DVOJNÁSOBNÝ DVOJNÍK

ZDENĚK ROSENBAUM

LADISLAV SZALAI

JAK ZACHRÁNIT BOHA

ZDENĚK ROSENBAUM

Bůh bydlí ve spirálovité mlhovině SY 782, v prostoru mezi trpasličí dvojhvězdou B 54/2 a pulsujícím kvasarem Qq 313.

Z tribuny 264. vatikánského koncilu, jemuž se na stránkách senzacechtivých novin dostalo přídomku „vesmírný“, to oznámil kardinál Pietrocelli, ředitel papežské observatoře a Ústavu pro teologické studium kosmu. Vzbudilo to nadšený ohlas. Potvrdilo se znovu, že římskokatolická církev tváří v tvář hrozivým krizím vždy dokáže zmobilizovat své síly a přejít do ofenzívy, jejímž výsledkem je téměř pravidelně příliv nových věřících. Tak jako kdysi slovutný biskup Usher zastavil stále dotěrnější útoky evolucionistů prostým výpočtem, že svět byl stvořen v pátek 23. září v šest hodin večer 4004 roky před narozením Ježíše Krista, tak kardinál Pietrocelli jedinou větou smetl posměšky a pochyby ovlivněné neustále se rozvíjejícím kosmickým výzkumem, novými a novými vesmírnými lety; posměšky, které se nakonec zhmotnily v jedovaté otázce The Space News: Kde vlastně bydlí Bůh?

A tak všem rouhačům na nějaký čas sklaplo. Řím slavil vítězství a sám papež sloužil v bazilice sv. Petra slavnostní Te Deum k větší slávě vesmírného Boha. Církev svatá byla zachráněna.

Ale netrvalo to dlouho. Jednoho červnového dne roku 2281 požádal kardinál Pietrocelli o naléhavé slyšení u papeže. Bylo mu vyhověno. Pius XIV., občanským jménem Luca Castiglione, a kardinál Pietrocelli, v dětství přezdívaný Cívka, byli dávní přátelé ještě z dob, kdy oba navštěvovali seminář. Společně si vysloužili i první ostruhy, když se vehementně angažovali v kampani proti snahám holandských biskupů podávat svátost oltářní biorobotům. Nakrátko se sice jejich cesty rozešly, když byl Luca jmenován biskupem na Venuši – mezitím, co tam vracel víru kosmonautům, pochybujícím, zda Bůh mohl stvořit tohle rudé peklo, vystudoval Cívka úspěšně kosmoteologii. Oba dva potom, jeden s praktickými zkušenostmi, druhý s teoretickými znalostmi, po léta přemýšleli nad vesmírným pojetím Boha stejně horečnatě a vytrvale jako nad božským pojetím vesmíru.

Oba prolínající se projekty musely vyhovovat stoprocentně všem současným i předvídatelným vědeckým poznatkům a zároveň obratně interpretovat známé pasáže z knihy Genesis, v níž je psáno, že třetího dne stvořil Bůh slunce, měsíc a hvězdy a „postavil je na obloze, aby osvěcovaly zemi“. Ze se jim to podařilo, bylo důkazem jejich mimořádných schopností, jež také nakonec vynesly Lucu až na papežský stolec a Cívku na místo, po němž toužil.

Jejich projekt byl tak prozíravý, že navzdory obrovskému rozvoji vědy byli vždycky o krůček napřed, na každou všetečnou otázku, na každý nový objev, na každý útok předem pamatovali a vždy jim mohli vítězoslavně čelit. Přesné označení božího příbytku však už bylo posledním trumfem, který měli ve svém fialovém rukávu, byl to však trumf nejvyšší, eso, o němž věřili, že ukončí hru, alespoň po tu dobu, než se sami budou muset odebrat na nebesa k Němu, to jest do spirálovité mlhoviny SY 782. Ta však ležela ve velmi vzdálených končinách vesmíru, dvě miliardy světelných let od Země.

Před Cívkou se Pius XIV. nemusel přetvařovat, takže když Pietrocelli vstoupil, zastihl papeže se skleničkou modrého brisolu, který se vyráběl z létajících chaluh, jejichž domovem byla malá planeta v souhvězdí Lyry. V ústech měl doutník a listoval katalogem skládacích oltářů pro vesmírné lodi. Mrzutě ho odhodil na desku stolu z průhledného kamene.

„Jsou to samé šunty,“ zavrčel přes doutník, „plast a pozlátko. Na to se tam nahoře nikdo ani nepodívá. Oni potřebují něco důvěrného, teplého a uklidňujícího, tvář, postavu, vyřezanou lidskýma rukama z měkkého dřeva.“ Pohybem brady ukázal na komodu, na níž se prastará mladá madona usmívala na děťátko.

„Umí tohle ještě vůbec někdo?“

Pietrocelli, který pochopil, že je to jen řečnická otázka nevyžadující odpověď, před papežem poklekl a sklonil hlavu. Svatý otec odložil skleničku a podal mu k políbení ruku s masivním prstenem. Byl v mrzuté náladě.

„Vaše Svatosti…“ začal kardinál.

„Posaďte se, Eminence,“ ukázal Pius na křeslo. Netrpělivý Pietrocelli dosedl tak prudce, že se křeslo nestačilo okamžitě přizpůsobit obrysům jeho těla a chvíli se popleteně vlnilo. Papež velebným pohybem ruky zahájil slyšení.

„Mám vážné starosti, Svatý otče. Obkličujíť mne býkové mnozí, silní volové z Bazán obstupují mne,“ pochmurně pronesl kardinál a jeho oděv změnil barvu z decentně fialové na zelenočernou, věštící ponuré překvapení.

„Slyše zlé noviny, nebojí se, stálé jest srdce jeho a doufá v Hospodina,“ odtušil vyčkávavě Pius.

„Zhořklo srdce mé a ledví má bodena byla. Nějaký Elmer Godsap vymyslel teorii časoprostorových skoků.“

Papež nechápavě zdvihl obočí.

„Tvrdí, že lze v krátkém čase proniknout do libovolného místa vesmíru,“ rozhodil kardinál prudce rukama a křeslo sebou nervózně škublo.

Pius nebyl hloupý, okamžitě si uvědomil, co to znamená. Rychle se napil brisolu a ucítil, jak modré obláčky zmírňují jeho rozrušení. V místnosti někdo tiše zakašlal.

Papež sebou trhl. U dveří se ukláněl jeho osobní tajemník Concini.

„Vaše Svatosti, poutníci čekají…“

„Pošli tam Popia,“ odbyl ho rázně Pius. „A ať nás nikdo neruší.“ Tajemník zmizel.

„Pokračuj, synu,“ obrátil se papež znovu k Pietrocellimu.

„Ten Godsap se od začátku zabýval teorií gravitačních vln a využitím gravitonů při pohonu kosmických lodí,“ vykládal rozvážně, kardinál a žluté kotoučky, které mu pomalu rotovaly na hrudi, dokazovaly, jak usilovně hledá laikovi srozumitelné vysvětlení. „Postavili mu k tomu laboratoře na Plutu, vydržel tam pět let, což se, mimochodem, pokládalo za nemožné. A někde tam objevil gravitační tunely, jimiž prý je protkán celý zakřivený vesmír a které umožňují rychlý, gigantický skok z jedné jeho části do druhé.“

Pietrocelli se na chvíli odmlčel a pak dodal:

„Zemdlen jsem a potřín převelice, řvu pro úzkost srdce svého.“

Papež přemýšlel tak horečnatě, že mu ani nepřišel na mysl žádný biblický verš.

„Jak je s tím daleko?“

Kardinál pokrčil rameny.

„A myslíš, že by se mohli vydat… tam?“ ukázal palcem někam nad svou hlavu, kde pod mozaikovým stropem nehlučně poletovaly nejnovější modely klimatizačních úlů od firmy Charita Elektronic Inc.

„To bych řekl, Vaše Svatosti. To bude první, co je napadne. Jestli už je to nenapadlo.“

Luca Castiglione udusil doutník v popelníku, z jehož dna se okamžitě vysunulo mechanické chapadlo a zatáhlo zbytek kamsi dovnitř, kde ho miniaturní For-shův neutralizátor v mžiku rozložil na neškodné atomy.

„Jako bychom i bez toho neměli dost problémů,“

pronesl rozhořčeně. „Už tu mám zase petice, abychom zrušili kněžím celibát; chodí teď nejméně jedna týdně. NASA po nás chce, abychom kanonizovali robota, který se vrhl do reaktoru, aby zachránil posádku. A ta Danikenova sekta, která tvrdí, že Ježíš Kristus a apoštolově byli posádka vesmírné lodi ze souhvězdí Honících Psů, získává neuvěřitelnou popularitu; budeme se s nimi muset nějak dohodnout. To už vůbec nemluvím o takových maličkostech jako jsou genetické pokusy v Asimovově nadaci, kde potom, co jsme jim zatrhli androidy, chtějí stvořit inteligentní mravence.“

Papež se zarazil. Uvědomil si totiž, že jeden a s největší pravděpodobností také jediný android Popius, papežův totální dvojník, teď nejspíš v bílém ornátu a s mitrou na hlavě žehná z balkónu věřícím, kteří se ve zbožné úctě shromáždili na náměstí sv. Petra ve Vatikánu, aby na vlastní oči spatřili hlavu církve svaté.

„Proč mají říkati pohané: Kdež jest nyní Bůh jejich?“ povzdechl si.

„Ježto Bůh náš jest na nebi, čině všecko, což se mu líbí,“ doplnil ho pohotově, a Piovi se zdálo, že i s trochou sarkasmu, ředitel jeho papežské observatoře. Právě tahle pasáž z Knihy žalmů byla jedním z argumentů, jimiž Svatý otec přesvědčoval kardinála, aby na „vesmírném“ koncilu učinil ono slavné prohlášení.

„No dobrá, Cívko,“ odhodil papež všechnu oficióznost a nalil si brisol, „s tímhle musíme něco udělat. A rychle.“

Zavřeli se spolu a tři dny ani jeden z nich neopustil pracovnu. Papež nescházel ani do kaple, nepřijímal svého zpovědníka a odmítl se zabývat vzpourou řádových sester na Borneu. Myslel teď jen na jediné: jak zachránit Boha.

Svět dosud nic netušil. Nikomu ani nenapadlo, že za některými záhadnými událostmi se skrývá dlouhá ruka papežské kurie. Ostatně nikdy v minulosti na ni nepadlo podezření, ani tenkrát, když první výprava do vzdálenějších oblastí vesmíru objevila v čedičových masívech Denebu vytesán obrovský kříž, ale jinak ani stopy po civilizaci a dokonce ani po jakékoliv formě života. Stejně jen velmi obtížně by se dalo zjistit, že všechny události pojí jeden záměr, ba bylo to zhola nemožné. Cestou z kosmologického kongresu zmizel prof. Elmer Godsap i s aktovkou mikrokrystalů, na nichž byl celý jeho projekt cestování pomocí časoprostorových skoků. Nenašla se jediná stopa – vypadalo to, jako by zmizel v jednom ze svých gravitačních tunelů. Dva z nejznámějších raketových konstruktérů utonuli při dovolené, když se jejich automatická plachetnice rozlomila po nárazu obrovské vlny v Bermudském trojúhelníku. Jejich těla nebyla nikdy vylovena. Firma Charita Elektronic Inc. dostala tajnou zakázku na výrobu kybernetického mozku, jehož jediným úkolem mělo být vytváření nejen holografických obrazů reálných objektů, což nebyl problém, ale i jakýchkoliv představ. Papež sloužil pod širým nebem mši u příležitosti 170. výročí prvního letu za hranice sluneční soustavy, při němž zahynul Adam Orton. Připomínaje jeho poslední slova: „Bůh tomu nechtěl,“ označil ho Pius XIV. za svatého mučedníka. Obšírně se pak zabýval veršem 16 z žalmu 115 Knihy žalmů: Nebesa jsou nebesa Hospodinova, zemi pak dal synům lidským. „Čeho se bojí Svatý otec?“ ptaly se večerní The Space News a na jiném místě rafinovaně otiskly stručnou zprávu o tom, že asistenti profesora Godsa-pa pokračují v práci na praktické aplikaci jeho objevu. Vatikánský deník Vox Dei se však nenechal vyprovokovat a dál na svých stránkách aromatizovaných kadidlem věnoval největší pozornost rozsáhlé diskusi na téma „Může biorobot ministrovat?“ A v jednom parném odpoledni, které se nepohnutě klenulo nad Světovou přírodní rezervací v Austrálii, jediném místě na světě, kde pod dohledem vědců žil ještě člověk v době kamenné, přiklusal malý domorodý chlapec k budově misie a mlčky předal důstojnému pánovi telegram, v němž ho papežská kurie okamžitě odvolávala zpět do Říma. Aarona

Gottliebera telegram rozzuřil. Nejen, že měl v dobré paměti, co to stálo úsilí, aby se sem do rezervace podařilo propašovat hlasatele slova Božího, ale zpráva přišla v době, kdy měl konečně, po deseti letech v buši, reálnou šanci obrátit na víru prvního domorodce. Ten už byl navíc nad hrobem, a tak se dalo očekávat, že se odebere na věčnost bez asistence důstojného pána Gottliebera. Čiperný stařík s dlouhými bílými vousy si o papežské kurii myslel své a telegram mu byl důkazem, že mu celý život tropí jen samé naschvály. Nicméně uposlechl, rozloučil se se svými dítky, kterým to bylo srdečně jedno, a odjel.

Papežova pracovna se podobala hlavnímu stanu před rozhodující bitvou. Plachty projektových dokumentací pokrývaly koberec; sem tam bylo mezi nimi vidět strnulou nohu elektronického uklízecího skřítka, jemuž se přepálily pojistky. Celou zadní stěnu zabírala mapa vesmíru pokreslená červenými křivkami. Na videoterminálech neustále blikaly stovky údajů a dat, čtverhranné oči displejů byly připraveny kdykoliv se rozsvítit a ukázat libovolnou fázi přípravných prací. Kardinál Pietrocelli spal jen čtyři hodiny, zbytek dne neustále pobíhal a jeho oděv měnil barvu každou druhou minutu.

Pius XIV. byl unavený, cítil už tíhu let. V posledních dnech několikrát zapochyboval, zda úkol, který si předsevzal, je vůbec v silách člověka. Možná, uvažoval, že by příštím papežem už měl být nějaký zbožný počítač.

„Nemuseli bychom snad tolik pospíchat,“ zastavil Pietrocelliho, „tamti ještě nejsou tak daleko.“

„Vaše Svatosti,“ namítl kardinál, který se v takových případech vždy uchyloval k oficiálnímu tónu, „sám jste přece říkal, že církev svatá musí být vždy o krok vepředu. V tom je její síla.“

„Maličko pospíš,“ pokývl Pius hlavou, „maličko zdřímneš, maličko složíš ruce, abys poležel, vtom přijde jako pocestný chudoba tvá a nouze jako muž zbrojný.“

Chviličku ještě dumal, ale vzápětí se vzchopil.

„Tak jak jsme daleko, Cívko? Co loď?“

„Je hotová.“

„Máme vůbec jistotu, že se dostane přesně tam?“

Kardinál uvažoval jen vteřinu.

„To nemáme. Profesor Godsap tvrdí, že těch skoků bude muset být několik; samozřejmě, je to trochu daleko. Kolik, to neví. A co se přitom bude dít s lodí a co s posádkou, taky neví. To ale ani není jeho věc. Ostatně v tomhle momentě není asi na světě nikdo, kdo by k tomu mohl něco kloudného říct.“

„Ani EGO?“ zapochyboval papež. EGO byl počítač 9. generace a vlastnil ho pouze Vatikán.

Pietrocelli zavrtěl hlavou.

„Vyzkoušet to pochopitelně nemůžeme. Věřím však, žeť mi udělí ve dne Hospodin milosrdenství svého a v noci písnička jeho se mnou a modlitba má k Bohu života mého.“

Papežovi se to příliš nelíbilo, ale nemohl nic dělat. Nalil si brisol a pokračoval:

„A co s profesorem? A s těmi konstruktéry? Až to spustíme?“

„Vymažeme jim to z paměti,“ odvětil klidně kardinál.

To můžeme? chtěl se zeptat Svatý otec, ale neučinil tak. Vypadal by jako slaboch. To se ví, že mohou.

„Posádka?“ otázal se tvrdě.

„Kompletní. Všech dvanáct. Androidi s jedním voperovaným kybernetickým minimozkem navíc. Skutečný zázrak,“ rozohnil se kardinál. „Valdés se překonal. Budem mu muset potom ovšem taky trochu… upravit mozek,“ dodal s lítostí.

Papež se pokřižoval. Androidi – kristepane, kdyby se na to přišlo! Rychle tu myšlenku odehnal.

„Charita Elektronic?“

„Zkompletovali ho,“ přisvědčil kardinál. „Je sice rozměrnější, zabere v raketě většinu místa, ale výsledek je úžasný. Můžete se přesvědčit, Vaše Svatosti.“

Dotkl se několika senzorových spínačů a na jednom z monitorů se objevila obrovská hala, uprostřed níž se tyčila mohutná masa kybernetického holografu. Kardinál řekl pár slov do mikrofonu.

„Reaguje na hlas,“ obrátil se k papežovi. „Dívejte se.“

U stropu haly se náhle objevil mlžný oblak, který rychle nabýval obrysů a utvářel se do podoby anděla. Plavé vlasy mu splývaly z hlavy na bílou nařasenou řízu. Zdálo se, že až sem je slyšet šum křídel a praskot ohně, jímž sršel plamenný meč v jeho ruce.

Jen nesmírnou silou vůle se Luca Castiglione, takto papež Pius XIV., ubránil nutkání padnout na kolena a skrýt hlavu v loktech. Vyrazilo mu to dech. Kardinál se potěšené pásl na jeho úžasu. Ale přehánět to nechtěl.

„Gabrieli, odejdi!“ pronesl velebným hlasem a ho-lografický anděl zmizel tak, jak se objevil.

Ještě dlouho nebyl Svatý otec mocen slova. Jen s námahou našel vždy přítomnou berličku z oblíbené Knihy žalmů:

„Tenata roztáhli nohám mým, sklíčili duši mou, vykopali přede mnou jámu, ale sami upadli do ní,“ pronesl, jako by tomu sám nevěřil.

Pietrocelli se usmál.

„Je tu ještě problém. Ten Gottlieber. Je to takový zpupný stařík. Nemá o ničem tušení a chce mocí mermo zpátky k těm svým… dítkám. Musí to být on?“

Otázka pomohla papežovi vzpamatovat se. Tohle byla jeho doména, Pietrocelli tu byl přes techniku, on přes duše.

„Musí, synu,“ odvětil rozhodně. „Věří absolutně a bez výhrad, je to fanatik, ale ne blázen. Jediný svého druhu, kterého máme k dispozici. A bibli zná nazpaměť.“

Kardinál kývl. Věděl to. „Je vám ovšem, Vaše Svatosti, jasné, že mu to nemůžeme říci tady na Zemi? Nikdy by na to nepřistoupil.“

„Zdaliž jídám maso z volů a piji krev kozlovou?“ rozhorlil se poněkud nepřípadně Pius. „Všechny pokyny musí dostat až na místě, to se rozumí. Ovšem,“ podrbal se na hlavě, „asi ho budeme muset…“

Odmlčel se a vrhl kradmý pohled na kardinála. Ten však dělal, jako by nerozuměl.

