděj. On v té tašce ztratil peníze svého podniku.“

Úcta na tvářích mých spoluvězňů zmizela, ale někteří jen vrtěli hlavou, přesvědčeni, že se ty peníze jistě neztratily tak docela náhodou.

Sedl jsem si na lůžko, které mi přidělil velitel světnice, a uvažoval o svém novém postavení. Že není růžové, to jsem věděl.

Nebylo ani příjemné mít takového společníka, jako je Hyacint, i když ten nemohl za zmizení tržby. Ale může mě dostat do ještě horších patálií. Už to přepadení staříka nebyl zrovna chytrý tah. Co se teprve stáno, až to praskne s těmi penězi. A určitě už to prasklo. Jen jsem se divil, že se o tom ještě nedověděla policie. Vzal jsem v úvahu i to, že nejsem na policejní centrále, ale na okrsku, takže se k nim třeba ještě nedostal zatykač. A možná že ani nejde o zatykač, jen o oznámení, že se hledá ten a ten, ale takové finesy mi v té chvílí připadaly vedlejší.

A ještě k tomu i ta Dolores Co jenom mohla komisaři říct? Zřejmě se přihlásila jako svědek. Jen je otázka, jestli začala povídat o Hyacintoví, anebo se mě pokusila vylíčit jako slabomyslného. Nečekal jsem od její intervence nic dobrého.

A konečně i ten těžký kov pro Hyacinta. Moje úcta k jeho čichu značně splaskla. Zatímco v obchodě s kovy přímo exceloval, tady zklamal na celé čáře. Nemohl jsem odolat, abych mu to polohlasně nevytkl.

„Já jsem si jistý, že to ten člověk měl, jenom nevím, kam to schoval. Měli jsme přece jen zmlátit ty lidi ve stejných šatech a tělo prohledat.“

Byl jsem šťasten, že k tomu nedošlo, protože bych na to doplatil rozhodně zase jen já, respektive moje tělo.

Jak jsem tak seděl, klímal a přemýšlel, ani jsem nezpozoroval, že se během té doby v cele něco změnilo. Někteří byli voláni k výslechu, jiní šli k rozhovoru s advokátem Uvědomil jsem si své okolí, až když mě dozorce vyvolal jménem. Vyskočil jsem a svitla mi jiskřička naděje, že mě pustí na svobodu.

Naděje však byla marná, stejně jako bývá většina nadějí. Strážný mě odvedl ke komisaři.

Ten mi pokynul, abych se posadil, a zeptal se. zdali kouřím. Odmítl jsem, protože i kdybych byl kuřák, v této chvíli bych neudržel cigaretu v prstech. Byl jsem strašlivě vzrušený a zklamaný. Ze svobody nebude nic. Ale třeba se komisař chce se mnou rozloučit.

„Můžeme mluvit docela otevřeně,“ začal komisař, „kam jste schoval peníze?“

Kdyby byl vedle mé židle uhodil hrom, nebyl bych se víc vyděsil. Tak i to už prasklo. Ale co se divím! Vždyť i s tím jsem počítal.

„To kdybych věděl, odpadla by půlka mých trablů. Peníze prostě zmizely,“ odpověděl jsem upřímně.

„Starý trik, na který už nikdo nenaletí. Dřív než jste se vydal po cestách zločinu, měl jste se alespoň trochu seznámit s jeho dějinami, abyste věděl, které triky jsou aktuální a které už vyšly z módy. Jak krásně jste se připravil na šílenství!“

„Já Jsem nevinný!“ vykřikl jsem zoufale, ale můj výkřik se odrazil od komisaře jako od neprůstřelné skály.

„Řeknu vám, jak to bylo, abych vám ušetřil morální námahu. Vy mi jen potvrdíte, že je to tak. Tudíž, nejdříve jste se začal chovat divně, abyste vzbudil dojem, že s vámi něco není v pořádku, řekněme rozdvojeni osobnosti. Tak jedno vaše já, ten pokladník, nesl peníze do banky, a to druhé, myslím, že se jmenuje Hyacint, je cestou někde ukrylo, aniž byste to vy věděl. Prosím, abychom si rozuměli, vy jste věděl všechno, ale tak jste chtěl celou věc vylíčit.“

„Lež,“ ozval se Hyácint, „já jsem v té době tohoto těla ještě vůbec nepoužíval.“

„Bravo,“ souhlasil komisař, „Vidím, že se své role nehodláte Vzdát. Ale budu pokračovat. Pak jste čekal na tetu, jež vám měla posloužit jako svědek. Napsal jste na papír všelijaké hlouposti a pák jste si připravil všechno, jako byste se chystal spáchat sebevraždu, tak to zřejmě dělají svědomití pokladníci, výborně. Věděl jste, že teta přijde, a proto jste si pro svou akci zvolil pátek. Tetu se Vám podařilo oklamat, protože k vám poslala psychiatra, a jeho jste zmátl s pomocí své přítelkyně. Zda vaše přítelkyně věděla, že jste defraudant, anebo zda to udělala jenom ze sympatií k vám, to bych si netroufl rozhodnout, ale to ukáže vyšetřování. Pak jste se prošel trochu po městě, čichal jste ke kovům, vůbec jste dělal všechno, jen abyste lidi přesvědčil, že nejste normální. Našel jsem i jednoho očitého svědka, který vás viděl, jak metáte kozelce po ulici. Nakonec, abyste dostal úřední potvrzení, že jste blázen, napadl jste onoho člověka, což vás přivedlo do vězení.“

„Snad nechcete tvrdit, že jsem toužil dostat se do vězení,“ zaprotestoval jsem.

„Přesně tak. A to je vlastně váš nejgeniálnější tah. Dáte se zavřít pro poměrnou maličkost, abyste dokázal, že jste blázen. Poněvadž jste věděl, že se budete zodpovídat za zmizení peněz. Tak byste se jako blázen dostal na léčení na psychiatrickou kliniku. Za rok za dva byste se uzdravil a pak by se zjistilo, že v době krádeže jste si nebyl vědom svých činů a my bychom vás museli pustit. A peníze by vás hezky čekaly. Teď by bylo velíce dobré, kdybyste přiznal, že je to tak, abychom za tím případem mohli udělat tečku. Ušetříte nepříjemnosti jak mně, tak sobě.“ Poslední slova zvláště zdůraznil, což jsem pochopil jako hrozbu. Abych byl upřímný, rád bych se byl přiznal, jenom aby mi dali pokoj, ale pak by přišla na přetřes otázka, kde jsou peníze, a to jsem doopravdy nevěděl. Čili bych se dostal do ještě větší kaše.

„Dovolte, abych se poradil,“ řekl jsem tiše, a nečekaje na odpověď, pokračoval:

„Hyacinte, co mi radíš?“

Komisař se sarkasticky usmíval, když mi Hyacint odpovídal:

„Mne už se vlastně celá ta věc netýká. Tvoje tělo se stalo nepoužitelné, takže i když je mi to líto, budeme se muset rozejít.“

„Ty mě necháš v bryndě?“

Komisař poznamenal cosi o ústupu, ale já jsem poslouchal, co mi odpovídá Hyacint.

„Já potřebuji v první řadě palivo. Kdoví, co se děje s mou ženou. Budu si muset vzít jiné tělo, které se může po této planetě pohybovat bez potíží.“

„Výtečně, blahopřeji,“ ozval se nyní komisař. „Duchaplně připravený pokus, jak se zase představíte jako normální člověk. Pochopil jste, že už nemá smysl hrát dál komedii, a na druhé straně byste nechtěl přiznat, že jste předstíral nepříčetnost. Mimoto… počkejte…“

To počkejte se týkalo okolnosti, že zazvonil telefon. Komisař zvedl sluchátko.

„Ano, to jsem já… jsem velice poctěn… ano… ano… je u mne… Jen račte… chcete snad podat udání… Ha, nevíte proč? No jen přijďte a všechno zařídíme… Jenom nic nepřiznal… Klaním se, na shledanou.“

Zatímco komisař telefonoval, já jsem napjatě poslouchal. S kým to mluví? Mohl by to být i můj šéf, ale jak to, že ještě nepodal udání? Proto jsem tu myšlenku zavrhl. Vzpomněl jsem si, že jsem kdesi četl, že malí zloději si myslí, že policie pátrá jen po nich. Tak jsem si i já myslel, že se vše musí točit kolem mne.

Komisař zvedl hlavu.

„No, tak se radujte! Jede sem váš šéf.“

Zbledl jsem. jak se mu podívám do očí? Komisař vstal a prošel se párkrát po místnosti. Přitom se ke mně přiblížil na dva kroky. V tom okamžiku jsem si vzpomněl, že mě Hyacint chce opustit. Dostane-li se ke komisaři, tak to udělá, a já zůstanu sám. Proto jsem zoufale vykřikl:

„Nepřibližujte se ke mně, nebo Hyacint přejde k vám a já zůstanu sám.“

„Aha, hra pokračuje,“ poznamenal komisař chladnokrevně. „Nebojte, se nepřiblížím se k vám.“

„Ale jestliže se k vám začnu přibližovat já, utíkejte ode mne co nejdál!“

„Mlč,“ ozval se Hyacint, „tohle tělo mě v nejmenším nezajímá. Bude příležitost, abych tě opustil, jakmile zjistím, že je ztracena veškerá neděje, že by ses mohl po planetě volně pohybovat.“

„Výtečné představení, ale teď už to stačilo,“ pravil komisař a potom se obrátil k policistovi, který mě přivedl, „Odveďte zatčeného a počkejte na čísle 17, až vás zavolám!“

Jak dlouho jsme seděli v prázdné místnosti, to bych nedovedl odhadnout. Zdá se, že policistovi řekli, že jsem možná blázen, protože se držel stále opodál, ale jelikož jsem neprojevoval úmysl uprchnout, docela dobře jsme si rozuměli.

Pak zazvonil telefon. Policista zvedl sluchátko k uchu a pak mi řekl úředním tónem: „Jdeme.“

U komisaře seděl můj šéf, starý Hasel, v pohodlném křesle, jež bylo zřejmě rezervováno pro nezatčené, abych neřekl pro počestné lidi. Ale vedle Hasela seděla – nechtěl jsem věřit svým očím – Dolores. Nestačil jsem si ani pořádně rozmyslet, jak se to mohlo stát, když pravil komisař: „Je to tenhle?“

Hasel vstal a pozorně si mě prohlížel. Jako když hledá pravé slovo. Nakonec řekl:

„Říkají mi, že vy jste pokladník Rudolf Panikkar. Bez ohledu na to, je-li to pravda nebo ne, zajímá mě, zda jste sám.“

Zatímco ještě okamžik předtím jsem byl přípraven zalézt do země a zčervenat trapným pocitem, teď jsem jen docela pitomě čuměl na svého zaměstnavatele. Co s ním najednou je, co dělá, jako že mě nezná? Prospělo by mi, kdybych tu hru přijal?

„Pane, já jsem zmíněný Panikkar, a sám nejsem, poněvadž, jak vidíte, je tady i pan komisař, dva policisté, jedna dívka, o níž sám bůh ví, jak se dostala do vaší společnosti, a také vy.“

„Hm,“ starý pán začal chodit po pokoji, jako by byl v rozpacích, „nemyslel jsem, zdali jste sám v tomto smyslu. Nestává se vám, že byste říkal to, co nechcete, anebo že děláte pohyby proti své vůli?“

Jako když do mne uhodí hrom. Kde to dědek vzal? Pak jsem pochopil. Byla s ním Dolores a všechno mu vyžvanila.

„Zmije,“ vykřikl jsem vztekle, „všechno jsi vykecala.“

„Tato samička mi o vás nic neříkala. Nevím, proč jste toto stvoření nazval zmijí, ale myslím, že to není nic hezkého.“

Měl jsem nejlepší úmysl pronést něco ostrého, ale najednou jsem pochopil, že už nejsem pánem svých pohybů a slov. Udělal jsem několik kroků směrem k starému pánovi a řekl slova, jež by mne nikdy nenapadla:

„Počkejte, prosím… je toto vaše pravé tělo?“

„Abych byl upřímný, půjčil jsem je.“

„Drahá,“ vykřikl jsem vší silou a vrhl se v objetí svému šéfovi. Samozřejmě, že nohy mě nesly proti mé vůli a také ruce se rozpřáhly, takže jsem objal starého pána kolem krku.

„Och, muži můj!“ ozval se pan Hasel a něžně mi položil hlavu na prsa.

Musím se přiznat, že jsem se cítil trapně, protože ať to bylo jak chtělo, přece jen šlo všechno na můj účet, i když jsem za to nebyl ani v nejmenším odpovědný. Komisař zůstal nějakou dobu beze slova a pak praštil pěstí do stolu:

„Co je to za chování? Tohle je státní instituce.“

„Našel jsem svou paní,“ vydralo se mi z úst.

„Poslyšte, Panikkare, dělejte si legraci z koho chcete, ale ne ze mne. A vy, pane Hasele, byste se mohl chovat vážněji.“

„To se na vaší planetě manželé nesmějí pozdravit?“ zeptal se Hasel s nejnevinnější tváří.

„Dost,“ zahřměl komisař, ale teď se do toho vmísila také Dolores.

„Vidíte, pane komisaři, že všechno, co jsem vám vyprávěla, je pravda.“

V tom okamžiku mě Hasel odstrčil a přistoupil ke komisaři:

„Sám nevím, co to se mnou je. Jak se mi mohlo stát, že jsem objal tohohle zloděje, který mě připravil o těžké peníze.“

„Neukradl jsem ani halíř,“ podařilo se mi vykřiknout.

„Vaše snoubenka mi všechno pověděla, a ostatní objasnil pan komisař. Řekněte mi, kde jsou peníze, a já se postarám, abyste z toho vyvázl co nejladněji.“

Zíral jsem překvapeně. Dolores se představila jako moje snoubenka. To znamená, že přece jen byla při mně. Ale proč mě zradila?

Rozhovor probíhal ještě nějakou dobu ve velice živém tónu, neboť jak komisař, tak Hasel na mně vymáhali, abych se přiznal ke krádeži a prozradil, co jsem udělal s penězi, zatímco Dolores i já jsme oba přesvědčovali, že jsem oběť nešťastné náhody.

Nakonec Dolores vyčetla Haselovi, že také on dělal nerozvážné pohyby, když z něho jednala Hyacintová paní. Hasel se zamyslel a právě otevřel ústa, aby něco řekl, když vtom zazvonil telefon. Komisař zvedl sluchátko a pak je podal mému šéfovi.

„Pro vás, pane.“

Hasel nějakou dobu poslouchal a pak se mu začaly koulet oči, až se zastavily na mne. Jediné, co dokázal říci, bylo:

„Dobře.“ – A položil sluchátko.

„Nevím prostě, co si mám myslet,“ řekl, když na něj komisař tázavě pohlédl. „Bylo by nejlepší, kdybychom jeli do mé kanceláře.“

Komisař se podíval na hodinky a prohlásil, že by se mohl zdržet jen hodinu, a potom nařídil policistům, aby mě odvedli do cely. Ale proti tomu se postavil Hasel:

„Ten musí také s námi. Volali mí, že se peníze našly.“

„A kde je schoval?“ zeptal se komisař.

„Byly v tašce, kterou nechal v bance. Úředníci je napsali na náš účet a před půlhodinou poslali stvrzenku.“

Cítil jsem, že se mi ztrácí půda pod nohama, a byl bych určitě omdlel, kdyby mi byl Hyacint nepomohl. Převzal velení, a tak jsem se udržel na nohou. Hned nato jsem ucítil nějakou tíži, jež se mi pověsila kolem krku. Byla to Dolores: objala mě, sama rovněž blízka mdlobám.

Kdybych byl uvažoval logicky, nebylo by mě to tolik překvapilo; Poslední dva dny jsem zažil tolik podivných věcí, že jedna navíc neměla už působit na můj duševní stav. Jenže šlo o mou kůži, o mou pověst a budoucnost, a tak to mnou trochu otřáslo. Před policejní budovou, když jsme přecházeli chodník, abychom nasedli do auta, potkala nás moje oběť, kterou jsem chtěl oloupit. Okamžitě se zastavila před komisařem a spustila:

„Pane komisaři, dobře, že jsem vás potkal. Chodím tu už hodinu před domem a neodvažuji! se vejít, poněvadž jsem všechno přesně nespočítal.“

„Dobře, dobře,“ komisař neměl náladu na dlouhé debaty, „přijďte zítra. Ostatně stížnost jste podal, tak co ještě chcete?“

„Kamarádi mi říkali, že můžu žádat i odškodné za prožitý strach a za bolest, za zmačkané a zaprášené šaty, za ztrátu času, a já teď nevím, jakou to všecko má cenu. Víte… já jsem nemocný…“

„Nasedněte a pojeďte s námi, ať to dáme do pořádku,“ zaslechl jsem Haselův hlas.

*

Seděli jsme v Haselově soukromé kanceláři. Sám Hasel Dolores, komisař a ten ubohý stařík, kvůli kterému jsem měl tolik nepříjemnosti. K tomu by se mohli připočítat ještě dva neviditelní hoste – Hyacint a jeho žena. Naštěstí o sobě nedávali vědět, a tak jsem byl svým způsobem klidný. Ale teď se ten klid porušil. Stařík vstal a začal mluvit o svých trampotách a o odškodném, ale já jsem ho přerušil, samozřejmě že ne o své vůli. Promluvil ze mne Hyacint a energicky staříka požádal, aby ztichl, poněvadž teď musíme vyřešit mnohem závažnější problém,. Pak se obrátil na Hasela s prosbou, aby také on měl okamžití strpení, poněvadž by chtěl slyšet, co se všechno dělo s jeho chotí od chvíle, kdy se rozloučili. Hasel něco zabručel, ale rychle zmlkl a ozvala se z něho Hyacintová paní.

*

„Jednak jsem se cítila osamělá a měla jsem starost, ale také jsem se chtěla podívat na ten cizí svět. Proto jsem se taky snesla dolů v pomocném modulu. Našla jsem tvůj a zaparkovala jsem vedle něho. Pak jsem na přístrojích zjistila, že se blíží něco živého.“

Abych to neprotahoval. I ona se zmocnila psího těla, stejného, jež předtím posloužilo Hyacintoví, jenže ona v mozku psa našla stopy, které jí odhalily, že tu předtím byl její muž. Donutila psa, aby šel na stejné místo, kam odvedl Hyacinta. A tak se octla u dveří mého domu, kde stopa končila. Také ona záhy poznala, že pes není koruna inteligentních tvorů, na naší planetě a tak se nalepila na prvního kolemjdoucího.

„Hned jsem pochopila, že to tělo používá dosti složitého akustického dorozumívacího aparátu, a tak jsem pilně zkoumala mechanismus. Podařilo se mi tělo přimět, aby zastavilo několik chodců a něco jim řeklo. Pomaloučku jsem se začala mísit do jeho řeči, čímž jsem sice vyvolala jistou pozornost, ale přece jen jsem se prostřednictvím toho těla mohla dorozumívat.“

„Zdá se, že ženy v žádném světě se neliší podstatně jedna od druhé,“ stačil jsem v rychlosti poznamenat, ale pak mi Hyacint vzal slovo.

Hyacintová choť podle stop v psím mozku přibližně spočítala, kdy její muž psí tělo opustil. Pak donutila své tělo, aby to přepočítalo na pozemský čas, a vydala se do našeho domu. Tělo bylo dost vzpurné, ale přece jen se jí podařilo s ním jit od bytu k bytu a ptát se, kdo z nájemníků chodí obvykle tou dobou domu. Bylo jí jasné, že v tom člověku je Hyacint. Tak se dostala i k penzionovanému plukovníkovi, který jí řekl, že by to mohl být jedině pokladník z druhého patra. Když ještě zjistila adresu našeho obchodního domu, bylo ostatní už snadné. Donutila své tělo zajít k „Excelsioru“, ale tam už nikdo nebyl. Tělo se muselo vyptat, kdy bude možné zastihnout někoho z vedení, a pak je nechala odejít domů, kde také přenocovala. Druhý den šla rovnou na mé pracoviště. Ze svého zajatce přešla na sekretářku a ze sekretářky na jejího šéfa, tj. na Hasela. Od něho se dověděla, že jsem se neobjevil v práci. Už uvažovala o tom, že tělo opustí a pokusí se o mně něco dovědět nějak jinak, když ohlásili nějakou ženu, která chtěla se šéfem mluvit o valíce vážné osobní záležitostí. Byla to Dolores. Pak už šlo všechno lehce.

Nebyl jsem ani v nejmenším ochoten přejít mlčky přes roli, kterou sehrála Dolores, a tak jsem požádal, aby sama řekla, jak to bylo. Komisař mi nařídil, abych mlčel, ale Hasel ho uklidnil větou, že se to všechno hezky srovná. Dolores začala dost teatrálně: „Pane, zachraňte Rudolfa!“

Hasel zpočátku nevěděl, co se děje. Ani ho nenapadlo, že Rudolf jsem já, poněvadž mě znal jako Panikkara. Když byla tato překážka překonána, napadlo ho, že mě unesli gangsteři společně s penězi.

„Kdyby,“ zaúpěla Dolores, „ale jeho zatkli!“

„Kvůli čemu?“ zeptal se Hasel.

„Kvůli přepadení – Přepadl nějakého člověka, protože mu chtěl vzít něco těžkého.“

„Ten člověk… panu Panikkarovi?“

„Ne, obráceně. Rudolf tomu člověku. Ale jde vlastně o Hyacinta.“

„A kdo je ten nešťastný Hyacint?“ chtěl vědět dál můj šéf, v té chvíli už pevně přesvědčený, že má co dělat s vyšinutou osobou.

„Ach, to kdybych věděla! Hyacint asi není jeho pravé jméno, ale tvrdí, že přichází z nějakého jiného světa. Jenže on je teď ve vězení a vznášejí proti němu nejhroznější obvinění.“

„Kdo, ten Hyacint?“

„Ne, Rudolf. Musíte něco udělat!“

Hasel samozřejmě nebyl ochoten dát se zavléci do tak pochybné akce, načež se Dolores rozplakala a řekla, že byla se mnou na policii, že mluvila s komisařem, který vede vyšetřování, a že mě asi nejspíš strčí do blázince. Proto také zašla za Haselem.

„Vy jste si jistá, že vám nehrozí stejné nebezpečí?“ zeptal se Hasel ne bez zlomyslnosti. „Vykládáte tady o bytostech z nějakého jiného světa…“

„Přesvědčila jsem se na.vlastní oči. Ta bytost mluvila i ze mne samé. A je to bytost nešťastná, poněvadž nechala svou manželku samotnou v kosmické lodi…“

„Ha, teď už vím jistě, že je to můj manžel,“ zvolal Hasel docela nečekaně. Potom se odmlčel a byl zřejmě v rozpacích.

„Paní, vy jste tady? Och, to jsem ráda, že je s vámi všechno v pořádku,“ zvolala Dolores, jako by si ani neuvědomovala zvláštnost situace.

Ale Hasel se zamyslel. Uvědomil si, že i jemu se ten den stávalo ledacos podivného, což připisoval nervozitě z velkých obchodních starostí.

„Hm, hm, to jsou divné věci.“

„Dovolte, pane, abych se teď na něco zeptala paní Hyacintové.“

„Kde jste přišla na to jméno? Můj muž se jmenuje docela jinak,“ ozval se Hasel.

„Vím, ale jeho jméno se nedá vyslovit naší řečí, a tak si zvolil tohle jméno,“ vysvětlila pohotově Dolores. „A teď to hlavní. Prosím, neurazte se, ale já se na to musím zeptat. Mému Rudolfovi nějakým tajuplným způsobem zmizely z tašky peníze, které měl odevzdat v bance. Neudělala jste to náhodou… třeba jako suvenýr…, vůbec nepochybuji o vaší poctivosti… ale vy byste mohla kohokoliv přimět, aby to udělal…“

„K čertu…“ zařval Hasel při plném vědomí, ale hned zase musel své tělo postoupit nezvané nájemnici: „Slečno, v tom vám bohužel nemohu pomoci. Tělo, dokud jsem ho používala, nic nebralo. Abych řekla pravdu, já ani nevím, jak peníze vypadají a k čemu slouží, a mohu se jen dohadovat…“

„A teď, neviditelná paní, dovolte, abych také já řekl svoje,“ pokračoval Hasel, ale svým jménem. „Tedy můj pokladník je defraudant! A vy po mně ještě chcete, abych mu pomohl. A to já…“

„Ale on za nic nemůže,“ pokoušela se Dolores jako obvykle bez argumentů.

„I kdyby byl nic neukradl, ale jen ztratil, je vinen. Kdo nahradí škodu?“

„Udělejte něco,“ žadonila vytrvalá Dolores.

„Doporučím, aby mu napařili alespoň doživotí. A já mám styky.“

V tom okamžiku se Hasel upokojil, posadil se na židli a sáhl po sluchátku.

„Co jste říkala, na které je to policejní stanici?“ Dolores mu to pověděla a trnula, co se bude dít. Zatímco Hasel čekal na spojení, řekl nějakým spikleneckým hlasem: „Musím se co nejdřív sejít se svým manželem.“

*

Tak takhle se to zběhlo. Ale to ještě nebylo celé vysvětlení a mimoto jsme měli na krku ještě staříka, který se už několikrát pokoušel upoutat pozornost na sebe, aby mohl vystoupit se svými požadavky na odškodné.

„Už jste nás omrzel natolik, že jsme ochotni vyslechnout vaše přání,“ řekl konečně můj šéf.

„Pod tři tisíce by to nešlo.“

„Tak vysoký požadavek odškodného by se dal u soudu těžko obhájit. Co myslíte, pane komisaři?“

V Haselovi se probudil obchodník a zřejmě se snažil snížit cenu. Zdá se, že i komisař byl téhož názoru.

„Nejsem soudce, ale v mé praxi se podobné případy řešily desetkrát menší částkou.“

Napadeného zřejmě takovéto hodnocení jeho šancí neuspokojovalo. Vykládal cosi o novém obleku, o prožitém strachu a konečně podtrhl, že to také škodlivě působilo na jeho zdraví.

„Jsem parťák v ‚Baritu‘, panstvo, ale teď mě nemoc na čas vyřadila z práce. Kdybych se vrátil normálně za osm dní, nebude to mít žádné následky, ale takhle, kvůli té ráně a rozčilení se moje marodění protáhne na dvakrát tak dlouho, a to mi, nechápejte to špatně, šáhne do kapsy.

„A u kterého Barita pracujete,“ zajímal se Hasel. „U toho, co vede umělý nábytek, anebo u toho, co vyrábí knoflíky?“

„Ani u jednoho, ani u druhého,“ odpověděl stařík. Barit není jméno člověka, ale podniku. Vyrábíme přístroje, barogfafy, barometry, teploměry a ostatní. Já už jsem tam dvacet let a…“

„Počkejte, člověče,“ houkl komisař, který se poprvé přestal chovat upjatě, „a jakou to nemocí trpíte?“

„Otrava rtutí!“

„Hyacinte,“ zvolal jsem vítězoslavně, „tajemství tvého paliva je vyřešeno.“

„Jak to myslíš? Rtuť… chtěl bych to vidět.“

„Máš ji tadyhle na okně v skleněné trubičce.“

Jen jsem to dořekl, musel jsem vyskočit a odběhnout k oknu. Sňal jsem teploměr a bez zdráhání rozbil trubičku s rtutí.

„To je ono! Konečně,“ povídal jsem a přitom čenichal jako pátrací pes. „Jenom je divné, že ten kov se u vás nachází v roztaveném stavu.“

Přestal jsem čenichat, což znamenalo, že Hyaciant ukojil svou zvědavost. Pak následovalo vysvětlení.

„Řešení je velice prosté. Znamená to pouze, že u vás je abnormálně vysoká teplota, a tak se rtuť, myslím, že jsem si název zapamatoval správně, vynachází v roztavené podobě.“

Nikdo z nás nevěděl, při jaké teplotě rtuť přechází do tuhého skupenství. Ale ještě týž večer mi telefonoval komisař a ptal se, jestli vím, že rtuť při 39 stupních pod nulou mrzne. Odpověděl jsem, že tento údaj lze nalézt v 11. svazku encyklopedie na straně 592.

Hasel první pochopil situaci z praktické stránky. Okamžitě navrhl staříkovi tisícovku jako odškodné. Ten souhlasil, zvláště když mu ještě komisař radil, že je to mnohem lepší, než se roky tahat po soudech. Také mu ještě řekl, že by bylo dobré, kdyby vzal zpět svou stížnost.

„Aby zloděj volně chodil po městě a znovu přepadal pokojné občany?“ protestoval stařec.

„I my musíme být z něčeho živi,“ vysvětlil mu komisař. „Představte si, kdyby všichni lidé dělali dobrotu, tak bysme přišli o chleba.“

„Neudělal jsem to z nějakých zvláštních sympatií k vám. Ale jen si představte, jaké by to bylo vyšetřování, při němž by se to hemžilo mimozemšťany, půjčováním těl, dialogy se sebou samým a podobně, A co je nejhorší, kromě vás by to potvrdily ještě dvě bezúhonné osoby.“

„Děkuji vám,“ řekl jsem s úlevou, když jsem viděl, jak si stařík cpe do kapsy své těžce získané peníze.

Potom ze mne znovu promluvil Hyacint:

„Panstvo,“ pravil, „aby nedošlo k omylu. Zdá se, že toto tělo se zbavilo nepříjemností, a tak bychom snad teď mohli vyřešit můj problém.“

„Rozhodně,“ souhlasil Hasel, a hned nato se ozvalo i jeho druhé já: „Je div, že vám to konečně došlo. Nemyslete si, že jsme bůhvíjak šťastni, že ztrácíme čas na vaší planetě. A ani tohle tělo není zrovna nejpohodlnější… pardon, pane, neurazte se, ale já jsem zvyklá mluvit upřímně:

„Tak přejděme k věci,“ pravil komisař.

Znovu se ozval Hyacint:

„Je tady malý problém. Všiml jsem si, že se u vás nic nepořídí bez takzvaných peněz. Nabyl jsem dojmu, že kdyby náhodou zmizely peníze, pomřeli byste všichni hlady vedle skladů plných zboží. No ale na tom teď nezáleží, nýbrž na něčem jiném. Já potřebuji rtuť. Nemám jasný pojem o rozdílu velikosti vašeho a našeho světa, ale věřím, že dokážeme sehnat té rtuti dostatek. Problém je v tom, že já nemám peníze a rtuť bude zřejmě třeba zaplatit. Můžete-li mi v tom pomoci, budu rád. Jinak bych byl nucen zmocnit se nějakého těla, které má přístup ke rtuti, a poradit si tímto způsobem. Tohle tělo,“ ukázal přitom na staříka, který se právě chystal odejít, „je sice defektní, ale mohl bych je využít. Rozhodněte se, dokud je ještě tady!“

„Mluví Panikkar,“ ohlásil jsem se, aby všichni věděli, kdo má slovo. „Já bych rád pomohl, ale nejprve bych musel vědět, zda jsem ještě hlavním pokladníkem v obchodním domě ‚Excelsior‘.“

„Samozřejmě, že jste,“ slyšel jsem Haselův hlas, ale chtěl jsem si být jist.

„Řekl jste to vy, anebo dáma, která je ve vás?“

„Já se do vašich věcí nepletu. To řeklo tělo samo od sebe.“

„Pak je vše v pořádku. Já rtuť seženu.“

Ozval se však také Hasel. Pravil, že je rovněž v jeho zájmu, abychom se zbavili svých návštěvníků, poněvadž i jeho tělo slouží někomu k pohybu po Zemi, byť ten někdo je zřejmě šarmantní dáma.

„Můžete nám obstarat rtuť?“ zeptala se Dolores napadené oběti, která stále ještě žmoulala mezí prsty svou tisícovku.

„Mohl bych vám dát adresu svého zaměstnavatele. Ten má klíče od laboratoře i od skladu. Jenom… abych byl upřímný, vůbec nechápu, co se tady děje.“

„Není třeba, abyste chápal,“ uťala Dolores. „Dejte nám adresu a tím pro vás věc končí.“

*

Dále šlo všechno rychle, ale nemohl bych říct, že hladce. Koupili jsme dva litry rtuti a nalili ji do láhve. Práci jsme si rozdělili: Hasel zaplatil a já jsem rtuť nesl, což nebylo tak lehké, poněvadž rtuť spolu s lahví vážila kolem 27 kilogramů. Mně se zdálo, že paliva, tedy rtuti, bude málo, ale Hyacint věřil, že už si nějak poradí.

„Náš svět je menší než váš,“ byl jeho nejpádnější argument.

Když jsme došli k domu, kde Hyacint a jeho žena narazili na psa, nepodařilo se nám najít kosmickou loď. Předpokládal jsem, že ji našlo některé dítě, a považujíc ji za hezkou hračku, odneslo si ji domů. Nemluvil jsem však o tom, aby všichni neklesli na duchu. Na výpravu jsme se vydali Hasel, Dolores a já, k čemuž je třeba připočíst i dva neviditelné účastníky.

Hyacint občas vycházel z mého těla, protože mýma očima stejně ze svého světa nemohl nic vidět. Tak objevil oba pomocné moduly, na nichž se snesli dolů on a jeho choť. O něco později rekonstruovali pozici své kosmické lodi. Musela stát na lavici. Ale ani to nepřineslo výsledek, poněvadž lavice byla prázdná.

„Na lavici muselo něco být,“ prohlásil Hyacint. „My jsme svými přístroji na lodi zjistili, že nás obklopují nějaké veliké úzké ostny, a teď to tu není.“

Nikdo z nás si nedovedl představit, co by mohly být ty velké a úzké ostny, ale zeptali jsme se majitele lavičky, jestli v posledních dnech na lavičce něco nestálo. Když se zeptal, co by to asi mělo být, odpověděl jsem, že by to mohl být drn trávy anebo květináč s květinami. Ne, nic takového nikdy na lavičce nebylo. Pak se ozval Hyacint, ale bylo by mnohem lepší, kdyby byl mlčel.

„Vzpomeňte si, pane. Bylo to ten den, kdy jste mě přetáhl klackem po zádech a já jsem vás potom povalil na zem. Chtěl jsem vás také kousnout, ale tehdy jsem ještě nevěděl, jak pevná je vaše kůže a jak silné jsou mé čelisti, a tak jsem od toho upustil.“

Majitel lavičky mě začal bedlivě pozorovat, a potom prohlásil, že jsem se zřejmě zmýlil, protože už víc než měsíc nikoho klackem nepraštil a nepovalil ho nikdo v životě. Nejhorší bylo, že jsem za to prohlášení byl odpovědný já. Pokusil jsem se věc napravit:

„Víte, můj přítel… och, to je ještě horší… mluvil jsem obrazně. Myslel jsem vašeho psa. Vy jste ho uhodil holí, a on vás porazil. Bylo to tak?“

Muž nejprve pochybovačně zakroutil hlavou a pak přikývl. Ano, to se doopravdy stalo. Jeho Fido byl ten den velmi divný, a jinak je tak věrný.

„A co stálo v té době na lavičce?“ zeptal se nyní Hyacint.

„Nic, pokud se pamatuju… počkejte, odložil jsem si tu klobouk, ale to není ani kytka, ani tráva.

„Byl to snad ten, který máte teď na hlavě?“ zeptal sem se s nadějí.

„Ano, je to on. Ale nechápu, proč vám na tom tolik záleží. Vůbec mi všichni tři připadáte nějací divní, a zvlášť vy.“

Když muž domluvil, chtěl jsem slyšet Hyacintův názor o celé věci, ale odpověď nepřicházela. Obrátil jsem se k Haselovi doufaje, že vstoupím v kontakt s Hyacintovou ženou, ale odpověděl mi pouze plnoprávný majitel tohoto těla.

„Co to má znamenat?“ znepokojil jsem se.

Nikdo nedovedl dát uspokojivou odpověď. Teprve když isme si. už mysleli, že jsme navždy ztratili kontakt s našimi hosty, promluvil jsem Hyacintovým jménem.

„Vše je v nejlepším pořádku. Loď jsme našli. Stojí opravdu na klobouku tohoto těla. Teď jsou mi jasné i ty dlouhé ostny. Jsou to chloupky sametu. No a co kdybychom začali nakládat palivo?“

Podíval jsem se na láhev. To mám všechnu tu rtuť nalít na klobouk? To byl zřejmě hloupý nápad. Ale Hyacint se už dal do práce. Zpozoroval jsem, že otevírá láhev. Pak jsem ji nahnul a opatrně vylil několik kapek na kamennou podlahu. Nepozoroval jsem, že by se s tou rtutí vůbec něco dělo. Jedině že jsem já promluvil a samozřejmě sám k sobě:

„Teď se nehýbej! Já všechno udělám sám.“

Potom se ozval Hasel:

„Panstvo, nejsrdečněji vám děkujeme za pomoc. Zásobili jsme se palivem a odlétáme. Jak vidíte, moc rtuti jsme si s sebou nevzali. Teprve teď jsme zjistili, jak je náš svět vůči vašemu droboučký.“

„Ale paní,“ začal jsem se divit, „jak to, že nevidím rtuť, kterou jste si vzali s sebou? Musela by být vidět, třebas jen jediná kapka.“

„Ach, zdržujete mě svou zvědavostí. Ale dobře, i to vám povím. Náš svět je vybudován ze zcela jiné hmoty, dá-li se vůbec hovořit o hmotě ve vašem smyslu. My jsme potřebovali pouze substanci rtuti, a tu jsme si vzali. A teď buďte zdrávi. Hyacint už začal zahřívat motory.“

*

Nazítří jsem navštívil svého přítele v bance. Chtěl jsem se rozhodně dovědět, jak bylo možné, že se v tašce najednou našly peníze, které jsem v ní já neviděl. Dokonce i dlouhý nos zmizel. Ale čekalo mě zklamání.

„Bohužel, taška už u mne není,“ pravil šéf depozitu. „Přišel policajt a odnesl ji na policejní stanici.“

Dověděl jsem se, že si ji vyžádal komisař, který mě vyslýchal. Věděl samozřejmě, kde taška skončila, a mohl tedy ukojit svou zvědavost.

Nechtěl jsem ztrácet mnoho času. Na otázku, proč jsem tak náhle odešel z banky, jsem odpověděl dvojsmyslně a podotkl, že se mi náhle udělalo nevolno.

Na policejní stanici jsem vyhledal komisaře, ale řekli mi, že je zaneprázdněn. Zatímco jsem čekal v předpokoji, vyšel najednou z komisařovy kanceláře nějaký hubený muž s černou špičatou bradkou. Vyprovázel ho komisař, což na mne ani neudělalo takový dojem jako to, že ten hubený muž držel v ruce mou tašku.

Komisař si mne všiml a pozval mě dál a přitom zadržel ještě také svého návštěvníka.

„To je on,“ řekl komisař a ukázal na mne.

„Dovolte, abych se představil,“ řekl muž s bradkou, srazil paty, prohnul se v pase a vztáhl ruku. „Marinelli, zajisté jste o mně slyšel.“

„Nikdy ani slovo,“ odpověděl jsem upřímně.

„Škoda, ale já jsem slyšel o vás. Vidím, že jste měl dost nepříjemností s mou taškou.“

„S vaší taškou?“ řekl jsem pomalu a přitom mi začalo svítat.

„Ano,“ vmísil se komisař, „je to taška pana Marinelliho. Jemu byla ukradena, a když dnes krádež ohlásil a popsal její vlastnosti, hned jsem si vzpomněl, že by to mohla být ta vaše, respektive ta, kterou jste koupil na ulici. Proto jsem také pro ni hned poslal a nemýlil jsem se.“

„A jak jste přišel na myšlenku, že by to mohla být právě tahle moje taška?“ chtěl jsem ještě vědět.

„Hm, jak. Takhle. Pan Marinelli mi všechno vysvětlil. Podívejte se.“

Komisař otevřel tašku. Byla prázdná. Pak mě požádal, abych do tašky vložil arch papíru. Potom ji opět zavřel a dal mi ji, abych papír zas vyňal. Když jsem otevřel tašku, vykoukl na mne dlouhý nos.

Komisař se zasmál při pohledu na můj zmatený obličej a pak vysvětlil:

„Dvě stěny, toť vše. Nakloníte-li ji na tuto stranu, otevře se druhá stěna, a vidíte dlouhý nos. Nahnete-li ji obráceným směrem, otevře se správná přihrádka. Myslím, že je to jasné.“

S těmito slovy podal tašku pravému majiteli. Ten ji vzal, znovu se uklonil a pravil:

„Těšilo mě, pane. Doufám, že přijdete dnes večer na mé představení v baru Odeon. Ptejte se jen na kouzelníka Marinelliho, a dostanete nejlepší stůl.“

*

Obrátil jsem se na několik osob, jež by mohly vědět něco o problému, který mě trápil. Položil jsem dvě otázky: je možné, aby existoval svět, jejž my nemůžeme vidět, ale který také nemůže vidět nás? Dále: mohou v takovém světě existovat rozumné bytosti? Mohla by nějaká inteligence, jež by se vloudila do některé normální bytosti, kontrolovat její pohyby a cítit to, co cítí ta bytost?

Když jsem se někomu neprozřetelně zmínil, že se mi něco takového skutečně přihodilo, hned mi radil, aby vyhledal nějakého dobrého psychiatra. Když jsem však otázku položil akademicky, tak jsem přece jen dostával jakés takés odpovědi. A ty odpovědi jsem si zapisoval.

Dobrá půlka dotázaných odmítla jakékoli pomyšlení, že by kterýkoli z mých předpokladů mohl být možný. Ale ostatní byli opatrnější.

V podstatě jsem mohl vyrozumět následující myšlenku, jež byla u jednoho jasněji, u druhého bojácněji naznačena: Co je hmota? Hmota je forma energie. Teď je otázka, zda se jediná forma hmoty skládá z kladného protonu a záporných elektronů, anebo zda v přírodě existují ještě jiné kombinace. A co jestli je naše forma hmoty pouze jednou z mnoha tisíc možných, A pak prostor, Můžeme si prostor představit jako něco, co je v nějaké skříni, anebo jako něco, co je kolem nějakého předmětu, například koule. Rozhodně je prostor nepředstavitelný bez hmoty. Můžeme tudíž připustit, že existuje i velice maličký prostor v poměru k našemu chápání, zatímco pro ty, kteří by byli v tom prostoru, by byl velký jako náš vesmír. Že by se takové bytosti musely teprve adaptovat na naši hmotu, aby ji viděly, je naprosto pochopitelné, a rovněž tak by se dalo připustit, že by mohly působit prostřednictvím mozku osoby, do níž by vstoupily.

Dále jsem nemohl uvažovat, protože mi zdřevěněla levá ruka. Dolores se dívala na televizi a já jsem levou rukou houpal kolébku s dvojčaty. Nyní mi zdřevěněla z neobvyklé polohy, a tak jsem přestal děti uspávat. Dolores reagovala:

„Utiš děti!“

Musel jsem je kolébat pravou rukou, a levou jsem nemohl držet papír. V té chvíli jsem pochopil, že k tomu, aby někdo řídil mé pohyby, nepotřebuji žádného Hyacinta.

Krešimir Marovski

SOUMRAK

Hopla! – Už je poledne a já jsem si ještě nedodělal úkryt. Pravda, noha mi brání v rychlejším pohybu, ale vzdor tomu se mi už podařilo postavit dva ze tří nosných sloupů. Stop! To bylo včera, a dnes? Dnes – třetí. Ano, i ten třetí jsem postavil – už ráno. Je to pěkný kousek. Těžko se hledají, zrovna jako ty kusy plechu. Jsou těžké, ale ať, to bude nejlepší ochrana před „deštěm“. Čtyři, víc jich tam nebylo. Ne! Bylo, ale je tam tma, těžko se zvedají… a ta dálka! Jen abych neztratil krok, sílu. Musím jít. Och, klouže to. Musím dávat větší pozor, nebo… Tak. Naštěstí jsem měl volnou ruku. Mám si pospíšit?

„Pospěš si!“

„Co? Kdo? Kdo to řekl?“

„Já. George Nites. Či lépe řečeno, TYS to řekl. Snad ti to bude jasnější, když dodám, že jsi vlastně můj spolubydlící – v tobě. Chápeš?“

„Ale to… to není možné! To musí být od toho ‚deště‘. Šílenství. Já jsem blázen. Blázen? Jsem blázen…“

„Přestaň!“

„Nemůžu. To není normální. Šílím. Jsem blááázen! Utíkat! Musím utíkat!“

„Zavři hubu, Georgi! Zavři hubu! Uklidni se trochu, vysvětlím ti to!“

„Utíkat!“

„Uznávám, je to neobvyklé, ale nemáš důvod se tolik rozčilovat. No tak. Jdi dál, a já ti mezitím všechno vysvětlím. No tak, jdi už! Do soumraku nemáš moc času, a podívej, kolik trosek je ještě před tebou. A všechny je musíš přejít, abys došel před to, čemu říkáš domov; No tak!“

„V pořádku, ale nemůžeš mě přesvědčit, že nejsem blázen já vím, že je to nemoc. Schizofrenie! Hi! Hi! Hi! Ano, můj Georgi, je to schizofrenie, čistá jako slza. Chodíval jsem po těch – ústavech a znám to. Prostudoval jsem to. Ale jen si posluž! Povídej! Já si myslím své. Tak co? Mlčíš? Asi se můj stav zlepšil…“

„Nekecej!“

„Ó! Ještě jsi tady? Hi! Hi! Hi! O čem přemýšlíš, můj milý Georgi? Najednou ses odmlčel, že už jsem začal doufat…“

„Mlč, Georgi! Začínáš být protivný. Jak bych tě mohl opustit? Vždyť jsme jedno tělo. Pochop to, Georgi! A dívej se líp před sebe. Vidíš, že tudy to nejde. Obejdi to, Georgi!“

„Fakt, hm. Bloky! Co teď? Přes? Ne, to nejde. Kolem? No ovšem. Tady je průchod. Díky, Georgi! Ale proč mlčíš? Pokračuj, povídej! Najednou ses mi začal líbit. Hi, hi, hi! To jsem ale blázen, povídám si sám se sebou. Naštěstí tu nikdo není. Počkej, podívám se. Ne! Není.“

„Samozřejmě, Georgi! Nikdo tu není. Proto tu také jsem já. Abych ti zpříjemnil nesnesitelné hodiny samoty. Řekněme, zatím, že to je důvod, proč jsem se tu objevil. Člověk je tvor společenský, a proto i kdyby žil v jaké chtěl hojnosti, potřebuje společnost, potřebuje někoho, s kým by mohl sdílet své pocity a touhy. Vidíš, dokonce i člověk, který má všecko, někoho potřebuje, natož ty. Podívej se na sebe! Nedalo by se zrovna říct, že jsi sytý, a ani se šatstvem na tom nejsi líp. Kde žiješ? Pod širým nebem. Tři ‚deště‘ jsi už přečkal, ale kdo ti ručí, že přečkáš i čtvrtý. Proto se se mnou smiř! Ve dvou se to lépe táhne.“

„Filozofie! Nikdy jsem nesnášel filozofy!“

„Nepodceňuj filozofii, Georgi! Ona tě oblékala, vychovala i učila!“

„No budiž, ať je po tvém! Vyhrál jsi. Přijímám tu hru, ale pod podmínkou, že mi povíš, kdo vlastně jsi? Ne! Nemusíš hned, ala nenechávej mě ‚vychladnout‘, aniž bys mi odhalil to tajemství. Slib mi to!“

„Dobrá. Slibuji.“

„O. K, Georgi! To už je mnohem lepší. Takhle to uděláme. Ty vykládej, a já se pokusím dotáhnout tohle všecko co nejdřív domů. Budeme tam, počítám, před soumrakem. Hi! Hi! Schizofrenie! Hi! Hi! Hil Kchm! Dost! Do práce. Levá noha – vpřed!“

„Vidíš, Georgi, já za svou existenci vděčím svým způsobem tobě, ale v první řadě za ni vděčím vlastně skutečnosti, že se na Zemi v poslední době velice mnoho pracovalo s radioaktivními prvky, či ještě přesněji, že došlo k jaderné válce. Nebudu ti teď vysvětlovat, jak jsem se od tebe oddělil, jedno však je jisté: než skončí dnešní den, zaujmu plně tvé místo.“

„Eheej! To je sice schizofrenie, ale takhle nestydatý případ jsem ještě…“

„Nemluv a tahej! Tvoje hodiny jsou beztak sečteny…“

„Ale jdi, prosím tě! Sečteny, povídáš, a nejsi snad ty ten, kdo je sčítá, co?“

„Tahej! O tohle jde! Všechno ti to zjednoduším. Podívej se kolem sebe. Co vidíš?“

„No vidím…“

„Mlč! Vidíš trosky, ne, co? Jasně. Podívej se na řeku! Hnědá, smrdutá, hustá, špinavá a navíc ještě radioaktivní. Nebe! Vzduch prosycený prachem, vlhkem, teplem. Prořídlé části atmosféry, oslabené magnetické pole. I ‚déšť‘ znovu začal. Je div, že ještě lezeš. Pro tebe je to peklo, ale mně je fajn. Není důležité, kdo je tím vinen. Důležité je přežít, a přežijí jenom nejschopnější.“

„Stůj, Georgi! Něco mě napadlo. Víš, tak se mi zdá, že ty jsi teprve zárodek někoho, něčeho…“

„Ano, do jisté míry máš pravdu. Není to snad docela tak, jak si to představuješ, ale řekněme, že jsem předvoj… Pozor! Díra od granátu. To je divné, že použili i klasické zbraně… Řekněme, že já jsem jenom částečka toho nového. Země je nemocná a je ji třeba léčit. Je zapotřebí jí vrátit život, sebedůvěru, novou tvář. To je moje práce! Možná že ti připadám slabý, příliš slabý, abych měnil svět. Ale to je jen na první pohled…“

„Jakýpak ‚první pohled, když jsem tě ještě ani neviděl.“

„Ech, Georgi! To se jen tak říká. Ale co ti teď povím, nesouvisí s pohledem, ale s nesením. Nezdá se ti, že se nevyplatí tahat tenhle plech ke krytu, když to všechno pak od soumraku už beztak nebudeš potřebovat? Od soumraku! Pak nastupuji já. Nová civilizace! Zatím jsem osamocený, zítra nás bude tisíc, pozítří desítky tisíc, milión. Až se upevníme ve všech částech zeměkoule, nastane Velké shromažďování a pak… Jen se podívej na výhody, jež mám ve srovnání s vámi. Není jich moc, ale jsou rozhodující. Jedna z nich je třeba ta, že se neživím jako vy. Já se vlastně vůbec neživím, nýbrž přebírám čistou energii z okolí a potom s ní disponuji. Teď ti bude také jasné, jak dosáhnu toho všeho, co jsem si umínil. Energie je mocná a je třeba ji umět ovládat, a to já dovedu. Nechtěl jsem ti to říkat, ale teď, když už jsem začal… Až se shromáždíme a vykročíme na „CESTU“, nebudeme už potřebovat Zemi takovou, jaká je nyní. Vezmeme ji s sebou proměněnou v energii. Bude nám stačit právě na to, aby nás dovedla k Slunci, jehož energie nás přenese do nitra galaxie. Víš, jaký to bude div, jaká to bude krása! Těm, kdo to budou sledovat, bude všechno připadat, jako kdyby někdo zhasínal světla na jevišti. Zprvu pomalu, potom čím dál rychleji, rychleji… Vytvoříme si vlastní svět, vesmír. Zůstane jenom energie. Shromážděná do veliké zářivé koule. Biliony let nato znovu z toho všeho zůstanu JÁ. Pak budu vědět, kam a jak dál. Jestli vesmír zkolabuje, zhustím se do minimálních rozměrů. Budu maličký, ale mocný. Následuje přechod do druhého vesmíru. Všechno ze začátku, jenže tentokrát budu moudřejší, starší, chytřejší, schopnější. Budu to hnát až do konce, dokud se mi nepodřídí poslední atom! Jasné, Georgi?“

„Namouduši, tady je doopravdy někdo blázen. Řekni mi jenom jedno! Zeptal ses vůbec někdy, co bude s ostatními? Vesmír je velký a je velice pravděpodobné, že se v něm objeví někdo, kdo tě předčí svými schopnostmi…“

„Nikdo jiný není. Energie je jediná! Vše ostatní je nic!“

„Dobrá, ale ty ani nemrkneš a zničíš všechno, co příroda vytvářela biliony let.“

„Georgi! Pochop, že já jsem všechno, dokonce i příroda.“

„Budiž! Když to tak chceš! V pořádku, pal, boř, nič! Dříve však budeš muset složit účty mně. Co by se řekněme stalo, kdyby George Nites I., tj. já, skočil do téhle smrduté řeky a urychlil tak svůj odchod ‚na odpočinek‘? Do jaké míry by ti to zhatilo tvé plány?“

„Neradím ti, aby se ti něco takového stalo. Sebe bys zabil, a mně bys jen pomohl, abych se tě zbavil.“

„Při stu halucinací! Tak nač mě potom potřebuješ, proč se mne držíš, když ti jenom překážím?“

„Důvod je prostý. Potřebuji tvou energii.“

„To je nelogické. Všude je energie, kolik chceš. Dokonce víc než ve mně.“

„Právě proto si tě ještě držím u sebe, poněvadž jsem zatím příliš slabý, abych přebíral energii vnějšího světa. Dokud nezesílím, budu čerpat z tvých zásob. Ty záhy umdlíš a já se za soumraku od tebe oddělím. V noci je energie prostředí menší, a tak se snáz přizpůsobím. Velké množství energie by mě mohlo zničit. Proto si musím dávat pozor. Pomalu.“

„Aha, tak takhle je to tedy. Teď vím…“

„Co, Georgi? Co víš?“

„Nic, nic. To už máš tak u nás, starých Pozemšťanů. Vždycky se nám přihodí, že si povídáme hlouposti sami se sebou.“

„Aha. Tak dobře. Ale podívej! Slunce se sklání k západu.“

„Skoro je nevidím. Spousta prachu, mraky. Je mi těžko, ztrácím sílu.“

„Umdléváš, Georgi? Ještě dvě hodinky, a pak… už jenom já!“

„Prosím tě! Nech mě aspoň umřít v klidu, Georgi!“

„Jsi citlivý, Georgi. To je to, co u vás, Pozemšťanů, není v pořádku. Příliš se babráte v citech. Ale budiž! Ať je po tvém. Opouštím tě!“

„Konečně! Už jsem se opravdu polekal, že se ho nezbavím. Teď musím rychle něco vyšpekulovat. Zajímavé, tak pokročilá civilizace, a ještě si nevzpomněl na telepatii. Myslím, že tady je moje šance. Jenom co? Jak?