„… no, trochu upravit, ne?“ řekl, stísněně odvraceje zrak.

Kardinál s úsměvem sklonil šíji.

„To jistě, Vaše Svatosti, s tím se počítá. Buďte bez obav.“

Svatý otec sáhl pro doutník a v duchu řediteli své observatoře spílal: Začínáš si moc dovolovat, Cívko. Nejlepší by bylo poslat tě tam s nimi.

Ráno 24. prosince roku 2285 se papež cítil velmi špatně. Bylo to zřejmě z rozčilení. Pietrocelli naopak zářil a jásal, chvilku nepostál a neustále přecházel v purpurem čalouněné lóži zavěšené až těsně pod střechou obrovského hangáru. Dole v hloubce pod nimi se matně lesklo šípovité tělo kosmické lodi. Neměla jméno, žádné se jim nezdálo dost vhodné.

Všechno bylo připraveno. Vypadalo to neuvěřitelně, neboť kromě samotné lodi nebylo už v hale nic a nikdo, žádné rampy, žádné kabely, žádné přístroje, žádní roboti, žádní lidé. Nic. Jen hladká masa kovu bez jediného výstupku, bez jediného okna, přídí směřující vzhůru. Papež se polohlasně modlil.

„Už jdou,“ přerušil ho neuctivě Pietrocelli. „Svatý otče, už jdou!“ A opravdu, z šedavého přítmí přicházelo v řadě za sebou ve skafandrech s odkrytými průzory všech dvanáct. Z té výšky jim do obličejů vidět nebylo, stejně by se však z nich vyčíst nic nedalo. Kráčeli stejným neuspěchaným krokem, jeden za druhým: Petr, Simon, Matouš, Jakub, Jan, Marek, Lukáš, Ondřej, Tomáš, Filip, Bartoloměj, Tadeáš. Když došli k lodi, v kovovém plášti se otevřela úzká štěrbina a androidi nehlučně zmizeli uvnitř. Střecha hangáru se pomalu odsunula.

Osmadevadesátiletý Luca Castiglione, z milosti boží

Jeho zástupce na zemi, Pius toho jména čtrnáctý a jen o rok mladší ředitel papežské observatoře a Ústavu pro teologické studium kosmu Pietro Pietrocelli od té chvíle mlčeli a jen sledovali malý monitor v lóži, na němž ubíhaly vteřiny. Na obrazovce se mihla šedesátka, když papež pronesl stísněným hlasem:

„Stejně vám řeknu, Eminence, když pomyslím, že se budu muset modlit k tam tomu…“ Ukázal pohybem hlavy na loď, kde ponořen v hibernační lázni spočíval Áaron Gottlieber a zdálo se mu, že se vrací do Austrálie.

„Zvyknete si, Vaše Svatosti,“ šeptl kardinál.

Pět, čtyři, tři, dva, jedna, nula. Nic se nestalo. Jen tam, kde dosud stála kosmická loď, bylo prázdné místo. Bůh odstartoval.

JAK ZACHRÁNIT BOHA

LADISLAV SZALAI

(Ze zápisků psychonauta Abdelara Smokvoje)

L. P. 2 397, duben, neděle.

Už mám dost toho věčného běhání v hnacím bubnu továrny na výrobu konzervovaných historických snů. Kdejaký robot se dneska válí v posteli a já, člověk, mám na tu bandu makat jako šroub? To teda ne. Rozhodl jsem se skoncovat s životem nádeníka a přihlásil jsem se do konkursu na psychonauta. Čert ví, co to je – zřejmě to má něco společného s psychovizí – ale mohl-li se přihlásit i neuropočítač DLABAT 2/376, náš snovedoucí, proč bych to nezkusil taky. Když se štěstí unaví…

Konkurs vysílala celá Sluneční konfederace. Nasadil jsem si psychovizní brýle a vešel do mě málo známý hlasatel. Povídá:

„Dám ti deset otázek, Abdelare. Když na ně správně odpovíš, postoupíš do dalšího kola.

Za prvé: Víš, kdo to byl Izák Neutron?“

„Nevím,“ odpověděl jsem po pravdě.

„Za druhé: Kdo napsal knihu Stařec a hoře?“

„Nevím.“

„Za třetí: Jak zní Pierreboulleův zákon?“

„Nevím.“

„Za čtvrté: Kolik vážil Samson?“

„Nevím.“

„Za páté: Na kterých olympijských hrách startoval Ronald Reagan?“

„Nevím.“

„Za šesté: Který architekt postavil Mont Blanc?“

„Nevím.“

„Tróju dobyl Homér nebo Schliemann?“

„Nevím.“

„Za osmé: Četl Buddha bibli?“

„Nevím.“

„Za deváté: Který slavný mořeplavec první objevil Slunce?“

„Nevím.“

„A za desáté: Koho vyhnal Svatý Petr z ráje?“

„Nevím.“

„Gratuluju ti, Abdelare Smokvoji,“ uklonil se psychovizní hlasatel a s profesionálním úsměvem mi oznámil, že jsem se desetkrát strefil do černého.

Správná odpověď zněla desetkrát „nevím“.

Postoupil jsem do druhého kola.

L. P. 2 397, duben, pondělí.

Je to slastný pocit, nejít dva dny za sebou do práce. Jako účastník druhého kola jsem získal nárok na luxusní obsluhu. Před domem, kde bydlím, zastavil v devět hodin pojízdný bar. Sousedi mohli puknout závistí, když tři automatické hostesky nastoupily do výtahu a zazvonily u mých dveří.

Psychovize vysílala hodinu předtím zvláštní ranní zpravodajství. Dozvěděl jsem se, že do druhého kola postoupilo ze sto dvaceti pěti miliard soutěžících pouhých tři tisíce dvě stě dvacet. Všechno to byly počítače, roboti, androidi a Glubstrussovy fixní ještěrky. Já jediný mám hájit v druhém kole lidskou rasu! Přes noc se ze mě stal nejslavnější člověk Sluneční konfederace. Jen aby to vydrželo!

V poledne jsem si nasadil psychovizní brýle. Hlasatel do mě vešel stejně suverénně jako včera a povídá:

„Tak co, Abdelare, jak se vede?“

„Ale jo, ujde to,“ já na to.

„Dneska to bude o něco horší. Těžká matematika,“ mrkl na mě povzbudivě. „Ale mám pro tebe jenom pět otázek. Zlom vaz.“

„Díky.“

„Tak tedy, za prvé: Víš, nebo nevíš, proč je jedna víc, než jedna ku jedné?“

„Vím,“ odpověděl jsem trochu nejistě.

„Za druhé: Víš, nebo nevíš, kolik nekonečen se vejde do čtverce nad odvěsnou?“

„Vím.“

„Za třetí: Víš, nebo nevíš, kolik váží vesmír pod tlakem sto tisíc atmosfér?“

„Vím.“

„Za čtvrté: Víš, nebo nevíš, jestli existuje bůh?“

„Vím.“

„Za páté: Víš, nebo nevíš, jak ho zachránit?“

„Vím.“

„Gratuluju vám, Abdelare Smokvoji!“ začal mi hlasatel vykat a v očích se mu objevily slzy dojetí. „Já věděl, že mě nezklamete. Správná odpověď zní pětkrát vím. Jsem pyšný na to, že jsem vstoupil právě do vás. Díky tomu je teď moje další kariéra ve studiu zajištěna. Už teď vám mohu sdělit, že do třetího kola a vlastně do finále postupujete pouze vy, plazmatronický počítač NOF 6/116 a Glubstrussova fixní ještěrka Josef 2pík. Ostatní vypadli.“

To mě teda podržte…

Byl to rachot, když mě pancéřový supervůz psycho-vize odvážel do studia! A ty davy na ulicích! Mačkali se všichni jako housenky, aby mi provolali slávu. Co na mně najednou mají? Ještě v sobotu jsem běhal v hnacím bubnu továrny na výrobu konzervovaných historických snů a nepřišla se na mě podívat ani myš, a dneska jsem jim dobrý. Tak jen se koukejte, nic neuvidíte!

Vystoupil jsem z vozu a s potěšením sledoval, jak mi kordony policejních neuropočítačů prosekávají cestu ke dveřím studia. Pendreky jen svištěly.

„Ale mě ne! Mě ne!“ křičel někdo vysokým hlasem pár kroků přede mnou. „Já jsem přece ředitel psychovize! Já ho jdu uvítat!“

Provolávali mi slávu, každý se mě chtěl dotknout, poplivat pro štěstí. Natahovali ke mně ruce s mými hologramy a plastickými psychoprojekcemi, abych se jim na ně podepsal. Mávali transparenty a vlajkami s obrovskými písmeny A. S. Vlídně jsem jim kynul.

Pod pendreky se náhle prosmýkla drobná stařenka s nápisem ABDELAR’s FANS CLUB a vstrčila mi do ruky promaštěný sáček. „Upekla jsem ti buchty, synáčku. To ti dodá sílu. Jsou s povidly.“ Dojalo mě to. Chtěl jsem jí poděkovat, ale neuropočítačoví poldové ji popadli a vlekli pryč. Ještě jsem zahlédl, jak zlostně mrská nohama.

Rychle jsem si nacpal sáček s buchtami pod košili. Šli na to na můj vkus trochu moc tvrdě, tihle maníci z NEPOPO. Už byli u mě a šoupli mě do dveří studia jako balík hydroponické slámy. „Jen se z toho nepopo!“ křikl jsem na ně odvážně. To jsem jim to dal!

Seděl jsem asi půl hodiny v audiohypnotické čekárně, než si mě odtud konečně vyzvedl ředitel psychovize. Na můj vkus vypadal příliš jako rváč. S těmi boulemi a modřinami od pendreků. Koukal jsem nenápadně tři metry stranou.

„Tady jsem!“ zapištěl. „Vítejte, slavný příteli! Dovolte, abych vám představil organizátory Velkého Konkursu.“

Otočil se pomalu dozadu. Teprve teď jsem si povšiml, že ve dveřích čekárny za jeho zády nehybně stojí dva roboti s obrovskými pyramidovitými lebkami a jeden počítací stroj na vzduchovém polštáři.

„Tohle je robesor Senac Impulsition.“

Bližší robot kývl pyramidou.

„Robesor HP Apatikus.“

Druhý robot elektronicky zašuměl.

„Sigma Sapiens Sapiens Sapiens.“

Počítací stroj se spokojeně zhoupl na vzduchovém polštáři.

„Smokvoj,“ utrousil jsem nedbale, aby si nemysleli, že mě dva kybernetičtí profesoři a jedna inteligentní pumpa vyrazí dech. Taky už jsem byl někdo!

„Jestli vám to nebude vadit, přestěhujeme se na chvíli do mé pracovny,“ uchopil mě zboulováný ředitel v podpaží a dost neúspěšně se na mě zašklebil.

„Proč jsem si vás vlastně vzal takhle stranou, Abdelarde Smokvoji,“ spustil nejistě, sotva jsem se usadil. Chvilku nad tím uvažoval a pak pohlédl na Impulsitiona.

„Tak tedy, proč jsme si vás vlastně vzali takhle stranou,“ ujal se robot čile slova a začal rychlými kroky bloudit v kruhu po místnosti. „Proč jsme vlastně vyhlásili Velký Konkurs? Proč potřebujeme psychonauta a proč jsme nikomu neprozradili, co to vlastně je? Nač ty tajnosti, napadlo vás určitě, neboť tak inteligentního člověka to napadnout muselo…

I vy jste byl určitě zvědavý, proč tolik tajností najednou,“ bloudil robesor Senac Impulsition dál nejistě dokolečka. „A teď přišla chvíle, abyste se dozvěděl, co za vším tím rozruchem vlastně vězí. Dnes už vám to můžeme prozradit – pouze vám to můžeme prozradit – neboť jste jedním ze tří finalistů Velkého Konkursu, ale nejen to – teď poslouchejte dobře: vy jste jeho vítězem!“

„Cože? Já že jsem vítězem?“ vyskočil jsem z křesla a otevřel ústa překvapeně dokořán. „Jak to? Vždyť ještě nebylo finále!“

„Nekřičte tolik,“ napomenul mě robesor HP Apatikus. „Nikdo se nesmí dovědět, na čem jsme se tady ujednali. Pochopte to dobře: my – tedy já, robesor Impulsition a Sapiens Sapiens Sapiens – jsme se rozhodli, že psy-chonautem budete vy. Jste člověk, a to poslání se pro vás nejlépe hodí. Teď vám přečtu tenhle tajný záznam,“

vytáhl si rychle z čela bílou pásku a začal číst: ZACHRAŇTE BOHA! ZACHRAŇTE BOHA! ZACHRAŇTE BOHA!

„Tuto zprávu,“ pohlédl na mě robesor významně, „jsme zachytili na nesmírně krátkých vlnách všech lidských mozků, které jsme zatím zkoumali psycholokátorem. Vypadá to, jako by veškeré lidské mozky obsahovaly jakýsi dědičný element obsahující toto volání o pomoc. Bůh se zřejmě dědí z generace na generaci, ať chceme či ne.“

„Po dlouhých výzkumech jsme došli k závěru,“ převzal slovo Sigma Sapiens Sapiens Sapiens, „že v mozku každého člověka existuje prostor nesmírně malých mikroskopických rozměrů. V tomto prostoru – podle naší teorie – se nachází jakási nadpomyslná bytost, jakési jsoucno vyššího kosmického řádu, které jsme z nedostatku jiných vhodných termínů označili tím bezmála zapomenutým slovem „bůh“. Bůh je zřejmě někým nebo něčím ohrožován a vysílá o tom zprávu na nesmírně krátkých vlnách.“

Tomu jsem tedy moc nerozuměl. „A co já s tím mám společného?“ zeptal jsem se jich.

„Vy poletíte zachránit Boha, psychonaute,“ odpověděl mi počítač s ledovým klidem.

„Jenže já…“ začal jsem, ale už byli asi netrpěliví, a tak si přečetli moje myšlenky dřív, než jsem je stačil vyslovit.

„Konkurs se bude konat za několik minut, nemějte strach,“ uklidňoval mne HP Apatikus. „Vy budete jeho vítězem. Teď už vám nemusíme nic tajit. Naoko se celé té psychovizní parády zúčastníte a na všechny otázky odpovíte ANO, ANO, ANO. Ano?“

Neměl jsem nejmenší chuť letět někoho zachraňovat, ať vysílal, co vysílal. Rázem jsem se rozhodl, že schválně odpovím NE a NE a NE. To bude překvapení, až selžu před svědky, před miliardami bytostí Sluneční konfederace, které budou sledovat konkurs v psycho-vizi!

Vešel jsem spolu s ředitelem do sálu vyzdobeného svítícími škeblemi z Venuše. Všechna psychovizní děla se na nás okamžitě zaměřila. Rázem jsme vstoupili do miliard myslí.

„Abdelar Smokvoj!“ představil mě něčí zvučný hlas.

Maličko jsem se uklonil a poplašeně si začal okusovat nehty. Zazněl bouřlivý umělý potlesk.

„To je prosím náš kandidát číslo tři,“ vyšel mi naproti hlasatel v černých vodotěsných šatech a podal mi s oslňujícím úsměvem ruku. „Dovolte, milý Abdelare,“ vedl mě pomalu ke středu sálu, kde stály dva stoly – jeden pro soutěžící a druhý pro porotu – „abych vás představil vašim konkurentům.“

„Tohle,“ ukázal na neforemný plazmatronický počítač těsně po generálce, „je NOF 6/116. Zde vedle sedí Josef 2pík.“

Stiskl jsem napřed mechanickou ruku počítači a pak jsem potřepal topornou nožkou Glubstrussově fixní ještěrce. Sodíková bytost si mě změřila chladnýma pohrdavýma očima a usadila se zpátky na svoje místo.

„Předávám slovo profesoru Senacu Impulsitionovi, předsedovi konkursní komise, která za několik málo okamžiků předloží kandidátům na psychonauta rozhodující otázky!“ zvolal hlasatel.

„Vážení psychovizní diváci, milí přátelé,“ spustil robot. „Jistě jste všichni velice napjatí a chtěli byste už teď znát, co je to vlastně psychonaut, proč vlastně věnovala psychovize jeho výběru takové úsilí? Vždyť téměř osmdesát procent občanů Sluneční konfederace se zúčastnilo našeho Velkého Konkursu. Rád vám ještě před zahájením finálového střetnutí tří uchazečů odpovím. Psychonaut je ten, kdo poletí prostřednictvím psychovize nejen do lidského vnímání, ale přímo do lidské duše! Slyšíte dobře: psychonaut poletí přímo do samotného jádra lidské psychiky. Co tam bude dělat? Bude zachraňovat Boha! Soutěžící už znají text závažné zprávy, která byla zachycena na nesmírně krátkých vlnách všech lidských mozků, jež se zatím podařilo vědcům prozkoumat. Vy jej teď uslyšíte poprvé. Zní: ZACHRAŇTE BOHA! ZACHRAŇTE BOHA! ZACHRAŇTE BOHA!“

Robot se významně odmlčel, aby zvýšil napětí, a pak pokračoval:

„Za chvíli se dovíme, kdo bude psychonautem. Bu-de-li to plazmatronický počítač, Glubstrussova fixní ještěrka, nebo člověk. Jen jedno je už jisté: Bude to ten, kdo nejlépe zodpoví tři velice složité otázky, které pro tento účel sestavil inspirační řetěz myslících strojů z Uranu, Neptunu a Pluta. Finále začíná!“

Nemám rád řečnění a byl jsem z toho všeho tak popletený, že jsem přestal vnímat, co se kolem mě vlastně děje. Najednou jsem si vzpomněl na sáček s buchtami, který se mi pod košilí zatím mírně rozpatlal. Buchty s povidly? vrtalo mi hlavou. Ze bych je ochutnal? Na kuráž? Nono, to přece nemůžeš, napomínal jsem se. Dívá se na tebe celá Konfederace. Ale sliny už se mi začaly sbíhat v ústech – jenom si kousnu, potajmu, aby nikdo neviděl…

„První otázka zní,“ dolehlo ke mně z dálky. „Je Bůh vševědoucí? Odpovídejte ano či ne.“

„Ano,“ řekl rychle počítač.

„Ano,“ vyhrkla Glubstrussova fixní ještěrka.

Ne, ne, ne! chtěl jsem vykřiknout, abych tu podvodnou porotu dopálil, ale zničehonic jsem se začal dusit. Nevylezlo ze mě ani slovo. Buchty mi uvízly v hrdle!

„Číslo tři bez odpovědi!“ dodal někdo za mě.

„Druhá otázka: Jak se jmenovala matka Boha za svobodna? Odpovídejte ano či ne.“

„Ano, ano,“ řekli současně moji konkurenti. Já k tomu nedodal nic. Oči mi div nevylezly z důlků.

„Číslo tři bez odpovědi!“

„Třetí a poslední otázka: Chodil někdy Bůh skutečně po světě? Jestliže ano, tak za kým? Jestliže ne, tak proč ne? Odpovídejte ano či ne.“

„Ano, ano,“ odpověděli oba.