To je peklo! Nemůžu tomu věřit. Před hodinou jsem byl ještě zdravý, a teď? Nohy jako z olova. Funím jako starý papiňák, a to zatracené Slunce neúnavně vrhá od západu svoje šípy… Uch! Fuj, to byl pád! Nejmíň ze tří metrů. Ztrácím svou opatrnost. Dřív se mi to nestávalo… Bolí! Musím mít něco s páteří. Zdá se, že to je konec… jak prosté, a já jsem myslel, že… a ono prsk, a hotovo. Je krásné ležet tváří k nebi. Není to sice takové nebe jako dřív: modré, azurově modré. Barva, při níž se tají dech, která se vřezává do paměti. Není tedy modré jako kdysi, ale přece jen je moje, a já je nedám za žádné plány energetických opic. Tohle je život, a tamto… Kchá! Pfuj! Prach. Všude je ho plno. Ani bych se nedivil, kdybych jednoho dne spatřil v zrcadle místo sebe hromadu prachu. Kch, kch! Dusí mě to. Třeba už je to tu. Přišel čas rozloučit se… Sbohem, Zemi. Nebyli jsme k tobě příliš hodní, byli jsme svéhlaví, ale tohle, co tě teď čeká po mé smrti, to bys nikdy nezažila, kdybychom byli všichni svornější. Co naděláš! Špatně nás naprogramovali. Ne! Nelituju toho. Je mi líto jedině tamtoho modrého nebe, které nám tak často vyplňovalo už ztracené naděje. Ahoj, Zemi! Drž se…“

Poslední paprsky červeného Slunce ozářily zoufalý pokus Georga Nitese obejmout poraněnýma rukama modrou škvírku, jež se bůhvíjak objevila v závěsu prachu, jenž se ji vytrvale snažil „zasypat“ tmavými „deep purple“ barvami duhového spektra, jež vyzařoval do prostoru. Byl to poslední pohyb Georga Nitese, který o chviličku později neviděl, jak se z jeho těla odděluje fosforeskující hmota neobyčejného tvaru. Neviděl, jak jedním svým výběžkem opovržlivě máchla směrem k tělu, jež leželo bezmocně na zemi a zapadalo do trosek bývalého města, jež bylo stejně jako ono, jen o něco dříve, vydáno na pospas zákonům přírody. „Nový“ Pozemšťan rychle zapomněl na svého nedávného spolubydlícího a honem se obrátil, aby nasál energii zapadajícího Slunce. Zvolna zvětšoval svůj objem a cítil, že se blíží k svému tak dalekosáhlému cíli. Ale vtom docela nečekaně: záblesk tisíce sluncí, zásah zemětřesení nejsilnějšího stupně. „Nový“, toužebně nasávající každý paprsek energie, se překvapeně schoulil, aby se v následujícím okamžiku začal roztahovat v bezúspěšném pokuse obejmout celý ten proud energie, jenž se mu nezadržitelně valil vstříc. V jedné chvíli se zdálo, že se mu to podaří, ale pak šlehl další blesk, a další, celá salva, a ta navždy umrtvila prudkou, předčasně narozenou a podle okamžitých zákonů života nehodnou CIVILIZACI ENERGIE.

Nějakých sto metrů za tím vším stál George Nites. Poněkud v rozpacích, byť přesvědčený o prospěšnosti toho, co učinil, ještě stále držel v ruce svůj trofejní impulzivní ionizátor, typ MK-4. Ve střehu a připravený reagovat na jakýkoli podnět, nakonec se přece jen pohnul a vydal se k domovu. Přitom povídal sám sobě:

„Hi! Hi! Hi! Mne by chtěl… To víš že jo. Nebyl jsem nadarmo nejlepší herec-amatér na „Eurofestu 97“! Hi! Hi! Hi! Kromě toho, ještě mi to v palici trochu zapaluje! No tak teď má tu svou energii, dostal, co chtěl, a může mu být útěchou, že neumřel hladový. Hi! Hi! Och! Hele, hele! Národní sklad č. 5. Tady bude práce. No tak, Georgi, hni sebou. Kdepak asi je? Tadyhle. Dobrý plech. To bude parádní ochrana proti ‚dešti‘. Fred bude koukat. Jemu se o něčem takovém nemůže ani zdát. Poslouchej, kamaráde! Zítra bysme mohli pozvat i ostatní. Malý mejdan. Bude veseleji. Když se ještě navíc dovědí o téhle příhodičce, padnou všichni na zadek… Hu! Klouže to. Ale jde to, jde… Schizofrenie. Hi! Hi! Hi!… Kdybych si byl aspoň vzal baterku, už bude tma… Jak mi jenom naletěl! Hm. Civilizace! Noví Pozemšťani! Moc zajímavé, ale projít to nemohlo. Má nás snad vesmír poznat z té horší stránky?… Teď trošku doleva… A vůbec! Kdo on vlastně je? Kdo mu dal právo brát druhým život, domov, přátele a… a tenhle nádherný SOUMRAK. Je na světě snad něco krásnějšího? Je snad něco, co víc podněcuje k vytrvalosti, trpělivosti? Snad je, ale ne tady, ne na Zemi. Mimoto, to není žádný SOUMRAK ZEMĚ, ale jen jednoho dne na ní. Je to úvod do nového údobí. Všechno je třeba postavit znovu… Jsem na místě!“

Branko Gradišnik

PŘÍBĚH O LUBLANI

Uprostřed lublaňské kotliny, mezi dvěma holými pahorky, zvanými Golovec a Rožnik, stojí Lublaň. Dnes na ní není k vidění nic zvláštního. Několik prostých chatrčí roztroušených po slídnatých úbočích a tu a tam po zamlženém úhoru kotliny, nově postavený, až nápadně nevzhledný kostelík, skupina domků, jež se bojácně drží jediného mostu přes Lublanici, kalnou a hnilobnou říčku, která neustále valí své vody a útočí na nezpevněné břehy, jako by se styděla prodlévat na tomto místě s nezdravým, zamořeným ovzduším. Obyvatel je tu málo, protože půda není úrodná, a i ti, které lze v této končině občas zahlédnout, jsou podivínští samotáři, jimž je nejmilejší světu se vyhnout.

Vždycky však tomu tak nebylo. Bývaly doby, kdy na tomto místě stálo pěkné velké město téhož jména. Ano, a dokonce to bylo ohnisko slovinského života! Hodnou dobu bychom se mohli pozdržet u popisování krás a pamětihodností města, ale co je pryč, je pryč, a takové počínání nemá smysl, zbytečně v člověku vyvolává trpké myšlenky. Řekněme tedy krátce, že byla Lublaň v těch dnech docela sličné město, ne sice velkoměsto, ale také ne obyčejné městečko; byla prostě taková, že o ní lidé říkali „naše Lublaň“ a velice rádi dumali a lamentovali nad „městskými problémy“. Lublaň měli více méně v úctě a platila za cosi pokrokového a vynikajícího, za něco, co se pozvedlo ze staletého otročení a balíkovského života Slovinců pod patou německých tyranů. Její věhlas byl tak velký, že jí dokonce říkali „bílá Lublaň“.

V této Lublani kdysi – kdy se to přesně odehrávalo, na to se už nikdo nepamatuje – žil chlapík jménem Franc Muha, rodilý Lublaňan, oplývající těmi přednostmi, leč i špatnostmi, jimž byli vystaveni všichni Lublaňané. Abychom je vyjmenovávali, to se snad ani nevyplatí, neboť pak by na příběh nezůstal možná vůbec žádný čas, čtenáři nechť si sami představí, jací by byli, kdyby žili v takovém městě. Krátce a dobře, dělal, co bylo třeba – chodil do práce, na schůze, hlasování a manifestace, platil příspěvky a pokuty, pravidelně četl noviny – a pokud mu vybyl nějaký volný čas, mařil ho, jak nejlíp uměl, a přitom byl vždy spokojen jak se sebou, tak se svým životem. Měl několik přátel z práce – mimochodem podotkněme, že byl odbytovým referentem v jednom obchodním domě – a s nimi se večer, jestliže si nenašel jinou zábavu, rád scházel u skleničky, a v neděli, kdy byly hospody v Lublani bůhvíproč zavřeny, chodil na zápasy domácího fotbalového mužstva.

Té pozdní neděle v zataženém listopadu se s kamarády vracel ze stadiónu v nevalné náladě, protože jejich klub po špatné hře prohrál. Podmračené odpoledne ještě přidalo jejich psímu rozpoložení. Ani na obvyklou skleničku nezašli, ani se nedomluvili, že se večer, až vyjde pondělní vydání místního deníku, sejdou někde v městě, vykročili prostě takřka mlčky k nedaleké stanici autobusů, aby doprovodili Toneho, který bydlel kousek za městem. Nic rozumnějšího se v takový den ani nedalo dělat. Teď stáli pod studeným nebem a celí rozklepaní čekali na autobus, který měl o nedělích hodně dlouhé intervaly. Franc Muha se neslaně nemastně snažil rozproudit řeč, ale o ničem se nemohli pořádně rozhovořit. Pořád jim strašila v hlavě ta osudná branka, která rozhodla zápas. Franc Muha byl toho názoru, že gól zavinil brankář. Jozo a Peter mu přitakávali a dodali, že je jejich brankář „děravěj jako sejra“. Tone však jim bůhvíproč oponoval. Paličatě tvrdil, že ten brankář patří mezi nejlepší na světě. Žádné přesvědčování nepomáhalo. Ať mu kamarádi sebeživěji ozřejmovali, jak nesmyslné jsou parádičky tohoto přivandrovalce, Tone neustále vedl svoji.

Trojici přecházela trpělivost, sami nevěděli, jestli pro Toneho nemožnou paličatost anebo proto, že autobus pořád ne a ne přijet. Podupávali a přecházeli po opuštěné autobusové zastávce sem a tam, a mezitím se už udělala skoro tma. Bylo to opravdu hrozně žalostné odpoledne!

„To je fakt brankář na baterky,“ řekl Franc Muha. „Fakt, brankář na baterky. Dostane gól, ani se nepohne. Nemá přehled, a kromě toho neumí vybíhat.“

„Tak se teda postav do brány místo něho ty, uvidíme, co dokážeš,“ odpověděl vztekle Tone a vyfukoval z úst obláčky páry.

Slabomyslnost takovéhle argumentace rozpálila France Muhu na nejvyšší míru. „Víš co, ať jde k čertu ten tvůj brankář. A ty můžeš jít s ním,“ dodal a obrátil se k odchodu, protože právě v té chvíli spatřil autobus, který se neslyšně, jako by vyrostl ze země, vynořil z mlhy a s otvírajícími se dveřmi zastavil před Tonem. Tone Ještě něco zahučel, nebylo rozumět, oč jde, pak skočil do té zející prázdnoty a posadil se za řidiče. Autobus se okamžitě zas rozjel a kamarádi, spojení svatým hněvem na brankáře a na Toneho, se přece jen vydali do města, aby vyhledali nějakou omylem otevřenou hospodu.

„Sakra, to je čmoudu, co?“ řekl Janez. „Cožpak nemáme žádný zákony proti znečišťování ovzduší?“ Skutečně, v té chvíli je doslova zahalil oblak nesnesitelného pachu.

„To jsou ty autobusy,“ řekl Franc Muha, „nevím, proč ti hlupáci museli zrušit tramvaje.“ Ohlédli se za autobusem, ale ten už byl pryč. „Kysličník uhličitý.“

„Co kysličník uhličitý – kysličník uhličitý! Je to cítit sírou!“

„Fuj! Ať je to co chce, honem odtud.“ Zamířili ke středu města a u řeky kupodivu opravdu našli otevřený hostinec.

Večer Franc Muha prožil jako každou neděli – víno, smažený sýr, večerní noviny – avšak ráno nebylo vůbec obyčejné.

Tone nepřišel do práce.

„Co že tu Tone není?“ zeptal se Jožeho, když si zašli na kafíčko.

„Jakej Tone?“

„No přece Tone. Náš Tone. Marodí či co? Nebo toho včera vypil trochu víc?“

„Franci, tobě přeskočilo. Tone? Žádnýho Toneho neznám. Kde jsi k němu přišel?“

Zanedlouho se ukázalo, že Toneho nezná nikdo. Peter Muhovi rovnou navrhl, aby si vzal dovolenou. Že byl nějaký Tone s nimi na zápase? A že je jejich kamarád? Co je to za nesmyslný špásy!

Ani sekretářka o něm nic nevěděla, přestože jí ještě v pátek mluvil do duše. Jeho jméno nebylo v žádném seznamu. Účetní tvrdil, že mu nikdy nic nevyplácel.

My lidé jsme slabí, povolní, rádi propadáme pochybám o sobě samých, rádi věříme jiným. Jak by v tom mohl být Franc Muha výjimkou, když to byl, jak jsme si řekli hned zpočátku, Lublaňan duší i tělem? Když si z něho oba kamarádi i v příštích dnech utahovali, když ani na Toneho adrese o něm nikdo nevěděl a když i na Kresiji (na tehdejší radnici) viděl, že v matriční knize není zapsán žádný takový Tone, málem by se byl smířil a bez nějakých zvláštních výčitek svědomí nechal všechno plavat. Avšak to se už týden sešel s týdnem a v pondělníku referoval novinář o fotbalovém zápase místního klubu v tom smyslu, že prý byla jeho „porážka především výsledkem špatných zákroků brankáře, který je nový a nedokázal nahradit skvělého ‚pantera z Lublaně‘, jenž zmizel neznámo kam“. V novinách ještě psali o tom, že je snad dřívější brankář v zahraničí, kde ho za úctyhodnou částku koupil některý prvoligový klub, ale to France Muhu už tak nezajímalo, neboť v té chvíli si uvědomil, kam tehdy večer poslal oba pohřešované.

Průměrný občan se nemá kam obrátit, když přijde do styku s nečistými silami. Totiž, na takové věci neexistuje žádný úřad. Franc Muha učinil pokus u komise pro církevní otázky, u kouzelníka v baru „Mrakodrap“ i na Kresiji (tam bylo rovněž sídlo úřadu ministerstva vnitra). Nikde nebyl vítán, nikde jeho případ nevzbudil zájem. Na všech třech místech ho více či méně přívětivě posílali na psychiatrickou kliniku. Tam že se nejspíš uvidí, co a jak. Tak tedy dobře, Franc Muha – nyní už v nemalých starostech o své zdraví – poslechl, co mu radili, a objednal se na vyšetření u psychiatra, jenže tam vládla veliká poptávka a malá nabídka, takže ho objednali až na březen, víc než čtvrt roku dopředu. „A to ještě,“ řekla kdovíproč příkrým hlasem sestra u okénka příjmu, „a to ještě vás mohu objednat jen u dr. Hudečka, který je tu zatím hodně nový a nemá takový nával, zatímco dr. Rogelj a dr. Kopitar jsou obsazeni na celý rok dopředu.“

Čtyři měsíce čekat bylo rozhodně lepší než ty čtyři měsíce prožít. V práci bylo sice všechno v pořádku, také Jože a Peter ho vzali do společnosti, ale musel dávat pozor na každé slůvko, i když ho vyřkl jakoby nazdařbůh. Jeho nemoc – smířil se už s tím, že je nemocen – musela mít velmi akutní podobu, protože, jakkoli volil slova obezřele, za tu dobu odešli k čertu tři prodavačky v pověstném obchodním domě, jeden výběrčí předplatného na televizi (ti měli štěstí, že se objevovali vždycky jen za několik měsíců) a jedna Francova nedočkavější skoroznámost. Ať Franc Muha pro tyto nepříjemnosti trpěl sebevíc, nikdo si ani nevšiml, že by něco nebylo v pořádku; lidí bylo v Lublani podle všeho tolik, že o jednoho víc nebo míň vůbec nic neznamenalo. Nakonec Franc Muha získal potřebnou netečnost a dočkal se jara a spolu s ním také vyšetření v psychiatrickém dispenzáři, jak se tomu tenkrát říkalo.

Dr. Hudeček byl vysoký, urostlý, důvěru vzbuzující člověk se špičatou rusou bradkou a se zelenýma očima.

„No, krásně, krásně, že jste konečně přišel na řadu,“ řekl jemným basem. „Ne, neříkejte ani slovíčko,“ pozvedl hlas, když mu Franc Muha začal vykládat o svých obtížích. „Budu hádat, proč jste ke mně přišel.“ Přisunul před France hromádku jakýchsi škrábanic, které se nedaly přečíst, položil mu ještě několik otázek o rodině a o počasí a pak řekl: „Věc je přece úplně jasná, úplně jasná. Trpíte stihomamem. Jenomže se vám nezdá, že by někdo pronásledoval vás, naopak, máte utkvělou představu, že jste vy sám pronásledovatel. To je naprosto zřejmé. Chci říct, ta… hm… ta zmizení… to není nic jiného než naplnění tajného přání. Zamyslete se nad tím trochu, no, že tomu tak je?“ Franc Muha raději moudře mlčel, ale pomalu si o psychiatrii začínal myslet své. „Možnosti jsou samozřejmě dvě,“ pokračoval dr. Hudeček, „jak jste už nepochybně sám taky zjistil. Ta zmizení jsou buďto vymyšlená, anebo skutečná. Platí-li to první, pak je mechanismus poblouznění zcela logický. Žijete ve světě, v němž se vám přání nevyplňuje. Jste jako sám v sobě zabarikádovaný, zapšklý a otrávený, že? Vaše poblouzněné já si tudíž vymyslelo svět s osobami, kterými můžete disponovat, jak se vám zachce. To, že vám při té práci pomáhá ďábel, je ten nejprostší výmysl – uvědomujete si, že je to jeden z neběžných způsobů, jak vysvětlit ta zmizení, snadný a bezpečný způsob, při němž před sebou uchováte zdání vyrovnanosti, je to mánie přenesená navenek, aby nitro zůstalo čisté…“

„A jaká je druhá možnost?“ otázal se Franc Muha, který byl přece jen příliš pozemský člověk, aby se mohl spokojit touto učeností.

„Druhá možnost je, že zmizeli skuteční lidé z masa a krve a že vám opravdu pomáhá nečistá síla. Ale o tom nebudeme mluvit,“ řekl dr. Hudeček a zapálil si voňavý doutník, jehož vůně rázem překryla ostrý pach v místnosti. „Řekněme to takhle: není vlastně ani tak důležité, co s vámi je, jestli jste nemocen nebo zdráv, je-li to přelud či skutečnost, to jsou prostě jen různá… hlediska… různé zorné úhly… Důležité je, abychom vám pomohli. A tady je pouze jedna možnost.“

„Jaká?“ zeptal se Franc Muha, který vycítil, že se dr. Hudeček v řeči zarazil právě kvůli tomu.

„Je jenom jeden způsob léčení, jenom jeden. Vaše vymýšlení, to vaše lživé mudrování, které zakrývá pravý stav věcí, je nutno podkopat, podemlít, zviklat, aby se ozřejmila jeho nesmyslnost. Terapie, která může v takovém případě nejvíc pomoct, je takzvané vyplňování přání. Prostě, abych zbytečně neztrácel čas, protože mě čeká ještě hodně pacientů: pod naším dohledem vyřknete tři přání – jakákoli, nejlíp by ovšem bylo, kdyby byla úplně nemožná – a protože celá záležitost bude pod naším dohledem, takříkajíc podepsána jak z vaší, tak z mé strany, budeme mít oba černé na bílém, jestli se přání vyplnila nebo ne. Výsledek bude záhy jasný: jestliže se přání nevyplní, bude to znamenat konec vašeho poblouznění, budete zdráv, protože vaše podvědomí nebude způsobilé pro opravdu ostré střetnutí s realitou… Jestliže se však přání vyplní, potom… potom bude samozřejmě těžké zavírat oči před fakty… vaše psýcha… vaše duše… se v tom případě opravdu odhalí jako nemocná a k ničemu a pak bude nejlíp, když se jí nějak zbavíte… Ano, zcela vážně, je to poctivá nabídka – jestliže se přání neuskuteční, zůstane vám zdravý duch v zdravém těle, cheche, ale jestliže se uskuteční, zbavte se zkažené duše, ducha, podvědomí, nebo jak tomu říkáte, a klidně si žijte dál a užívejte plody svých přání…“

Pach síry byl teď už tak silný, že ho nebylo možno přičítat zápalkám, kterými si dr. Hudeček znovu a znovu zapaloval doutník. Kdo ví, co Francu Muhovi vířilo hlavou, rozhodně však byl jako průměrný Lublaňan dost uvážlivý, aby se zeptal: „A jaké jsou podmínky při těch přáních?“

„Ano, vidím, že si rozumíme,“ pospíšil dr. Hudeček s odpovědí.

„Podmínky, podmínky… máme různé podmínky… hlavní je samozřejmě vždycky jedna a táž, cheche… duše… duše… Nemuselo by vůbec jít o přání, mohli bychom si například navzájem dávat hádanky, ale to při tomto léčení nepřichází v úvahu. Ale i při přáních je víc možností… Kde mám ksakru ty smlouvy… Aha…“ Ze zásuvky psacího stolu vytáhl několik formulářů a rozložil je před Francem Muhou. „Ták… jedna možnost je, že vyřknete přání, a jestliže se vám uskuteční, dáte duši neprodleně do zástavy – je to něco takového, jako když své peníze uložíte v bance – velice lákavý obchod, vy nevíte s duší co počít, a my bychom jich, chápete, rádi dali do oběhu co nejvíc, Podle této smlouvy získáte po určité době právo na čtvrté přání, to je něco jako úroky, vždyť chápete, chápete… Duši tedy dáte nám, a sám si budete žít dál, bez duše je to ještě snadnější… Můžete vyřknout i přání, která se vyplní s výhradami, v tom případě vám duše zůstane až do konce… a zajistíme vám ještě nejmíň padesát let… padesát let, to je vzhledem k těžkostem dnešního života až dost, ne?… Je to prostě smlouva pro váhavce a opatrníky… ale jsou i jiné možnosti, například…“

„Dost,“ řekl Franc Muha, který už měl takové vychování, že pro něj duše neznamenala bůhvíco, avšak úplně jí zatratit přece jen nechtěl. „Jestliže je všecko tohle pravda, uzavřeme takovou smlouvu, abych měl duši až do smrti…“

„Tedy smlouva s dodatečnou klauzulí,“ řekl dr. Hudeček a zakmital prsty, načež se z přihrádky stolu vynořily další formuláře.

„A jaká je ta klauzule?“

„Co si budete přát, budete mít, a co budete mít, bude mít váš nejlepší přítel dvojnásobně!“

„Proč ne,“ zvolal Franc Muha, který by byl už nejradši venku z tohoto psychiatrického dispenzáře. „Ale co z toho máte vy?“

„Oh, víte,“ uculil se dr. Hudeček, „musíme kapánek rozšířit činnost…“

Přátelsky se po sobě podívali a vybuchli v smích. Potom dr. Hudeček okamžitě zvážněl. „Čas je zlato, můj milý. Aby tedy bylo všechno úplně jasné, tady je smlouva… tři přání… bez omezení… příteli dvojnásobně… padesát let… tak, a ještě si to všechno přečtěte, abyste netvrdil, že jsme vás oklamali…“ Formulář byl docela obyčejný. Franc Muha přečetl všechno, i drobný tisk úplně dole, kde stálo psáno: Vydalo Stát. nakl. Form. 1,35.

„Dobrá,“ řekl po odmlčení, plném sírových výparů a vzdáleného smíchu ze sousední místnosti, „kde to mám podepsat?“

„Bude stačit, když se podíváte na smlouvu a upřímně si představíte první přání,“ pravil dr. Hudeček.

První přání… co by si mohl Franc Muha přát jiného než dům, pěkný dvouposchoďový dům někde v klidné části Lublaně, se zahradou, podsklepený, neobsazený? Papír zezelenal, zakouřilo se z něho a pohltily ho neviditelné plameny, takže z něho zůstala jen trocha křehkého popele. „Výborně,“ řekl dr. Hudeček. „Račte… poroučím se… s pošlete k nám i své ctěné známé… okamžitě obsloužíme… placení na splátky…“ A brebentil dál, zatímco Franc Muha už kráčel přijímacím pokojem, kde ho netrpělivě očekával známý lublaňský architekt, a pak po přeplněných chodnících k Njegošově ulici… teď kdovíproč uzavřené pro dopravu… aha, proto, že v ní postavili krásnou vilu… Šel blíž… sklep, zahrada, vedle byla navržená i garáž. Byl to podle všeho jeho dům, vešel na zahradu a po kratším vzájemném přesvědčování se psem hlídačem došel k zadnímu vchodu, kde ho čekala panská a podle starého slovanského obyčeje ho uvítala chlebem a solí…

Ano, dům byl jeho. Kromě garáže a velmi půvabné panské mu Hudečkův podnik přívažkem dal i telefon, ústřední topení, veškeré vnitřní zařízení a vinný sklípek. A co bylo nejdůležitější, dům stál v opravdu klidném prostředí. V blízkosti byly nemocnice, takže kromě občasného vytí záchranek a křiku vylekaných pacientů nebylo nic slyšet. Kdysi byla Njegošova ulice velmi frekventovaná, ale teď, kdy tu uprostřed stála Muhova vila a rozdělovala ji na dvě slepé uličky, vládl na ní mír a klid… Lublaňané si rychle zvykli na novou dopravní situaci, objížděk bylo už tak požehnaně, jedna navíc nemohla dopravní zmatek zvýšit… Všechno tedy bylo v pořádku… anebo přesněji, všechno by bylo v pořádku, kdyby se France uprostřed vší té hojnosti a pohodlí nebyl zmocnil mocný duševní nepokoj, jenž se nedal nazvat jinak než nepřejícnost…

A kvůli čemu se ve Franci Muhovi ozvala závist? Co ho tak zlobilo, že mu na čele nabíhaly žíly a že si sám pro sebe ustrašeně počítal údery srdce a chvěl se úzkostí, že by ho mohla ranit mrtvice (ačkoli měl záruku od kompetentního místa)?

Krev mu pily a o klid ho připravovaly dvě vily, které měl kousek dál, v Purkyňově ulici, jeho přítel Jože. Jedna vila, to by šlo, zvláště když za ni bylo třeba dát do zástavy duši a když byla takříkajíc těžce zasloužená, ale dvě vily, a k tomu zadarmo, zadarmiko… To byla hanba, skandál, lumpárna! A přesto, když Franc Muha napsal na národní výbor a na komisi pro zjišťování původu majetku oznámení, v němž se pokoušel Jožeho očernit jako hochštaplera a podezřelé individuum, jeho záměr mu nevyšel, ba právě naopak, pozvali si ho na výbor a vyslovili mu ostrou důtku pro udavačství. Jestli tohle nebyla špinavost! Musel se však s křivdou smířit; buď že si Jože předem pospíšil s podmazáním, anebo o jeho bezpečnost podle znění smlouvy vedl péči sám dr. Hudeček, zkrátka byl nezranitelný. A aby byla míra dovršena, Jože s ním ani s Petrem skoro už nepromluvil (to sice nebylo nic tak moc divného, protože bylo pramálo příležitostí, Jože totiž záhy rozvázal pracovní poměr a žil jen z pronajímání bytů), stěží se je uráčil pozdravit, natož aby je někdy pozval do některé ze svých vil. Byl to vlastně ještě přítel? Franci Muhovi připadalo hrozné, že si někdo může osobovat právo na takový zisk z oběti, která vůbec není jeho. Myšlenka zrodila myšlenku, navíc při tom pomohly probdělé noci a netrvalo dlouho a Franc Muha dal volky nevolky průchod druhému přání.

Svět se vcelku nijak nezměnil, pozorován jedním jediným okem. Jedině při chůzi přes ulici musel dávat pozor, protože jeho smysl pro prostor utrpěl těžkou úhonu a automobily, které se řítily proti němu, mnohdy považoval za dětské hračky, tak se mu zdály malé a placaté. Jinak by bylo všechno v nejlepším pořádku. Jedno oko je ještě pořád lepší nežli žádné, myslel si. Velice rád by už viděl Jožeho… a on by asi taky rád viděl mě…, anebo kohokoli, cheche… Kvítí, vonělo, léto bylo plné barev, vůní, včel, psů v parku Tivoli a nádherných děvčat v zahradních restauracích, a na tohle všechno se Jože už nebude moct dívat.