Já jenom modral. Ta babka snad ty buchty zadělávala klihem!

„Číslo tři bez odpovědi!“

„Číslo tři se stává psychonautem!“ vyhlásil po dlouhé odmlce předseda konkursní komise robesor Senac Impulsition. Ředitel psychovize ke mně radostně přiskočil a udeřil mě do zad.

„Gratuluju!“ zvolal.

Tou herdou mi nejspíš zachránil život.

„To je podvod!“ rozkřičeli se neuropočítač a ještěrka. „Vždyť jste nám řekli, abychom odpovídali ano!“ Mně to také řekli, chtěl jsem jim sdělit, ale nebyl jsem ještě schopen slova.

„V tom spočíval celý náš trik,“ prohlásil potěšené předseda. „Všem třem jsme poradili, aby odpovídali ano. Ale otázky byly záměrně zvoleny tak, aby odpověď nemohla znít ani ano, ani ne. Chtěli jsme mít jistotu, že vybereme dobře. Nejinteligentnější z vás se prosadil tím, že se distancoval od jakéhokoliv mylného rozhodnutí. Byl to Abdelar Smokvoj, kdo neřekl ani á, ani bé. Proto se zcela zaslouženě stává psychonautem. Jenom nejmoudřejší a nejprotřelejší bytost v celé Sluneční konfederaci je hodna toho, aby se ujala takového úkolu, jakým je záchrana Boha. Jenom tomuto člověku,“ ukázal na mě pyšně, „může naše košatá civilizace svěřit do rukou nejlepší bojové prostředky, nejdokonalejší výplody techniky a lékařství, prostředky čerpající z nejmodernějších poznatků matematiky, fyziky, chemie, biologie, metain-telektologie, existenciologie a vůbec všech exaktních i neexaktních věd. Všechno, co je zapotřebí k záchraně Boha, svěřujeme teď tomuto člověku, tomuto skvělému muži, Abdelaru Smokvojovi. Zapamatujte si na věky věků jeho jméno, předávejte je z generace na generaci. Abdelar Smokvoj, to je on!“ mířila na mě kovová profesorova ruka. A já tam stál a zíral.

Ale co, napadlo mě nakonec, když psychonaut, tak psychonaut. Jako nejinteligentnější bytost musím tohle důležité poslání přijmout.

L. P. 2 397, duben, úterý.

Měl jsem velice neklidnou noc. Zdálo se mi, že kráčím nesmírně dlouhou a úzkou chodbou. Na jejím konci číhala Glubstrussova fixní ještěrka a v zadečku jí kmitalo ostré ocelové žihadlo.

„Pardon,“ povídá mi robot v bílém plášti, držící v ruce stříkačku s jehlou dlouhou skoro půl metru. „Pardon, asi jsem píchnul malinko vedle.“

„Co tu děláte?“ obořil jsem se na něho. „Kdo vás pustil do mého bytu, robote?“

„Nařídili mi, abych vás dnes ráno očkoval proti dětské obrně, tetanu, tuberkulóze, černému kašli, úpla-vici, choleře, záškrtu, amoku, angině pectoris, alkoholu, nikotinu, LSD, osypkám, žloutence, velikášství, zarděn-kám, rakovině, infarktu, politice, volné lásce, rýmě, kašli, infantilitě, vzteklině…“

„Tak dost!“ zařval jsem. „Jak jste se sem vlastně dostal?“

„Jsem lékař,“ odpověděl popuzeně. „Plním jenom svoji povinnost.“ Pak se pobaveně usmál, vytáhl z kufříku svazek paklíčů a zachřestil mi jimi před očima. Vyrazil jsem s ním dveře.

Jak jsem zjistil, hlídal v noci náš dům zvláštní foto-střelecký oddíl. Fotostřelecké neuropočítače nestačily střílet fotografie mých obdivovatelů a obtěžovatelek do registračního střediska, kde speciální hypnopočítače vyhledaly vždy ten správný kód, automaticky stiskly správné tlačítko a vyfotografovaný objekt byl impulsem vyslaným na dálku donucen usnout. Kolem našeho domu to vypadalo jako v noclehárně. Rozesmál jsem se, když jsem spatřil před hlavním vchodem spát i chytrou parní mlátičku, co si před časem vyrobilo jedno technicky nadané dítě z protějšího domu a naučilo ji na mě pokřikovat: „Smokvoj, nejsi zmokloj?!“ Zvláštní posily polointeligentních buldozerů mi proklestily jenom s obrovským nasazením cestu k obrněnému supervozu psychovize.

Ve studiu mě zavedli k příšerně vypadajícímu zařízení. Už tam na mě čekali profesoři. Zatímco jsem si prohlížel něco, co vypadalo jako kovová chobotnice, povídá mi HP Apatikus: „Tak tohle je váš diachronický hyperbolický psychoplán, neboli DHP.“

„Strávíte v něm možná perné chvíle,“ položil mi Senac Impulsition dobrotivě ruku na rameno. „Jak se vám líbí?“

„A nekouše?“ vzmohl jsem se statečně na vtip.

„Teď k věci,“ chopil se otěží profesor Sigma Sapiens Sapiens Sapiens. „Akce proběhne asi takto: Vlezete si dovnitř a posadíte se do myšlenkového křesla. Nos si položíte na červeně vyznačený bod před vámi. Ruce a nohy vložíte do spalovacích otvorů, které dobře rozeznáte. Za žádnou cenu je nevyndávejte! Došlo by k neúplné destrukci a místo vás by se ve vaší duši mohl objevit nějaký nepovedený mutant.“

„Cože? V čí duši?“ polekal jsem se.

„Ve vaší. Vy totiž poletíte do vlastní duše,“ řekl stoicky.

„A to mi říkáte teprve teď?“ vyskočil jsem zděšeně. „Do vlastní duše? Vždyť z toho můžu mít smrt!“

„K tomu by nemělo dojít,“ řekl HP Apatikus, a teprve po chvíli dodal: „Vaše tělo tu po destrukci zanechá dokonalého dvojníka. To by vás mělo uklidnit. Ten dvojník bude natolik neschopný jakéhokoliv vnějšího i vnitřního pohybu – tím se nemyslí jenom fyziologické, ale i psychické projevy –, že nemusíte mít žádné obavy. Jediné riziko, které existuje, se týká pouze vás, nikoliv vašeho dvojníka. V okamžiku, kdy byste… selhal, dvojníka oživíme a on bude pokračovat dál ve vašem životě.

Páni, to mě podržte! Ti to mají ale vypočtené. Jestli selžu, tak si tu místo mě bude sladkostí života užívat nějaký dvojník. Snad abych si to ještě všechno rozmyslel!

„Tak dovnitř,“ vyzval mě nasládlým hlasem robesor Senac Impulsition. „Žádný strach, drahý Abdelare. Však vy nám něselžete. S vaší inteligencí…“

„A jak mám vlastně toho boha zachránit?“ snažil jsem se na poslední chvíli vytáhnout z nich rozumy.

„S tím si už vůbec nemusíte dělat starosti,“ uklidňoval mě HP Apatikus. „Však vy už si nějak poradíte. Váš DHP je vyzbrojen všemi dosažitelnými prostředky. Vše, co si dovedete představit, uskuteční ve zlomku sekundy. Vyplní jakýkoliv rozkaz. Stačí myšlenkový popud a DHP se pustí do práce. Stane se vaším neviditelným pomocníkem. Neviditelným, neboť po přistání jeho časoprostorová podstata přestane existovat. Zrovna tak, jako přestanete pro nás existovat vy, přestane stroj existovat pro vás…“

„No tohle,“ zavrtěl jsem udiveně hlavou. „To jsou mi věci!“

„Budete první člověk, první bytost Sluneční konfederace, která se stane nehmotnou, neprostorovou, dokonce nečasovou, budete nezranitelný, nepřemožitelný, vševědoucí… Jak vám závidím Abdelare Smokvoji! Tak rád bych letěl místo vás!“

Ale to je maličkost, hned si to prohodíme, chtěl jsem mu nabídnout, jenže to už Senac Impulsition bez-krevným strojovým hlasem zvolal:

„Posádko, nastoupit! Pozor! Pochodem vchod k objektu diachronický hyperbolický časoplán! Hlavu sklonit! Lezem! Lezem! Sednout! Nos na červený bod! Ruce, nohy do spalovacích otvorů! Připraven?“

„Ale jo,“ rezignoval jsem.

„Připraven?“

„Připraven!“ zařval jsem zplna hrdla a na těle mi naskočila husí kůže.

„Deset, devět, osm, sedm,“ začal chladnokrevně odpočítávat. „Šest, pět, čtyři, tři, dvě, jedna, půl, čtvrt, PAL!!!“

L. P. 2 497, duben, úterý. O sto let později.

Když jsem se probral z bezvědomí a vysoukal se z psychoplánu, koukám, a co nevidím. Robesoři omotání pavučinami a pokrytí prachem nehybně trčeli v zatuchlé místnosti a kontrolky jim jen slabě žhnuly. Bouchl jsem HP Apatika do zad a zpod uvolněného krytu paměťových bloků mu vyběhly dvě kybernetické myši.

„Ňnn… no… ko… ko… konečně!“ vyrazil ze sebe. Koktal pak už pořád – myšky mu nejspíš ohlodaly nějaké plošné spoje.

„Co je to?“ divil jsem se.

„Cekáme tu na vás sto let!“ rozčilil se Impulsition, pod prachem poněkud zrezivělý. „Člověče, co jste tam celou tu dobu dělal?“

Vůbec jsem nevěděl, že jsem někde byl a natožpak sto let. Ale radši jsem se k tomu nepřiznal, když jim na tom tolik záleželo.

„Tak různě…“ pokrčil jsem rameny.

„Sakra psy… psy… psy…,“ koktal Apatikus, až jsem se polekal, že začne štěkat.

„Psychonaute,“ vzal to za něho Sigma Sapiens Sa-piens Sapiens nervózně šmejdící na vzduchovém polštáři sem a tam, „víte, co se teď dá zachytit na nesmírně krátkých vlnách všech lidských mozků?“ A začal si z čela soukat zažloutlou pásku. Nějak se mu zasekla nebo co…

„Ať si to po… po… po…“

„… poslechne sám,“ doplnil rezignovaně Impulsition a začal mi cpát na hlavu psychodetekční přilbu. Do uší se mi praskotem mozkových signálů prodralo zoufalé volání:

„ZACHRAŇTE ABDELARA SMOKVOJE! ZACHRAŇTE ABDELARA SMOKVOJE!! ZACHRAŇTE ABDELARA SMOKVOJE!!!“

„Tak to vidíte, člověče, co jste spískal,“ řekl skřípavým hlasem robesor Sigma Sapiens Sapiens Sapiens a začal mi rvát přilbu z hlavy.

Moc mu to nešlo. Nějak se mi zašprajcovala o svatozář.

SETKÁNÍ

ZDENĚK ROSENBAUM

Saša Malý, kterému přezdívali Alexandr Veliký, student druhého ročníku fakulty kosmických spojů, seděl na lavičce v parku a učil se na zkoušku. Tedy pokoušel se učit, jenomže mu to nešlo, protože měl hlavu plnou jara, Soni a spousty jiných věcí. Na kolenou mu ležela rozevřená Všeobecná pravidla kontaktu s mimozemskými civilizacemi, občas do nich mrkl a pokaždé mu jako naschvál padla do oka věta: „Základním účelem prvního kontaktu by vždy měla být výměna separovaných informací.“ Snažil se zapamatovat si to.

Znenadání si k němu přisedl jakýsi stařík, drobný člověk s šedými lesklými vlasy a tenkou hůlkou, přehodil si nohu přes nohu a nastavil tvář květnovému slunci, které viselo přímo nad stříbřitou střechou Lemova institutu. Saša si ho letmo prohlédl a hned se zase vrátil ke skriptům. „Základním účelem prvního kontaktu by měla být…“ zabručel si potichu.

„Výměna separovaných informací,“ doplnil ho stařík, aniž pohnul tváří. A vzápětí se omluvil:

„Promiňte, mladý muži, nechtěl jsem vás vyrušit.“

Saša ho ujistil, že se nic nestalo, protože on má stejně v plánu se na to vykašlat.

„Při nejhorším tu zkoušku neudělám. Ale Sincev není žádnej pes, s tím se dá mluvit,“ mudroval. „On ví, že piloti na pravidelných linkách se stejně k žádnýmu kontaktu nepřipletou.“

Najednou si Saša vzpomněl:

„A poslyšte, dědo, jak to, že vy to znáte nazpaměť?“

Stařík se jen pousmál.

„Jestlipak víte, kdo uskutečnil vůbec první kontakt s mimozemskou civilizací?“

Saša si pohrdavě odfrkl. „To přece zná každé malé dítě. Posádka Albatrosu v roce 2 312.“

Starý pán kývl hlavou.

„A víte který člen posádky?“

Saša se zarazil. To nevěděl. Pokud se mohl spolehnout na svoji paměť, v žádné učebnici se o tom nepsalo.

„Byl to otec toho vašeho Sinceva,“ řekl stařík potěšené.

Od začátku bylo jasné, že to bude právě Kolja Sin-cev. Ani ne tak pro jeho kvalifikaci psychobiologa, ale především proto, že mimozemské civilizace byly jeho koníčkem. Jediný z posádky Albatrosu také věřil na inteligentní život ve vesmíru. Ostatní, většinou už veteráni kosmických cest, byli značně skeptičtí. Kapitán, který jednou objevil jakési fialové plísně na Boronu a musel kvůli nim strávit rok v přísné karanténě, dokonce tvrdil:

„Víš, Nikolaji, já si myslím, že lidé na Zemi, to je nějaké výjimečné vesmírné nedopatření.“

Ale Kolja si své přesvědčení vzít nenechal a trpělivě snášel posměšky svých přátel.

Stalo se to při zpáteční cestě. Planetu v souhvězdí Malého Psa měli obletět a vyfotografovat, nepočítalo se ani s vysláním průzkumné sondy. Nikoho to nevzrušovalo, vždyť to byla běžná procedura, kterou opakovali už bůhví pokolikáté. Ani Kolja, když ho Denis Powel, který měl službu, zavolal, nic netušil.

Denis si dával velkou práci, aby zosobňoval typického Angličana, kterého nic nerozhází – to byl jeho způsob humoru. Ani teď, když mu podával ještě vlhkou fotografii, nedal na sobě nic znát.

„Tak, Koljo,“ pronesl nevzrušeně, „tady je máš, ty své inteligentní pavouky!“

Kolja Sincev nejdřív nic nechápal. Teprve když na ostrém, kvalitním snímku spatřil štíhlou jehlu kosmické lodi, spočívající na povrchu planety, došlo mu, že se konečně dočkal. Byli tady. Přišel čas prvního setkání.

Navedli Albatros na oběžnou dráhu a všichni se nahrnuli do velitelské kabiny, vzrušeně komentovali všechny údaje přístrojů, fotografie, i zprávy průzkumné sondy, kterou nakonec pochopitelně vyslali dolů. Především se ukázalo, že planeta, kterou dosud znali jen pod pořadovým číslem, je překvapivě pohostinná. Ovzduší bylo téměř shodné s pozemským, jen fluor v něm měl o něco větší zastoupení, ale nejdůležitější bylo, že se vzduch tam dole dá s největší pravděpodobností dýchat. Vyskytovala se tam i řídká vegetace soustředěná převážně podél několika vodních toků, vlévajících se do jediného moře. Žádné známky po civilizaci však nezjistili.

„Nu co,“ prohodil snědý Rádž, „náhodička. Návštěvníci jako my. Prostě hosté se sešli, a domácí pán nikde.“

„Jen aby,“ brzdil ho kapitán. „Ani nevíš, jestli tam jsou. Třeba to tu jen zapomněli, odložili. Nebo je to od nás, ze Země…“

„Tohle?“ píchl ukazovákem do zvětšené fotografie kybernetik Jobert. I laikovi muselo být jasné, že kosmická loď na snímku není dílem lidských rukou. Byla to dlouhá, neuvěřitelně úzká jehla se zakulaceným koncem, něco jako hodně dlouhá protažená dešťová kapka ztuhlá při dopadu na planetu. „Měří minimálně 180 metrů.“

Dohady, mezi nimiž nechyběly ani pochybnosti, zda jde vůbec o vesmírné plavidlo, neboť k tomuto tvrzení je vedla skutečně jen diametrální odlišnost od všech útvarů na planetě, nakonec ukončilo rozhodnutí vyslat k cizí raketě rádiový signál.

Tenkrát ještě neexistovala žádná Všeobecná pravidla pro kontakt, ale pokládalo se za nejvhodnější začít jednoduchými matematickými formulkami. Odvysílali tedy základní aritmetickou řadu a prakticky ve stejném okamžiku, jako by neznámá loď na jejich volání čekala, odpověděla řadou geometrickou. A tak to šlo dál, přičemž zdola vždy přicházela adekvátní odpověď na vyšší úrovni.

Když skončili s matematikou, radili se jak dál, ale na nic kloudného nepřišli. Nakonec pověřili kapitána, aby přednesl krátké poselství. V archívech Ústavu mimozemských civilizací je někde jistě jeho text, stejně jako odpověď, která opět téměř okamžitě následovala. Samozřejmě, na Albatrosu slovům plným ostře vyrážených hrdelních hlásek nikdo nerozuměl. Neměli k dispozici UKR, univerzálního komunikačního robota, který je dnes běžnou součástí každé kosmické výpravy, a rozšifrovat by jim to trvalo měsíce – a to by ještě museli vědět, o čem je řeč.

„Tohle je k ničemu,“ rozhorlil se Sincev. „Nevím, proč se s tím vůbec zdržujeme. Přistaneme, vylezeme a vyříkáme si to s nimi.“

„Počkej,“ mírnil ho vždy rozvážný Kapitán, „vždyť ani nevíme, co jsou zač.“

„No co?“ nedal se Kolja, „tady se to stejně nedovíme. Počítat dovedou a kanibalové snad taky nejsou. Jen se podívej na tu jejich raketu. Jsou určitě dál než my.“

Ještě se o tom chvíli dohadovali a dali za pravdu kapitánovi, že by přece jen bylo příliš riskantní přistát s Albatrosem, stejně jako vyslat oba výsadkové čluny. Takže nakonec dospěli k názoru, že odstartuje jen jeden a že se pak uvidí, a protože výsadkové čluny byly jednomístné, museli rozhodnout, kdo z nich poletí.

„Ať letí Kolja,“ navrhl okamžitě Denis Powel, „stejně by nepřežil, kdyby se to obešlo bez něho.“

Nikdo – ani Sincev – nic nenamítal.

Vybavili ho vším potřebným, přes jeho protesty mu dali s sebou i laserovou pušku, nařídili mu nevylézat ze skafandru a udržovat nepřetržité rádiové spojení a informovat o všem, co hodlá udělat.

„Nejsem přece malej kluk,“ zlobil se Kolja. „Všechno bude v pořádku, co se bojíte!“

Na poslední chvíli k němu přišel s vážnou tváří

Dag Pedestrom a začal mu malým hřebínkem přičesá-vat čupřinu.

„Aby nám tam neudělal ostudu,“ vysvětloval.

„Dej mi prosím tě pokoj,“ odstrčil ho Kolja, přes všechno už dost nervózní. „Copak je to nějaká komedie?“

Všichni se pokoušeli žertovat, jen aby zastřeli vážnost a důležitost blížícího se setkání. Vždyť to byl historický okamžik – první kontakt dvou vyspělých civilizací.

Sincev dosedl se svým výsadkovým člunem necelou stovku metrů od cizí rakety. No co, říkal si, jaképak okolky.

Otevřel příklop a vystoupil. Nahoře na Albatrosu se celá posádka shlukla kolem přijímače, v němž zněl Koljův hlas trochu zkresleně.

„Tak jsem tady,“ hlásil a bylo v něm cítit vzrušení, „otvírám příklop. Vystupuji. Á heleme se…“

Nastala odmlka.

„Co je, Koljo?“ bezmála vykřikl Kapitán. Ale Sincev se vzápětí ozval:

„To nic… mrška přitažlivost… je tu o hodně menší než na Zemi, sotva poloviční, bych řekl… letěl jsem jak pumlíč. Už je to v pořádku.“

Nahoře si hlasitě oddechli.

Kolja zatím pozoroval cizí raketu. Stříbrná kapka se opravdu vymykala vžitým představám; její hladké tělo nenarušoval žádný otvor okna nebo dveří, žádný viditelný spár, dokonce tu nebyly ani žádné otvory trysek. Čert ví, na jakém principu se to vlastně pohybuje, pomyslel si. „A co teď, mám tam snad jít a zaklepat?“ uvažoval nahlas.

„Jen se do toho nežeň, Sinceve,“ řekl nabádavě Kapitán. „Dočkej času… Však oni se ukáží.“

Kolja došel až na třicet metrů k raketě. Indikátory na jeho skafandru nesignalizovaly žádné nebezpečí. Když se nic nedělo, rozhlédl se kolem. Krajina byla složená z nízkých oblých dun, mezi nimi se, hnány mírným vánkem, koulely velké fialové chomáče jakýchsi chmý-řovitých rostlin. Bylo tu i několik podivných keřů s holými, napohled pružnými větvemi, které se stáčely dovnitř a vytvářely něco na způsob kalichu, v němž spočíval vždy jeden oranžový, kulatý plod, podobný pomeranči. Koljovi se to líbilo. Ale nepřišel se sem kochat krajinou.

Znovu se obrátil k lodi.

„Hej,“ vykřikl, „kde jste? Pojďte si popovídat!“

„No tak, Koljo,“ zabzučel mu do uší Kapitánův hlas, „co to děláš! Takhle hulákat…“

Nikolaj Sincev však byl netrpělivý. V duchu si představil, jak bude o setkání vyprávět doma na Zemi, jak budou děvčata koukat, panečku, vždyť on je vlastně první ze všech! Popošel ještě několik kroků.

Náhle se trup cizí rakety rozevřel. Kolja byl připraven na všechno, přísahal si, že ho neohromí žádní inteligentní pavouci, chapadlovité nestvůry, pochodující rosol nebo třeba mluvící mlha. Přesto však když spatřil vycházet z otvoru cizí bytost, vykřikl úžasem.

„Co je, Koljo, co se stalo?“ ptali se znepokojeně z Albatrosu. Jenomže on jejich hlas vůbec nevnímal.

„Sinceve,“ naléhal Kapitán, „co se děje, odpověz, slyšíš, odpověz!“

Bylo to jen jako vzdálené bzučení neodbytného komára.

Kolja jen stál a zíral. Vstříc mu přicházela krásná dívka, oděná v přiléhavé kombinéze, bez skafandru a prostovlasá. Vítr jí pohazoval plavými kadeřemi, na ústech jí tkvěl úsměv jak nádherný, snový motýl. Rozběhla se k němu. Nižší gravitace způsobila, že se pohybovala dlouhými plavnými skoky jako ve zpomaleném filmu, úsměv se jí ještě rozjasnil a rozevřela náruč.

Nikolaj Sincev nemohl odolat. A ani nechtěl. Bylo to nad lidské síly. Všechno na světě, v celém vesmíru, s výjimkou té krásné utíkající dívky, přestalo existovat, zůstala jen ona a obrovská, narůstající, palčivá touha.

Kolja jedním trhnutím shodil skafandr a odhodil ho do písku. Do plic mu vnikl čistý, neznámou vůní prosycený vzduch. Zhluboka se ho nadechl a rozběhl se jí vstříc. V pohozené přilbě se ze sluchátek dral vyděšený hlas kapitána Albatrosu.

Setkali se a padli si do náručí. Kolja ji prudce sevřel a zatočil se s ní; byla lehká jako pírko. Pak ji znovu postavil na půdu planety, pro niž stále ještě neměli jméno, a políbil ji na rty.

Saša Malý, přezdívaný Alexandr Veliký, se na staříka zvědavě zadíval. Ten však byl myšlenkami kdesi daleko…

„Ale,“ vyrušil ho, „v učebnici se přece píše…“

„Nu ano, ano,“ vrátil se starý muž na Zemi, „píše se, že to byly amorfní bytosti z Cefeid, schopné utvářet libovolně vlastní podobu. Což je pravda. Jen se mi zdá důležité, že to dokáží nejen podle potřeby, ale někdy i podle nevyslovených přání…“

„A co ten Kolja,“ zajímal se student, „jak to s ním dopadlo?“

„Jak, jak, to si umíte představit, mladý muži. To se ví, odskákal si to. Třebaže ještě neexistovala ta vaše… Všeobecná pravidla. Možná je teď právě kvůli němu v nich ta věta, že Základním účelem prvního kontaktu by měla být… no,“ vybídl ho stařík.

„Výměna separovaných informací,“ dokončil automaticky Saša. Starý muž spokojeně kývl a vstal z lavičky.

„Já myslím, že tu zkoušku uděláte,“ řekl. „S tím vaším Sincevem se určitě dá mluvit. Tak nashledanou.“

Obrátil se pomalu a odcházel, lehce se opíraje o tenkou hůlku.

„Počkejte,“ vykřikl Saša, „a jak to, že vy to všechno tak dobře víte? Jako byste byl při tom!“

Ale stařík ho už asi neslyšel, protože se ani neotočil, nýbrž kráčel dál květnovým odpolednem po cestičkách univerzitního parku, vysypaných žlutým pískem, před očima vzdálený obraz běžící dívky s vlajícími vlasy a rozevřenou náručí…

SETKÁNÍ

LADISLAV SZALAI

Výletní implozor Astrogravitana 227 namířil svůj ostrý dravci zobák ke slabě blikajícímu ohníčku Mléčné dráhy a roztáhl do šíře obrovská průsvitná křídla z vázaných neutrinových polí. Připomínal v té chvíli impozantního orla, který zahlédl v dálce bezbrannou kořist a právě se na ni chystá rychlostí blesku vrhnout; ačkoliv rychlost blesku není to správné přirovnání, neboť výletní implozor Astrogravitana 227 s dvěma sty padesáti tisíci lidskými bytostmi na palubě se většinou pohyboval absolutní, takzvanou nulovou rychlostí, což znamená, že v jednom okamžiku byl zde, a ve stejném okamžiku, kdy odstartoval, jste ho mohli objevit o tisíce kosmických jednotek dále.

„Vítám vás na palubě, milí hosté, drazí přátelé,“ ozval se nad hlavami cestujících příjemný ženský hlas. „Astrogravitana 227 přesně za pět minut odstartuje. Než k tomu dojde, dovolte, abych řekla několik slov o cíli naší cesty, jímž je dnes, jak jste si všichni přáli, planeta, kde se před dávnými časy zrodilo lidstvo a již jsme asi před sto šedesáti tisíci lety opustili, aby se naším domovem stal celý vesmír. Za kratičkou dobu spatříme všem nám tak drahou planetu Zemi. Vy, kteří jste si nechali odvysílat do informačního mozkového subcentra podrobné údaje, víte teď, v jaké časové fázi Země se vynoříme nad jejím povrchem, ale těm, kdo to do této chvíle neučinili, prozradím, že se ocitneme v předposlední vývojové fázi takzvaného pozemského intelektu, což nám umožní skok nulovým prostorem. Ocitneme se v letech tisíc až dva tisíce, tedy v době, kdy na zeměkouli žili takoví pravěcí myslitelé jako například Aristoteles, Kleopatra, Gulliver, Einstein, Holoubek, Lalapasar a Trig-trig. Dovolím si vás všechny upozornit, že Astrogravitana 227 se dnes stane prvním implozorem v historii nulového cestování, jemuž se podaří proniknout do tak šerého dávnověku lidstva. Právě proto s námi letí i patnáct tisíc vědeckých pracovníků. Prosím, abyste měli pochopení pro jejich práci a nerušili je příliš hlasitým rozhovorem.

A nyní už se připravme ke startu. Za několik okamžiků dojde k implozivní kosmoreflexi, tedy ke skoku nulovým prostorem.“

Příjemný ženský hlas zmlkl a místo něj začal strojový hlas startovního signalizátoru odpočítávat: „Třicet, dvacet devět, dvacet osm… Sedm, šest, pět, čtyři, tři, dvě, jedna…!“

Advar Gipon přitiskl napjatě tvář na průsvitnou hmotu pozorovací výdutě a bleskovým myšlenkovým povelem příslušnému mozkovému subcentru zaostřil svůj zrak natolik, že mohl detailně pozorovat předměty vzdálené na sta kilometrů od sebe. Zároveň mu hlavou proběhla myšlenka, že kdyby se silně soustředil, mohl by na nekonečně krátký okamžik spatřit nulový prostor, ale nestačil se ani pousmát nad takovou bláhovostí, když náhle implodrom kolem jejich implozoru zmizel a ve stejném okamžiku se před jeho překvapeným pohledem vynořila překrásně oblačná (tak, jak ji odjakživa popisovali básníci) kolébka lidstva – Země.

„Och!“ vydechlo jako na jediný povel dvě stě padesát tisíc hrdel a pět set tisíc očí seřízených na detailní pozorování se užasle rozšířilo.

„Jak je krásná!“ zaslechl vedle sebe hlas své ženy.

„Nádherná!“ doplnil ji muž z jeho levé strany.

Ženský hlas nad jejich hlavami se opět ozval:

„Ano, přátelé, slyším vaše užaslé hlasy. Je opravdu krásná, nádherná, skvělá, čarovná, okouzlující, něžná, snově oblačná… Je to opravdu naše drahá Země, kolébka lidského rozumu a citu. Vítáme tě, matko planet, buď pozdravena, ty mezi všemi jediná! Dobrý den, Země! Dobrý den i vám, naši dávní otcové a matky! Synové a dcery z daleké budoucnosti se vám dnes přišli poklonit! Vy je nevidíte, neboť vám ještě nenarosila křídla, ale oni vidí vás! Vidí vás a na jejich tvářích se objevily opravdové slzy!

Přátelé,“ hřímal teď hlas z plné síly, „zapějme ve chvíli tohoto krásného setkání prastarou hymnu Země, matky planet!“

Hlas začal zpívat Ódu na radost a dvě stě padesát tisíc hrdel se k němu spontánně přidalo.

Když píseň dozněla, Advar Gipon si setřel pravou rukou z tváře slzy. Tak je to přece jen pravda, prolétlo mu hlavou, že ten, kdo Ji poprvé spatří, pocítí závan prastaré lásky a úcty, dojímající až k opravdovým, nikoliv umělým slzám. Ano, je to pravda – teď to ví.

„Podívej, Afrika!“ objala ho jeho žena pohnutě kolem ramen. „Vidíš, tamhle je to město… jak jen se jmenuje… Řím! Dívej se, Advare, ta věžička, to je Eiffelovka! A ty jsi tvrdil, že ji postavili až v roce dva tisíce pět set… Vidíš toho muže, který se prochází dole pod ní? Možná je to sám bájný vojevůdce Napoleon Cézar!“

„Kde by se tam vzal, Ino,“ usmál se na ni pobaveně, „ten se přece narodil nejmíň pět set let předtím, než ji postavili. A tehdy se lidé dožívali jenom sta, nanejvýš dvou set let.“

„Ten muž je podle mých výpočtů buď slavný tenor devatenáctého století Luis Armstrong,“ otočil se k Ad-varu Giponovi muž sedící po jeho levém boku, „anebo dadaistický básník Georges Simenon. A nezlobte se, prosil bych, abyste se bavili poněkud tišeji. Patřím mezi těch patnáct tisíc vědců, o kterých se mluvilo, a ke své práci potřebuji naprosté soustředění.“

„Samozřejmě, promiňte…“ odpověděl mu Advar Gipon rozpačitě a významně pohlédl na svoji ženu.

„Promiňte,“ řekla i ona, ale to už jí muž doslova obložený soustavou vědeckých přístrojů nevěnoval pozornost. Chvíli ještě sledovala se sešpulenými rty jeho podivnou činnost a pak znovu objala svého muže kolem ramen a téměř ustrašeně mu zašeptala do ucha:

„Taky jim mohli vyhradit zvláštní oddělení. Nakonec abychom se domlouvali telepaticky.“

„Co se dá dělat,“ odvysílal jí Advar Gipon. „Je to jeho koníček, tak ho nebudeme rušit.“

„Jestlipak víš, kde je teď Austrálie?“ zeptala se Ina Giponová telepaticky svého manžela, ale odpověď už ne-ďostala, protože právě v tom okamžiku se nad hlavami dvou set padesáti tisíc pasažérů ozval pronikavý, ječivý tón poplašného zařízení a vzápětí vzrušený ženský hlas přednesl toto hlášení:

„Pozor! Pozor! Vyhlašujeme poplach třetího stupně! Hlavní intelektor našeho implozoru objevil ve vzdálenosti několika tisíc kilometrů od nás těleso, přibližující se k nám první kosmickou rychlostí. Prosíme, abyste zachovali klid; v žádném případě nám nehrozí nebezpečí. V této chvíli se Astrogravitana 227 právě zahalila do jednostranné průnikové clony, takže se nemusíme obávat žádného předmětného střetnutí. Zatím setrváme na místě, ale připoutejte se, prosím, možná bude nutno provést nepatrnou korelaci, při níž dojde k slabému přetížení.“

Dvě stě padesát tisíc výletníků a vědců obrátilo svůj zrak překvapeně vzhůru, jako by tam mohlo zahlédnout palubní informátorku. Advar Gipon se vzrušeně opřel lokty o neviditelné záhyby svého gravipulzního křesla a zaskočeně pohlédl na svoji ženu.

„Co to má znamenat?“ zamumlal nespokojeně. „Kvůli meteoritu by přece nevyhlašovali poplach?“

„Asi míří přímo na nás,“ zamžikala nervózně víčky.

„To zřejmě míří, ale s takovou maličkostí by si přece automaticky poradila průniková clona, proč tedy vyhlásili poplach a mluví o možnosti nepatrné korelace? Zřejmě se jim na tom něco nezdá…“

„Pozor! Pozor!“ ozvalo se seshora. „Žádáme astro-biologa Kalima Óju, který neodpovídá na telepatický signál, aby se okamžitě dostavil do poradního sálu hlavního intelektoru! Opakujeme: Žádáme astrobiologa Kalima Óju –“

„Něco se děje,“ znejistěl Advar Gipon. „Něco se stalo a nechtějí nám to prozradit. Nejlepší bude, když se zeptám přímo intelektoru…“

Advar Gipon přimhouřil víčka a z jeho mozku vyšlehl směrem k hlavnímu intelektoru Astrogravitany 227 tenký svazek vln obsahujících telepatický kód, jímž žádal o spojení. Věděl, že na něco podobného má právo jenom v závažném případě, neboť hlavní intelektor byl každému normálnímu člověku vysoko nadřazen.

Po několika vteřinách telepatického ticha zachytil přijímací signál z poradního sálu intelektoru.

„Tady Advar Gipon, výletník,“ začal okamžitě co nejstručněji vysílat. „Já a moje žena žádáme o řádné vysvětlení, proč byl vyhlášen poplach třetího stupně. Chceme také vědět, jaké těleso se k nám vlastně blíží? Konec dotazu.“

„Všichni cestující budou informováni během několika sekund,“ odpověděl bez jediného záchvěvu emoce hlavní intelektor. „Konec odpovědi.“

„Hned se to dozvíme,“ obrátil se Advar Gipon telepaticky ke své ženě.

„Milí přátelé,“ ozval se po několika vteřinách hlas palubní informátorky, „právě mi bylo sděleno z poradního sálu hlavního intelektoru, že drobné těleso, které se k nám blíží, se skládá převážně z primitivních kovových slitin. Uvnitř je prizmatická dutina obsahující některé organické sloučeniny. Podle názoru hlavního intelektoru a zúčastněných odborníků se jedná o dosud neznámý druh meteoritu, který se za pomoci vnitřního tepla nadmul tak, že vytvořil tuto unikátní kovovou bublinu. Hlavní intelektor se domnívá, že těleso bylo vyvrženo do stratosféry některou z četných pozemských sopek. Objevily se i jiné hypotézy, podle nichž vzniklo těleso topologickou destrukcí, jakýmsi zauzlením prostoru, což prý zavinil náš implozor. I tuto variantu vzal hlavní intelektor v potaz, a proto vyhlásil poplach třetího stupně.

Za chvíli spatří každý z vás ve svém bioholografic-kém pozorovacím subcentru plastický průřez obalem objektu, jenž nás za dvacet pět sekund mine ve vzdálenosti necelých deseti metrů.“

Advar Gipon se okamžitě soustředil a zároveň spokojeně pomyslel na to, že se jeho chmurné obavy nenaplnily – žádné nebezpečí nehrozí. Pak zavřel oči, ačkoliv to bylo zbytečné, a v tom samém okamžiku spatřil velice podivný podlouhlý předmět, který jako by patřil spíše do snu než do skutečnosti. Byl to ten nej-zvláštnější meteorit, jaký kdy viděl. Vzápětí ho šokoval další obraz – v průřezu tělesa, zhotoveném za pomoci takzvané mikrofotonové pily, totiž uviděl něco, co by tam očekával ze všeho nejméně. Uvnitř seděl člověk.

„Člověk!“ vydralo se udiveně z dvou set padesáti tisíc úst. „Je to možné? Sedí tam člověk – člověk – a hýbe se!“

„Drazí přátelé!“ vpadl do uší cestujících vzrušený ženský hlas. „Slyším vaše překvapené výkřiky. I já vidím v průřezu originálního meteoritu, který právě prolétá kolem nás, sedět pohybující se trojrozměrný obraz člověka, ale jak mi bylo sděleno z poradního sálu hlavního intelektoru, to co všichni vidíme, je jenom jakási kosmická fatamorgána. Tento vzácný úkaz, na němž se prý mohl podepsat i někdo z vás – nu, přiznejme mu smysl pro humor – svědčí pouze o tom, že ve vesmíru je možné všechno.

Milí cestující, bylo by to pěkné, kdyby toto těleso nebylo meteoritem, ale například stratosférickým vznášedlem pravěkých lidí, jenomže hlavní intelektor, obsahující intelektní elementy miliónů nejinteligentnějších lidí z více než pěti tisíc galaxií, došel k závěru, že živý, skutečný člověk není v žádném případě schopen cestovat v tak primitivním ‚plavidle‘, jaké máme před sebou.