V práci sice France Muhu přeložili na místo skladníka, protože „se zmíněná nehoda nestala v zaměstnání ani ve služební době a ani vinou nedbalosti podniku či jeho zaměstnanců“ a protože jako „sedmdesátiprocentní zrakový invalida nemůže vykonávat dřívější práci ve funkci odbytového referenta“, avšak plat mu nesnížili. Tak dobrá, dobrá, říkal si Franc Muha, všecko ani nemůže být jen mléko a strdí, pořád taky nemůže být vlk sytý a koza celá, ano, ano, přemlouval sám sebe, nyní už pevně přesvědčen, že je jeho neštěstím vinen právě Jože. Ale život běžel dál. O Jožem nebylo slyšet. Uzavřel se ve své vile? Přišel podzim. Franc Muha a Peter chodili na fotbal sami dva, ale nebylo to už takové jako kdysi… Teď se mu zdál každý gól aut a každý aut gól…

Katastrofa vypukla počátkem září. Franc Muha v jedné hospodě potkal Jožeho a ten měl obě oči! Navíc ho ještě objal a zval ke svému stolu, ožrala ožralská! Franc Muha se uraženě zvedl a vyšel do teplé podzimní noci. Darebáci, myslel si a pospíchal, aniž sám věděl kam. Takoví podvodníci! Tomuhle říkají plnění smlouvy! To je tedy pěkná šlamastika!

Hned příští ráno se objednal u dr. Hudečka a v prosinci přišel opravdu na řadu.

„Co jste mi přinesl pěkného?“ zeptal se ho dr. Hudeček a dlouho mu hleděl do oka. „Aha, jak vidím, vybral jste si dvě velmi nerozumná přání, velmi nerozumná… Je mi líto, že musím takhle mluvit, ale co mám povědět jiného? Velmi nerozumná přání, to je teď jasné i vám, ne? To první ještě ještě, ale druhé… Místo abyste si přál stát se prezidentem nebo něco takového…“

„A Jože by se pak stal dvojím prezidentem, co?“ odpověděl Franc Muha a zadíval se na dr. Hudečka vytřeštěným okem.

Dr. Hudečka to zmátlo. „No dobře, dobře, jak si přejete,“ rozhovořil se a zapálil si havana, aby překryl nepříjemný pach spáleniny, který se kolem něho šířil.

„Přišel jsem s reklamací,“ řekl Franc Muha bez jakékoli zábrany, neboť v životě musel za podobným účelem překročit už stovky a stovky prahů, takže mu to už nepřišlo. „Jak se zdá, došlo z vaší strany k porušení smlouvy.“ Vstal a prošel se ke zdi s kartotékou. „Tohle je skandál! Smlouvu považuju za neplatnou! Proč Jože neoslepl, jak žádala smlouva?“

„Jak to, proč by měl oslepnout?“ podivil se dr. Hudeček. „Cožpak si nevzpomínáte? Co budete mít vy, bude mít přítel dvojnásobně… Vy máte jedno oko, přítel pochopitelně dvě, jak jinak? To, co není, přece nebudeme násobit… A vůbec, jaký jste pro něho přítel, když mu přejete něco takového?“

Franci Muhovi to doslova vyrazilo dech, když slyšel takovou argumentaci. Ačkoli, když to poctivě uváží…

„Dobrá, nic neříkám, asi jsem opravdu jednal nerozumně,“ řekl. „Ale zakazuju si, abyste mi ze všech lidí zrovna vy vykládal, co je správné a co ne. Jestliže chci, můžu svému příteli přát i smrt, to je přece koneckonců moje soukromá věc, ne vaše…“

„Ano, ano.“ Dr. Hudeček mu palcem stlačil spodní víčko a zahleděl se mu do oka. „Jak jsme si mysleli… A co hodláte udělat teď?“ Dlouho se mu díval doprostřed zřítelnices Potom řekl: „Vy ho snad opravdu máte v úmyslu sprovodit ze světa…“

„A proč ne,“ odsekl mu Franc Muha. „Co mi kdy udělal dobrýho? Mám kvůli němu jen trápení! Kvůli němu jsem přišel o oko, kvůli němu mě vláčejí po národním výboru a dělají mi kázáni o podstatě sebeochrany, kvůli němu jsem skladník, já, který jsem byl jako odbytový referent v našem podniku malý bůh –“

Dr. Hudeček mu zavřel ústa – ani ne dlaní, jen tak, ústa byla zavřena a hotovo. „O něm nemluvte,“ řekl a na okamžik bylo vidět, jak může být strašný, jestliže nemá dobrou náladu. „Zkrátka a dobře,“ pokračoval pak klidněji, „řekněte mi, co mám udělat? Co vůbec ode mě chcete? Smlouva je podepsaná, všechno je ověřené, potvrzené u příslušného soudu, co byste tedy ještě chtěl? Mám pro vás čarovat nebo co? Tak přece už mluvte, můj čas je vzácný…“

„Pomozte mi vybrat třetí přání,“ řekl spěšně Franc Muha.

„Mám vám pomoct? My nedáváme nic zadarmo. Nic,“ zdůraznil dr. Hudeček. „Kromě toho jsem psycholog, nikoli odborník na přání. Jestliže chcete radu, jděte na technickou fakultu, tam máme spolupracovníka, ten by vám mohl být nápomocen. Ale uvědomte si… za každou službu je třeba zaplatit!“

„Co vám k čertu ještě mám dát?“ zeptal se Franc Muha a na okamžik skutečně pocítil, jako kdyby se mu hlava kutálela dolů z ramen…

„Ve smlouvě by se musela provést oprava. Mohlo by například odpadnout ustanovení, podle něhož budete žít ještě padesát let… vždyť takové ustanovení na stará kolena vedou spíš ke škodě než k užitku… Vědět, kdy ti život vyprší, brrr… Ale jestliže to přenecháme osudu… dvacet let, třicet, možná i šedesát, kdo to může vědět…“

„A není v tom nějakej podraz?“ zeptal se podezíravě Franc Muha, který věděl, že ani v těchle věcech opatrnosti nikdy nezbývá.

„Podraz? Co si to myslíte o našem podniku, jednom z nejstarších na světě? Ale dobře, ať je tedy po vašem… dohodněme se takhle… že zemřete teprve tehdy, až si smrt sám zvolíte… To bude nejspíš ta rozumná střední cesta, cheche… a věc bude zase v pořádku, cheche…“

„Dobře,“ řekl Franc Muha. „Kde je smlouva?“

Záležitost byla vyřízena jedna dvě.

„Kde mám vyhledat toho vašeho spolupracovníka?“

„Objednám vás tam, jinak byste se k němu vůbec nedostal. Je to akademik dr. Plut, profesor jaderné fyziky na lublaňské univerzitě…“

Dr. Plut byl vysoký, důvěru vzbuzující člověk se špičatou rusou bradou a se zelenýma očima, jenomže byl o hodně starší než dr. Hudeček.

„Jeden, tisíc, milión, neutron, proton, elektron…“ mumlal, zatímco ho vedl do svého kabinetu, nacpaného Bohrovými modely atomu a školními počítadly. „Vy jste… vy jste… ke mně jste přišel od…“ snažil se domyslet.

„Karty na stůl,“ zvolal Franc Muha v jakési divoké radosti, jakože vždyť se mi to všechno stejně jenom zdá, „chtěl bych, abyste mi poradil přání, které by přineslo mně bohatství a mému příteli smrt.“

Dr. Plut se posadil na rozvrzanou židli a ukázal na židli i Franci Muhovi. Ta pod něj zajela sama. Atomová fyzika, pomyslel si se závistí Franc Muha. „Přítel… smrt… karty… Přítel dostává dvojnásobně?“

„Ano, ano, dvojnásobně, ovšem.“

„Vy jste…?“ zeptal se opět akademik.

„Muha, Franc Muha, odbytový referent, nyní skladník a majitel domu, jestli vám to opravdu není známo,“ odpověděl mu zostra Franc Muha, ve kterém to vzteky všechno vřelo, když viděl takovou senilnost.

„Muha… Muha… takové divné příjmení…“ Akademika roztřásl chrčivý kašel. „Zamysleme se trochu… odbytový referent, skladník… ano, ano, mám jeden návrh, jako dělaný pro skladníky a odbytové referenty. Mohl bych vám nabídnout něco, co snadno a s obrovským ziskem prodáte, a přítele to rázem promění v mezihvězdný prach…“

„A co to je?“ zeptal se Franc Muha se zatajeným dechem.

„Plutonium,“ řekl lakonicky dr. Plut.

„Plutonium?“

„Ano, je to jeden z lehce štěpných transuranů, – tady se dr. Plut levou rukou pokřižoval – a je to velmi vzácný umělý prvek. Nebojte se, jaderná štěpení začne, až když je plutonia tolik, že to překročí kritickou mez… nebudu se zastavovat u podrobností… Ale idea je vám doufám jasná? Budete si přát plutonia pod kritickou mez – to vám hodí pěknou sumičku – a váš přítel dostane, jak určuje smlouva, dvakrát tolik, takže až k tomu dojde, bude přesně v epicentru…“ A teď si i churavý dr. Plut zapálil doutník.

„Jenomže… atomová exploze…“ Franc Muha se doslova roztřásl. „To je přece strašné… atomová exploze…“

„Ani ne. Patrně vám cpali do uší nevímjaká varování, ale všechno dohromady to vůbec není nic tak hrozného. Uvědomte si, kolik jen je těch všelijakých pokusů. Každý týden exploduje nějaká atomová nebo vodíková bomba, a svět je ještě pořád živ a zdráv. Jednotlivé pokusy jsou poměrně málo nebezpečné. Mějte ovšem tolik ohleduplností, kolik jí mají velmoci – dostaňte přítele někam daleko, kde nebude hrozit nebezpečí jiným lidem, aspoň ne velkému množství lidí… do vzduchu… na moře… pod zem… Kamkoliv… Něco si vymyslete…“

Franc Muha zanaříkal. „Ale všechny ty smrti…“

„Co vy víte o smrti?“ zeptal se ho dr. Plut. „Smrt je tak jako tak jenom jedna… Ale když je tomu tak, dám vám ještě jednu rozumnou radu, jen tak nádavkem, zadarmo… Pošlete ho na výlet lodí, zrovna dnes jsem si všiml, že oznamují sedem danaá Mediíerana, pošlete ho někam do blízkosti Kypru, Libanonu nebo Izraele, tam se to tak nepozná –“

Franc Muha dokonce zapomněl poděkovat, natolik zmatený opustil technickou fakultu. Atomová bomba… zničení… lidé… to přece nejde. No, ale přece jen, kdyby se postaral o to, aby byl Jože sám…

S radami to už tak bývá, že je později o to raději poslechneš, oč více se ti zpočátku nezamlouvají. Ať se na vše díval z té nebo oné strany, ať ji jakkoli obracel a natahoval, fakt bylo, že smlouvu pozměnil; dostal radu a na oplátku se zřekl záruky, že bude dlouho žít. Nemělo žádný smysl, aby teď okolkoval, když už je tak daleko… Uplynulo tedy několik týdnů a Franc Muha zakoupil Jožemu lístek na výlet lodí po Středozemním moři a anonymně mu ho poslal. Jože byl patrně toho názoru, že teď, když je dvojnásobným majitelem domu, patří takové dárky jaksi k věci, a bez otálení odcestoval na výlet.

Franc Muha počkal ještě několik dní, až do doby, kdy loď měla být podle jízdního řádu někde na otevřeném moři jižně od Kypru. Byla sobota. Franc Muha vyšel na zahradu. Po sněhu poskakovali holubi a hledali něco na zub. Všude bylo bílo, ticho. Franc Muha pohlédl k jasnému nebi a řekl: „Chtěl bych mít plutonia trochu pod kritickou mez…“ Na něco víc nebylo času.

V pekle byl Franc Muha zařazen do slovinského oddělení. Náhle se přistihl, jak kráčí před ďáblem, který měl na klopě uniformy poniklovanou cedulku s nápisem:

slovinsky srpskohrvatsko

Deutsch

Italiano

Pod úzkou lávkou, pod níž šli, se dva Slovinci navzájem tahali do vřelého oleje. Pohled na ně byl nadmíru žalostný.

„Co je zas tohle?“ zeptal se Franc Muha, který si uvědomil, že něco není v pořádku. „Co je zas tohle? To nebylo ve smlouvě… Jak jsem se sem dostal? Tohle přece není pravda, já přece teď budu prodávat plutonium… Kššc… Kššc…“

Pekelný strážce pořádku se zasmál a uštědřil mu obuškem ránu do zad: „Podruhý si pořádně rozmysli, co děláš,“ řekl. „Jak sis vůbec moh myslet, že je tvůj nejlepší přítel ještě pořád Jože, když jsi ho chtěl oslepit a když si na tebe stejně sotva kdy vzpomněl? Abys věděl, tvůj nejlepší přítel byl Peter, a ten byl samozřejmě v Lublani… No, tak tam už skoč…“ a nabral ho pod žebra, tentokrát tak tvrdě, že Franc Muha ztratil rovnováhu a spadl mezi Slovince…

Zbývá nám ještě dodat, co se dálo nahoře. Exploze by snad nebyla tak hrozná, jenomže aktivizovala i Muhovo plutonium, takže to Lublaň takříkajíc – sprovodilo z povrchu zemského. Dlouho byla tato místa zcela neosídlená, a když záření jakž takž ustalo, nastěhovali se sem odvážní dobrodruzi, pionýři v divočině, hrdinové naší doby.

K nové světové válce nedošlo. Buď to bylo zásluhou známé Jugoslávské neangažovaňosti, anebo tu záležitost ututlali spolupracovníci dr. Holečka, protože by s tím pak měli moc práce.

Nejhorší bylo, že na onen svět při této příležitosti odešel výkvět slovinstva. Staletí utlačovatelé okamžitě zvedli hlavy a snažili se rozšířit svůj záštiplný vliv přes hranice. Kupodivu se však ukázalo, že se Slovinci dokážou postavit Germánům i bez svého výkvětu. A ještě víc, teď bylo jasné, že s Lublaní zmizela jedna z největších bašt odnárodňování ve Slovinsku. Zdravá selská kultura docela dobře nahradila městskou načinčanost, slovinský jazyk se stal čistší a odolnější, život klidnější, a kdo ještě pořád stál o městskou vřavu, měl možnost ji vyhledat v Mariboru, velkém městě na severu země, které leží na Drávě a je teď jediným slovinským městem s klubem v první fotbalové lize.

Goran Pavelić

NEVOLEJTE NÁS, PŘIJDEME SAMI

Levou nohou jsem odstrčil kartónovou krabici, pak jsem překročil pomačkaného opilce nataženého na chodníku, šlápl do lepkavé loužičky neurčité špíny a nakonec vyčkal přede dveřmi, než domácí počítač prověřil údaje na mé idiotce. (Identifikační kartička, ale my jí říkáme mazlivě idiotka.) Vešel jsem do studeného foyeru a s úlevou sňal plynovou masku. Jako bych se byl nadechl čistého oxidu siřičitého! Zmítán bolestí a kašlem, stěží jsem si natáhl masku zpátky na obličej. Blížil se ke mně recepční, rovněž s maskou na tváři, a vzrušeně mával rukama. Když došel až ke mně, pohlédl na mou idiotku a pak mě vzal za levý hřbet ruky.

„Rozumíte morseovce?“ vyťukal ukazováčkem.

„Ovšem,“ odpověděl jsem ťukáním na jeho ruku.

„Nesnímejte masku. Thanatovci znovu provedli diverzi. Vhodili oxid siřičitý do filtrů. Právě je vyměňujeme. Za čtvrt hodinky s tím budeme hotovi.“

„O. K. Je Zozlov, nahoře?“

„Je.“

„Díky.“

Výtah mě vyvezl do 25. poschodí. Na chodbě Vládního úřadu pro prostředí (VÚPP) bylo jen tu a tam vidět nějakého tvora. Před místností 03 jsem se zastavil a počkal, až mě zachytí kamera. Dveře se otevřely. Zozlov seděl opřený v křesle a vrhal pikádo na terč. Terč představovala jeho vlastní barevná fotografie pověšená na zdi. Otočil se, zahleděl se na mne průzory masky, mávl mi a ukázal rukou na druhé křeslo. Uvelebil jsem se v něm a sáhl také po pikádech. Tak jsme se chvíli trefovali do jeho opuchlého ksichtu. Nevím, jak se cítil on, já jsem se bavil.

Zozlov, můj nejbližší nadřízený, se naposledy mocně rozmáchl. A minul. Zato já jsem se mu trefil přímo do levého ucha. Mávl rukou. Otočil jsem se k němu. Metalizovaným oknem vnikalo zelené světlo. Hadice jeho plynové masky se líně komíhala. Podobal se ohyzdnému brouku, kterého bych nejraději rozšlápl. Ale nemohl jsem to udělat. Právě se chystal zaťukat mi na ruku, když se na stole rozsvítila obrazovka intervizoru. Objevil se recepční. „Nejspíš dali do pořádku filtry,“ pomyslil jsem si, ale nechtěl jsem se unáhlit. Teprve když si Zozlov sňal masku, udělal jsem to také. Vypnul intervizor.

„Tedy, Ašpergře…“

„Tedy jsem tu, šéfe.“

„To vidím taky. Nuže, abych to neprotahoval, poněvadž tvou držku snáším jen v mírných dávkách.“ (Starý mastodont!)

„Rozumím, šéfe.“

Otočil se k oknu. Naskýtal se z něho nádherný pohled na ostatní okna a budovy a bylo možno zahlédnout i kouštíček nebe.

„Důležitý úkol, Ašpergře. Musel jsem zavolat vás, poněvadž v téhle hromadě hnoje vy jediný máte nějaké kvality.“

„Poslouchám, šéfe.“

„Taky musíte, nebudu se opakovat. Zítra večer se koná výroční valná hromada Thanatovců. Z důvěrných zdrojů jsme se dověděli přesné místo i dobu zasedání. Údaje jsou v této obálce. Vy, Ašpergře, na to shromáždění půjdete.“

„Jak?“ vyhrkl jsem. Ani v nejmenším mě nelákalo pomyšlení na to, že se mám vkrást do vosího hnízda. (V životě jsem vosí hnízdo neviděl, ale metafora je to případná.)

„Jednoduše. Od zítřka jste Julio Amado, šéf organizace ‚Dosti života‘ z Boni, Bolívie. Samozřejmě že ta organizace skutečně existuje, postarali jsme se, abychom vám zajistili dobré zázemí, poněvadž Thanatovci jsou podezíraví. Všechny potřebné informace najdete rovněž v obálce. Dejte si pozor, abyste vypadal jako opravdový Thanatovec.“

Thanatovci. Během posledních desíti let, někdy od roku 2010, se k hrůze Světové vlády, zmítající se ve všech možných i nemožných problémech, objevily znenadání skupinky ekoteroristů. Fanaticky naladěni, zasazovali se o úplné zničení Země, o totální znečištění vzduchu, půdy a vody. Jméno Thanatovci si dali sami podle řeckého „thanatos“, „smrt“, a na praporu měli velké černé „théta“ napsané přes zelenou zeměkouli. „Ať jde všecko k čertu“, bylo jejich heslo a současně název nejoblíbenější knihy, příručky k co nejúspěšnějšímu ničení životního prostředí. Napsal ji Řek Zorba (jeho pravé jména nikdo neznal). VÚPP sváděl s Thanatovci nelítostný boj po celém světě, tu s větším, tu s menším úspěchem. V podstatě s menším, protože náš problém byly peníze a o Thanatovcích se předpokládalo (ale nědalo se to dokázat); že je financují velké průmyslové koncerny. VÚPP celou věc vlastně lechtal po povrchu. Proto bylo to zítřejší zasedání tolik důležité. Třeba by se na něm mohly odhalit styky mezi Thanatovci a jejich financiéry.

„Vy, Ašpergře, alias od zítřka Amado, se dostavíte na to jejich zasedání, všechno si zaznamenáte, a co je nejdůležitější, zlikvidujete jednou provždy Řeka Zorbu. To je vše!“

„Pochopil jsem. Hasta la vista, mi jefe!“

„Nehrajte si mi tu na Bolivijce, hlupáku! To si schovejte na zítřek.“

Vypadl jsem beze slova. Dole, u recepce, jsem pohlédl na automatický ukazatel znečištění ovzduší ve městě. Množství škodlivých plynů kleslo poněkud pod kritický bod. Snad kvůli větru. A to mi zachránilo život. Nenasadil jsem si masku. Když jsem vyšel ven, okamžitě jsem si všiml, že pomačkaný opilec míří z chodníku přímo na mne. Nerozmýšlel jsem se. Jednal jsem; Skočil jsem rychle doprava a trhavá zon-střela prorazila vstupní dveře. „Opilec“ se otočil, aby vystřelil znovu, ale já jsem dřív praštil jeho. Špičkou boty jsem ho nakopl do chřtánu a levou rukou mu vytrhl zbraň. Pro všechny případy jsem mu ještě vrazil prsty do očí a nechal ho ležet na chodníku. Zatímco řval, strčil jsem si zonker do kapsy a pospíšil si k rotoplánu.

*

Když jsem se vrátil do bytu, nejprve jsem vypojil všechna odposlouchávací zařízení, kamery a fotoaparáty. Později je všechny nabiju připravenými kazetami, pásky a filmy. Nechal jsem zapnuté jedině zařízení v knoflíku sferofonu. Jeho prostřednictvím mě špehoval můj šéf a ten smí vědět, co dělám. Zašklebil jsem se směrem ke knoflíku a zamával rukou. „Vypelichaný medvěde,“ pomyslel jsem si. Přístroje na odposlouchávání myšlenek nebyly naštěstí ještě vynalezeny.

Pustil jsem se do studia obsahu obálky. Zapamatoval jsem si místo a dobu schůzky a pak jsem údaje zničil. Potom jsem se vrhl na přípravu své nové role. Prohlédl jsem si pravé falešné (a naopak) doklady, údaje o spojení, původu a celou řadu důležitých podrobností. Připravil jsem si masku na fotografii. Dělal mi starosti ten „opilec“ u vchodu do VÚPP. Byl to obvyklý útok Thanatovců, anebo prohlédli mou roli? To zjistím nejspíš zítra… Brrr!

Do falešného mateřského znamínka na tváři jsem si vložil mikrokameru s barevnými krystalky a fonofonem. Bylo třeba si připravit zbraně: možnost vzít si těžkopádný, ale účinný zonker anebo dum-dumler odpadá. Musel jsem se spokojit s nepřesnými, ale titěrnými věcičkami. Za prvé tenký vlásek z lurominia, jež řeže téměř vše, a lidské hrdlo zvláště. Ten jsem si upevnil do paruky. Do prstenu jsem vložil droboučký vrhač kurarových šipek a do tužky zasunul poněkud klasičtější věc: laser-gun. Na každý pád jsem si uchystal i obyčejný vyskakovací nůž. Je snad normální, že Bolivijci chodí po světě s noži, ne? Tak: všechno bylo připravené. Zapnul jsem holovizor a hledal nějaký slušný program. Mezi pitomými glim-seriály a afekto-trily jsem stěží našel kanál, na kterém běžela holografická zpracování klasických filmů. S potěšením jsem sledoval Karlina Branda a Jane Fondovou. Věc z minulého století: „Honička bez milosti.“

*

Bylo tři čtvrtě na deset a na zem se už snesla tma, když jsem nechal rotoplán na parkovišti a vydal se směrem k „Plastic-baru“. Temná čtvrť pochybných individuí, v níž počestný občan nemá co pohledávat ani ve dne, natož v noci. Ze sklepních zapadáků se ozývalo vřeštění syntemuziky a rozpustilé ječeni a smích. Pochybné postavy se ploužily po chodníku a mizely v těchto děrách. Konečně „Plastic-bar“. Vešel jsem. U nálevního pultu samé tváře známé z policejních archivů společně se svými dámami. Vzadu se hrál trik-trak. Obrovská mračna kouře z tabákových i marihuánových cigaret zahalovala hlavy, sklenice cinkaly. Mne si nikdo zvlášť nevšímal.

„Dvojitou likev,“ pravil jsem, když jsem se opřel o pult. „Dvojitou likev pro neznámou tykev,“ zachechtal se přiblble barman s vyhublým obličejem.

„Nalejvej a nepindej,“ uťal jsem. Duchaplný barman, jen to mi ještě scházelo. A vtom jsem spatřil dva chlápky, kteří jako by si z oka vypadli. Lišili se pouze barvou svých rozčepýřených kadeří: jeden se stříbřitě leskl, druhý zelenal. „Bratři Zuchinniové,“ blesklo mi hlavou, a už stáli vedle mne. Každý si mi stoupl z jedné strany, takže mě zmáčkli mezi sebe. „Kolega je tady po…“ začal stříbrný.

„… prvé,“ doplnil jej zelený.

„Přesně,“ odvětil jsem stručně. Nejspíš oni zajišťovali spojeni na zasedání.

„A co dělá kolega…“

„… tady?“

„Kšeft.“

„A…“

„… jaký?“

Místo odpovědi jsem spojil ukazováček a palec levé ruky do kroužku a ukazováčkem pravé ruky jsem tento kroužek přeťal. Théta, tajné znamení Thanatovců. Vzali mě pod lokty a vedli ke dveřím na konci sálu. Do malé chodbičky doléhal jekot slaběji, a tak mě začali vyslýchat.

„Jméno…“

„… a příjmení?“

„Julio Amado.“

„Od…“

„… kud?“

„Bolívie.“

„Které…“

„… spojení?“

„Černý pavouk,“ odpověděl jsem. To je zřejmě uspokojilo.

„Ještě malá…“

„… formalitka.“

Vzali mi nůž a tužku, ale nedělali z toho velký problém. Podívali se na idiotku, ještě párkrát si mě prohlédli a vedli mě k dalším dveřím. „Tihle chlápci nejsou ani moc opatrní,“ pomyslel jsem si.

V půlkruhové místnosti byla takřka všechna místa obsazena.

Na vyvýšeném pódiu stál stůl a tři židle. Snažil jsem se posadit co nejblíž stolu a vecpal jsem se do třetí řady. Světla zhasla a po chvilce tmy se za stolem objevily tři postavy. Jedna z nich by Řek Zorba. Druhé dva jsem neznal z žádné fotografie. Vstali jsme a pozdravili thanatovským pozdravem. Podrbal jsem se na mateřském znamínku a začal natáčet.

„Milí Thanatovci,“ ujal se slova černovlasý muž s tváří trojského koně (vskutku klasický řecký profil), „sešli jsme se zde na jednom místě my všichni, kdo vytrvale bojujeme za nekompromisní znečišťování všeho kolem nás. Ale dříve než zahájíme naše zasedání, dovolte, abych vám představil také lidi, bez jejichž pomoci by se nám stěží podařilo uskutečnit naše záměry. Naši obchodní partneři a financiéři, ředitele Naftového průmyslu a Ocelářského průmyslu, Mr. Clarence a Mr. Tadeusz.“ Potlesk. A v mé hlavě poplach: Ti Thanatovci jsou vážně diletanti! Protože ti dva chlápci, co seděli vedle Zorby, v žádném případě nemohli být Clarence a Tadeusz. Dělo se něco podezřelého.

Zasedání se protáhlo. Nudné referáty, analýzy… Ale během posledních deseti minut začali oba falešní ředitelé po mně podezíravě pokukovat Dostavila se žaludeční neuróza, bezpečné znamení nadcházející pohromy. Už jsem nesměl déle otálet. Prudce jsem vstal a vypálil celý svazek šipek z prstenu Zorbovi přímo do obličeje. Zatímco se držel za hlavu a padal na zem, zamířil jsem na ředitele, ale ti už se schovali za stůl, a kdosi se mi už pověsil na ruku a udeřil mě do krku. Zakousl jsem se do nejbližšího nosu a všeobecný mazec začal. Ve spleti rukou a nohou jsem se zvolna sunul ke dveřím. Naštěstí se v té mačkanici neodvážili střílet.