Dejme tomu. že by si v tomto meteoritu – pokud je to meteorit – vydlabal potřebnou skulinu a přiměl sopku, aby jej vyvrhla do stratosféry, ale uznejte sami: přežil by to?! Dejme tomu, že by to přežil. Ale jak by se potom vrátil zpátky na zeměkouli? Nedá se nic dělat, to, co všichni vidíte, je pouhopouhý přelud.“

„Samozřejmě, co jiného by to mohlo být,“ řekl vědec po levé straně Advara Gipona. „Aby se člověk mohl pohybovat v kosmickém prostoru, k tomu potřebuje ovládat antigravitaci, zónové pole nebo přinejmenším neutrinové stagnátory.“

„Ale stejně to bylo zajímavé,“ usmál se Advar Gipon a pomalu otočil hlavu za vzdalujícím se ‚kovovým meteoritem‘, z něhož právě v tom samém okamžiku začal mladý usmívající se muž vysílat směrem k planetě, kde se narodil a odkud před několika minutami vzlétl, tuto zprávu:

„Kryt odhozen… Vidím Zemi… Trochu ještě roste přetížení. Cítím se výborně. Mám dobrou náladu.“

Z planety mu odpověděli:

„Chlapík, výborně! Všechno probíhá dobře.“

„Nad Zemí pozoruji oblaka,“ snažil se muž ovládnout svůj hlas, „drobné skupinky mračen i stíny od nich. To je krása. Taková krása!“

Jurij Gagarin se nemohl vynadívat.

BLUDIŠTĚ SNU

ZDENĚK ROSENBAUM

Muž se objevil v ordinaci krátce po čtvrté. Sestra už odešla a dr. Emil Hroch, ještě v bílém plášti, požit-kářsky usrkával horkou kávu a kouřil tenký holandský doutník. Dostal ho od jednoho pacienta, který trpěl fixní ideou, že je černoch.

Neslyšel klepání, vrznutí dveří, kroky, nic. A přece tu byl. Ležel strnule na měkké, pohodlné pohovce určené pacientům, oči měl velké a nehybné, ruce složené na prsou. Dr. Hroch se lekl a převrhl kávu.

„Bludiště, pane doktore,“ ozval se z pohovky unavený hlas, aniž se postava pohnula, „mé sny jsou strašlivé bludiště.“

„Aha,“ ulevilo se psychiatrovi, když se ukázalo, že to není mrtvola. Potichu povytáhl zásuvku svého stolu, kde měl pro podobné případy přichystánu injekční stříkačku s roztokem diazepamu.

„Dvě, tři, čtyři, několik, mnoho,“ pokračoval muž stále týmž monotónním hlasem, „do sebe navazujících bludišť. Jsou si tak podobná; východ z jednoho je vchodem do druhého.“

Dr. Hroch opatrně vstal a pomalu se přiblížil k pohovce. Spatřil bílou, předčasně zestárlou tvář se ztrhanými rysy. Dvě ostré rýhy podél úst jí dodávaly trpitelský výraz. Nehybné oči zíraly do bílého stropu.

„Teď už se mi zdají nepřetržitě. Říkám zdají, ačkoliv je to vlastně jen jediný, stále se opakující, a přece pokaždé o něco odlišný sen.“

Doktor stál těsně u něho. Muž se nezdál být nebezpečný, a tak stříkačku upustil do kapsy pláště, z něhož se mu dralo na světlo kulaté bříško. Zaváhal co dál, v rozpacích si pohladil lesklou pleš a nafoukl buclaté růžové tváře. Potom z nich vypustil vzduch. Takhle dr. Hroch přemýšlel a jeho dobrácké vzezření přitom vždy působilo na pacienty nadmíru blahodárně.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se mírně a položil jemně prsty na zápěstí mužovy levé ruky.

Ten se nehýbal. Zorničky ani nezamžikaly, ale unavený hlas pokojně odpověděl na položenou otázku:

„Karel Hora. Je mi třicet devět a pracuji jako technik v ústavu matematického modelování.“

Tak jasnou a logickou odpověď přece jen neočekával. I mužův tep byl klidný a pravidelný. Doktor Emil Hroch stáhl ruku zpět. Jenom ty nehybné oči a unavený hlas v stále téže tónině… Mávl nad tváří ležícího dlaní. Samozřejmě – oči nereagovaly.

„Víte, kde jste?“

„Ale ano, doktore,“ řekl Karel Hora. V jeho slovech nebyl ani stín nějakého podráždění. „Ve vaší ordinaci. Doktor Emil Hroch, psychiatr. Ale myslím si, že se mi to zdá. Škoda – málem jsem uvěřil, že se to tentokrát povede. Jenomže je to asi jen další bludiště.“

Emil Hroch si musel přiznat, že je trochu zmaten.

„Řekněte mi něco víc o těch snech.“

„Ano. Je to už dlouho, co se mi zdají, připadá mi to dlouho. Nevím totiž přesně odkdy. Ale možná se ten den něco stalo, se mnou nebo se světem… Začínají vždycky tím, jak vycházím z domu.“

„Z jakého domu?“ nevydržel to dr. Emil Hroch hned na začátku, třebaže si umínil, že nebude podivnému pacientovi skákat do řeči.

„Z domu, kde bydlím. Vycházím z něho každé ráno do práce, ve skutečnosti i ve snu. Vlastně – nedovedu to přesně rozlišit. Rozhodně je to můj dům; ulice, kterou jsem chodil do ústavu, je hned za prvním rohem. Ve snu je to ovšem jinak.

Kráčím po ulici. Po obou stranách jsou domy, chodník lemují stromy. Potkávám lidi. Něco se mihne vozovkou. Nade mnou je obloha. Zahýbám za roh. Ulice končí dřevěnou ohradou. Jsou v ní dvoje dveře. Otvírám nejdřív první, pak druhé.“

Muž se odmlčel a dr. Hroch zklamaně vzdychl.

„A to je všechno?“

„To jsou pouze věci, které se nikdy nemění,“ řekl Karel Hora unaveně. „Zdi bludiště. Sny jsou samozřejmě jinačí. Třeba:

Vycházím z domu a kráčím po ulici skropené jarním deštěm, v prohlubních asfaltu se zrcadlí voda. Po stranách jsou domy, několikapatrové činžáky s oprýskanou omítkou a balkóny, které podpírají pískovcové sochy. Na chodníku, v kolech s mřížovaným železným krytem, rostou akáty. Mají drsnou kůru, ale jejich listy voní lepkavou zelení. Potkávám lidi, hoch s dívkou se drží za ruce a někam utíkají. Zena vleče nákupní tašku. Vozovkou se mihne automobil, jede tiše a nehlučně. Obloha je čistá, bez jediného mráčku, bude hezky. Zahýbám za roh. Ulice končí dřevěnou ohradou. Jsou na ní nalepeny potrhané plakáty, na jednom z nich je kůň vzpírající se na zadních nohách a pod ním nápis CIRKUS SVÉT. V ohradě jsou dvoje dveře. Otevírám nejdříve ty první, je za nimi nejčernější tma a děsivé prázdno, totiž není za nimi prostě nic. Zase je zavírám a otevírám druhé. Vidím kvetoucí louku. Vkročím tam.

Vycházím z domu a kráčím po ulici, je to jen hlinitá cesta plná výmolů a kamení. Po stranách jsou domy, spíš jen chatrče sotva držící pohromadě. Před nimi rostou nízké stromy s dlouhými ostny, mezi nimiž prosvítají narudlé bobule. Nikdy jsem nic takového neviděl. Potkávám lidi – neuvěřitelně špinavá stařena se snaží nehty otevřít plechovou konzervu. Muž v černém pře-vlečníku nese prázdnou klec z mosazných drátů, jedno oko mu visí z důlku na krvavé stopce. Kolem se něco mihne – šestinohý pes s rozeklaným jazykem mezi žlutými zuby. Obloha je jako olovo – bůhví jestli je to obloha. Zahýbám za roh. Ulice končí dřevěnou ohradou. Nic, jen prohnilá prkna a dvoje ubohé dveře. Otvírám první – prázdno. Otvírám druhé – step, nekonečná šedavá step. Vkročím tam.

A zase vycházím z domu a kráčím po ulici, tentokrát je z nespojovaných betonových bloků, mezi nimiž roste ostrá tráva. Domy jsou nepřerušovaný betonový pruh, na železných dveřích svítí bílá čísla. Stromy nemají větve, jen srst. Lidé jsou v uniformách a pochodují mlčky. Někde naříká dítě. Projíždí opancéřované pásové vozidlo. Obloha je na zdrhovadlo. Něco, co není vidět, zaburácí, zip se rozevře, je vidět maso a krev. Zahýbám za roh. Ulice končí dřevěnou ohradou. Za prvními dveřmi prázdno. Za druhými smrkový les. Vkročím tam.

A už zase vycházím z domu a kráčím po ulici skropené jarním deštěm, v prohlubních asfaltu je však voda kalná a páchne něčím olej ovitým. Činžáky s balkóny si vyměnily místa a také některé sochy jsou jiné. Akáty mají listy černé, ne špinavé, jsou prostě černé. Potkávám lidi, hoch s dívkou se drží za ruce a utíkají před něčím. Zena má v nákupní tašce tlustého bílého hada. Z okna projíždějícího automobilu vlají potřísněné záclony. Nad mou hlavou jsou slunce a měsíc podivně blízko sebe. Na ohradě za rohem je štětkou narychlo načmáraný nápis: Hogan vare insulha! Obvyklé dveře. Prázdno. Pole. Vcházím do těch druhých.

Vycházím z domu a kráčím po ulici, drobné dláždění, domy s neony a světly, barevné nápisy, reklamy. Stromy ověšené girlandami. Dívky tančí a smějí se. Alegorický vůz s nějakým nahým bohem. Ohňostroj na obloze. Za rohem ohrada…

„Stop!“ zakřičel dr. Emil Hroch. Monotónní hlas, i to co říkal, ho proti jeho vůli děsily, zmocňovaly se ho, jako by se sám stával účastníkem těch zvláštních snových proměn.

„A to jde pořád takhle… dokolečka?“ vypravil ze sebe a otřel si loktem zpocené čelo.

„Ano. Pořád. Nemám ponětí, jak dlouho. Možná je to sen, který trvá hodinu, možná ještě míň a možná už ve skutečnosti uběhla léta. Nevím. Stále bloudím tím děsivým kruhem, putuji touž ulicí, protože vždycky je to táž ulice, i když ani jednou není stejná. Chápete, doktore? Kráčím po ní a pořád o tom přemýšlím, chápu, že je to všechno jen sen, ta strašná spleť stejných a rozličných bludišť zasazených do sebe; vím, že se někde vytvořila smyčka, a hledám místo, okamžik, kde by se dala přerušit, kudy bych mohl vyklouznout ven, protože někde musí být…“

„Počkejte,“ zarazil ho dr. Emil Hroch, který se už vzpamatoval a pochopil, že má před sebou nemocného, nejspíš šíleného člověka a rychle uvažoval, co s ním.

„Zkusil jste někdy, tam v tom vašem snu, někoho oslovit, vstoupit do nějakého domu?“

„To nejde,“ řekl unaveně Karel Hora, „nejde to. Něco v tom brání. Jdu ulicí, v prachu za sebou vidím své stopy, ale nikdo si mne nevšímá, nikdo mne nejspíš nevidí, nevím…“

„Jak se jmenuje ta ulice, kde bydlíte?“ Doktor věděl, že mu nemůže pomoci, a byl už rozhodnutý, že ho odveze na kliniku. Jen nechtěl nic zanedbat.

„Paralelní,“ odpověděl okamžitě muž. „Paralelní 16. Ústav je hned za rohem, Mobiova 3.“

Doktor přešel ke stolu a vyštrachal plán města. Samozřejmě – ve jmenném rejstříku žádná taková ulice nebyla. A pokud mohl posoudit, neexistovalo ani nic takového jako Ústav matematického modelování.

„Je to tady ve městě?“

Tentokrát nehybný muž na pohovce, jehož obrysy už začínalo rozpíjet šero, s odpovědí poprvé zaváhal.

„Nevím,“ řekl pak unaveně. „Myslím, že ne. Proto se mi i tohle zdá. Jen jsem zvědav, co bude venku.“

Doktor otevřel skříň a mlčky se převlékal. Byl to rozhodně nejpodivnější pacient, s jakým se kdy setkal. Ale on byl jen obyčejný, praktický psychiatr a jeho nejčastějšími problémy bylv lehké neurózy. Muž však mluvil dál.

„Možná, že k tomu není ani potřeba žádný trik. Možná jednou prostě vykročím z domu do ulice, kterou bezpečně znám, kde jsem žil a kudy jsem chodil do práce. Zahnu za roh a bude tam ústav, vejdu, zapíšu se do knihy v hale, pozdravím se se spolupracovníky, půjdu do střediska a budu pokračovat v přípravě programu pro TM počítač. Prostě se objeví bludiště, které pro mne bludištěm nebude, zatímco pro jiné možná ano. Protože v mém snu je jediná možnost volby – ty dvoje dveře.“

Doktor, který ho už poslouchal jen na půl ucha, se zarazil. Poskakoval kolem skříně a snažil se dostat druhou nohu do nohavic kalhot.

„Poslouchejte, a proč nikdy nezkusíte vstoupit do těch prvních? Do těch, co za nimi nic není?“

V mužově hlase zazněl lehký údiv.

„A co myslíte, doktore, jak jsem se sem dostal?“

Emil Hroch zkoprněl a trochu ho opět obešla úzkost. Ale než se zmohl na slovo, Karel Hora vstal z pohovky a zamířil ke dveřím, nehybné oči upřené stále kamsi do neznáma.

„Sbohem, doktore. Třeba se sem ještě někdy vrátím.“

„Počkejte!“ křičel dr. Hroch a zoufale se snažil nacpat do kalhot, „počkejte, moment!“

Muž však jako by neslyšel, otevřel a vyšel z ordinace. Za pár sekund se doktor vyřítil za ním, ale uslyšel jen klapnutí domovních dveří.

Spíš se skutálel, než seběhl ze schodů, rozrazil dveře a skokem se octl na ulici.

Ležel na ní slabý poprašek sněhu. Po stranách stály neznámé domy v pastelových barvách, z oken visely pruhy fialového papíru. Na chodníku, celé obalené plastikovým pletivem, rostly štíhlé lipky. Na prahu jednoho domu seděl stařec s plechovou helmou na hlavě a hřál si ruce nad praskajícím ohníčkem. Kolem projížděl na oprýskaném dámském kole listonoš. Obloha byla zatažená nízkými, šedivými mračny. Před sebou spatřil hrůzou zkamenělý dr. Emil Hroch postavu podivného Karla Hory zahýbající za roh.

Jako by právě on byl jedinou spásou, rozběhl se doktor za ním. V hlavě mu bušila jedna jediná utkvělá myšlenka. To není možné, to není možné, opakoval si v duchu a srdce mu svíral děs.

Zahnul za roh, Karel Hora tam nebyl. Doktor si nemohl všimnout žluté cedulky s černými písmeny Mobiova, ani malé mosazné tabulky na dveřích domu číslo 3, na níž stálo Ústav matematického modelování. Sípavě oddechoval a fascinován hleděl na čerstvě natřenou, dřevěnou ohradu, jíž ulice končila. S tvrdou neúprosností se v ní rýsovaly dvoje dveře.

Zoufalý vláčel nohy k ohradě a neutichající vlny hrůzy mu náhle přinesly poznání: To, co mu podivný muž vykládal, nebyl sen, nýbrž skutečnost a ani tohle, co teď prožívá on, se mu nezdá. Ve snaze dohonit člověka, kterého považoval za šílence, vklouzl s ním do jiného světa, do světa, který existoval paralelně s jeho, ve stejném čase a stejném prostoru, jen prostě jinak. Tiše zaúpěl, když si vzpomněl na teorii, že takových světů je nekonečně mnoho.

Naprosto rezignovaně, odevzdán do rukou osudu, přistoupil dr. Emil Hroch k ohradě a otevřel první dveře. Nebylo za nimi nic, totiž bylo tam nesmírně černé prázdno. Zavřel oči a vkročil do něho.

BLUDIŠTĚ SNU

LADISLAV SZALAI

Na cestě

Šel podél potoka, ústa stažená do trpkého věnečku, Na ztvrdlé pokožce chodidel cítil vlhkost jarní hlíny. Ve větru tála vůně ostřice a samoty. A samoty, neboť šel sám už po mnoho let a nebylo na světě živého člověka krom něho, nebylo nikoho, koho by mohl oslovit, komu by se mohl dívat do očí – byl sám.

Šel.

Nechtělo se mu věřit, že svět je dočista prázdný. To všechny zabily jejich vlastní sny? Lidé, tolik jste se báli snů, že jste se vrhli do náruče smrti v tu bělostnou noc, kdy světla hvězd sestoupila z nebe a přeludy spících očí vyvstaly kolem vás jako živé?

Ano, tolik jste se báli.

I on se bál.

Tu noc, kdy město a celý svět kolem zalila pronikavá bílá záře, se vzbudil že spánku a spatřil za oknem svůj vlastní vyděšený sen. A pak spatřil velké i malé sny ostatních lidí. Byly všude. Zmizely ulice, domy, tramvaje, zůstaly jen sny. Vyběhl ze dveří a vpadl do cizího snu. Hrůza mu stáhla hrdlo nad tím, co spatřil – šest nahých dívek neslo červenou rakev, z níž vystrkovala hlavu chlupatá obluda nepodobná ničemu živému.

Dal se na útěk mezi sny. Motal se z jednoho do druhého a nemohl pochopit, proč jsou všechny tak neskutečně děsivé, naplněné bolestí a strachem. Cožpak se v té záplavě nenajde ani jediný normální, přijatelný sen?

Ne, dlouho se nenašel. Až teprve po úporném, vyčerpávajícím hledání objevil místo, které mu pomohlo přežít; našel lavičku v parku a několik stromů (to všechno bylo tak skutečné!). Když se posadil, ucítil pod sebou sice hlínu, ale v té chvíli už se rozhodl, že bude žít.

Nezabil se jako ostatní, kteří zjistili, že se ze světa stalo bludiště mechanicky se opakujících snů, prolínají-cích se a přelévajících sem a tam.

Nemusel se rozeběhnout hlavou proti zdi, nemusel zoufale vyskakovat z okna či se vrhat z mostu, nebyl nucen hledat nůž. Lavička v parku byla tak „opravdová“! Byl to jeho pevný bod.

A proto se rozhodl žít. Zít pro naději, že najde někoho podobného jako je on, někoho, kdo není součástí žádného hrůzného snu. Určitě nalezne alespoň jednoho jediného člověka, který žije.

Právě proto šel.

Nejkrásnější sen

Za ta léta viděl spoustu těch nejbláznivějších snů, snů stvořených tou nejdivočejší fantazií. Viděl takové, na které nemohl zapomenout. Například ta ponorka, táhnoucí za sebou tři ulovené velryby – černou, zelenou a bílou – to byl opravdu podivný sen. A pak ten ďábel se smějícím se stříbrným prasátkem – čí to byl asi sen? Kam vedlo to nekonečné schodiště, které spatřil v jiném snu, a co myslel ten sedmiprstý mluvící pták, podobný staroegyptskému znamení, tím, že říkal: „Počítej mezi prsty a dozvíš se tajemství!“ A roztahoval tenké bílé prsty do vějíře a tajemně mhouřil narůžovělé oči.