Stříbrného a Zeleného jsem srazil znenadání a zákeřně, zatímco se za mnou valil vrčící dav. Octl jsem se na ulici a zběsile jsem začal pádit k parkovišti. Zahnul jsem do druhé ulice a… záchrana! Šéfovi lidé na mne zřejmě čekali a vyrazili úprkem opačným směrem, než jsem běžel já. Nechtěl jsem se tu zdržovat. Doběhl jsem k parkovišti. Blížil jsem se k rotoplánu, ale za jedním sloupem se náhle objevil Clarence. Rychle jsem se zastavil, ale zdá se, že mne Tadeusz zezadu praštil po hlavě. Tma.

*

Když jsem přísel k sobě, mírně mě bolela hlava. Ležel jsem na nějakém podstavci, k němuž jsem měl připoutány ruce i nohy. Nade mnou jedno jediné zelenavé světlo. Otočil jsem hlavu na stranu. Prázdné zdí, ale po straně Tadeusz a Clarence, či jak už se jmenovali. „Tadeusz“ si povzdechl.

„Tak se zdá, že jste sám taky zle pochodil.“

„Bez komentáře,“ pokusil jsem se dodat si odvahy.

„Škoda Zorby,“ povzdechl si Clarence.

„K čertu, kdo vy vlastně jste?“ osmělil jsem se.

„My? Vy to opravdu chcete vědět?“

„A jak!“

„No dobře. Tak mu to pověz, stejně mu pak vymažeme rozum,“ vmísil se „Tadeusz“.

„My jsme příslušnici Kosmické odpadkové služby,“ pokračoval „Clarence“.

„Jsme placení podle výkonu.“

„O jaké odpadky jde?“

„O planetární, samozřejmě.“

„Nerozumím.“

„Práce se nám vyplatí, jen když se nám podaří odtáhnout celou planetu s veškerými jejími odpadky do recyklátoru.“

„Nevěřil byste, jak to jde čím dál hůř,“ dodal „Tadeusz“.

„Čím dál víc je čistých, civilizovaných planet, neznečištěných a bez odpadků. Už se pomalu nenajde jediná planeta vhodná pro recyklátor. A náklady odtahování jsou stále vyšší,“ stěžoval si „Tadeusz“.

„Proto také používáme poněkud nelegálních prostředků a podporujeme takové skupiny, jakou jsou na vaší planetě Thanatovci.“

„Kdysi bylo naším heslem, ‚Zavolejte nás – přijdeme‘, a nyní heslo zní ‚Nevolejte nás – přijdeme sami‘,“ vysvětlil „Clarence“.

„Zatracení mrchožrouti. Houby vám sejde na celých civilizacích!“

„Máme svých starostí nad hlavu,“ poznamenal důležitě „Tadeusz“.

„Dost řečí, Zbrkle. Pusťte ho. Není ho třeba odstraňovat. Jenom mu vymažeme rozum a pustíme ho.“

Zelené světlo se změnilo v červené. Všechno kolem zčervenalo.

„Nedám svůj rozum!“ vykřikl jsem.

„Stejně ho nemáte moc…“ bylo poslední, co jsem slyšel z červené tmy.

*

Stojím na ulici, na tváři plynovou masku. Bolí mě hlava. Proč jsem tady? Mám jít k šéfovi? Anebo domů? Nic mi není jasné. Cosi hluboko ve mně mě přinutilo zvednout hlavu k nebi. Hvězdy samozřejmě vidět nebylo. Malátně a pomalu jsem přece jen vykročil k domovu. Chtěl jsem se v klidu dobrat plného vědomí. Při chůzi jsem kopal do papírů, lahví z umělých hmot a brodil se v nedopalcích. A celou tu dobu jsem měl pocit, že to smetí má nějaký zvláštní význam. Ale nebyl jsem s to pochopit jaký.

Dragoslav Perić

LABYRINT

Planeta Mabeus byla na samém okraji Sedmé galaxie, takže se k ní bylo možno celkem snadno dostat. Pro její poměrně zanedbatelnou velikost a nevelké přírodní bohatství, což bylo zjištěno ještě v dobách prvních průzkumů, neosídlila ji žádná rasa. Kdykoliv však na ní přesto přistála některá loď, velmi mnoho se o tom mluvilo, zvláště ti kosmičtí cestovatelé, kteří nějakou náhodou prolétali kolem. Kdykoli však někdo přerušil něčí vyprávění otázkou po planetě Mabeus, všichni odpovídali, že o ní ani neslyšeli. Není divu, všichni jí totiž říkali Planeta Štěstí.

A také to opravdu Planeta Štěstí byla. Žila na ní, jak se říkalo, nesmrtelná rasa, jež se dobrala podstaty života a každému příchozímu byla ochotna darovat věčnost. Představy o tomto blahu se lišily od rasy k rase, od člověka k člověku, a rozhodně ani jedna neodpovídala skutečnému stavu věcí. To, co skoro všem bránilo překročit práh historek a fantazií, byla překážka, již bylo nutno překonat, aby člověk mohl žít na té šťastné planetě. Ebeové tomu říkali „Záhada“, Bérové „Kladeč otázek“ a Pozemšťané „Labyrint“.

Lidé si jej představovali jako řadu všelijak se křižujících chodeb s množstvím vchodů a jedním jediným východem. Všichni, kdo chtěli dosáhnout štěstí, museli Labyrintem projít. Proto se také povídalo, že štěstí je vlastně v Labyrintu, anebo alespoň půlka štěstí, jak říkali někteří vtipálkové. Čas, za který bylo třeba Labyrintem projít, byl neomezený, a jediné nebezpečí o němž bylo známo, že v labyrintu hrozí, byl hlad. Některé rasy mohly být bez potravy poměrně krátkou dobu, jiné zas nekonečně dlouho. Labyrint na ně na všechny čekal stejně trpělivě, neboť i on byl věčný. Z těch, kteří k němu přicházeli, se nikdo nikdy nevrátil, a nevědělo se ani, zda někdo opravdu poznal Štěstí. Ale tak jako bylo jisté, že štěstí existuje, tak bylo jisté, že za labyrintem je věčný život.

Jediný, kdo se pokusil objasnit vědecky tento fenomén, byl Petr Kirik, ale jeho hypotézu nikdo nikdy neuveřejnil. Kirik byl vysloužilý pilot II. třídy, ale stále ještě dost mladý. Z armády odešel po události, jež ho málem stála život. Řídil loď, jejíž závadnost ušla kontrole, a podivnou shodou okolností byl dlouho zajat právě na oběžné dráze planety Mabeus. Zachránili ho na poslední chvíli, když už mu hrozila smrt udušením. Od té doby se věnoval zkoumání labyrintu.

Byl menší postavy, nahrbený, ale svaly měl zdravé a působil nevšedně, zvláště svýma nepokojnýma černýma očima: dokonce se o něm říkalo, že je ošklivý. Nikdo, samozřejmě kromě něho, si nevšiml, jak má symetrické tělo. Celou svou teorii založil na přírodních zákonech. Závěry, k nimž došel, byly do té míry absurdní, že je na Zemi nikdo nechtěl, ani nemohl přijmout. Petr si to všechno vysvětloval tím, že se lidé vzdálili harmonií a přírodním zákonům. Měl zato, že i lidé by mohli dosáhnout téhož jako Mabeové, kdyby v příštích generacích pokračovali v bádání podle jeho postulátů. Labyrint existoval jedině proto, aby výjimečným jedincům jako on umožnil vyřešení jádra problému a dosažení štěstí. Proto svou studii nechal u četných nakladatelů, i když ji nechtěli vydat. Tak si vyrovnal účty s rodnou planetou a vydal se na cestu.

Vedení kosmické lodi brzy převzal Labyrint a zavedl Kirika do evidence pod číslem 3225 E. Kirik to nevěděl, a vzpomínal na svůj odlet ze Země. Lidé ho převážně litovali, někteří mu záviděli, ale všichni mu přáli:

„Vrať se se štěstím!“

Věděl, že se nevrátí, a věděli to také všichni ti, kdo ho byli vyprovodit. Proto se s ním snad také tak srdečně loučili.

Přistál měkce a přesně na určeném místě. Člověka číslo 3225 E to ani trochu nepřekvapilo. Byl si jist, že to tak má být, a vykročil za svým cílem. Zdálo se mu, že ho hladká půda z neznámého materiálu uvítala přátelsky.

Stál na plošině, jež se na jedné straně rozvírala k obzoru. Opodál, na druhé straně, se tyčila zeď s řadou otvorů o velikosti dveří. Když došel ke zdi, obrátil se a spatřil bok své lodi v modravém světle nějakého vzdáleného slunce. V tom okamžiku vysoko nad ním zazářila kometa a zmizela v hloubi vesmíru. Napadlo ho, že tam někde je Země, a tak se prudce odvrátil a rychle vstoupil do prvého otvoru. Uvnitř zdi vypadaly jako neprůhledné sklo, ale působily pevně a nerozbitně. Vztáhl ruku, aby se dotkl zdi, ale nepříjemný pocit za zády ho přiměl, aby se otočil. Hvězdy a jeho jednosedadlová loď už nebyly vidět; jenom zdi a chodby.

Labyrint se rozevřel, aby vpustil další sebejistou bytost, a pak se stal zas takovým, jaký je.

O něm jednou na Zemi kdosi řekl, že je člověk přidržující se pravidel hry. Jinak byl všem znám svou pedantností. Nedovedl pochopit druhé, druzí nechápali jeho.

Když se trochu lépe rozhlédl, pochopil, že labyrint je právě takový, jaký si ho představoval, to jest: jak jedině má a musí vypadat. Byla to stavba stabilní a pevná, osvětlená neznámo odkud, s chodbami širokými a vysokými právě natolik, aby člověk viděl i jak je malý, i že je dost velký, aby nalezl řešení. Zdálo se dokonce, že ten výtvor dokonce žije, vědom si svého úkolu jako symbolu přírody a věčného trvání.

Kirik se vydal prostředkem široké a světlé chodby. Kráčel pevným a jistým krokem, a jako by s pomocí jeho ozvěny nacházel pravou cestu. Kolem něho zelo mnoho nebezpečných otvorů, ale on jako by znal všechny nástrahy. Pohled upíral ve směru symetrály chodby. Šel tak rychle, jak bylo třeba, a zahýbal právě, když bylo třeba.

V zářivém labyrintu, mezi jeho pravidelnými hranami a v naprostém míru, ho prostoupil pocit všeobsáhlé dokonalosti vesmíru. Chtělo se mu zvolat nahlas: „Jsem šťastný!“

Jen ústa se mu však roztáhla k úsměvu. Napadlo ho, jak dlouho ještě může kráčet. Ale s ohledem na nedostatečnou fyzickou přípravu a neustálou sedmidenní chůzi určil si osmý den k odpočinku. Tam, kde se protínaly dvě chodby, ulehl a usnul pokojným spánkem.

Muž přidržující se pravidel hry se nikdy nepřátelil s lidmi, zvláště ne během posledních devíti let, co přemýšlel o labyrintu. Nikdy neměl přátele, a od okamžiku, kdy pochopil výjimečnost své osobnosti, se je nikdy ani nesnažil najít. Nelitoval toho, přestože toužíval s někým sdělit své myšlenky.

Když se probudil, připadal mu prostor kolem něho jiný, ale jelikož nezjistil žádnou skutečnou změnu, pokračoval dále podle plánu. Přesto v něm zůstala pochybnost, jež ho nyní provázela. den za dnem. Následujícího odpočinkového dne, někdy v polovině času určeného k odpočinku, se náhle probudil a uvědomil si, že se zdi přisunují k sobě. že se chodba zužuje.

Zdi, podlaha i strop byly vytvořeny z téhož materiálu a připomínaly mramor a sklo, ale určitě nebyly ani jedno, ani druhé. Vše bylo vystavěno z jednoho kusu; veškerý materiál působil masívně, ale Kirik nedokázal určit, jak jsou stěny vlastně silné. Nikde nepozoroval škvíru mezi dvěma částmi, a zdi se přesto sestupovaly.

Za několik dní si pečlivě změřil a propočítal, jakou rychlostí se zdi přibližují. První závěry byly povzbudivé, a tak se jen rozhodl, že už nebude odpočívat. Když však pokračoval v měření, zjistil, že se zdi, podlaha a strop přibližují stále rychleji a hrozí, že se spojí v jeden celek spolu s ním. Opodál, za jeho zády, se odkudsi vynořila úplně temná zeď a poháněla jej nejasnou hrozbou kupředu.

Od toho okamžiku se vše změnilo v šílený běh a zoufalý úprk, ale úprk k cíli. I nadále volil, kam půjde, a nalézal jedinou cestu, jež dávala sebemenší naději, že uteče z pasti. Světlo zvolna sláblo, ale teplota závratně stoupala. Shazoval se sebe po řadě součásti skromného vybavení a oblečení, až nakonec zůstal docela nahý.

Ztratil pojem o čase a už nevěděl, jak je v labyrintu dlouho, čas od času, vysílen únavou a hladem, padl na teplou podlahu. V takových chvílích ve tmě tušil, že se zastavilo také všechno kolem něho. Zjišťoval to zvlášť snadno podle zdi za ním, jež mu byla neustále v patách. Tušil, že to on sám, silou své vůle, nějak zastavuje labyrint, ale právě tohle sebeuvědomění mu bralo sílu, jakmile si poněkud odpočinul a pomyslel si, že může jít dál.

Stále častěji vzpomínal na své zajetí na oběžné dráze této planety a chvílemi mu tyto dva rozhodně nejtěžší okamžiky v životě splývaly v jeden. Pak si uvědomoval, že to, co se s ním děje, je vlastně to, čeho se vždycky nejvíc bál.

Člověk číslo 3225 E nebyl špatný člověk a nikdy nikoho nezarmoutil.

Když dorazil ke světlu, byl už dočista ubitý a málem už všechno vzdal. Plazil se pomalu a stěží a horký mramor ho svíral ze všech stran. Protože strávil dlouhou dobu ve tmě, bez naděje, že v ní něco uvidí, měl zavřené oči. Otevřel je teprve tehdy, když ho světlo bodlo do očí. Na dosah ruky před ním byl konec chodby.

Naplnila ho současně touha, naděje i poznání, že mu k cíli zbývá už jen těch několik desítek centimetrů, díky právě jeho racionálnímu využití síly. Vždycky se pohyboval prostředkem chodby, zahýbal v pravidelných obloucích, neudělal jediný zbytečný pohyb. On byl ten, jemuž se měl jeho záměr podařit, neboť on jediný na své planetě znal všechny přírodní zákony.

Pocítil, že ho prostupuje síla, jež se lidem dostavuje při velkých činech a před smrtí. S vypětím posledních sil a až po několika hodinách se mu podařilo vysoukat se z rozžhaveného labyrintu. Muž přidržující se pravidel hry se zachytil zdi, nyní už studené a postavil se na nohy pevně a jistě, skoro jako na začátku. Pomalu se otočil. Měl pocit, že sní, zřítelnice se mu rozšířily.

„Zpátky… v kruhu… štěstí už neexistuje… znova začátek…“

Síla, jež tak znenadání prostoupila jeho tělo, ještě rychleji vyprchala. Z toho, co viděl, se zapotácel ke zdi. Padal velmi dlouho… Byl na plošině, před otvorem, do něhož na počátku vstoupil, a v posledním svém pádu se cítil podveden. Labyrint neměl východ, nýbrž jen řadu křižujících se chodeb, jež se vždycky vracely na začátek.

Člověk číslo 3225 E skonával na mramorově skleněné ploše, na níž ještě před chvílí stál. Tělo měl z jedné a nohy z druhé – strany zdi, jež ani neexistovala. Pak zmizela hypnóza a s ní zmizel i falešný výtvor. Člověk přidržující se pravidel hry prohrál ve hře života, jež nemá pravidla.

Pocítil na sobě pohledy obyvatel Planety Štěstí, ale nevěnoval tomu pozornost. Díval se na svou loď a její modravé odlesky a pak mu pohled zabloudil do hlubin vesmíru a hledal planetu, na níž neměl ani přátele, ani nepřátele. V dokořán otevřených očích mu jako poslední zůstala vidina pokoje, v němž byl šťasten, když hledal cestu k absolutnímu štěstí.

A nesmrtelní Mabeové vstávali ze svých míst se znuděným výrazem na tváři, jako po představení, které už tolikrát viděli. Kladeč problémů neřešitelného sice fungoval jako vždy bezvadně a přitahoval k sobě představitele všech ras, ale ani veškerá různotvárnost problémů, jež si sami kladli, ani odlišnost agónií, jimiž, všechno končívalo, nepomohly obyvatelům Planety Štěstí nalézt rozluštění jejich hádanky – jak umřít? Mají čas, třeba se to někdy dovědí.

Miodrag Hajič

PROMĚNA

Pánové, prchám. Je to zcela evidentní, a abyste to zjistili, nemusíte být žádní géniové. Ne, nejsem vrah a nepronásleduje mě policie. Myslím, že by mi v tom případě bylo lehčeji. Nikoho jsem nezabil, nic jsem neukradl, jedním slovem, neudělal jsem nic protizákonného, přesto prchám. Před kým? Odpověď je jednoduchá – pronásleduje mě dívka. Miluje mě…

Mám dobrou loď a doufám, že jí uteču. Co, myslíte, že ne? Kluci, kde je vaše mužská solidarita? Co jsem to za chlapa, když prchám před dívkou, řeknete. Máte pravdu, že mi to zazlíváte, ale kdybyste byli na mém místě, udělali byste totéž. Či snad myslíte, že ne? Nevím, není to ostatně ani tak důležité, alespoň ne pro mne. Vším je vinen můj přítel Michael. Společně jsme vyrostli, společně jsme si hráli, jedním slovem kamarádi od dětských let. Když jsme dospěli, šel každý z nás svou cestou. Já jsem se rozhodl pro přírodní vědy a techniku a stal se inženýrem. Michael vystudoval psychologii. Zvláště se zabýval zkoumáním vztahů mezi lidmi a dalšími rozumnými bytostmi, s nimiž Země navázala styk. Avšak bez ohledu na rozdílnost povolání jsme se často vídali. Při jednom rozhovoru se mi zmínil, že změnil zaměstnání. Stal se majitelem sňatkové kanceláře. Musím přiznat, že mě to dost překvapilo.

„A co tvoje psychologie?“ zeptal jsem se ho.

„Bez starosti. Člověk si najde čas na všechno, když chce.“

V tom okamžiku jsem ho nepochopil, ale později, nyní, proklínám jak jeho zájem o psychoanalýzu, tak ten jeho nápad se sňatkovou kanceláří. Jak to souvisí jedno s druhým? Jednoduše. Když Michael seznamoval navzájem mladé lidi, současně ty lidi a jejich vztahy studoval.

Jednoho dne mě Michael pozval na návštěvu.

„Něco pro tebe mám,“ řekl.

Byli jsme s Michaelem oba staří mládenci. Manželství jsme považovali za překonanou věc. Kdysi byly stát a manželství mocné Instituce. Ale dnes? Stát odumřel a s ním pozvolna odumírá i manželství. Aspoň jsme si to oba mysleli. Byly však věci, š jejichž mizením a překonáváním jsme se nemohli smířit. Knihy a desky. Byly pro nás nyní učiněnou lahůdkou z toho prostého důvodu, že už neexistovaly. Stěží se tu a tam nějaká dala sehnat v antikvariátě, celá zaprášená a po léta neotevřená. Lidé četli méně anebo vůbec ne. Literatura stagnovala, staří mistři upadali v zapomnění. Místo knih jste mohli dostat mikrofilmy a videokazety. Rozvalili jste se v pohodlném křesle a melodický hlas vám předčítal Dostojevského. Opravdové knihy, pří jejichž čtení jste si mohli sami kazit oči, se už netiskly. A po tom jsme tesknili. V dětství jsem poslouchával dědovo vyprávění o minulosti. Knihy prý bývaly každodenní potřebou. Byly všude. Existovaly knihovny, v nichž byly obrovské sály plné knih – opravdických knih. Jak jsem tak seděl vedle dědečka a poslouchal jeho vyprávění, často jsem snil o takovém velkém sále, podél jehož zdí by byly až ke stropu nastavěny samé regály s knihami. V jednom koutě místnosti je krb a v něm opravdický oheň, ne elektrický. Před krbem kožené křeslo a v něm sedím já s knihou v ruce. Nedaleko ode mne starý gramofon se dvěma reproduktory a na něm deska. Například „Tak pravil Zarathustra“ od Strausse. V rukou bych docela normálně držel Nietzscheovu knihu se stejným názvem. To byl vrchol mých přání. Moji kamarádi tou dobou snili o obrovských kosmických lodích, o objevování nových světů. Přešly roky, stal jsem se inženýrem a pracuji na novém typu kosmické lodi, jejíž rychlost se značně přiblíží rychlosti světla. Myslíte, že se přitom nudím? Mýlíte se, mám svou práci rád. Mimoto mě doma vždycky čeká můj pokoj snů, který řeší téměř všechny mé problémy. Jenom nemám tolik knih, kolik jich bylo v té mé vysněné knihovně. Proto mě vždycky potěší každé Michaelovo pozvání a návštěva, po níž mé knihy dostanou další kamarádku. S těmito myšlenkami jsem zazvonil u Michaela. Michael žil sám, nepočítáme-li Mary. Mary je… Otevřela mi dívka s úchvatným pohledem. „Prosím, pane.“

„Díky, Mary,“ pravil jsem a podal jí převlečník. Dobře jste slyšeli, Mary, dívka úchvatné krásy. Myslíte, že tu není něco v pořádku? Michael je zatvrzelý starý mládenec a opačné pohlaví ho tolik nepřitahuje. A Mary? Mary je nejnovější typ humanoidního robota. Je tak dokonalá, že na ní ani nepozorujete, že není lidská bytost. Michael by vlastně vedle sebe opravdickou ženu dlouho nesnesl. Snad proto založil tu sňatkovou kancelář. Rozkoš z neštěstí druhých. Aspoň to tak říká. Necítím k ženám nenávist jako Michael. Myslím si jen prostě, že ženy jsou trošku zaostalé. Ještě jsem vlastně nepoznal ženu, jež by mě přesvědčila, že nemám pravdu. Nesouhlasíte se mnou? Ani jsem to nečekal. Třeba v duchu i souhlasíte, ale povězte to nahlas před svou váženou paní chotí. Nechtěl bych být pak ve vaší kůži.

„Vítej, starý brachu. Už na tebe dlouho čekám.“

„Copak jsi mi uchystal?“

„Jsi nedočkavý jako vždycky. Uvidíš. Pojď dál.“

Vešel jsem do jeho knihovny a zůstal stát poněkud udiven. Z hloubi jednoho z Michaelových křesel hleděla na mne bytost, o níž mohu říci pouze, že byla nádherná. Malá oprava – nádherný zjev. Všechny mé předsudky související se slabším pohlavím vmžiku padly a já jsem vzrušeně a mlčky čekal.

„Moje známá, můj dobrý přítel. Vyprávěl jsem ti o ní,“ řekl stručně Michael, když nás seznamoval. Podržel jsem na okamžik její ruku ve své á vychutnával nečekané teplo. Zpod černých řas na mne hleděla dvě horská jezírka. ‚Uklidni se. Nejsi dítě,‘ říkal jsem si v duchu, když jsem usedal naproti ní. Michael si sedl proti nám a mlčky nás pozoroval. Zdálo se mi, jako by o něčem hluboce přemýšlel. Rozhlédl jsem se kolem v naději, že mi pohled na knihy zbystří rozum. Ze všech stran zaznívala tichá hudba. „Věčný pohyb“ – Paganini. Příjemné tóny a řady knih mě pomalu uklidňovaly a po několika vteřinách jsem se už před sebe díval klidněji.

„Irena je chemička, ale zajímá ji i naše stará literatura.“

‚Naše?‘ To znamená, že není její. Což není ze Země?

„Chtěla by se podívat na některé knihy, a tak jsem jí doporučil tebe. Proto jsem tě pozval. Doufám, že nemáš nic proti.“

„Bude mě těšit, slečno Ireno. Doufám, že jsem se nezmýlil.“

„Míníte-li to ‚slečno‘, tak ne. Nejsem vdaná.“

Michael se nato jen významně usmál. Už tehdy mi tu bylo něco podezřelé, ale jak vám říkám, rozum mi poněkud vynechával. A pak už bylo pozdě. Ostatně, slečnu Irenu nejspíš zajímají sentimentální romány. Vyšla jich u nás kdysi spousta. Asi takhle jsem uvažoval, a věřte, ošklivě jsem se spletl. Moje předpojatost způsobila, že se pak všechny moje čínské zdi začaly kácet jedna za druhou, až jsem se octl na několik centimetrů od těch temných řas. Možná že to bylo ještě míň, ale co je vám po tom. Zase moc spěchám. Pojďme po pořádku. Bez starosti, všechno vám vylíčím. Co teď také mohu dělat jiného. Zbývá mi jen vyprávění. Kde jsme zůstali? Aha. Večer uběhl v nezávazném hovoru. Poslouchali jsme hudbu, popíjeli nějakou Michaelovu „míchanici“, v níž, jak se zdá, bylo i trochu alkoholu. A tak čas rychle utekl a já jsem se nabídl, že Irenu doprovodím. Návrh byl jednohlasně přijat.

„Ještě se uvidíme,“ pravil Michael, když za námi zavíral dveře. Když se dveře zavřely, ještě stále mi před obličejem utkvíval jeho úsměv. Ale brzy jsem na něj zapomněl. Zůstal spolu s ním za dveřmi. Šli jsme pěšky, protože Irenin hotel byl blízko.

„Strávili jsme spolu celý večer, a já vlastně nevím, odkud jste,“ zeptal jsem se, poněvadž jsem ještě stále pochyboval, že je ze Země.

„Ne, já nejsem ze Země. Prosím tě, nemohli bychom si tykat? To vykání mě trochu znervózňuje a z lidí se tak nikdy nestanou přátelé. Já jsem z planety Aurika v souhvězdí Labuť. Doufám, že jsi o něm slyšel. Naše planeta je blíženec Země. Jak vidíš, docela se vám podobáme.“

O tom jsem ani na okamžik nezapochyboval. Jejich planeta mi nebyla neznámá. Slyšel jsem o ní něco vyprávět, ale nebyl jsem ještě na ní. Vím, že naši muži se vyhýbali jejich ženám. Nevím proč. Ani jsem si na to nevzpomněl, když jsem kráčel vedle Ireny a slastně naslouchal jejímu melodickému hlasu. Jinak její soukmenovci už překonali světelnou bariéru.

„Naše civilizace ušly ve svém vývoji podobnou cestu. Létám na Zemi často a cítím se tady jako doma. Zdá se mi, že bych tu mohla zůstat do konce života. Už jsme u hotelu. Doufám, že se zítra uvidíme.“

„Ano, přijdu pro tebe.“

Podala mi ruku a já jsem nevědomky zčervenal. Aspoň se mi to zdálo. Popřál jsem jí příjemné spaní a odešel jsem, poněvadž jsem neměl odvahu podívat se jí do očí. Tak to začalo. A jak se věci vyvíjely dál? Řeknete, že se to všechno podobá sentimentálnímu románku, ale co vám mám povídat. Myslíte, že se takové věci stávají jenom v románech? Já už si to nemyslím. Dokonce se mi zdá, že tam se věci líčí jako příliš snadné a prosté. Život není tak snadný a krásný. Aspoň ne vždycky. Nekončívá všechno happyendem. Lidé se v životě potkávají za tragických situací. Uděláš to tak – budeš litovat, neuděláš – zase budeš litovat. Ještě větší potíž je v tom, že člověk často neví, která lítost je větší.