Viděl spoustu snů a dokonce i lidí, jimž se zdály. Byli jako by zasklení uvnitř. Seděli na otáčecích křeslech a škaredí holiči jim kroužili se zákeřným úsměškem na rtech břitvou kolem tváří. Pak řízli a sen se rozplynul. A ihned začal znova o kus dál. Řezníci v zakrvácených zástěrách pronásledovali kamsi do neznáma svoje lidské oběti. Kdosi střílel z pistole do bezbranného nemluvněte. Pod prahem domu ležela rozkládající se mrtvola. Někdo znásilňoval tlustou dívku. Viděl spoustu těch nejodpornějších snů.

A teď šel kolem potoka, který se zdál téměř skutečný, a cítil vůni ostřice. A bez sebemenší výstrahy vešel do nejkrásnějšího snu, jejž si dovedl představit. Jako v pohádce kráčela proti němu dívka, a tvář měla smutnou, protkanou nesmírným zármutkem. Oba se zastavili téměř ve stejném okamžiku. Pohlédli na sebe udivenýma očima…

Bál se pohnout, aby nevykročil z toho snu, jehož hranici nezná – všechno může po dalším kroku zmizet…

A pak se ta dívka tiše zeptala:

„Jsi sen?“

Mlčel a mrazilo ho a vzápětí jako by ho zalil prudký žár. Konečně odpověděl:

„Ne, já nejsem sen.“

Zpráva

Šli teď spolu po zelené louce, ale samozřejmě to nebyla skutečná louka – dobře cítili pod bosými chodidly tvrdou neústupnost městské dlažby. Šli ulicí města, které jejich oči neviděly.

Byla to náhoda, že vstoupili právě do té budovy, že našli to jedno jediné místo, kde se mohli dozvědět pravdu. Osud tomu chtěl, že vešli do místnosti, v níž se jako zázrakem nepohyboval žádný sen, sedli si za stůl a on začal číst:

ZPRÁVA O KONCI SVĚTA. Než já, profesor Barcan, zřejmě poslední žijící člověk na světě, odjistím revolver a vpálím si do hlavy smrtící kulku, chtěl bych tomu, kdo možná náhodou bude má slova číst (myslím tím samozřejmě na vás, bytosti z jiné planety, které třeba na Zemi přistanete), než se tento list papíru rozpadne v prach, chtěl bych vám předat zprávu o tom, jak vlastně náhle vyhynul nejinteligentnější pozemský obyvatel, Homo sapiens sapiens, člověk, tedy bytost jako jsem já.

Kořeny tohoto neštěstí je třeba hledat v dávných dobách. Už tehdy se primitivní člověk pokoušel vysvětlit, co jsou to vlastně sny, ty podivné iluze všední i fantastické skutečnosti, kterou mu ve spánku reprodukoval jeho vlastní mozek. Už tento primitivní člověk hledal vysvětlení mimo sebe. Představoval si, že ho ve snu navštěvují duše zemřelých či bohové.

Můj přítel profesor Lother Fast, který pátral ve všech oblastech lidského mozku, usoudil, že pravda je blízko: „Centrum fyziopsychického odrazu není opravdu v člověku samém, ale mimo něho.“ Pustil se do zkoumání tisíců spících osob, jimž se zdály horečné a velice jasné sny, a po dlouhé a náročné práci sestrojil „snový graf“, z něhož vyplývá, že mezi jakýmsi podvědomým vnuknutím snu a jeho vlastní příčinou, tedy mezi tím, co jej vyvolalo, a mezi tím, co jej.transformovalo, uplyne v průměru čtyřicet šest až čtyřicet sedm hodin. Jeho teorie se zakládá na tom, že kdesi ve vesmíru (nedaleko od naší sluneční soustavy) se nachází odrazový systém, něco jako zeď, od níž se podvědomé přání či obava odrážejí jako tenisový míček, aby se promítly v našem spánku. Existuje tedy „teleintelektní stanice“, vzdálená přibližně čtyřicet šest až čtyřicet sedm hodin. „Dejme tomu,“ tvrdil profesor Fast, „že se míček pohybuje absolutní rychlostí (rychlostí světla); pak můžeme vypočítat vzdálenost teleintelektní stanice. 46 – 47 světelných hodin = 49 680 000 000 až 50 760 000 000 km.“

„Ale jsou také sny, jež lze spícímu člověku vsuge-rovat téměř okamžitě,“ dodává profesor Fast. „Pak by celá teorie byla k ničemu. Buďme však na chvíli fantasty a připusťme, že civilizace snažící se ulehčit člověku jeho existenci z takové dálky (bezesporu vysoce inteligentní civilizace!) má v moci prostředky, jimiž v případě potřeby hravě překonává rychlost světla. Připusťme, že máme co činit s bytostmi na mnohem vyšším vývojovém stupni. Tyto bytosti o nás zřejmě vědí i to, co ani sami nechápeme, ale přesto jsou tak rozdílné, že se s námi nedokážou dohovořit. Snad proto, že si základní poznatky o člověku vysvětlují naprosto mylně. Ačkoliv – a to ačkoliv zdůrazňuji – máme k dispozici nespočetnou řadu příkladů, kdy se jim podařilo navázat spojení alespoň jednostranného charakteru, jehož výsledkem bylo značné obohacení našich vědeckých poznatků. Velký francouzský matematik Henri Poincaré to popisuje asi takto: „V mozku mi vířilo bezpočet myšlenek; cítil jsem, jak na sebe narážejí, až dvě z nich jako by se stmelily a vytvořily pevné spojení. Ráno jsem dokázal existenci třídy Fuchsových funkcí, které se odvozují z hypergeo-metrické řady. Zbývalo mi už jen zapsat výsledky, a k tomu jsem potřeboval pouze pár hodin.“ O jakých myšlenkách, které se spojily, mluví slavný matematik? O myšlenkách, které vznikly ve snu. I Mendělejevovi se zjevila myšlenka periodického systému prvků (v uzavřené formě!) ve snu. August Kekulé si nechal zdát o hadu kousajícím se do ocasu a přišel na strukturální formu benzenového okruhu. Otto Loewi prováděl svůj slavný pokus s přenášením nervových impulsů nejprve ve snu! Norbert Wiener, otec kybernetiky, a Johann von Neumann, zakladatel teorie her a teoretik elektronkového mozku, objevili svá matematická řešení nejprve ve snu. Nejprve ve snu a pak teprve ve skutečnosti! Mohl bych pokračovat dále a zcela jednoznačně by z toho vyplynulo, že nejzákladnější poznatky moderní vědy byly vlastně objeveny ve snu a že nám je vsugerovala mimozemská, vysoce inteligentní a humánní civilizace, vzdálená od Země pouze ± 50 000 000 000 kilometrů!“

„Ale je to civilizace,“ pokračuje dál profesor Lother Fast, „která je opravdu jiná, než jsme my. I když je zcela jistě na vyšším vývojovém stupni, velice se mýlí, pokud se týče některých poznatků o člověku. Jak jinak by bylo možné, že značná část našich snů, i když čerpá většinou z reality, je tak fantastická a mnohdy směšně popletená? Řekněte, cožpak každému z vás se v životě nezdál alespoň jeden sen, který byl tak zmatený, až to zaráželo? Jako by se někdo pořádně zmýlil… A nezdály se vám sny, které patřily někomu jinému? Sny, jež minuly svůj cíl o tisíce let? Nezdál se vám sen patřící vašemu sousedovi? Zjistěte si prosím, co je váš soused vlastně za člověka, a budete se mnou určitě souhlasit: „tenisový míček“ dopadl o nepatrný dílek prostoru vedle, to se stává.

Představte si tu vzdálenou civilizaci, nacházející se v dosahu naší sluneční soustavy. Proč reaguje na naše přání a obavy promítáním snů v našich mozcích? Odpověď je snadná: Tato civilizace se nám snaží přátelsky pomoci. Beze snů bychom patrně zahynuli či přinejmenším degenerovali. Ale jak souvisí přátelství s některými děsivými živými sny – nočními můrami – ptáte se? To je také přátelská záležitost? Ano, odpovídám. Noční můry trápí vždy jen toho, jehož podvědomí je naplněno nevýslovným strachem či pýchou. ONI ve spánku jeho strach a pýchu vysloví. Zbaví ho hrůzy a zpupnosti tím, že ho nechají tyto pocity prožít. ONI jsou opravdu milosrdní a lidští. Ale nejsou natolik lidmi, aby člověku plně porozuměli. Jinak by se vám nezdály tajemné sny plné nepochopitelných symbolů… Proč jsou vlastně všechny sny tak symbolické? Proč lidé už odedávna sestavovali snáře a hledali v symbolech snů řeč budoucnosti? Proč? – Protože sny jsou skutečně řečí budoucnosti. Sny jsou JEJICH řečí. Je třeba sestavit co nejpečlivěji slovník a dohovořit se s těmi, kteří jsou odedávna našimi přáteli, kteří – sami možná mimo čas – vždy dbali o rozmach lidstva a snažili se porozumět jeho vášním a odstranit nebezpečné frustrace jakýmisi antifrustracemi snů.“

To jsou tedy hlavní myšlenky „teorie snů“ profesora Lothera Fasta. Aby dokázal svoji pravdu, přestěhoval se tento bohužel (to bohužel je nasnadě) tak vynikající vědec se štábem svých spolupracovníků do jednoho z chilských olověných dolů, patřícímu k nejhlubším na světě, a tam se pustil do praktické aplikace. Až na samotném dně té nejhlubší šachty se uzavřel do „proti-odrazové komory“ obklopené nejen olověným obalem, ale i silným elektromagnetickým polem. Nakonec se mu podařilo sestrojit i plášť odrážející všepronikající neutrina.

„Teď se ke mně nedostane jediná částice,“ psal mi ve svém dopise. „Jsem tu uzavřen jako kuřecí zárodek v neproniknutelné skořápce. Pokud se nám i na tomto místě budou zdát sny, je to důkaz toho, že jsem se mýlil, anebo důkaz, že ONI znají záření, jež naše věda dosud nezná…“

„Heuréka! Ani jeden jediný sen!“ napsal mi v dalším dopise. „Měl jsem pravdu – byť jsem se snažil svým spolupracovníkům ztrpčit spánek tím nejzákeřnějším způsobem, nezdál se jim za celou dobu, co jsme zde, ani jeden jediný sen! Musíme s těmi pokusy co nejdřív skončit, protože jsme z bezesných nocí velice znavení. Spánek beze snů nepříznivě působí na naši psychiku. Jsme nevraživí jako hladoví psi. A tělesně se také cítíme velice špatně. Ještě jeden dva dny a potom vyjdeme ze své kuřecí pasti na světlo boží. Mám originální plán, jak ještě lépe a důrazněji dokázat svoji teorii. Přemýšlím o modelu morfotronu, zařízení, jež bude schopno zachytávat sny mimo mozek a promítat je v přirozené velikosti. Jestli se to podaří, milý příteli, spatříš na vlastní oči sny úplně cizích lidí!“

To byl tedy druhý a poslední dopis, který jsem od profesora Fasta obdržel. Pak se na několik měsíců odmlčel a já na jeho fantastická slova téměř zapomněl. Vzpomněl jsem si až potom – až potom, když se to stalo. Když přišla bílá noc a ze světa se stalo bludiště snů.

Jsou tři minuty před půlnocí. Já, profesor Barcan, myslím teď na profesora Fasta, na svého příliš geniálního přítele, který způsobil konec světa. Myslím na příliš prudký rozvoj vědy, jenž zavedl svět až do propasti, myslím na všechny lidi, co spáchali sebevraždu té noci, kdy se z nebe snesla světla hvězd – součást jakéhosi varujícího centrálního pozemského snu. Vyčkával jsem marně dlouhou řadu dní, jestli se nestane zázrak, a to příšerné divadlo neskončí. Teď už nehodlám dál čekat. Smířil jsem se s tím, že profesor Fast, který by mohl vše uvést do původního stadia, patřil mezi první oběti svého velkého pokusu. Nikdo už nevrátí tento svět do starých kolejí a já nehodlám žít ve světě fantasmagorických přeludů, ve světě bez lidí.

Vy, přátelé, kteří možná jednou po mnoha letech vkročíte do této místnosti, jež je zřejmě jediným skutečným místem na této planetě (o to jsem se postaral – všechny stěny, strop i podlaha jsou obloženy olověnými deskami), vy rozumné bytosti z krásných dalekých planet, nesuďte unáhleně, až spatříte poslední – a proto většinou tak děsivé! – sny této civilizace. Hledejte pod jejich nánosem skutečnou pravdu o člověku, který byl v podstatě dobrý.

Beru teď do rukou odjištěný revolver. Snad jsem řekl vše. Sbohem.

Dům

Šli po mokré chladivé trávě, až našli to místo. Místo, kde se sen téměř sléval se skutečností.

„Tady si postavíme dům,“ řekl.

„Ano,“ přikývla mlčky.

„Sny jsou tu daleko,“ máchl kolem sebe rukou a chtěl tím říct, že tady ta louka je natolik skutečná, že to bude od této chvíle jejich domov.

Dítě

Uprostřed louky stál dům. Dívala se, jak v dálce na obloze krouží obrovský zelený drak se sedmi hlavami a pokoušela se ho nevidět, nevnímat. „Není tam, není tam,“ opakovala si potichu pro sebe.

„To ti nepomůže,“ usmál se na ni s porozuměním. „Je tam a bude tam i dál…“

„Vidíš toho draka?“ zeptala se dítěte, které se jí drželo za ruku.

Dítě si zaclonilo veliké, zlatě se třpytící oči, pohlédlo do dálky a zakroutilo vyčítavě hlavou.

„Jaký drak, mami? Vy si s tátou pořád jen vymýšlíte. Já nic nevidím. Je tam jen slunce. Slunce a mraky. A vidím bílé hory v dálce a pod nimi roste zelený les. A z toho lesa vytéká modrá řeka…“

AMAZONKY

ZDENĚK ROSENBAUM

Z DENÍKU KAPITÁNKY Osmý rok letu, 15. dubna:

Začínají potíže. Zatím se ještě nemusím vážně znepokojovat, ale přesto jsem se rozhodla rázně zakročit. Kdo ví, kam by to vedlo.

19. dubna

Když o tom tak uvažuji, je to vlastně úspěch, že to bez incidentů vydrželo celých sedm let. Možná jsem byla jediná, kdo při startu Amazonky pochybovala, že všechno půjde hladce, ale těch sedm let mě přesvědčilo.

Do vesmíru létaly v té době převážně mužské posádky. Samozřejmě, občas se v nich našla jedna, ve výjimečných případech dokonce dvě ženy. Nikdo nepopíral, že obstály. Někdy dokonce daleko předčily tolik opěvované mužské hrdiny. Každé dítě dneska zná astro-navigátorku Linu Keysovou, která zachránila celou výpravu na zelené dvojhvězdě Taurus, když vyšla vítězně ze souboje s tamní telepatickou ústřednou! A jedině díky své, jak se o tom stále ještě občas s opovržením hovoří, „ženské logice“!

Ovšem její případ hodně přispěl k tomu, že Kosmonautická rada dala nakonec po dlouhém váhání souhlas ke startu lodi s kompletní ženskou posádkou. Samozřejmě, nešlo to hladce, ale byly jsme rozhodnuty prosadit to za každou cenu! Musím se usmát ještě teď, když si vzpomenu, jak jsme před budovou Rady seděly tři dny a tři noci ve skafandrech a na protest proti neustálé diskriminaci pletly tlusté ponožky s monogramem A. R. Achiles Rondero byl tehdy předsedou Rady. Málem vyskočil z kůže.

23. dubna

Robotky mi oznámily, že Ria se jedné z nich pokusila přeměnit pohlaví. Tedy, obrazně řečeno, samozřejmě. Chtěla z ní udělat robota. Nemohly jí v tom dost účinně bránit, neboť koneckonců nešlo o zásah do přístrojových funkcí. Při demontáži plastických ňader se Ria rozplakala a potom svého počínání zanechala. Přesto jsem ji ostře pokárala a poslala za doktorkou. Zkroušeně mi slíbila, že už se to nebude opakovat.

29. dubna

Strávila jsem hodinu s CEKMou (centrální kybernetická mozkovna). Nechala jsem si předložit všechny údaje o letu, samozřejmě zbytečně. Loď je v absolutním pořádku a let probíhá úspěšně. K Afroditě Alfa jsou však pořád ještě čtyři galaktické roky.

Po chvilce váhání jsem zapojila výstupy emočních bloků. Nikdo kromě mne neví, že CEKMa je má, že je, pochopitelně v omezeném slova smyslu, schopna cítit a z tohoto hlediska i hodnotit chování členek posádky.

Úplně mě to zklamalo. Z CEKMy vylezlo, že by si přála mít místo výstupních otvorů červeně namalovaná ústa. Když jsem jí řekla o Rie a o Kalis, kterou jsem přistihla před zrcadlem s nalepeným knírem, odpověděla mi, že jsou to občasné, nedůležité projevy staleté závislosti nás žen na mužích. Takhle to řekla: Nás žen…

14. května

Dlouho jsem se k deníku nedostala. Musela jsem likvidovat zatím nejvážnější provinění během letu.

Ani nevím, proč jsem nechala robotkám zkontrolovat všechny pokusy, které bioložka Nona prováděla s vajíčky. Na Zemi jsme už dávno odhalily způsob, jak nepatrným zásahem do oplodněných vajíček rozhodnout o pohlaví dítěte. Nona sama byla autorkou objevu mi-motělní tvorby spermií ze základního kmene. Snily jsme o tom, že v případě příznivých podmínek vytvoříme na Afroditě Alfa harmonickou ženskou civilizaci. A teď tohle.

Nona chtěla v laboratoři tajně vypěstovat dítě mužského pohlaví! Jen taktak jsem zasáhla. Kdyby se dítě „narodilo“, nedalo by se s tím už nic dělat. Nona zůstala zatvrzelá a odmítla odpovědět na otázku, zda o tom ještě někdo věděl. Jsem si ale téměř jistá, že měla spoluvini-ce. Co se dá dělat. Nona musí k doktorce na hormonální šoky. Není to moc příjemné, ale je to nutné. Jen doufám, že doktorka není taky… Musím ji kontrolovat.

25. května

Rozpadlo se několik svazků. Orana dokonce poškrábala Beu a řekla jí, že je pavlačová opice. Zahí sedí neustále u okna a civí do vesmíru. Prý medituje… Zvýšila jsem denní dávky sportování. Honím je po dráze v Bioparku už dvě hodiny denně a vážně se zamýšlím nad tím, že tam nechám vybudovat překážky. Takový vodní příkop…

27. května

Hodně si slibuju od kroužku šití. Kybernetička Soa-ré zkonstruovala úžasný šicí stroj – aby fungoval, musí se neustále šlapat na kovový pedál.

Fantastické!!

28. května

Zdálo se mi o muži. Byl chlupatý a funěl. A mně to nevadilo! Hned jsem si zašla za doktorkou na pár šoků. Už je ze mě zase stoprocentně emancipovaná žena.