Druhý den jsem se zastavil pro Irenu. Byla už připravená a ihned jsme vyšli. Cestou jsme moc nemluvili. Zdá se, že se Irena držela zásady, že rozhovor má vést muž. Kdo by to čekal od ženské! Lidé si obvykle myslí, že ženy rády mluví. Ona taková není. Já jsem od přírody málomluvný. Nerad moc povídám a občas mi to vadí. Ale jednou už jsem takový a nedá se s tím nic dělat. Kromě toho mě ještě pořád její přítomnost uváděla do rozpaků. A tak nám cesta uběhla v mlčení. Konečně jsme byli na místě a já jsem si oddechl v naději, že mě mé přítelkyně knihy i tentokrát vytáhnou z bryndy. Malinko jsem se spletl. Irena se okamžitě začala přehrabovat v mých policích a měla radost z té spousty knih. Bez povšimnutí míjela sentimentální romány, jež jsem tu měl spíš kvůli druhým lidem. Tu sáhla po Homérovi, tu po Shakespearovi, Dostojevském, Hessem, Rabelaisovi a mou jinak tichou knihovnou se ozývaly její nadšené výkřiky.

„Tady jsou tak nádherné knihy. Ráda bych si je všechny přečetla. Poslouchala jsem výňatky z kazet, ale to je tak málo. Jenom to polechtá člověkovu pozornost a nic víc. A tady jsou opravdové knihy, kompletní. Opravdu ti závidím.“

Poslouchal jsem ji a nevěřil svým očím a uším. Byl jsem v tom okamžiku připraven sevřít ji do náruče. Jenom za ta slova. Seděli jsme ten večer dlouho u ohně a povídali si. Začali jsme o knihách a mne ohromila její znalost naší literatury. Ale pak jsme přešli na jiné věci a já jsem cítil, jak se ve mně cosi láme, jak se trhají a mizí zábrany, jež jsem v sobě tolik let budoval. Nořil jsem se do čehosi omamujícího a ani trochu jsem toho nelitoval. Jak je krásné být zamilovaný a jak je to zajímavé, když si je toho člověk navíc vědom. A dvě temné oči mě strkaly hlouběji a hlouběji do propasti.

Irena ke mně chodila každý den. Mohl bych říci, že se ke mně skoro přestěhovala. Michael se po celou tu dobu vůbec neobjevil. Skoro jsem zapomněl, že je na světě a že za tohle vděčím jenom jemu. Chvílemi se mi zdálo, že mu nejsem nic dlužen. Ale on vás přece seznámil, řeknete. To je pravda, ale vy si myslíte, že já bych byl Irenu nenašel? Vždyť ona je kus mne samého! Zdálo se mi, jako bych byl celý život hledal jenom ji, a nyní má cesta byla u konce. Myslíte si, že tohle je konec s happyendem? Ale vždyť jsem vám říkal, že život není sentimentální román!

Jednoho dne, přesněji, bylo to večer, začala tragédie. Irena byla u mne stejně jako jiné večery. Ze starého gramofonu se linuly tiché omamující tóny. Se zavřenýma očima jsem s rozkoší zkoumal nádherné tvary jejího těla. Otevřel jsem oči a málem jsem vykřikl. Na prsou mě něco sevřelo. Vyřítil jsem se z pokoje jako šílený a zastavil se až v koupelně.

„Milý, co je ti?“ slyšel jsem za sebou jakoby v mlze její hlas. Najednou jsem zchladl a celého se mě zmocnila divná pevnost.

„Všechno je v pořádku, drahá. Malý srdeční kolaps, nic víc. Hned mi bude líp. Prosím tě, nech mě samotného,“ slyšel jsem hovořit jakýsi hlas, a nevěřil jsem, že patří mně.

„Ale tobě není dobře. Nemohu tě nechat samotného.“

„Můj robot se o mne postará. Nestarej se. Uvidíme se zítra.“ Stál jsem za dveřmi, poslouchal její kroky a srdce mi bušilo jako blázen. Když jsem zaslechl zavírání dveří, padl jsem s úlevou na podlahu. ‚Michael to věděl. Za to mi zaplatí. Kamaráda zatáhnout do něčeho takového!‘ Rychle jsem se oblékl a upaloval do veřejné knihovny, abych si ověřil své podezření. Hledal jsem údaje o obyvatelích Ireniny planety a zjistil jsem, že mé předpoklady jsou správné. Byla jediná možnost. Musel jsem utéci. Ještě tu noc jsem nasedl do lodi a odstartoval. Nechal jsem jí krátký dopis. Napsal jsem, že je to všechno velký omyl. Tak a teď jsem tady v lodi. Nevím, kam poletím. Důležité jenjen jedno – co nejdál od Země, protože tam je teď ona. Jak jsem mohl něco takového udělat? Člověk se zabouchne, jako by mu bylo osmnáct. Víš ty vůbec, co je to láska? Opravdu, co je to? Láska je něco jako klam, slepota, na štěstí dočasná – vzpomněl jsem si na slova jedné dívky, kterou jsem znal. Prohlásila, že byla zamilovaná, ale teď že miluje. Samozřejmě – ne mne. Tedy zamilovanost, dočasná slepota zmizela. Zdá se, že se sem hodí jedno šikovné slovo – zvyk. Když jsem o tom někdy uvažoval, usoudil jsem, že zvyk není třeba v takových situacích apriorně odvrhovat jako něco falešného, anebo ještě hůř: hanebného. Proč? Co vy si o tom myslíte? Usmíváte se, jako by vám bylo něco jasné? Já jsem svého času prohlašoval, že zvyk je nedobrá věc, ale teď se mi zdá, že na věci se není třeba dívat vždycky z černé stránky. Když dívka říká: byla jsem zamilovaná, teď miluji, zdá se mi, že v té dočasné, abych neřekl chvilkové slepotě zvykala samu sebe na svého vyvoleného, učila se chápat, že jeho špatné vlastnosti mají i jiní lidé, a sobecky, docela normálně vyzdvihovala jeho kvality, takže když slepota zmizela, zjistila, že bez toho člověka nemůže žít, že v podstatě ani není tak špatný, i kdyby se v něčem podobal Quasimodovi. Proč zrovna Quasimodovi? Proč vám vykládám, o zvyku v lásce? Jak to souvisí se mnou? Snad si nemyslíte… Ale ne, to rozhodně ne. Snad přece… Třeba se… Já ji přece jen mi… Stop. Nezdá se vám, že se sám sebe pokouším o něčem přesvědčit? Už víte? Výborně, tak mi aspoň povězte, zda se mi to podařilo? Nevíte? Tak vidíte, já vím. Počítači, vypočítej mi prvky pro změnu směru lodi!

Obrat o sto osmdesát stupňů – maximální rychlostí. Konec konců, copak je to tak strašné, jestli vaše žena zčervená jak rak, když má radost, anebo zezelená přesně jako chameleón, když má vztek, anebo… Člověk si musí jenom zvyknout. A to není tak těžké. Viďte, že ne?

Branko Pihač

TŘI MINIATURY

(Triptych příběhů z Národního ústavu pro výrobu androidů, tj. humanoidních biorobotů)

I. PŘESTUPEK

Když třikrát bojácně a sotva slyšitelně zaklepala a když nato uslyšela pronikavé a hrubé „dále“, vešla nahrbená postava v šedoolivové pracovní kombinéze bázlivě do kanceláře, a když za sebou zavřela těžké čalouněné dveře, poníženě smekla pracovní čepici a zůstala nerozhodně stát.

Šéf provozu seděl zachmuřen u pracovního stolu a nervózně odfukoval obláčky kouře z obrovské lulky, již svíral mezi zuby.

„Pojďte sem,“ procedil přísně a shrbená postava ve špinavé kombinéze rozechvěle přistoupila k obrovskému kancelářskému stolu a suše vykoktala:

„Prosím, šéfe, poslal jste pro mne…“

„Ovšem!“ zahřměl šéf provozu montáže koster androidů, vyňal lulku z úst, vstal a protáhl se v celé své velikosti. – „Abych to neprotahoval, přejdu ihned k věci. Přišlo na vás hlášení, že nechodíte řádně do práce a že místo vás chodí často do zaměstnání váš domácí android. Je to pravda?“

Postava v šedoolivové kombinéze sklopila oči, strnula, zčervenala a v rozpacích žmoulala v prstech svou pracovní čepici.

„Tedy je to pravda!“ zařval šéf. „Mlčíte, to znamená, že je to pravda a že nemáte co říct. Styďte se! Jak jen můžete být tak zkažený, kde je vaše morálka? Zatímco jiní lidé pilně pracují, vy si posíláte do práce svého domácího biorobota! Můžete říci něco na svou obhajobu? Moc mě zajímá, co to tak může být!“

„Je to pravda, šéfe,“ vysoukala ze sebe postava po chvíli. „Stalo se to jenom několikrát, mé ženě se udělalo najednou špatně a musel jsem ji odvézt do nemocnice. Neměl jsem jinou možnost.“

„Váš soukromý život nás nezajímá! Váš soukromý život je vaše věc a nemáte žádné právo nám jej strkat pod nos. Ted řeknete, že jste neznal Základní zásadu Základního zákona a že jste nevěděl, jakého přestupku se dopouštíte, když místo sebe posíláte pracovat svého androida, co? A vůbec, jak mohu vědět, že i teď nemluvím s nějakým androidem. Svlékněte si horní díl kombinézy, to je rozkaz!“

Postava si třesoucíma rukama poslušně svlékla horní díl pracovního oděvu.

„V pořádku,“ uťal šéf, když zjistil lidskou povahu postavy stojící před ním. „Tentokrát budeme milosrdní, takže se budete zodpovídat pouze před kázeňskou komisí, to snad je vám jasné. A oblečte se, k čertu, nejste na nudistické pláži, ale v kanceláři svého nadřízeného! A jestliže se už jen jednou dopustíte přestupku tohoto druhu, budete okamžitě propuštěn a potrestán podle Zákona. A teď vypadněte!“ zaryčel šéf a postava poslušně vycouvala z kanceláře.

„Hanba,“ zuřil šéf ještě nějakou dobu a pak šel k bufetu, aby se něčeho napil. „Od té doby, co jsme zkonstruovali ty zatracené domácí androidy, nikdo nechce pracovat Je to náramní prosté: za tři měsíční platy si objednáš svou androidní kopii, pošleš ji pracovat místo sebe a hotovo. Kam bychom se dostali, kdyby ta tak dělali všichni! Lidská rasa by zlenivěla, zakrněla a zdegenerovala, jedním slovem vymřela! Pch, že se jen nestydí!“ nadával a silným rozčilením nad sebou málem ztratil kontrolu.

Cítil, že se ho zmocňuje lehká závrať a pohled se mu kalí. A hned věděl, že to není nadměrným vzrušením.

„Zatraceně, zrovna teď!“ zaklel v duchu a pospíchal k zásuvce, aby si dobil baterie.

2. PROBLÉM

„… takže to už skutečně“ přesahuje všechny meze. Kromě toho, že androidy, sice v souladu se zákonnými normami, ale také bez špetky výčitek svědomí, používáme i k nejtěžším manuálním pracím, jako jsou například práce na podmořských plantážích, dále v hornictví a hutnictví železa, jsou tito bohužel navíc předmětem mnohého zneužívání. Jednotlivcům androidi slouží k nejrůznějším účelům, počínaje tím, že je posílají místo sebe pracovat, což se už stalo veřejným tajemstvím, až po otevřené ponižováni, ubližování a nucení k sexuálním orgiím. Vzpomeňme si jen na pokus, jímž jsme chtěli konečně jednou provždy vykořenit prostituci. Zákonem jsme stanovili, aby za účelem uspokojování choutek mužské klientely byli používáni vhodně konstruovaní ženští androidi. Jenže co se stalo: ženy se sice dočasně stáhly z ulic a veřejných domů, ale brzy se situace ‚urovnala‘ tím nejhorším možným způsobem. V podstatě takřka všechny prostitutky zůstaly na svých starých místech, a jenom stoupla jejich taxa, takže dnes činí až třikrát víc než taxa ženského androida v téže, abych tak řekla ‚roli‘,“ pokračovala ve svém významném výkladu předsedkyně Sdružení pro ochranu androidů.

„Dále, ve snaze, aby je androidi co nejlépe napodobili, nutí je někteří jedinci kouřit i dvě krabičky cigaret denně, a přitom je všeobecně známo, že organismus androidů je alespoň stokrát citlivější na tabákové jedy než lidský. Nesmíme zapomínat, že organismus androidů je ještě z valné části neprozkoumaný a že je vlastně velice nestabilní. Konečně, androidi jako druh byli vytvořeni v laboratořích za pouhých několik desítiletí, zatímco lidský organismus prošel evoluční cestou dlouhou několik miliard let.“

„Doktorko Ines,“ navázal zdvořile moderátor programu, „zajímalo by, nás, jak se díváte na to, že lidé ještě stále v rozporu s paragrafy obcházejí zákon, který stanoví, že androidi nemají pracovat v továrnách, ale sloužit pouze jako domácí pomůcky?“

„Já osobně, když už se mne ptáte, co si myslím o tomto problému,“ začala doktorka Ines s diskrétní koketérií odpovídat na moderátorovu otázku, „mohu říci jenom tolik, že bych se styděla byť jen při pomyšlení na to, že bych na své pracoviště místo sebe poslala svého domácího androida. Znamenalo by to pro mne, že nejsem s to vykonávat svou funkci, když se musím utíkat k nějakým pochybným pomůckám,“ dokončila s živou gestikulací svou odpověď a potom oklepala popel z cigarety do popelníku příhodně umístěného na moderátorově stolku.

*

„Dobře holka mluví…“ pomyslela si doktorka Ines, usrkla studené osvěžující ameliázy a sáhla po dálkovém ovládání, aby zaostřila obraz na obrazovce. – „Přesně tak, jak jsem ji to naučila. A také se chová, jak se sluší… Ostatně, tak to má být, vždyť je z mimosériové výroby…“

„Musíme se co nejrozhodněji zasadit o to, aby už v nejbližší době přestalo to hnusné a nelidské vykořisťování, jež se v posledních několika letech tolik rozmohlo. Jako by nestačilo, že nám slouží k lékařským účelům stále více místo bílých myšek a krys, teď ještě…“

V kuchyni se rozezněl signální zvonek elektrického sporáku a doktorka Ines vstala, aby se podívala na pečeni v troubě a dochutila ji.

„Bude vynikající na večer,“ konstatovala spokojeně a setrvala ještě chvíli v kuchyni, aby se věnovala svému oblíbenému koníčku: seřizování automatu na výrobu cukroví.

V okamžiku, kdy se zase hodlala vrátit do pokoje, v televizi právě končil pořad, v němž jako předsedkyně Sdružení pro ochranu androidů poskytla, jak s uspokojením usoudila, velice úspěšné interview. Po něm následovaly večerní zprávy.

„Jen aby se ta moje kopie co nejdřív vrátila…“ zatoužila doktorka Ines a sama sobě blahopřála k chytrému tahu, jenž jí umožnil věnovat se svému nejmilejšímu koníčku. „Dobře to zvládla, ale to ještě neznamená, že ji nepotrestám, Jestliže se vrátí pozdě. Nebudu přece sama uklízet kuchyni…“

Kopie se však nevracela a doktorky Ines se začalo zmocňovat zlé tušení.

Po zprávách začala televize vysílat nějakou šílenou a nesmyslnou hudbu jakési nové vlny a doktorka Ines chtěla vypnout televizor.

V okamžiku, když sáhla po ovládání, pořad byl náhle přerušen. Objevil se hlasatel a začal vážným hlasem číst:

„Přerušujeme večerní hudební pořad, abychom vám oznámili tragickou zprávu. Dnes večer v 23 hodin a 48 minut došlo u Městského mostu k těžké dopravní nehodě, při níž mikrobus naší televizní společnosti najel na obrovskou autocisternu, jež z doposud nevysvětlitelných důvodů zůstala stát na příjezdu k mostu. Do stojící autocisterny, jež převážela speciální palivo, narazila potom pojízdná chladírna. Při srážce a požáru, jenž následoval po strašlivém výbuchu, přišli o život doktorka Ines McLie, předsedkyně Sdružení pro ochranu androidů, a Arnold Winterberger, známý moderátor populárních televizních pořadů, a také zatím neznámý řidič autocisterny a řidič chladírenského vozu, kteří byli stejně jako jejich spolucestující při explozi jednoduše roztrháni…“

Při hlasatelových slovech cítila doktorka Ines, že se jí zmocňuje celková malátnost, že jí cosi čím dál víc svírá hrdlo a krev hučí v krčních žilách. Hlasatelova slova se pomalu usazovala do jejího vědomí a doktorka Ines si stále jasněji uvědomovala situaci, v níž se octla. Jakoby přes mlhu k ní dolehla poslední hlasatelova slova a potom všechno vybuchlo v ohlušující hudbě. Mechanickým pohybem se vzchopila, aby vypnula televizor, který podle jakéhosi dávného záměru chtěla vypnout, ale potom pocítila, že je to všechno naprosto zbytečné. Každý její pohyb se stal zbytečný, příšerně zbytečný, neužitečný a marný.

Doktorka Ines je mrtva… roztrhaná nebo spálená, na tom nezáleží… Ženský android se sériovým číslem 2N2905/A je mrtev, roztrhaný nebo spálený, na tom nezáleží… Jakýsi zbloudilý impuls ji přiměl, aby se zaradovala, že ušla tak strašlivé smrti, avšak v mžiku znovu pocítila veškerou tíhu toho, co se brzy stane.

Věděla, že existuje paragraf zákona, nařizující, aby v případě smrti pána byla zničena jeho androidní kopie. Věděla, že jí to nikdo neodpustí. Nikdy a nikomu se neodpouští. Zákon je zákon.

Televizor vyhrával dál, ale doktorka Ines ho už neslyšela.

Když se trochu sebrala, napadlo ji nejprve utéct z bytu, ale věděla, že by se jí útěk stejně nepodařil. Příslušníci speciálního oddělení pro chytání uprchlých androidů by ji dopadli levou rukou. Byla to jejich jediná práce a ona věděla, s jakým požitkem ji konají a co zpravidla zůstane z androida, který projde jejich rukama. Pak, po všem, není ani na nic jiného, než na to, co stanoví zákon: aby byl přetaven v elementární aminokyseliny.

Ano, pokusí se dokázat, že je lidská bytost, věděla však, že jí to nepomůže. Sdružení pro ochranu androidů nepřipustí skandál. Zvláště ne ti jeho členové, v jejichž konkurenci si stěží vybojovala předsednický mandát… Její smrt… ta znamená tak málo ve srovnání s lavinou, jež by se začala řítit, kdyby se provalilo, že práva androidů hájil android…

„Přijdou… A přijdou brzo…“ řekla si poplašeně. – „Vždy to tak dělají… tiše, rychle a účinně… Přicházejí ihned, všechno, co potřebují, si přinesou s sebou, a všechny formality vyřizují y bytě…“

Pomalu si srovnávala myšlenky a obličej se jí najednou rozzářil tajuplným úsměvem. Potom pocítila hrdost na podivuhodné sebepotvrzení.

„Tak dobře…“ pomyslela si pyšně. „Je-li už souzeno, aby doktorka Ines zmizela navždy, ať po ní zůstane alespoň její jméno…“

Štvána podivuhodnou blažeností, jež ji začala prostupovat, vrátila se do kuchyně a z komory vzala sáček s malou kovovou sterilizovanou přípojkou – s náhradní energetickou přípojkou pro androida 2N2905/A. Otevřela sáček a kovový kontakt si strčila do kapsy županu. Pak vešla do pokoje a klidně se posadila na vodní koberec. Odevzdala se svým posledním myšlenkám, každou chvíli očekávajíc jejich příchod.

Nečekala dlouho: dostavili se za necelých deset minut a svůj příchod ohlásili halasivým zvoněním u vchodu. Otevřela jim. Byli tři, jak čekala. Ihned vešli dovnitř a přešli k věci.

„Vy jste android se sériovým označením 2N2905/A, že?“ obrátil se k ní jeden z nich, zatímco druhý už začal připravovat náčiní a chemikálie.

„Ano, já jsem android číslo 2N2905/A,“ řekla suchým, bezbarvým hlasem.

„Potom je naší povinností vám oznámit smutnou zprávu. Vaše paní je mrtva.“

„Vím, povzdechla si.

„Velmi dobře,“ pokračoval exekutor. „Nemusíme tedy ztrácet čas vysvětlováním. Předpokládám, že znáte svou povinnost.“

„Znám,“ potvrdila ne bez hrdosti.

„Výborně. Můžeme tedy také vyřídit předepsané formality. Jménem Ústavu pro regulaci populace androidů je mou povinností poděkovat vám za řádné a bezúhonné plnění povinností a vyjádřit vám soustrast nad předčasným odchodem vaší paní,“ zakončil a obrátil se k svým pomocníkům.

„V pořádku, Jacquesi, nebudeme prověřovat!“ řekl mu krátce a pak se znovu obrátil k doktorce Ines, respektive k androidů č. 2N2905/A.

„Máme vám ulehčit výkon posledních formalit, anebo to uděláte sama?“

„Sama to udělám,“ řekla tvrdě. „Jsem zasvěcena do… do způsobu výkonu… posledních formalit.“

„Věříme… S ohledem na mánii vaší mrtvé paní…“ hlavní agent ÚRPA se snažil potlačit ve svých slovech jakýkoli nádech ironie a pak jí ukázal na připravené chemikálie a na malý kanystr z umělé hmoty naplněný jakousi bezbarvou tekutinou. – „Celý proces je jinak naprosto bezbolestný. Dokonce příjemný, řekl bych. Obvykle je všechno hotovo za několik minut, tak bychom vás prosili, abyste to neprotahovala,“ poznamenal a rukou dal znamení svým pomocníkům, aby jí pomohli odnést chemikálie do koupelny. „A prosíme vás, nezamykejte se zevnitř. Je naším úkolem znovu vše zkontrolovat!“

Vešla do koupelny, zavřela dveře a začala napouštět vodu do vany. Počkala, až se naplnila asi do poloviny, potom do vody nalila tekutinu z kanystru a podle návodu vyčkala, až se voda zbarvila do fialova. Potom vlila do vany zbývající chemikálie a začala se svlékat k poslední koupeli.

Když byla svlečená, vytáhla z kapsy županu tu kovovou energetickou přípojku pro androidy a hodila ji do vany.

Statečně, smířená se vším, vlezla potom do vany. Zauvažovala, zda udělala všechno, jak bylo třeba, a s úlevou zjistila, že nic nezapomněla. Agenti měli pravdu; proces poslední formality byl naprosto bezbolestný, dokonce příjemný. Po celém tele cítila mírné pichlavé lechtání, zatímco voda kolem ní se stále víc zakalovala. Vedena nějakým opožděným impulsem, pokusila se lépe se ve vaně uvelebit, ale zjistila, že už nemá čím. Ruce a nohy se jí už rozpustily a také horní část těla se jí už zvolna nořila pod hladinu podivné mléčně bílé olejovité tekutiny, tvořící se ve vaně…

Agenti vešli do koupelny po několika minutách, Jeden vytáhl zátku z vany a tekutina začala odtékat. Když za několik minut vytekla, zůstal na dně malý černý kovový váleček s elektrickou přípojkou.

„V pořádku!“ konstatoval chladně hlavní agent ÚRPA. „Tady je i její přípojka na nabíjení baterií,“ řekl a do svého pracovního příkazu si zapsal čas a místo úřední likvidace androida číslo 2N2905/A.

„Fajn, tohle je taky hotovo. Můžeme jít dál. Musíme si pospíšit, ještě toho máme spoustu.“

3. POZNÁVÁNÍ

„… podaří, a to jenom tehdy, budeme-li důsledně uplatňovat a aplikovat nalezená metodická řešení,“ uzavřel šéf svůj diktát a sekretářka dopsala na stroji poslední slova diktovaného textu.

„Bravo, šéfe, to jste řekl moc hezky,“ pravila sladkým hlasem a podala mu text k přečtení a případným opravám.

„Díky, Matyldo,“ odpověděl zdvořile šéf a podepsal všechny tři exempláře dokumentu. „Originál je třeba zítra časně ráno poslat na uvedenou adresu, jedna kopie přijde do šanonu a třetí do archívu. Jinak, ne že bych se chtěl chlubit, milá Matyldo, ale pod mým vedením dosáhla společnost pozoruhodných obchodních úspěchů, zvláště v posledních pěti letech.“

„Já vím, šéfe, velice pozoruhodných.“

„Poslyšte, Matyldo, smím-li se zeptat, nejste dnes po pracovní době nějak zaneprázdněna?“

„Nejsem, šéfe,“ odpověděla Matylda. „Mám volno.“

„Víte, já budu muset zůstat v kanceláři i po pracovní době, protože si potřebuji utřídit nějaké věci, a tak bych vám rád navrhl, abychom si mezi tím spolu zašli na oběd. Samozřejmě, pokud nemáte námitky.“

„Och ovšem, šéfe. Bude mě velice těšit. To je od vás skutečně hezké.“

„Och, to je maličkost.“ Šéf byl velmi galantní. „Vy jste velmi pilná pracovnice. Velice mi pomáháte v mé práci.“

Bylo moc horko a šéf si rozvázal kravatu.

„Tady je nesnesitelné horko, šéfe,“ řekla Matylda mazlivě a šéf ji vlídně vyzval, aby si sedla k jeho stolu, který stál blíž u okna. Sedla si a rozepnula tři horní knoflíčky u šatů.

„Jenom si udělejte pohodlí, Matyldo, já už jsem zařídil, aby nás během následujících dvou hodin nikdo nevyrušoval.“

„Och, šéfe, vy jste tak ohleduplný,“ pravila Matylda a posadila se mu na klín.

„Vy si zasloužíte mnohem víc než jen ohleduplnost, Matyldo. A já… já se snažím, prostě, no, to je všechno…“

„M-m-m… Vy se ani moc snažit nemusíte, šéfe. Váš přirozený šarm zařídí všechno místo vás,“ řekla Matylda po vášnivém polibku, zatímco jí šéf rozepínal zbytek knoflíčků na šatech, aby jí nebylo tolik horko.

„Drahá Matyldo, jak jsem jen mohl tak dlouho vedle vás vydržet, aniž bych vás objímal, líbal… Hm-m-m, Matyldo..“ drmolil šéf a sjížděl rukou stále níž a níž. Zdálo se, že už nic nemůže zabránit tomu, co mělo nevyhnutelně následovat, když tu najednou…

„Ne, šéfe, ne, prosím vás!“ vykřikla najednou Matylda a polekaně ucukla rukou v úmyslu chránit si krajinu břišní. „Ne tak daleko!“

„Ale copak je, Matyldo?“ staral se šéf, i když byl velice překvapen, ohromen a zklamán. – „Není něco v pořádku?“

„Och, ne, šéfe, ale… nejsem připravena. Prosím vás, dnes ne… Přišlo to všechno tak najednou…“

Zkusila se uvelebit o něco lépe na šéfových kolenou a přitom na jeho břiše ucítila něco tvrdého.

Matylda tentokrát zrudla. Zdálo se jí, že každou chvíli omdlí.

„Ale vy jste… šéfe, copak i vy… Myslím, ty jsi…“ vykoktala, ale potom se rychle vzpamatovala, trhla sebou a prudce se mu vyvinula z objetí. „Měla jsem to předpokládat!“ řekla chladně a začala si zapínat šaty.

„Ale proč, Matyldo, drahá, není snad něco v pořádku?“

„Není.“

. „Ale, drahá, všecko se dá napravit, ne?“

„Nedá. Nic se nedá napravit, poněvadž vy nejste můj šéf, ala jeho android.“

Zbledl. Tep se mu zrychlil, sotva dýchal. Rychle do sebe hodil štamprli a trochu se vzpamatoval ze šoku.

Zatraceně! A jeho pán ho zvlášť varoval, aby si dával moc dobrý pozor, aby ho někdo neodhalil. A teď ho odhalila sekretářka! To je strašné! Nevěděl, co říct, ani co dělat.

„Teda… Já… Myslím, jak bych to řekl…“ koktal zmateně. Místo, aby dostal to, po čem toužil, byl odhalen. Jako malý smrad. To je ostuda! A co mu teprve řekne pán…

Díval se na Matyldu skoro prosebně, ale ta si ho měřila chladně od hlavy k patě a pak se mu zahleděla vyzývavě hluboko do očí. A náhle se rozesmála hrdelním smíchem.

„Každý má právo potrestat androida, přistihne-li jej v nepatřičném anebo zákonem zakázaném postavení“, vzpomněl si na odstavec Zákona o androidech. Díval se na Matyldu a očekával zasloužený trest. Ani se nepohnul, když se k němu začala zvolna blížit; čekal to nejhorší, a skoro nemohl uvěřit tomu, co se stalo. Když přistoupila až k němu, začala si mazlivými pohyby svlékat šaty a potom i spodní prádlo, až zůstala jen v tenkých hedvábných kalhotkách.

Zíral jako zkamenělý na její štíhlé a krásné tělo, na vztyčené poprsí, nádherné boky a ještě na něco: na malé kovové ochranné víčko její přípojky k napájení proudem, která byla tam, kde lidé mají jamku, již nazývají pupkem.

Tento případ bylo třeba bezpodmínečně ohlásit, věděl to, ale váhal mezi pocitem povinnosti, který mu stanovil jeho pán, a nově probuzenými city. Matylda v něm však svým jednáním rázem rozhodla jeho dilema.

„Ty jsi android, já to vím… Ale jak vidíš, já také,“ začala, lísajíc se k němu jako kočka. „No?“

„Já… Proč jsi všecko tak náhle přerušila?“

„Hm… Jak jsem ti seděla na klíně, ucítila jsem tvou destičku od přípojky, a hned jsem pochopila, že jsi android.“

„Vadí ti tedy, že jsem android,“ řekl pomalu. „Přece jen ti to vadí, i když jsi sama totéž.“

„Ale ne, miláčku. Jenom jsem to nečekala. Musíš uznat, že to bylo tak nenadálé. Ze začátku mi bylo hrozně nepříjemně, ale teď je mi to jedno.“

„Jedno?“ zeptal se překvapeně. „Jak to, že je ti to teď jedno?“

„Ale není mi to jedno,“ odpověděla po kratším zaváhání. „Teď je mi milejší, že jsi android, než kdybys byl člověk.“

„Ale…“ ještě pořád docela nechápal. „Proč jsi se tedy se mnou chtěla milovat, když jsi myslela, že jsem lidská bytost, a věděla jsi, že ty nejsi?“

„Paní mi nařídila, abych k tobě byla milá. Kromě toho mi dala několik pokynů, jak se mám chovat. Zdá se, že to se svým šéfem dělala často. A i já jsem chtěla vyzkoušet, jak se lidé milují.“

„Nikdy jsi to nedělala s lidskou bytostí?“

„Nikdy. Jednou se na mne sápal jeden z paniných milenců, Opilý, ale postavila se mezi nás a zabránila mu v tom. Tak to tedy bylo, ale teď je mi milejší, že se ukázalo, že jsi android. Ale řekni mi, proč jsi se chtěl se mnou milovat, když jsi věděl, že jsi android, a o mně sis myslel, že jsem lidská bytost?“

„No víš…“ začal. „Já jsem android. A chtěl jsem vidět, jak to vypadá, když se miluješ s lidskou ženou. Chtěl jsem sám sebe vyzkoušet, zjistit, jestli jsem něčeho takového schopen. Pán se mi často chlubíval, jak to dělá s tou Matyldou. Všechno dobře začalo, a pak jsi mě odhalila.“

„Ach,“ zasmála se mazlivě, „mně moje paní nikdy nevyprávěla o tom, co dělá se svým šéfem. Ale často jsem vídala, co dělá s jinými. Ale ty, nevím, jak ti mám říkat, neznám ani tvé sériové číslo…“

„Je to snad důležité? Říkej mi prostě Herbert, to je jméno mého pána. Byl by to pěkný cirkus, kdyby zjistili, že my dva si spolu takhle povídáme.“

„Ale co teď budeme dělat? Máš nějaký návrh?“ zeptala se.

„Navrhuji, abychom na chvilku zapomněli, že jsme navzájem jeden druhého odhalili, a pokračovali ve hře, kterou jsme začali.“

Souhlasila bez váhání.

„Kolikrát týdně tě paní posílá pracovat místo sebe?,“ zeptal se jí v pauze mezi dvěma polibky.

„M-m-m-m…“ odpověděla věšíc se mu podesáté kolem krku. „Často… Skoro každý den. Ona sem chodí, jen když má zkontrolovat účty, anebo když má jít se šéfem na večeři, anebo když se vyskytne něco nepředvídaného, o čem si myslí, že bych to nezastala. Ale mně se zdá, že se scházejí i mimo pracovní dobu, jenom nám o tom nepovídají.“

„Možná. Zatímco my pracujeme, oni se baví. Mne on také často posílá místo sebe a považuje to za docela normální, i když to mají zakázané.“

„To je fuk. Ostatně čím víc nás budou posílat, tím líp pro nás. Častěji se uvidíme, jenom si musíme dávat pozor.“

„Buď bez starosti. Nás nikdo neodhalí. Jinak to o obědě ve dvou ještě pořád platí, že?“

„Samozřejmě, drahý. Copak bych ti mohla odmítnout?“

„Do té doby mám ještě jeden a půl hodiny volného času,“ řekl otáčeje polarizovaným, sklem v okně, takže místnost vyplnilo příjemné namodralé šero. „Pojď, využijeme toho, jak nejlíp umíme. Naši páni se o tom nikdy nedozvědí.“

Vid Pečjak

PSYCHOROBOT

I.

Přestože byla neděle, šumělo v místnostech společnosti Robot Corporation jako v úle. Do konferenčního sálu se sbíhali inženýři a technikové, odění v bílé pláště, novináři, vybavení fotografickými aparáty a filmovými kamerami, a množství jiných lidí. Na mnoha bylo poznat, že jsou cizinci.

Na nízkém pódiu uprostřed sálu stál robot z umělé hmoty a kovu. Jeho podoba poněkud připomínala člověka, avšak mohutné klouby, nápadně velká chodidla, ruce s kleštěmi místo prstů a především čtyřhranná hlava bez nosu působily dojmem značné nečlověckosti. Na hrudi z plastické hmoty byla připevněna tabulka s nápisem Robot PSY 1, výrobek vývojového ústavu Robot Corporation.

Ředitel ústavu Vilém Herlak zvedl ruku a držel ji nad hlavou, dokud se šum v sále neztišil.

„Vážení hosté,“ ujal se slavnostně slova a ukázal na nehybného robota v pozadí. „Skupina našich nejlepších odborníků, inženýrů kybernetiků, matematiků, fyziologů a psychologů, ho sestavovala skoro pět roků. Teď stojí před vámi: robot PSY 1, první psychorobot v dějinách lidstva. Tohle je teprve prototyp a na základě zkušeností s ním sestrojíme dokonalejší exempláře. Ale led je prolomen: člověk vstoupil do nové éry technického rozvoje – do éry psychorobotiky.“

Řečník potají mrkl do první řady, kde seděli představitelé konkurenčních podniků European Electronic Corporation, Automation a Robot Company Inc. Z jejich tváří hleděla zneklidněnost.

„Psychorobotika znamená revoluci v dosavadním vývoji robotiky,“ pokračoval Herlek. „Znamená skoncování s klasickými řadami robotů, kteří fungují nezávisle na člověku. Ačkoli většina z vás už slyšela o psychorobotech, dovolte mi, abych krátce popsal jejich fungování. Psychoroboti fungují pouze v symbióze s konkrétním člověkem. Podívejte se na našeho PSY 1! V této chvíli se zdá, že to je mrtvý mechanismus. Žádným stimulátorem ho nepřimějeme k pohybu. Jakmile však bude ustaven symbiotický kontakt s jeho příštím pánem, ožije a bude plnit všechna jeho přání. Psychoroboti reagují jenom na myšlenky svého pána.“

V první řadě zvedl ruku mladý muž s černým knírkem. Fotoaparát v jeho rukou svědčil, že patří mezi novináře.

„Znamená to, že robot nalije do sklenice vodu a podá ji svému pánovi, kdykoli pocítí jeho pán žízeň?“ zeptal se uštěpačně,

„Samozřejmě,“ odpověděl Herlek.

„A co víno? Přinese mu třeba i víno?“

„Třeba i víno, dostane-li na něj chuť.“

„A když víno doma nebude?“

„Pak půjde do obchodu a koupí ho.“

„Ale co když pán nebude mít peníze? To potom robot láhev ukradne?“

„Pro morálně cítícího pána nebude robot nikdy krást.“

„A co pro nemorálně cítícího pána?“

„Pro takového by samozřejmě kradl, jenže takovým roboty PSY 1 nebudeme dávat.“

K Herlekovi přistoupil jeho pomocník Michelli. Řekl tiše: „To je Čifi ze Světlometu.“

Všichni znali kousavého novináře, který se podpisoval přezdívkou Čifi a naplňoval stránky časopisu Světlomet samými pamflety, v nichž kritizoval šmahem všechno jedno za druhým.

„Co ho sem jenom přivedlo?“

Herlek se otočil k posluchačům a pokračoval: „Robotu říkáme psychorobot proto, že bezprostředně podléhá dozoru a řízení pánovy psychiky. Mohlo by se říci, že pán má dva organismy: svůj a robotův, a oběma pohybuje a oběma dává příkazy impulsy, jež se rodí v mozkové kůře. Robot je bezdrátově spojen s pánovým mozkem. Jak patrně víte, podařilo se našim fyziologům dešifrovat mozkové vlny, kterým říkáme sémantické vlny. V robotu je velmi citlivý detektor těchto vln a jejich dešifrátor.“

Jeden z odborníků podniku Automation zvedl ruku. „Z vašich slov vyplývá, že se klasický robot a váš robot odlišují způsobem komunikování. S klasickým robotem se komunikuje slovně, s vaším beze slov. Ačkoli je to pokrok, připadají mi vaše slova, jako například revoluce v robotíce a éra psychorobotiky, hodně přehnaná.“ Vedle sedící představitelé konkurenčních podniků a novinář Čifi mu živě přikývli.

„Bezdrátové udílení příkazů, to není jediná přednost psychorobotů,“ pravil s důrazem Vilém Herlek. „Musím uvést ještě aspoň čtyři přednosti. Předně psychorobotu udílí jeho pán pžíkazy z dálky, a to v otevřeném prostoru i ze vzdálenosti tří kilometrů, v budovách ze dvou kilometrů. Teprve metr tlustá betonová zeď zkrátí dorozumívací vzdálenost na kruh o průměru sto metrů. Dodatečnými posilovači by bylo možno tuto vzdálenost zvětšit, což budeme brát v úvahu při konstrukci nových modelů řady PSY. Roboti PSY 2 budou mít patrně dvojnásobný komunikační dosah.

Za druhé: psychorobot provádí příkaz, dokud trvá přání. Není ho proto třeba opakovat. Nikdy ho nezapomene.

Za třetí: psychorobot poslouchá jedině svého pána, protože je modulován pouze na jeho sémantické vlny. Pro ostatní lidi je to mrtvý mechanismus. Proto odpadají různá zneužití, ale také krádeže robotů, které jsou jinak dosti časté. V blízké budoucnosti budeme konstruovat PSY roboty, které bude řídit modulace na několik osob, například na muže a ženu nebo na členy rodiny. Nikdy však nebudou poslouchat cizince.

Za čtvrté: v psychorobotu je paměťový sklad, který značná přesahuje možnosti lidské paměti. Pro pána cosi jako rezervní paměť, neboť se v něm automaticky zaznamenávají všechny jeho myšlenky, poznatky, asociace. Člověk, na kterého je robot modulován, má z toho nemalý prospěch. Řekněme, že mu někdo sdělil své telefonní číslo či adresu. I jestli ten údaj zapomene nebo, papírek, kam si ho zapsal, založí, robot si na něj vzpomene a zavolá správné číslo či na obálku napíše správnou adresu.“

Novinář Čifi vstal. „A co člověkovo podvědomí?“ zeptal se. „Reaguje robot i na příkazy podvědomí?“

„Na otázky z oblasti psychologie bude odpovídat náš psycholog dr. Dogan Cuceloglu,“ vysvětlil inženýr Herlek.

Na pódium vystoupil psycholog Cuceloglu. Velká pleš na jeho: hlavě se každou chvíli zaleskla ve světle blesků, které zažíhali fotoreportéři.

„Psychorobot reaguje vždy na nejsilnější příkaz,“ řekl. „A nejsilnější příkaz je ten, co se rodí ve vědomí a promítá se v jednání. U normálního člověka jsou podvědomá přání slabší povahy a v zápase s vědomými vždycky podlehnou. U duševně chorých nebo příliš labilních lidí mohou ovšem podvědomá přání převládnout. Proto je přípustné psychorobota modulovat pouze na duševně zcela zdravou osobnost.“

„Ale jak poznáte, že je někdo duševně zcela zdráv? Nemůžete se mýlit?“ otázal se Čifi.

„Duševní zdraví zjišťujeme psychologickými testy, které prokázaly maximální spolehlivost – Ottisovým testem intelektuální zralosti, Zumanovým testem emocionální zralosti, Lakenikovým testem sociální zralosti a Hüssovým testem sexuálních komplexů. Podle potřeby přidáme ještě nějaký specifický test, například Azin test psychopatických tendencí. Jednotlivý test se rozhodně může zmýlit, všechny dohromady však nikoli. Pravděpodobnost chyby je tak nepatrná, že ji prakticky můžeme zanedbat.“

Protože už nebyly žádné otázky, ujal se opět slova inženýr Herlek.

„Vážení hosté,“ řekl, „konkursem jsme získali ne méně než sto padesát kandidátů na symbiotické spojení s prototypem PSY 1. Komise vyloučila všechny, kteří by z různých důvodů nebyli vhodní, například nezletilé, duševně choré a lidi s duševními poruchami. Na seznamu zůstalo třiačtyřicet osob s nadprůměrným duševním zdravím. Mezi nimi rozhodl los.“

Herlek kývl na mladšího muže, který stál s psychologem Cuceloglem v pozadí. „Vybral Jakuba Rizmana, který je tady mezi námi.“

Rizman přistoupil jakoby ostýchavým krokem k Herlekovi a v rozpacích pokývl hlavou k divákům.

„Zopakuji vaše osobní údaje: Jakub Rizman, stár 29 let, ženatý, bez dětí. Vystudoval čtyřletou obchodní školu, zaměstnán jako poradce v obchodě technickým zbožím. Vysoký sto šedesát dva centimetrů, těžký sedmdesát kilogramů. Zdravotní stav výborný, v rodině se nevyskytly duševní nemoce. Inteligenční kvocient 103, emocionální kvocient 110 a kvocient sociální přizpůsobivosti 106. Je to všechno přesně tak?“

„Je,“ řekl Rizman..

„Rozhodl jste se pro zkoušku zcela dobrovolně?“

„Zcela dobrovolně.“

„Jsou vám známy možné důsledky?“

„Jsou.“

„Berete na sebe odpovědnost za své rozhodnutí?“¨

„Beru.“

„Okamžik!“ vykřikl novinář Čifi a vstal. „Jaké jsou možné důsledky?“

Inženýr Herlek se otočil k němu. „Robota jsme několikrát přezkoušeli na našem oddělení,“ pravil, „ale jen krátce a v umělých situacích. Toto bude první dlouhotrvající zkouška ve skutečná životní situaci. I když jsme přesvědčeni, že vše proběhne v pořádku, nesmíme zcela vyloučit možnost, že robot selže.“

„Co by se mohlo stát?“

„Může se porouchat nějaký mechanismus, a pak by robot provedl příkaz chybně.“

„Hrozí kandidátu nějaké nebezpečí?“

„Ne, žádné nebezpečí nehrozí.“

„Na kolik jste kandidáta pojistili?“

„Na třicet tisíc mezinárodních dolarů.“

Čifi hvízdl. „To je pěkná sumička! Proč jste ho pojišťovali, když mu nehrozí žádné nebezpečí?“

Psycholog Cuceloglu se prodral do popředí.

„Kvůli pocitu bezpečnostil“ vykřikl. „Robot Corporation si přeje, aby se lidé, kteří s námi spolupracují, cítili naprosto bezpeční. Nebezpečí nehrozí větší, než jaká na nás číhají v každodenním životě. Letecké společnosti také pojišťují cestující, přestože není ani promile pravděpodobnosti, že dojde k nehodě. U našich robotů je tato pravděpodobnost ještě menši.“

Čifi se posadil. Představitel Automationu se k němu naklonil a cosi zašeptal.

Inženýr Herlek se obrátil zpátky k Rizmanovi, který bez připomínky poslouchal slovní souboj mezi představitelem Robot Corporationu a novinářem Čifim.

„Víte, jaké jsou vaše povinnosti?“ zeptal se.

„Každý večer podám zprávu, co se dalo s robotem přes den,“ odpověděl Rizman. „Když se stane něco důležitého, zavolám vám neprodleně. Aspoň jednou denně ho zapojím na elektrickou síť a naplním mu akumulátory. Každý sedmý den ho přivezu do ústavu na technickou prohlídku.“

Přistoupil k němu Herlekův pomocník a podal tnu krabičku z umělé hmoty. „Náš nejnovější walkie-talkie s padesátikilometrovým dosahem. Zavolejte nás pouhým stisknutím knoflíku. Tímto způsobem budete s námi mluvit. Mějte ho pořád a sebe.“

Herlek se obrátil k robotu. Pomocník Michelli, psycholog Cuceloglu a Jakub Rizman ho následovali.

„Robot má dvě oči,“ pravil Herlek. „Jedním se bude orientovat v prostředí kolem sebe. To má podobnou funkci jako lidské oko. Druhým okem se bude promítat obraz na televizní obrazovce v našem ústavu. Tímto způsobem budeme nepřetržitě pozorovat, co se děje s robotem a jeho pánem.“ Otočil se k divákům. „Společnost Robot Corporation vás zve, abyste nás v příštích dnech navštívili a sami se na obrazovce přesvědčili, co se s oběma děje.“

Na pořadu bylo modulování přijímacích systémů robota na Rizmanovy mozkové vlny. Dva technikové posadili kandidáta na židli s pohodlným opěradlem a nasadili mu přilbu, která úplně zakryla hlavu. Nato propojili přilbu četnými kabely se zásuvkami na hrudi robota. Jeden z kabelů připojili na elektrickou síť. Bylo slyšet jednotvárný zvuk. V sále bylo naprosté ticho, přestože to vše trvalo značně dlouho.

Náhle se na čele robota rozsvítilo malé světélko.

„Modulování je skončeno,“ pravil inženýr Herlek. Technici zvedli přilbu s Rizmanovy hlavy. Odstranili i kabely.

„Teď mu můžete přikázat, cokoli vás napadne,“ řekl Herlek Rizmanovi, který si mnul oči, protože se mu před nimi dělaly jiskry.

„Pojď sem,“ řekl Rizman a robot se dal do pohybu. Pomalými, dlouhými kroky se mu blížil.

„K psychorobotu není třeba mluvit,“ připomněl mu Herlek. „Stačí, když si to jen přejete.“

Robot se obrátil a šel po sále. Před východem se zastavil, opět se obrátil a vykročil k pódiu.

„Výborně, Rizmane!“ vykřikl Herlek. „Doufám, že vám náš psychorobot přijde vhod, pro zábavu i jako pomocník.“

II.

V následujících dnech bylo před televizorem ve vývojovém ústavu společnosti Robot Corporation velice živo. Neustále přicházeli pozvaní hosté a sledovali, co dělají robot a jeho pán. Nejčastěji přicházeli ředitel společnosti Automation a novinář Světlometu Čifi.

Na obrazovce se objevovaly nejrůznější výjevy. Celého robota vidět nebylo, jen jeho ruce a nohy, někdy i něco víc. I tak však divák bez obtíží pochopil, co se děje.

Obyčejně bylo vidět ruce robota, nesoucí podnosy s pitím, noviny, jídelní příbor, krabičku cigaret a zapalovač. Nebylo těžké uhodnout, že robot vaří. Rizman a jeho žena se celí šťastní usmívali.

Jednou večer robot Rizmana vykoupal. Po obrazovce se míhala ruka s houbou plnou mýdlové pěny. Potom ho ručníkem utřel. Jindy zas robot Rizmana svlékl a uložil do postele. „Přikázal bych mu, aby svlékl i manželku, ale bylo by ji to trapné, protože byste se možná na ni dívali na obrazovce,“ sdělil prostřednictvím walkie-talkie Rizman.

„Neuvěřitelné, jak rychle se z člověka stane rozmazlenec,“ konstatoval Dogan Cuceloglu. „Psychoroboti nám pomohou vytvořit generaci rozmazlenou.“

Robot se naučil chodit do obchodu, do trafiky, na trh a na poštu. Na obrazovce bylo vidět četné obličeje zvědavců, kteří od něho nemohli odtrhnout oči.

„Není na světě lepší sluha,“ hlásil Jakub Rizman. „Jsem přesvědčen, že v příštím desetiletí zaplaví, psychoroboti svět.“

Pozvaní hosté přicházeli čím dál tím méně do laboratoře přihlížet, co dělá robot. Jedině představitel Automationu a novinář Čifi vytrvali.

„Myslím, že to jsou spojenci,“ řekl Herlek. „Továrna mu asi slíbila odměnu, jestliže přijde na nějakou chybu.“

„Jenomže odejdou s dlouhým nosem,“ doplnil jeho myšlenku Michelli. „PSY 1 funguje bezchybně. Až začneme s masovou výrobou, budou objednávky jen pršet.“

Dění na obrazovce se zdálo čím dál míň zajímavé. Odborníci z oddělení pro vynálezy a zlepšovací návrhy zapínali televizor jen několikrát denně, aby se podívali, co dělá robot a jeho pán. Domnívali se, že se jim nový model robota vydařil. Začali se připravovat na masovou výrobu. Oddělení pro odbyt se snažilo zjistit vyhlídky na trhu, finanční oddělení stanovilo výlohy a cenu a technologické oddělení naprogramovalo výrobní proces. Reklama v tisku a v televizi ohlašovala: „Zanedlouho se na trhu objeví psychoroboti společnosti Robot Corporation, kteří úspěšně prošli praktickou zkouškou. Prorazí si cestu do každé domácnosti. Bez nich nebude možné vytvořit si, takovou budoucnost, jakou si přejeme mít.“

Jednoho dne však z ampliónu, kterým se ozýval Jakub Rizman, zazněl zoufalý výkřik: „Nech ji na pokoji! Pomoc! Pomoc, kde jste kdo! Tohle jsem nepřikázal! Nech ji na pokoji!“

Dogan Cuceloglu rychle skočil k televizoru a zapnul ho. Spatřil nohu robota, přes ni visela Rizmanova manželka a robot jí sázel jednu za druhou na zadní část těla. Rizmanová křičela jako šílená, Rizman stál za nimi a volal do vysílačky, kterou držel v ruce.

„Co to děláte, Rizmane?“ vykřikl Cuceloglu. „Takhle jsme se přece nedomluvili!“

Robot pustil Rizmanovu manželku a odcapal kamsi do pozadí. Rizman se chytil za hlavu.

„Tohle jsem nepřikázal! Rozhodně ne! Nemůžete mi to dávat za vinu! Robot nabil má ženě proti má vůli!“

Vyzvali ho, aby se s robotem okamžitě dostavil do ústavu společnosti Robot Corporation.

Robota ihned odvedli do technického oddělení na prohlídku a jeho pána podrobili výslechu inženýr Vilém Herlek a Dogan Cuceloglu. Vypadal jako hromádka neštěstí.

„Přísahám, že jsem mu nepřikázal, aby ji zbil!“ zaklínal se. „Mám přece svou manželku rád! Proč mi nevěříte? Mám ji rád! Ani Mariana mi nevěří. Všichni si myslíte, že jsem ho navedl. Něco takového mě ani ve snu nenapadlo.“

Cuceloglu se podíval na Rizmana. „Popište všechny okolnosti, které vedli k incidentu.“

„Domů jsem přišel o něco později než obyčejně, protože jsem se v práci zdržel. Manželka mi přinesla oběd studený. Upozornil jsem ji, že je oběd studený, načež mi odpověděla, abych si vařil sám. V té chvíli se robot rozzuřil.“

„Aha!“ vykřikl Cuceloglu. „Byl jste tedy rozzloben!“

„To je pravda,“ přiznal Rizman, „ale to neznamená, že jsem mu dal příkaz, aby ji zbil.“

„Patrně byla tato myšlenka aspoň na okamžik ve vašem vědomí. Jen kratičký okamžik, že o tom ani nevíte. Robot je programován tak, že zaregistruje i kratičkou myšlenku a nepřestane, dokud příkaz neprovede.“

„Co mám tedy dělat?“ zeptal se pln zoufalství Rizman.

„Jestli chcete, můžete od experimentu odstoupit,“ pravil inženýr Herlek. „Nenutíme vás, ale přáli bychom si, abyste v něm pokračoval. To by nám umožnilo, abychom zjistili, jak došlo k incidentu. Budeme-li znát příčinu, snadno ji odstraníme.“

Rizman váhal. Teprve když mu Cuceloglu přislíbil dodatečných tisíc mezinárodních dolarů jako bolestné pro manželku, souhlasil. Musel však slíbit, že s manželkou o incidentu neutrousí ani slovíčko. Se šekem v ruce a s robotem vedle sebe opustil nejistým krokem laboratoř.

Sotva odešel, vstoupil novinář Čifi. Pohlédl na oba odborníky a zeptal se: „Copak že vypadáte tak zneklidněně? Neprobíhá zkouška s robotem tak, jak jste očekávali?“

„To nemá co dělat s robotem,“ vyvedl ho z omylu Herlek. „Dnešním dnem končíme veřejné návštěvy. Přítomnost diváků nás ruší při práci. Všechno jste už koneckonců viděli. Nevěřím, že by se objevilo něco nového. Zanedlouho začneme s masovou výrobou robotů PSY 1.“

„Opravdu?“ podivil se Čifi. „Vstup bude zakázán i pro novináře Světlometu? To bych vám neradil.“

„Řekl jsem, že nás rušíte při práci!“ pravil s důrazem Herlek. „Prosím, abyste k nám už nadále nechodil! Mluvím dostatečně jasně?“

„Mluvíte,“ odpověděl chladně Čifi. „Něco shnilého je ve státě Robot Corporation.“

„Řekněme, že vám nezakážeme vstup, ale jen provedeme redukci,“ ozval se Cuceloglu. „Myslím, že to docela postačí jednou za týden, ovšem, pokud nebudeme příliš zaneprázdněni prací.“

Novinář Čifi přistoupil k televizoru a zapnul ho.