6. června

Na radu psycholožky Ery, která na zemi proslula teorií naprosté nezávislosti existence ženy na mužském elementu, jsme vyrobily film ukazující muže v té nej-nestvůrnější podobě. Několik členek posádky však v okamžicích, kdy muž jako zvíře bičoval ubohé ženy, vláčel je za vlasy po zemi, kopal do nich, rval z nich maso a nakonec je házel ze skály, slastně a zamilovaně vzdychalo. Odporné! Poslala jsem je na šoky. A psycholožku taky!

2. července

Bea mi přišla říct, že na lodi existuje sekta, která se modlí k soše nahého muže s plavými vlasy. Prý mu nosí květiny, plazí se k němu vkleče na kolenou a zpívají mu zakázané písně. Zasáhla jsem tvrdě. Čtyři nej-vzpurnější jsem poslala kopat vodní příkop, ostatní dostaly hormonální šoky. Doktorka je zavalena prací. A co potom, až tohle přestane působit? ptala se mne. Koukej něco vymyslet, řekla jsem jí chladně.

3. července

Beu našly s vyholenou hlavou a poplivanou. Pořád pláče.

11. července

Kroužek šití totálně selhal. Sedí tam a šijí oblečky pro chlapečky. Modré! To je k zbláznění…

23. července

Porada s CEKMou. Vypínáme schválně gravitační pole a vyhlašujeme poplach prvního stupně. Ze třiceti-členné posádky se jich na svá místa dostavilo jen devatenáct. Zbytek pluje volně vzduchem ve svých pokojích a nebezpečí je nezajímá. Gaoné, která v mládí vedla na zemi teroristickou skupinu vyhlašující vyhlazení mužů, na mě křičela, že je jí to všechno fuk… Když jsem ji poslala za doktorkou, vysmála se mi.

14. července

Nařizuji neustále pohotovostní služby. Polovina posádky musí nepřetržitě dvanáct hodin plnit stanovené úkoly, druhá dvanáct hodin spí v těžkých roztocích po injekcích likvidujících sny. Jestli se ovšem mohu spolehnout na doktorku…

21. července

Relativní klid. Zdá se, že to zabralo. Ale všechny jsou nevrlé a ve vzduchu je napětí. Musím být neustále ve střehu. Prakticky nespím. Kdybych se alespoň mohla na některou z nich spolehnout. Mou zástupkyní je Tylka. Zatím mě ve všem podpořila, ale přesto jí nedůvěřuji. Vím, že měla na Zemi krátký románek s pilotem III. třídy Pirxem. Musím s ní promluvit.

6. srpna

Gaoné zešílela. Přišla za mnou a zašeptala mi: „Ono, víš proč se nikdo nebojí hormošoků? Doktorka je totiž muž!“

Běžela jsem za doktorkou a okamžitě jsem ji přes protesty důkladně prověřila. Nesmysl. Je to nade vší pochybnost žena. Nějak mě to rozladilo, nebo co, a asi to bylo vidět, protože když jsem se vrátila, smála se

Gaoné jako pomatená. Uklidila jsem ji do bioroztoku na neurčito. Začíná mně to přerůstat přes hlavu.

12. září

Všechno se hroutí. V uplynulém období skutečný poplach. Tora s Rijou se pokusily opustit loď ve výsadkovém člunu. Jsou v roztoku. Porada s CEKMou. Doporučuje mi, abych vyhlásila, že na Afroditě Alfa existuje výhradně mužská civilizace! Tak to tedy ne! Jen přes moji mrtvolu. CEKMě jsem odpojila emoční bloky. To má za to… Zkontrolovala jsem bioložku. Prý pracuje na bujení živé tkáně. No dobře.

8. listopadu

Někdo, nejsem už ani schopná zjistit kdo, vypustil po celé lodi sérii holografických obrazů nejrůznějších mužů. Lekla jsem se jako malá, když jsem v chodbě narazila na Achila Rondera v ponožkách se svým monogramem! Musela jsem zaplombovat všechny tři holo-grafické snímače představ. To je k zbláznění. Z posádky už se chová normálně jen pár těch nejlepších. Tylka, doktorka, ošklivá Chloo, kybernetička – to je pomalu všechno. Co teď? Jsem bezradná…

22. prosince

Tentokrát jsem to nestihla! Kdybych to jen tušila, já bych ji hnala s tím jejím bujením tkáně! Ze jsem ji hned při prvním maléru nešoupla do roztoku! Anebo proč jsem jí alespoň nesebrala spermie! Bioložka udělala z Orany muže!! Jestli jí nechala příslušné orgány opravdu vybujet anebo to byla nějaká transplantace, se mi zjistit nepodařilo. Nestačila jsem to.

Sotvaže jsem totiž vkročila do laboratoře, vrhl se na mě Oran jako šílený. Nenašla jsem vůbec v sobě sílu se bránit.

Devátý rok letu, 14. září

Porodila jsem. Je to kluk. Jmenuje se Théseus.

AMAZONKY

LADISLAV SZALAI

„Nemůžu.“

Agronom JZD Družba Vojkov se zamračil. „Hergot, Mráčková, pochopte to! To mám ty brambory nechat shnít? Kvasničková už je zase v jiným stavu, Kuncová má chřipku a Goldhammerovou porazilo prase. Brigádu mi nepošlou. A co vy vlastně máte, Mráčková?“

„Přijde mi návštěva,“ řekla zarputile s očima upřenýma na podlahu kanceláře. „Snacha. Neviděla jsem ji celej rok. A potom – sem v penzi, ne?“

„A nešla by na pole s várna?“ chytal se agronom zoufale poslední možnosti.

Mráčková se na něho mlčky podívala.

„Hm,“ kývl smutně hlavou, „nešla. Nojo, ale co mám dělat. Já se taky můžu na všechno vykašlat.“

Mráčková k tomu nic nepodotkla, jako by to pokládala za docela dobrý nápad. Na malou vesničku čtyřicet kilometrů za Benešovem se pomalu snášel soumrak.

Zářijové ráno se ověnčilo svátečními šátky mlh, které zesláblé slunce jen s námahou rozhánělo po nedohledných brambořištích. Tři kilometry za Vojkovem zacouvala Soren Lindstromová se svým saabem do lesního mlází. Otevřela víko kufru a ještě jednou pro jistotu nahlédla do katalogu pražského Národopisného muzea. Zavrtěla pobaveně hlavou, ale nakonec přece jen vytáhla z příručního zavazadla pečlivě vyžehlený kroj selky ze středních Čech a v milostném přítmí mladých doubků se postupně nacpala do sedmi spodniček, vyšívané sukně a krajkovaného živůtku, který jí nepříjemně stahoval bujné poprsí. Budu muset zhubnout, pomyslela si s povzdechem, když dovršila složitý proces přeměny černým čepcem. Pak vykročila přes pole tam, kde se v mlhavém ránu nejasně rýsovaly střechy vesničky.

Mráčková ji cítila přicházet a tak postavila na kafe. Ještě jednou zametla kuchyň a rozestavila šest židlí kolem stolu s parádním květovaným ubrusem. Musela se usmát, když kdesi v nitru spatřila, jak dvaačtyřicetiletá atraktivní Švédka proklouzla pootevřenými vraty stodoly a plížila se podél vyřazené mlátičky a šrotovníku a pak vedle záhonů s rybízem až ke dveřím, mezi nimiž Mráčková už rozevírala náruč.

Nataša Ustinová dorazila krátce po obědě. Vzhledem ke svému postavení vědecké pracovnice Ústavu kosmo-gonie RSFSR jí návštěva Vojkova nedělala potíže. Prostě se zhmotnila nedaleko dřevěného záchodku na dvoře vejminkářského stavení a bylo to. Jen to trochu zaprska-lo a od dřevěné budky byla cítit síra.

Ostatní se objevily až večer. Joan Baezová III. se svou oprýskanou kytarou dorazila z Austrálie stopem, vydávajíc se za pracovnici okresního kulturního střediska na kontrole vesnických klubů zájmové umělecké činnosti. Li – Siao – Cchi, kuchařka z pekingské restaurace Brána nebes, překonala poslední kilometry cesty v obleku žabí ženy po dně nehlubokého potoka Mast-níku. Když klepala na dveře Josefíny Mráčkové, mohutně oddychovala – neoprénový oblek studil a umělé žábry tlačily, kromě toho si poněkud odřela kolena. Když už všechny seděly kolem stolu, dutá rána jim oznámila příchod americké psycholožky Ruth Steinové, jejíž padák se zachytil o komín, takže musela na dvorek slaňovat po okapové rouře. Konečně byly kompletní.

Jako pokaždé cítily trochu nervozity, a proto mlčely. Ještě nepřivykly své velké roli a dokud nenastal Okamžik, byly navzájem poněkud ostýchavé. Vždyť se stále ještě ani pořádně neznaly. Samozřejmě že je spojovalo poslání, jenomže dosud nevěděly, proč k němu byly vybrány právě ony. Steinová tvrdila, že to byl prostě náhodný výběr, Nataša se naopak snažila dokázat, že je v něm hluboký smysl, že jsou reprezentativním vzorkem žen celé zeměkoule a zastupují nejen různé světadíly, nýbrž i věk, povolání, náboženství a barvu pleti. Joan Baezová III. mínila, že by zde tudíž měla být i nějaká černoška a Indiánka – říkala to schválně, poněvadž v její krvi by se stopy obou ras nepochybně našly. Kuchařka z Pekingu si tiše myslela, že by tu měly být samé Číňanky, Sorensonovou to kompletně otravovalo a Mráčkové to bylo jedno. Jen si s nejasným uspokojením uvědomovala, že je dobře, že se toho nedožil táta. Ten by ji hnal. Vstala a do připravených skleniček nalila všem trochu peprmintky. Zelená barva uklidňuje. „No tak, holky,“ řekla, „lízněte si. To nemůže škodit,“ a zvedla své štamprle.

Poněvadž si to samé i zároveň myslela, všechny jí rozuměly. Třebaže Okamžik ještě nenastal, telepatické spojení mezi šesti ženami fungovalo od samého rána, ostatně jako vždy ten jediný den v roce.

(Autor je nyní na pochybách. Ale vzhledem k zatím převažující a známé praxi bude dál používat ustálených obratů a slov, třebaže následující rozhovor většinou probíhal bez nich a v tichu; pokud promluvily, hovořila každá svým jazykem a jen ze zvyku. Autor prosí čtenáře, aby si to uvědomili.)

Lízly si. Napětí trochu povolilo. Zelená nejvíc chutnala čínské kuchařce.

Mráčkové záleželo na tom, aby se u ní cítily dobře. Věděla, že se její kuchyně nemůže rovnat luxusní vile Soren Lindstromové nedaleko Uppsaly anebo prázdninovém bungalovu Ruth Steinové na Floridě, kde se sešly loni. A tak jim rychle dolila.

„Ja predlagaju tost,“ pronesla obřadně Nataša Usti-nová. „Za těch, katorije papali v morě,“‚ řekla a všechny jí rozuměly.

„Bottows up to Amazons,“ ozvala se Joan Bazeo-vá III., která sveřepě používala tohoto označení a jediná přesně věděla, co původně znamenalo.

„Ať věčně žijí ideje Velkého kormidelníka,“ hlesla Li – Šiao – Čchi. (Tiskárna se omlouvá, že vzhledem k technickým omezením nemohla použít autorem uvedené znaky ze spisovné čínštiny.)

Napily se. A najednou to přišlo.

Jejich myšlení naráz zasáhl mocný impuls. Jako by ztratily svá pozemská těla a jejich bytí se cele soustředilo v nespočetných závitech mozku. Zároveň pocítily obrovskou sílu, která je schopná změnit svět nadlouho dopředu. Stačila jediná myšlenka a už tu nebylo šest obyčejných žen, nýbrž jediná, nezlomná vůle.

„Rok 2019 – 2020,“ začala slavnostně Mráčková, které jako hostitelce příslušelo právo předsednictví. „Politika.“

„Závěr světové konference o odzbrojení,“ vypočítávala jasným hlasem sekretářka ministra zahraničí Švédska Soren Lindstromová. „Likvidace vojenských bloků. Využití jaderné výzbroje pro mírové účely. Zasedání Valného shromáždění OSN o poskytnutí uvolněných prostředků rozvojovým zemím. Příprava k rozpuštění všech politických stran a vytvoření celosvětového systému telepatického dorozumívání.“

Poslední větu pronesla s určitou nejistotou, ale námitky se neozvaly.

„Věda,“ řekla Mráčková.

„První praktická aplikace loňského objevu gravitačních vln k pohonu kosmických lodí,“ hovořila nevzrušeně Nataša Ustinová. „Komplexní využití biologických čipů při konstrukci počítačů sedmé generace. Udělení Nobelovy ceny za fyziku českému fyziku Ladislavu S. za objev principů cestování v čase. Rozvoj výroby syntetických potravin. Dokončení robotizace nejvyspělejších průmyslových odvětví. Genové inženýrství se zaměří na komplexní náhradu živých tkání. Objev kvarků…“

Ostré, nepříjemné vibrace ji okamžitě přerušily.

„Nebude uskutečněn,“ opravila se okamžitě a bez váhání Nataša, která si pomalu začínala zvykat. „Teorie slepého nekonečna a pulstního, paralelního mimoprostoru.“

Ticho.

„Ekonomika,“ řekla po chvilce zaváhání Josefína. Mráčková a čínská kuchařka se sebevědomě napřímily.

„Praktické aplikace předcházejících vědeckých objevů,“ začala opatrně, protože už měla své zkušenosti. „Atomová energie v domácnostech. Likvidace posledních monopolistických seskupení. Postupné splývání národních ekonomik. Účelná, celosvětová dělba práce. Pokračující vyčleňování člověka z pracovního procesu. Dlouhodobé programy,“ dodala rychle, protože cítila zvenku přicházející pochybnosti. „Rýže a bambusové výhonky základem výživy obyvatelstva zeměkoule.“ Přitiskla si dlaně ke spánkům, poněvadž se okamžitě ozval bolestný nesouhlas. „Subalternativní program,“ dodala a bolest ustala. „Čínský delegát předsedou ekonomické rady OSN,“ pronesla nejistě a v tu ránu tiše zaúpěla. Zase se to nepovedlo. „Nebude,“ dodala rezignovaně.

Josefíně Mráčkové jí bylo trochu líto. Rychle jí dolila peprmintku a teprve pak se obrátila na Joan Baezovou III., jejíž prsty si stále mimoděk pohrávaly se strunami oprýskané kytary.

„Umění.“

„První smyslová a nadsmyslová kina. Smyslovize, nadsmyslovize. Holografie vytlačuje původní malířskou a sochařskou tvorbu… Zatím v omezeném měřítku. Objev aeroplanktonového malířství… S ohledem na využití smogu. Nobelova cena za literaturu českému spisovateli Zdeňku R. za hi-fi (histori fiction) „Dvojnásobný Napoleon.“ Tady si trochu ohřála svoji polívčičku, protože se Zdeňkem R. strávila tři božské dny na plovoucí literární základně v Jižním Pacifiku – ale námitky se neozvaly. Věděla, že v této oblasti se ostatně vyskytují nejméně často. „Umění jako určující podnět chování sociálních skupin.“ A v té samé chvíli myšlenku pro ostrý nesouhlas zavrhla. Víc nic,“ řekla naštvaně a její prsty spustily na kytaře populární protest-song Boba Dylana III. Artifical respiration to art.

„Mezilidské vztahy,“ ozvala se Mráčková a Ruth Steinová nadskočila samou netrpělivostí, poněvadž podle jejího názoru (který ovšem v té chvíli neměl smysl) měla mluvit jako první.

„Volná láska,“ začala jako vždy a jako vždy ji okamžitě umlčel ostrý protest. „Uvolňování tradičních rodinných svazků,“ pokračovala otráveně, „a jejich postupné nahrazování společenskou odpovědností za vývoj jedince.“ To prošlo. „Kontrolovatelné zasahování do emotivních center – s cílem potlačit negativní, zejména agresivní projevy,“ zamumlala a váhavě vyčkávala. Signál byl tentokrát značně rozporný. „Odloženo na příští zasedání,“ řekla znuděně. „Instalace světových hypnotických poraden. Řízený, mimosmyslový výběr partnera.“ Cítila, že tentokrát si může ledacos dovolit. „Ruth Steinová zvolena generální tajemnicí OSN.“ A Ruth se spiklenecky usmála na ženy kolem stolu. Teď je konečně doběhla. Poněvadž to přesně odpovídalo základním principům, nemohly dost dobře ty, které neustále protestovaly, ze zásady odmítnout, třebaže – jak se zdálo – jim Ruth Steinová ze všech nejvíc lezla krkem.

Mráčková proti své vůli Ruth maličko obdivovala, a protože v jejich myslích vládlo rozpačité ticho, udělila si bez váhání slovo:

„Počasí.“

„Setrvalý stav,“ navázala okamžitě. „S postupným vyrovnáváním směrem k subtropickému ideálu. Další pozvolné rozpouštění arktických ledovců. Zavlažování pouští. Pokračující likvidace polární záře a faty morgá-ny. Regulace dešťových pásem. Světové rozdělování přídělu sněhu podle speciálních objednávek. Vytváření bezpočasových zón nad kosmickými středisky.“ S vědomím, že je dnes předsedkyní, a s trochou výčitek vůči agronomovi dodala ještě: „Ideální klimatické podmínky pro JZD Družba Vojkov.“ A s ulehčením se usmála, když nezaznamenala žádnou negativní reakci.

Tím to skončilo. O osudu světa bylo na příští rok rozhodnuto. Josefína Mráčková v závěru s určitou nelibostí zaznamenala, že za rok se sejdou v Pekingu – nebude to žádná legrace dostat se tam. Ale dřív, než se nad tím stačila zamyslet, zalila ji silná vlna únavy, spojení se přerušilo a Josefka opět v plném světle spatřila kuchyň svého malého domku a pět napjatých tváří kolem stolu. Chápala, že teď se ostych opět zvětší, neboť uplyne ještě mnoho let, než si těch šest definitivně uvědomí, že jsou to opravdu ony, kdo rozhodují o běhu událostí, a s konečnou platností zapomenou na vše, co je víže ke světu, v němž dosud spokojeně žily, a soustředí se výhradně na utváření světa, v němž by ony – a lidstvo – žít měly a žít budou.

Loučila se s nimi na prahu svého domku. Každá z nich pohlédla vzhůru k obloze, na níž zářily myriády nespočetných hvězd, neboť – ačkoliv o tom nikdy nebyla řeč – chápaly, že jejich moc pochází tam odtud, že kdesi v obrovské prázdnotě vesmíru se nacházejí ty, které k nim mluví, které je vedou za ruku nelehkou, ale správnou cestou, že když už se tak stalo, musejí vytrvat.

A zatímco si Soren Lindstromová upravovala pomačkaný kroj, Li – Šiao – Cchi se soukala do neopré-nového obleku a Nataša Ustinová manipulovala složitými přístroji na opasku své kombinézy, zatímco Ruth Steinová zapalovala signální světla p,ro osobní vrtulník a Joan Baezová III. vyrážela směrem k okresní silnici, aby chytla stop do Austrálie, Josefína Mráčková myslela na zápraží svého domku na okamžik, kdy to všechno začalo, a který – jak byla přesvědčená – se s určitou obměnou podobal chvíli, v níž se octlo i ostatních pět.