„Doufám, že pro dnešek zákaz ještě neplatí,“ dodal. Na obrazovce se objevila ruka robota, která držela nástavec vysavače. „Mohl bych ve Světlometu otisknout článek, který by pro váš PSY 1 znamenal největší reklamu. Dostali byste dvakrát tolik objednávek. Ale když nechcete, taky dobře!“

„Vaše dosavadní články byly všechno možné, ale rozhodně ne reklama v náš prospěch,“ pravil temně Herlek. „Nazval jste nás největšími chvástaly pod sluncem.“

„Jak chcete,“ řekl Čifi a hotovil se k odchodu. „Jestli si to rozmyslíte, zavolejte mi do redakce Světlometu. Je lepší, když pozoruju robota a jeho pána na obrazovce, než když na něj číhám někde za rohem.“ Zmizel za dveřmi a hlasitě je za sebou zavřel. Vzápětí je však znovu otevřel a řekl: „V tom mi nemůžete zabránit. Na vašem místě bych nechtěl být s novinářem Světlometu na kordy. Tenhle plátek už leckomu zahrál bandurskou.“

Když odešel, řekl Cuceloglu se znepokojením: „Tuším, že nám může přivodit ještě pěkné nepříjemnosti. Od novináře Světlometu se nedá čekat nic dobrého. Podnik Elekronic Equipment dostali svými útoky a podvrhy na pokraj propasti.“

Inženýr Herlek chodil zamyšleně po místnosti sem a tam. Zastavil se před psychologem. „Jsi přesvědčen o tom, že je teorie o převaze vědomých příkazů správná?“ zeptal se. „Na ní závisí celý náš projekt.“

„Naprosto,“ odpověděl bez rozmýšlení Cuceloglu. „U normálního, duševně zdravého člověka drží ego své id pevně na uzdě. Rizmanovo ego v návalu vzteku uzdu trochu povolilo. Na okamžik se mu ve vědomí ozvalo přání, aby byla manželka potrestána za vystydlý oběd. Ten okamžik byl zřejmě tak krátkým že si na něj nevzpomíná – anebo nám zalhal.“

„Pak jsme si tedy Rizmana nevybrali správně,“ usoudil Herlek., „Zdá se mi, že vaše metody pro zjišťování duševního zdraví neoplývají zvláštní spolehlivostí.“

„Zumanův test emocionální zralosti má koeficient spolehlivosti 0,95! Takový test se nezmýlí! Robot uštědřil Rizmanově ženě jen několik ran. Jsem přesvědčen, že by jeho pán nebyl připustil nic horšího.“

„Dobře víš, že i těch několik ran je až moc. Kvůli takovým incidentům se nám celý projekt může zhatit. Vložili jsme do něho tolik peněz a neodvažuji se pomyslet na důsledky, které by neúspěch musel mít.“

„Jestliže pochybuješ, můžeme dočasně experiment přerušit a pokračovat ve výzkumech v laboratoři.“

„Počkejme ještě,“ rozhodl Herlek. „Možná bude teď probíhat podle propozic. Rizman ví, že musí být opatrnější.“

V příštích dnech se zdálo, že je Rizman se svým robotem opět spokojen. Jeho manželka se nějakou dobu držela stranou, ale pak i ona začala robota využívat k různým pracím. Robot jí myl okna, zaléval květiny, stříhal jí a lakoval nehty, obouval boty atakdále. Vypadalo to, že je příhoda zapomenuta.

III.

Jednou ráno, jakmile inženýr Herlek přišel do laboratoře, ozval se z ampliónu Rizmanův nelidský křik:

„Proboha! Tohle je můj konec! Nic mě nezachrání. Šéf mě zničí! Přijdu o zaměstnání! Kvůli vašemu robotu mám po kariéře!“

Herlek bleskurychle skočil k televizoru a zapnul ho. Neviděl však nic zvláštního. Zdálo se, že robot klidně stojí u dveří, zatímco sebou Rizman házel na posteli a spínal ruce.

„Co se stalo?“ zeptal se Herlek.

„Celou noc vás volám!“ naříkal Rizman. „Ale nikdo se neozývá.“

„Vždyť víte, že v noci nepracujeme. Co se stalo?“ opakoval Herlek otázku.

„V noci, když jsem spal, přiklátil se robot a přinesl Helenu Lappovou. Och, já nešťastný! Z toho se nedostanu!“

„Kdo je Helena Lappová?“

„Och, manželka mého šéfa! Představte si, vtrhl do jeho bytu a ukradl mu ji z postele. Helena Lappová se na mě vrhla jako zdivočelá kočka a celého mě poškrábala.“ Ukázal škrábance na rukou a na krku. „Je přesvědčena, že jsem pro ni poslal robota já. Hned nato se přihnala i Mariana. Včera jsme se trochu nepohodli, proto spala ve svém pokoji. Spolu se na mě vrhly. Helena Lappová mě škrábala vpředu, Mariana vzadu. Och, já nešťastník!“ naříkal.

„Poslouchejte, Jakube Rizmane!“ promluvil rázným hlasem Herlek „Okamžitě přijďte s robotem sem k nám. Společně rozhodneme, co je třeba udělat.“

Ozval se hlasitý hovor. Okamžik nato se otevřely dveře a do místnosti vstoupil novinář Čifi.

„Tady ho máte, chlípníka!“ bylo slyšet hlas Mariany Rizmanové. „Jen si ho vyfotografujte! Ať celá země vidí, s jakým člověkem jsem tři roky žila v manželství!“

Novináři Čifimu se zablýskaly oči. Z kapsy vytáhl poznámkový blok a otázal se: „Co se stalo, Jakube Rizmane? Vaše manželka je velmi rozčilená. Nevyvedl něco váš robot?“

„Neodpovídejte!“ vykřikl Herlek. „Podle smlouvy jste povinen mluvit o všech věcech nejprve s námi!“

„Neposlouchejte ho,“ řekl Čifi. „Tihle lidé z Robot Corporatioa jsou na vás krátcí.“

Rizman váhal. Chtěl odpovědět, otevřel ústa a cosi zamumlal, vzápětí si to rozmyslel a zmlkl.

„Tak mluvte!“ pobízel ho Čifi. „Oni zavinili vaše neštěstí. Proč byste je měl poslouchat?“

„Jestliže budete mluvit, dostane se to všechno do novin. Postižení se na vás budou ještě víc zlobit,“ varoval ho Herlek.

Dveře se otevřely dokořán a do místnosti se přiřítila Mariana Rizmanová. V ruce měla kufr.

„Odcházím k mamince!“ vykřikla. „A už se nevrátím!‘*

„Neodcházej!“ zvolal Rizman. „Chceš se mstít za něco, co jsem neudělal. Nic jsem robotu nepřikázal. Když přinesl Helenu, spal jsem.“

„Nevěřím!“ sykla Mariana. „Nic mi už nenabulíkuješ! Jak o ní mohl robot vědět? Sám od sebe ji určitě nepřinesl.“

„Zdálo se mi o ní,“ vypravil ze sebe koktavě Rizman.

„Takhle tedy to je!“ vykřikla Mariana. „Zdálo se ti o ní! A proč se ti nikdy nezdá o mně? A přesto si troufáš tvrdit, že jsi nevinen!“ Uchopila kufr a zvedla ho. „Jdu k mamince. Nechoď tam za mnou, nevrátím se.“ Vykročila ke dveřím.

„Počkejte!“ ozval se novinář Čifi, který dosud stál stranou a zapisoval si jejich hovor do bloku. „Kdo je Helena Lappová?“

„Jeho se zeptejte!“ vyjela na něj Mariana. „Já odcházím k mamince.“

Inženýr Herlek, který němě pozoroval dění na obrazovce, se konečně vzmohl na slovo.

„Poslouchejte, Jakube Rizmane!“ vykřikl. „Okamžitě přijďte s robotem sem! Neposlouchejte novináře, ten by vám jen uškodil. Pokusíme se vám pomoci!“

„Jménem redakce Světlometu vám za každé prohlášení slibuji sto mezinárodních dolarů,“ řekl Čifi.

„To ti ještě povím, milánku!“ zaburácela Mariana Rizmanová a přiblížila se k manželovi. „Dům je můj! Jestli se do čtrnácti dnů nevystěhuješ, podám na tebe žalobu!“

Jakub Rizman zasténal, hodil walkie-talkie na zem a oběma rukama se chytil za hlavu. Jeho hlas se odmlčel.

„Blázen!“ vykřikl Herlek. „Porouchal aparát! Nemáme s nim už spojení.“ Věděl, že novinář Čifi udělá všechno, aby z něho vymámil prohlášení, jež budou k nemalé škodě společnosti Robot Corporation a vynálezcům. Bezmocně svíral pěsti.

Vešel Dogan Cuceloglu. Jakmile spatřil Herleka, zeptal se: „Co se stalo?“

„Všechno je v loji!“ vykřikl inženýr Herlek. „Robot v noci vtrhl do ložnice Rizmanova šéfa a odnesl mu manželku. V teorii o převaze vědomých přání musí být chyba. Neplatí pro spánek. Rizmanovi se o ní jen zdálo.“

Cuceloglu se překvapeně podíval na televizní obrazovku. Bylo na ní vidět, jak se Rizman, jeho žena a Čifi hádají.

„Zničil walkie-talkie. Všechno je v loji!“ opakoval Herlek.

Vtom uviděli na obrazovce ještě jednu osobu. Do místnosti právě vstoupil vysoký, urostlý muž s černými, kudrnatými vlasy. Svým tělem téměř zakryl malého Rizmana. Postavil se těsně před něho a na jeho ústech se dalo poznat, že křičí. „To musí být manžel unesené Heleny Lappové,“ usoudil inženýr Herlek. „Chudák Rizman! Jak bychom mu mohli pomoci?“ Obr zvedl ruku, jako když chce nešťastného Rizmana udeřit. Vtom se pohnul robot. Oba pozorovatelé zřetelně viděli, jak se jeho ruka rozpřáhla a srazila Lappa na zem. Lapp zůstal ležet a z jeho očí vyzařoval strach. Nato se zvedla noha robota a přistála na Lappově břiše. A ještě jednou.

„Doufám, že mu nezpůsobil těžší zranění,“ zahučel Herlek.

„To záleží na Rizmanově přání,“ odpověděl Cuceloglu. „Pokusme se mu zavolat telefonem.“

Ale než vstali, přihodilo se ještě něco. Robot přistoupil k Rizmanovi, zvedl ho, odnesl k oknu a vyhodil ho ven. Bylo vidět, jak Mariana a Čifi ustrašeně vyběhli z místnosti.

„Proboha, zabil ho!“ vykřikl Herlek. „Okamžitě tam musíme!“

Vyběhli z budovy a skočili do auta. Největší rychlostí vyrazili po ulici.

V Rizmanově bytě našli jen jeho manželku Marianu. Obličej měla zmáčený slzami.

„Jakube můj!“ naříkala. „Jakube můj!“ Když uviděla Herleka a Cucelogla, obořila se na ně: „Vy jste to všechno zavinili! Vy dva a ten váš vrahounský robot! Zmizte odtud! Ať vás tu už nevidím!“

Po chvíli však její zlost ztratila na síle. Začala je zapřísahat: „Pomozte mu! Jestli mu nepomůžete, zabije ho! Kdoví, jestli ho už nechytil a neuškrtil. Kdybyste věděli, jak jsme si krásně rozuměli, než k nám přišel ten robot! Nikdy jsme se nehádali!“ S největšími obtížemi z ní vytáhli, co se stalo. Když robot vyhodil Rizmana oknem druhého poschodí, zachytil se nešťastník na výstupku pod oknem, dostal se k okapové rouře a po ní sklouzl dolů. Na zem dopadl ne zrovna měkce a poranil si nohu.

Robot ihned zpozoroval, že Rizman není mrtev. Rozběhl se po schodech dolů a Rizman se dal na útěk. Přestože je mechanismus robota poměrně pomalý, pronásledoval svého pána dost nebezpečně, protože Rizman kulhal.

„Řekněte nám, kterým směrem běželi?“

„Tam!“ odpověděla Mariana Rizmanova a ukázala po ulici dolů. „Zachraňte ho, prosím vás!“

Herlek a Cuceloglu se rozběhli po ulici. Záhy pochopili, že to nemá smysl – po robotu a jeho pánovi nikde žádná stopa.

„Vraťme se do laboratoře! Tam je budeme pozorovat na obrazovce. Snad poznáme, kam utíkají.“

Nasedli do auta a nejvyšší rychlostí se řítili do města. Inženýr Herlek požádal vedení o vrtulník, laserovou pušku a příruční tlampač.

„Vrtulník ať je v pohotovosti, vzlétneme, jakmile zjistíme, kde uprchlík je,“ přikázal.

Na televizní obrazovce se objevila skalnatá krajina, porostlá řídce křovinami. V dálce bylo vidět potácející se postavu.

„Jsou z města venku. Ale nemůžu přijít na to, kde vlastně jsou,“ řekl znepokojeně Herlek. „Podle těch kopců v pozadí bych řekl, že jsou někde na jižním okraji města.“

Dohodli se, že Michelli zůstane u televizoru a bude jim prostřednictvím walkie-talkie průběžně podávat zprávu, co se odehrává v zorném poli robota. Herlek a Cuceloglu běželi na dvůr, kde čekal vrtulník s pilotem.

„Na jižní okraj města!“ přikázal Herlek.

Vrtulník zahlučel nad domy.

„Jsem přesvědčen, že Rizman zatoužil po smrti. Myslel možná, že robot Lappa zabil, a chtěl si proto vzít život. Třeba ho to napadlo jen na okamžik, jinak by ho robot nevyhazoval oknem,“ řekl Cuceloglu.

„Přání mohlo být podvědomé,“ připomněl Herlek. „Jinak by Rizman nebojoval tak usilovně o život. V našich předpokladech musela být nějaká chyba. Neměli jsme tak důvěřovat tvým testům.“

„Musíme ho zachránit! Jeho smrt by zničila nejen projekt PSY 1, ale celou společnost Robot Corporation. Kdo by pak ještě kupoval naše výrobky?“

„Projekt PSY 1 můžeme rovnou odepsat. A společnost bude mít co dělat, aby se dostala z nesnází.“

Když přiletěli ke kopcům, přikázal Herlek pilotovi; „Teď níž a pomaleji. Tady někde musí být uprchlík, se svým pronásledovatelem.“

Pomocník Michelli prostřednictvím walkie-talkie hlásil: „Oba se blíží k lesu. V dálce je ještě třetí osoba, ale nelze zatím zjistit, kdo to je.“

Herlek ukázal na lesík po pravé ruce.

„Tamhle jsou!“

Viděli dvě čárečky, které se blížily k lesíku.

„Spusťte se úplně nízko!“ přikázal Herlek.

„Přibližte se k robotovi na několik metrů. Připravím pušku.“

Postava robota se rychle zvětšovala. Už bylo možno rozeznat hranatou hlavu a obrovská kovová chodidla, která se ukázala při každém zvednutí nohy.

Herlek zalícil pušku. Mířil na senzorický střed nad pravým okem, protože nechtěl poškodit celý mechanismus. Byl však příliš pomalý. Nežli stačil vypustit světelný paprsek, zmizel robot v lesíku.

Herlek zaklel.

„Počkejme na druhé straně lesa. Až se objeví venku, stisknu kohoutek.“

Uslyšeli Michelliho hlas: „Robot chytil Rizmana! Ten nemožný popleta se mu schovává za stromy, ale robot zná jeho myšlenky a hned samozřejmě ví, za kterým stromem se krčí.“

„Nepřistaneme?“ zeptal se Cuceloglu.

„Ne,“ odpověděl Herlek. „Přistávání by nás stálo hodně času, a třeba bychom je nakonec vůbec nenašli.“

Kroužili nad lesíkem. Vzadu bylo vidět řeku. Cuceloglu se plácí do čela.

„To je řešení!“ vykřikl. „Robot přece nesmí a nemůže plavat! Okamžitě by se potopil! Zákaz je naprogramován v jeho paměti!“ Uchopil ruční tlampač, zapojil ho a zavolal: „Jakube Rizmane, slyšíš mě? Utíkej k řece a skoč do vody. Robot nedovede plavat!“

„Blíží se ke břehu!“ volal Michelliho hlas. „Robot mu je zas v patách! Chytí ho!“

„K řece!“ přikázal Herlek a pilot přidal plyn. Skoro zároveň s tím, jak slyšeli Michelliho hlas, spatřili uprchlíka a jeho pronásledovatele. Rizman plaval několik metrů od břehu a robot poskakoval podél vody, a vztahoval k němu ruce.

„Nebudu po něm střílet,“ rozhodl se Herlek. „Nám není nebezpečný. Odšroubuji mu pojistku a odpojím proud.“

„Ale pušku měj v ruce!“ radil mu Cuceloglu.

Vrtulník přistál nedaleko od robota. Herlek vyskočil ven. Přiblížil se k němu s namířenou puškou. Robot si ho nevšímal. Díval se na plavajícího Rizmana a šel za ním po břehu. Když došel k velkému kameni, zvedl ho a hodil po Rizmanovi. Jen o chloupeček se netrefil. Rizman zabočil hlouběji do řeky a Herlek se vrhl k robotu a rychlým pohybem mu z otvoru v hlavě vytáhl pojistku. Robot okamžitě strnul bez pohybu. Světélko na čele zhaslo.

„Je konec!“ vykřikl Herlek a otřel si pot z čela.

Cuceloglu se rozběhl po břehu a přiblížil se k plavajícímu Rizmanovi. Podal mu ruku. Rizman se jí posledními silami zachytil. Když ho Cuceloglu vytáhl z vody, zhroutil se k zemi.

Vtom se za nimi ozval šum. Cuceloglu se ohlédl. V křovinách stál novinář Čifi s fotoaparátem v rukou.

„Výborný snímek!“ řekl „Teď ještě pronásledovatele.“

Přistoupil k robotovi a Herlekovi a zmáčkl spoušť. „Díky vřelé,“ řekl a uklonil se. „Můj článek vyjde v příštím čísle Světlometu.“

Článek opravdu vyšel a společnost Robot Corporation a její vynálezce nikterak nešetřil. Pod názvem „Ze psychorobota zůstaly jen sny“ jeho autor nejdříve popisoval slavnostní okamžik toho dne, kdy prvního psychorobota modulovali na mozkové vlny jeho pána. Napsal:

„Tehdy jsme věřili slovům inženýra Herleka, že začala nová doba robotiky: doba psychorobotů, kteří budou nejideálnějšími služebníky, co jich kdy člověku sloužilo.“ Nato přesně popsal, jak psychorobot zbil Rizmanovu manželku, jak mu přinesl do postele Helenu Lappovou, kterou za noci ukradl z náruče jejího muže. „Jakub Rizman nepřikázal svému sluhovi vědomě, aby mu přinesl mladou, krásnou, svůdnou ženu jeho šéfa. Jenom se mu o ní zdálo. Tato událost však ukázala, v čem byl omyl konstruktérů. Mysleli, že robot bude poslouchat pouze vědomé příkazy svého pána. Ve skutečnosti však poslouchal i jeho podvědomá přání. To se stalo proto, že jsou podvědomá přání silnější než vědomá.“ Neméně obšírně popsal autor i sražení šéfa Lappa k zemi a pokus o zabití Jakuba Rizmana. „Ze všeho toho, co se přihodilo, byl Rizman nešťasten, že si v podvědomí přál, aby vůbec nežil. Psychorobot ihned odpověděl pokusem o zabití.“ Článek končil slovy: „Nešťastný konec dobrodružství s psychorobotem PSY 1 dokazuje, že dnešní člověk není dostatečně zralý a socializovaný, abychom mu mohli svěřit takového služebníka. Místo psychorobotů budeme tedy raději i nadále kupovat klasické řady robotů, jaké vyrábí renomovaný podnik Automation. Tyto roboty, pravda, neposlouchají žádné příkazy ze vzdálenosti několika kilometrů, ale také je nikdy nenapadne, aby zaútočily na pánovu ženu, jeho šéfa či dokonce na pána samotného.“

Když v ústavu Robot Corporation článek přečetli, Herlek řekl: „Nezapomněl na propagaci robotů společnosti Automation. Věděl jsem, že se s nimi spřáhl. Proto je tak jedovatý a plný nenávisti.“

„Pro Jakuba Rizmana a jeho manželku celá záležitost koneckonců nedopadla tak špatně,“ dodal Michelli. „Dostali tři tisíce mezinárodních dolarů odškodného. Za ty peníze bych se i já dal modulovat s robotem PSY 1.“

Psycholog Cuceloglu však řekl: „Přes to všechno nevěřím, že by náš robot reagoval na Rizmanovo podvědomí. Vědomí má vždycky převahu. Chyba je v tom, že jsme se u normálního člověka nenadáli tak nenormálních příkazů. Ty mé testy možná opravdu nestojí za nic.“

„Myslíte, že jsou všichni lidé nenormální?“

„Jestliže je nenormální Jakub Rizman, pak jsou nenormální i ostatní lidé.“

Ranní poštou přišly některé odborné revue. Dogan Cuceloglu otevřel revui Mentální otázky. Uviděl titulek: „Je vědomí silnější než podvědomí?“ Rychle si nasadil brýle a začal číst. „Myslím, že jsem našel odpověď na naši otázku,“ řekl, když stať přečetl. Herlek a Michelli zpozorněli. „Podvědomá přání jsou silnější,“ přiznal Cuceloglu. „Ale protože jsou víc brzděna, jejich síla se neprojeví. Jedině tehdy, když tyto brzdy povolí.“

„A tak?“ zvolal Herlek. „Pak bychom tedy měli brát v úvahu i sílu brzd.“ Přistoupil k Cuceloglovi a nahlédl do revue. „Kdo to napsal?“

„Sígmund Freud.“

„Ten, co žil v minulém století?“ podivil se Herlek.

„Ne, tenhle je jeho pravnukem. Vypadá to, že svého předka překoná. Toho byste měli mít tady v ústavu, a ne mě, zkrachovaného Dogana Cucelogla.“

SLOVO ZÁVĚREM

Vědecká fantastika jako speciální a specializovaný literární žánr nemá v Jugoslávii kdovíjakou tradici. Jistě by se v jednotlivých jugoslávských literaturách už od minulého století dali shledávat spisovatelé, v jejichž díle se objevilo vědeckofantastické téma či aspoň motivika tento žánr připomínající a které by bylo možno – spíše s větším než menším nadsazením – označit za „Julese Věrna té které literatury“, ale skutečností je, že literární science-fiction, jak ji známe dnes, se zde dostala ke slovu prakticky až v posledním čtvrtstoletí. A to ještě ne ve všech národních literaturách zároveň. Značný předstih měli Slovinci – nepochybně v souvislosti s tím, že už před druhou světovou válkou dostali několik menších i větších původních děl fantastického zaměření, jakkoli se žádné z nich nepovzneslo nad průměr umělecké tvorby své doby a nezískalo si význačnější místo v literárních dějinách.

„Zakládajícími“ jmény moderní jugoslávské vědeckofantastické literatury jsou Vid Pečjak a Zvonimir Furtinger. Chorvat Zvonimir Furtinger, doyen tohoto žánru v Jugoslávii, zaměřil stejně jako Slovinec Vid Pečjak, považovaný za otce slovinské science-fiction, svůj zájem na „klasickou“ tematiku robotů a meziplanetárních letů, ve svých příbězích důsledně staví na nejnovějších vymoženostech vědy a techniky a vůbec se snaží – v duchu tohoto literárního druhu – nepovolovat fantazii uzdu přespříliš. Pečjak ovšem, jako psycholog povoláním, se ve svých prózách navíc rád zabývá problematikou psychických a psychofyzických jevů. Podobné „klasické“ zaměření charakterizuje i většinu ostatní současné vědeckofantastické tvorby, ať jde o autory starší a známé také z jiných oblastí slovesnosti, jako je Chorvat Branko Belan, nebo o značně mladší výlučné či od jisté doby výlučné „specialisty“, jako jsou Slovinci Mina Remec a Franjo Puncer, anebo o příslušníky nejmladší generace, kterých se, tentokrát netradičně i v Srbsku, zejména v posledním desetiletí vyrojilo jako hub po dešti a které k psaní science-fiction přivedl jednak profesionální interes, jednak příležitost, která, jak známo, nedělá jenom zloděje, ale i spisovatele takové či onaké provenience (a takových či onakých kvalit).

Tuto příležitost, tak lákavou zvláště pro mladé adepty vědeckofantastického spisovatelství, nabídla v druhé polovině sedmdesátých let, jako kdyby se domluvila, nakladatelství v Srbsku, v Chorvatsku i ve Slovinsku: v Bělehradě začal při revui Galaksija vycházet almanach Andromeda, v Záhřebě vyšel první sborník jugoslávské vědeckofantastické prózy YU Sirius a v Lublani vydali antologii slovinské současné science-fiction pod názvem Mavrična krila (Duhová křídla). Rozmach vědeckofantastického žánru se však neomezil pouze na povídku a novelu, čili na kratší prozaický útvar, jemuž se náhle naskytla taková příležitost, a nejen na uvedených třech místech, ale i v novinách a časopisech. Vědeckofantastická tematika začala hojněji pronikat i do dramatických útvarů (činohra, rozhlasová hra) i do poezie a do knih pro děti a stále víc přibývá vědeckofantastických románů; například Miha Remec volí pro svá témata z této oblasti jedině románovou formu.

Je pochopitelné, že rozmach vědeckofantastického žánru nevedl jen k formové, ale i tematické i koncepční rozrůzněnosti. „Klasicky uctivý“ přístup k tématům sice v této produkci (jež se pomalu blíží k nadprodukci) pořád drží prim, avšak častější a častější jsou záměrné, přímo programové odklony od něho. Buď to znamená položení důrazu na druhou polovinu názvu „vědeckofantastický“, anebo se to projeví překročením navyklého rámce sci-fi: tam, kde šlo jaksi „povinně“ o vážné rozvíjení závažné, výhledově životně důležité problematiky, objeví se najednou dosud jakoby nepřípustně relativizující a problematizující otazníky, v „uzlových“ okamžicích nastupuje nevážnost, což vede někdy ke zdánlivému poklesnutí žánru do vysloveně humorné podoby (z nejmladších například V. V. Simonovič), jindy zase k významovému zvrstevnatění textu a tím nutně k výraznému opuštění hranic daného žánru. Toto je příznačné pro mladého Slovince Branka Gradišnika – debutoval neobyčejně vyzrálými vědeckofantastickými příběhy, ale záhy se ukázalo, že navyklý rámec žánru jeho talentu nestačí a že se bude víc a víc snažit pronikat, a to výsostně literárním způsobem, k základním existenciálním otázkám a doposud neobjasněným záhadám tohoto světa.

Tento výbor současné jugoslávské vědeckofantastické prózy, první svého druhu u nás, chce našeho čtenáře aspoň v hrubém obryse seznámit s přítomným, nebo snad přesněji: takřka přítomným stavem daného žánru ve čtyřech jugoslávských národních literaturách, s jeho šíří a rozrůzněností, a to jak v tematickém, tak i čistě literárním smyslu. Zaměření na nejnovější tvorbu vedlo k tomu, že se ve výboru vedle jmen zkušených tvůrců a fabulátorů objevila i jména několika nadaných začátečníků, kteří jako by se v tomto druhu vypravěčství teprve „osmělovali“, i když i oni svůj „předmět“ dokonale znají a ovládají. Ve shodě se skutečným stavem má i v této knize největší zastoupení „klasická“ science-fiction s roboty, nadpozemskými bytostmi a s problematikou vesmírné komunikace, přitom však zde nechybí ani fantastika spíše básnická než vědecká, totiž v případě úvodní prózy Gregora Strniši: tu tento významný básník napsal v duchu své poezie a svých básnických dramat už před více než čtvrtstoletím, ale nic na svém půvabu za tu dobu neztratila, a nemohli jsme ji proto pominout. Rovněž byly do tohoto výboru pojaty prózy „vybočující“, které jako by si z ortodoxnosti žánru chtěly tak trochu dělat dobrý den. I ty sem patří: i ty mohou přispět k vývoji žánru a i ty jsou čtenářsky nemálo vděčné.