Právě si vybavovala v paměti, jak byla tehdy užaslá a zmatená nenadálostí a velikostí jejich společného úkolu, když se v soumraku zvolna uléhajícím na Vojkov náhle objevila zlatavá záře a na kraji družstevního lánu s tichým zasvištěním přistál rozzářený létající talíř. Z rotujícího disku vypluly postavy nahých žen s rozevlátými vlasy. Přes ramena měly přehozené jantarové luky. Josefka na ně civěla s očima dokořán.

Jedna z těch plavých, ztepilých a nad obyčej krásných bytostí popošla vpřed. Sejmula luk a pravou rukou přitáhla třpytivou tětivu k hrudi, tam, kde by za normálních okolností měla mít žena ňadro. Téhle, stejně jako ostatním, však pravý prs chyběl.

„Zeno,“ ozval se v mysli Josefíny Mráčkové naléhavý, zvučný hlas, jenž si ji celou podmaňoval, „netrap se pochybnostmi. Zeny jsou předurčeny, aby vládly světu! Jedině ony vědí, co je to pravda, neboť jsou nositelkami života a jejich prostřednictvím se znovu obnovuje vesmír. Tak tomu musí být i tady, na této planetě!“

A štíhlá, zářící bytost pustila napjatou tětivu. Nebyl v ní zasazen žádný viditelný šíp, ale Josefína Mráčková přesto ucítila zásah, který ji celou změnil, který jí dal nesmírné vědění a ještě nesmírnější tušení, odpovědnost a sílu utvářet osud. A navždy ji spojil s těmi krásnými, dokonalými dívkami, jež záhy zmizely v houstnoucím soumraku nad bramborovým polem.

Nepochybovala o tom, že něco podobného zažilo i pět ostatních. Když jim mávala na rozloučenou, pochopila náhle, že to tak opravdu musí být, že to tak mělo být vždycky a teď je to konečně v pořádku. Svět je v těch nejlepších rukou, pomyslela si a její ústa tiše vypustila větu, která se okamžitě telepaticky promítla v myslích těch ostatních:

„Tak nashledanou za rok, holky!“

JAK TO BYLO DOOPRAVDY

ZDENĚK ROSENBAUM

Koordinátor ležel v lehátku na terase Střediska a díval se na hvězdy. Tady nad oblaky, na samém vrcholku hory se zdály být blíž, jasnější a zářivější. Jako by stačilo natáhnout ruku…

Smutně se pousmál. Byly to cizí hvězdy. Odtud nemohl zahlédnout světlou skvrnu galaxie Taor. Světlo k ní letělo čtrnáct miliónů časových jednotek – přibližně tolik ukazovaly přístroje, když se ONOS vynořil v této části vesmíru a zanikl. Ale i kdyby ji zahlédnout mohl, i kdyby skutečně byla na dosah, fialovou planetu Mo už by v ní nenašel. Její čas se naplnil.

Krátce před její explozí vystartovaly do nejrůznějších končin vesmíru lodě, jako byl ONOS. Ani Koordinátor nevěděl, kolik jich bylo, záznam o tom záměrně mlčel. Na každé z nich, v těsných prostorách výsadkových člunů spočívalo v hypertonálních vitalizátorech šest zárodečných buněk, v jejichž genetické paměti bylo zakódováno vše, co vědci planety Mo se šesti slunci mohli dát poutníkům na cestu. Muselo to zaručit přetrvání civilizace rodné planety – snad proto to začínalo nejasnou vzpomínkou a „končilo“ nesmrtelností. Jen v jediné ze šesti buněk, jež se později měla stát Koordinátorem, bylo něco navíc, např. přesné vědomí minulosti. Břemeno, jehož důsledkem byla marná touha a stesk.

Když lodě dorazily k předem stanoveným cílům, vybraly planetu s nejvhodnějšími podmínkami, zde vypustily výsadkové čluny a zanikly. Čluny dosedly. Automaty od prvního okamžiku nepřetržitě přijímaly a zpracovávaly do genetických programů veškeré údaje o atmosféře, flóře i fauně planety a vybíraly vhodnou formu existence. Na osídlených planetách přitom měly brát v úvahu i podobu jejich obyvatel. Po nějakém čase začaly pracovat vitalizátory. Mohly ze zárodečných buněk vytvořit podle údajů získaných automaty libovolnou strukturu při zachování dané inteligenční úrovně – od anorganické hmoty přes nekonečné množství organických variant až k rozptýleným atomárním systémům. A pouze Koordinátoři mohli díky obohacenému kódu srovnávat vzniklou formu se skutečnou podobou původních bytostí z fialové planety Mo v galaxii Taor.

Stejně jako všude, kde přistály výsadkové čluny, i tady na třetí planetě žlutého slunce pozoroval Koordinátor, který byl prvním, „zrození“ svých druhů, dvou dalších typů nula a tří typů mínus nula ve formě, jakou určil zpracovaný genetický program. Samozřejmě, byla volně proměnná, každý z nich ji mohl okamžitě změnit podle okolností; vzpřímený tvor s dvěma páry končetin však byl formou základní a výchozí. Koordinátor zpočátku často uvažoval nad smyslem tohoto nepraktického uspořádání, které zřejmě nejvíc ovlivnil fakt, že na planetě existovaly podobné bytosti. Postupně mu přivykl, dokonce si oblíbil některé možnosti prožitků, které uspořádání umožňovalo, třebaže se jich dosahovalo velmi primitivním způsobem. Bylo to především přijímání produktů k výrobě energie a rozmnožování. Právě rozmnožování se dalo příjemně zpestřovat nesčetnými proměnami.

Takže tu byli, na směšně malé planetě, šest posledních, šest prvních. Koordinátor jim nemusel rozdělovat úlohy; každý z nich byl kódován na určitou specializaci. Nula dvě byl lékař, konstruktér, kybernetik a transmutátor, nula trojka fyzik, chemik, matematik a genetik. Mínus nula jednička byla odbornicí na umění a estetiku, mínus nula dvojka na přírodní vědy, zejména biologii, doménou mínus nula trojky byla nauka o společnosti. Rozsah jejich vědomostí a znalostí však byl pochopitelně daleko větší. Koordinátor byl vůdcem a zbývajících pět to vědělo a respektovalo. Kromě jiného měl jako jediný k dispozici prostředky, jimiž mohl v mezním případě zničit ostatní, sám sebe, i vše, co připomínalo fialovou hvězdu Mo.

Nejdřív vybudovali Středisko, vysoko na hoře, a obklopili ho silovým polem, kdyby přece jenom ti dole chtěli ukojit svou zvědavost. Nebylo to pravděpodobné, civilizace na planetě byla dosud na velmi nízké úrovni.

Koordinátora to zarmucovalo. Především proto, že do jeho paměti uložili vědci kategorický imperativ nezasahovat v případě setkání s civilizovaným světem závažným způsobem do jeho vývoje, nýbrž pokusit se postupně asimilovat. Tento humánní příkaz zkomplikoval situaci už při prvních pokusech o kontakt. Technické možnosti celé šestky a prostředky, jimiž disponovali s naprostou samozřejmostí a které jim například umožňovaly volný, neomezený pohyb prostorem anebo objevit se okamžitě na kterémkoliv místě planety, navíc v jakékoliv podobě, z nich okamžitě učinily jakési nadpřirozené bytosti. Ti dole, kteří si říkali lidé, byli totiž teprve na samém začátku dlouhé cesty. Koordinátor věděl, že i za opatrné pomoci ji neujdou za míň než za několik tisícovek časových jednotek, které se tu stanovovaly podle oběhu planety kolem žlutého slunce.

Tehdy možná učinil chybný krok, když dal členům týmu volnou ruku a určil jen minimum závazných podmínek činnosti. Sami by však se svou nesmrtelností ten nekonečný čas nevydrželi a on se musel rozhodnout, musel to udělat s ohledem na budoucnost, protože minulost už neexistovala. Zanikla s Mo.

Byla (a je) to cesta omylů, uvědomoval si Koordinátor i teď, když se díval do chladných hvězd. Musel neustále korigovat omyly, které udělali ostatní, i ty své. Neboť ani on samozřejmě nebyl neomylný. Všichni se však pokoušeli uniknout ze své samoty nesmrtelných.

Nula dvojka se pokusil vybudovat transmutační středisko pod povrchem planety a experimentoval se smrtelností lidských bytostí. K ničemu to nevedlo a brzy se z něho stal zádumčivý a rezignovaný mrzout. Přestal dokonce navštěvovat koordinační porady ve Středisku a neodpovídal ani na Koordinátorovo vyzvání. Ten se ale nepokoušel ho přinutit a spokojil se s přiměřeným dohledem.

Nula tři zkoušel, s malými úspěchy, vytvořit paralelní civilizaci pod hladinami vodních ploch, pokrývajících větší část povrchu planety. Po několika nezdařených pokusech, jejichž vedlejšími produkty byly příšerné nestvůry, mu Koordinátor zakázal genetické operace. Nula trojka se nakonec umoudřil a kromě drobných experimentů se stimulací inteligence větších vodních živočichů se věnoval neškodným hříčkám, jakými byly třeba bouře a tajfuny, a pokud slyšel prosby lidských bytostí, pomáhal jim v plavbě.

Mínus nuly, což Koordinátora překvapilo, se situaci přizpůsobily pružněji. Zejména mínus nula dvojka, která se zabývala pěstováním kulturních plodin, posunula na planetě nenásilným způsobem pokrok o kus kupředu. Také mínus nula tři plně respektovala Koordinátorův zákaz ovlivňovat formu státního zřízení, jehož nutné etapy ji pochopitelně pobuřovaly, a našla určité uspokojení ve studiu interpersonálních vztahů, zejména vztahů v rodině. Mínus nula jednička měla možná práci nejsnazší, poněvadž samotný fakt existence šestky na planetě vedl k prudkému rozvoji slovesného, hudebního a výtvarného umění. Na rozdíl od všech ostatních se také zdála být rozvážnější, klidnější a moudřejší. Koordinátor s ní měl sedm potomků.

Programové modelování myslících bytostí ze zárodečných buněk převzalo od obyvatel planety i způsob reprodukce druhu. Ani Koordinátor s tím nemohl nic dělat – ostatně ani mu to nebylo nepříjemné. V případě mínus nula jedničky i v některých dalších zvolil jiný způsob zrození, než byl ten obvyklý, který mu připadal nepochopitelně krutý. Ale nemohl z toho udělat pravidlo, tím by vážně narušil předpokládanou asimilaci.

K té ostatně docházelo (a Koordinátora to znepokojovalo) spíš jaksi opačně. A taky to přinášelo citelné komplikace.

S výjimkou mínus nula jedničky si všichni členové týmu čas od času vybrali některého z lidí ke styku, jehož prvotním (ne však nevyhnutelným) účelem byla reprodukce. Důsledkem toho byl v několika případech trvalejší vztah a spousta potomků, jejichž genetické kódy byly nečekanými kombinacemi kódů bytostí typu nula z planety Mo a primitivních kódů lidí. Koordinátor kvůli tomu zašel za nula dvojkou do jeho poněkud ponurých transmutačních laboratoří plných směšných robotů a an-droidů a ulevilo se mu, když dostal ujištění, že nesmrtelnost v žádném případě do kódů potomků nepřechází. Nula dvě, jehož vztahy s Koordinátorem byly neustále poněkud napjaté, se jediný nepokusil tento nezvratný fakt obejít a zvolil nejchytřejší řešení. Nesmrtelnost svých potomků si zajistil tím, že unesl mínus nula dvacet sedmičku, což byl potomek vzešlý z jednoho z řídkých spojení Koordinátora s mínus nula dvojkou.

Ostatní neměli tolik prozíravosti, a tak byl Koordinátor neustále zahrnován žádostmi, aby učinil nesmrtelnými některého z jejich druhů, družek a potomků. Vždyť jedině on znal složení přípravků, které zaručovaly okamžitou regeneraci odumírajících buněk. Zpočátku odmítal. Odolával i potom, když toto privilegium zajistil několika ze svých potomků vzešlých z lidí, k nimž nebývale přilnul hlavně potom, co jejich matky nešťastně zanikly. Až teprve když přenesl do Střediska chlapce, jehož oba rodiče byli lidé, prostě proto, že se mu líbil, a když už hrozila otevřená vzpoura, povolil další výjimky členům šestky. Byl z toho trochu zmatek a Koordinátor (ostatně jako poslední) musel přestat používat počáteční číslicové značení potomků a naučil se je oslovovat těmi divnými jmény. A pak už téměř ve všem převzal „lidskou“ terminologii. Časem se reprodukční aféra uklidnila a požadavky ustaly. Mezi nesmrtelnými, kteří měli přístup do Střediska, bylo nakonec nejvíc potomků samotného Koordinátora.

Pochopitelně že daleko více synů a dcer členů šestky a jejich synů a dcer se pohybovalo tam dole, na zemi. Jejich kombinované genetické kódy je sváděly k činům, jež obyčejné smrtelníky uváděly v úžas. Koordinátor se tomu občas smál, občas ho to pobuřovalo, ale mínus nula jednička, která stála vytrvale po jeho boku už stovky let – vytrvaleji, než si sám přál – mu to rozmlouvala a poukazovala na to, jak pozitivní odezvu to má v rozvoji uměleckých žánrů. Křížení v třetích a dalších generacích genetické kódy pomíchalo tak, že o tom nikdo neměl přehled, takže přece k jakési asimilaci – třebaže s kvalitativní retardací – docházelo.

Koordinátor se pohnul na lehátku, ale oči od hvězd neodvrátil. Přese všechno to byl jediný pohled, který ho uklidňoval. Byla v něm věčnost, daleko nesmírnější věčnost, než ta, kterou prožil on a jeho pět druhů od chvíle, kdy je vitalizátory zformovaly ze zárodečných buněk, a daleko nesmírnější než ta, co ještě prožije.

Byl už rozhodnut. Leželo to všechno sice ještě v nedohledné budoucnosti, ale Koordinátor už věděl, že jednou nechá zaniknout sebe a všechny nesmrtelné, až lidé tam dole, pod oblaky, je přestanou potřebovat. Až je. svrhnou z trůnů, které jim vystavěli. Pak to bude v pořádku a kruh se uzavře.

Ještě je k tomu zapotřebí dlouhé cesty. Koordinátor vzdychl, vstal a obrátil se k zářící budově Střediska. Zas ho čekalo urovnávání jedné nepříjemnosti, tím nepříjemnější, že u jejího zrodu stál sám. A zase to, jako téměř pokaždé, zavinila jeho největší slabost, jíž nedovedl odolat, nedokázal čelit. Zeny.

Ještě jednou zavřel oči, aby se naposledy přenesl tam dolů. Bohaté město, rodiště toho milého chlapce, který mu naléval do pohárů, spalo klidným nočním spánkem za svými hradbami. Ale jen několik prostorových jednotek od něho houpaly vlny moře pod pláštěm tmy shluk válečných plavidel. Neměl to rád. Bylo to tak úděsně nesmyslné.

Vrátil se na terasu a vykročil pevným krokem ke Středisku. Hvězdy už bledly. Budu na ně tvrdý, rozhodl se. Už je zase na čase ukázat jim pevnou ruku.

Bujaré veselí a smích ztichly, když vstoupil. Nesedl si, ale zůstal stát, tyčil se nad nimi a jeho oči metaly blesky.

„Tentokrát,“ zahřměl a nebesa se zatřásla, „se do toho nebudete plést, rozumíte! Necháte je být a nebudete do toho strkat prsty. Jinak budu nucen zasáhnout a buďte si jisti, že mám dost síly a prostředků, abych zničil vás všechny!“

Díval se na ně a viděl, že to na ně nepůsobí. Věděli, že to neudělá, stejně dobře, jako on věděl, že ho neposlechnou. A tak ho snad mohlo uspokojit jen to, že tentokrát přišli všichni. Přejížděl pohledem od tváře ke tváři. Nejdřív po těch pěti, kteří tu s ním byli od začátku, kdy ještě byli nulami a mínus nulami. Teď měli jména a on si je v duchu opakoval, jak se díval do jejich obličejů:

Hádés, Poseidon, Héra, Démétér, Hestia a vedle Hé-ry v hloučku jeho a její synové a dcery: Athéna, Apollón, Artemis, Héfaistos, Arés, Afrodíté a Hermes. A pak další a další…

Pomyslel na zaniklou fialovou planetu, o níž nikdo z nich krom něho neví, a na vše, co prožili za tu strašlivou dobu. Nemohl si pomoci, přemáhalo ho dojetí. Mávnutím ruky rozpustil shromáždění a aby si nevšimli jeho pohnutí, obrátil se k oknu. Zahořely v něm první narudlé plameny. Jejich zář zvolna stoupala vzhůru a zalévala Středisko zlatem. Nad Olympem vycházelo slunce.

JAK TO BYLO DOOPRAVDY

LADISLAV SZALAI

Je třináctého srpna roku 2 173. Venku je pravidelné pásmové počasí třetího stupně. Do oken mé pracovny nad laboratořemi komplexu ATL-1 doléhá neúnavné hřmění stavebních robotů, které neustále rozšiřují nový New London, vědecké městečko pro výzkum časových diferenciací. Desetikilometrový kráter starého New Londonu se nachází asi sto kilometrů odtud. Někdy, když mám hodně jízlivou náladu, se na něj zaletím podívat.

Tenkrát před dvaceti lety bylo zrovna takovéhle nevinné počasí. Nikdo nemohl nic tušit. Koho by napadlo, že New London, vůbec první středisko pro výzkum časových diferenciací, čeká katastrofa, která jej vymaže z mapy světa? Kdo mohl tušit, že právě já, ředitel celého výzkumného programu, se stanu bohem nehynoucí slávy, nesmrtelným bohem starých Reků? Nikdo. Jedině snad ten intrikán von Braun…

Ale popořadě. Jmenuju se Zeus O’Hara. Moje příjmení klidně zapomeňte – staří Rekové je nedovedli pořádně vyslovit, a proto to udělali taky. Prostě, jmenuju se Zeus, to úplně stačí.

Bylo sedmého srpna roku 2 153. V deset hodin třicet minut jsem vešel do budovy MG 14, což byla fyzikální laboratoř, kde se zkoumaly některé nezvyklé projevy elementárních částic. Pronesl jsem krátký slavnostní proslov u příležitosti pokusu, který spočíval v tom, že několik atomových jader vodíku bylo vrženo celých pět minut do minulosti. Vedle mě stáli moji vědečtí kolegové. Tvářili se napjatě. Stiskl jsem tlačítko kvazi-prostorových budičů. Teď! Něco začalo strašlivě hvízdat, svištělo to, hučelo…

A po městečku New London zbyl jenom desetikilometrový kráter.

Když jsem se probral z bezvědomí, měl jsem pocit, že se mi hlava rozpadne bolestí. Rozhlédl jsem se kolem sebe a ke své hrůze jsem poznal, že se nacházím v jakési tmavé jeskyni. Nechápal jsem, co se vlastně stalo, a několik minut jsem žalostně vrávoral sem a tam, až jsem si způsobil ještě další zranění, jak jsem vrážel hlavou do stěn svého kamenného vězení.

Nakonec mě zachránila baterka. Ležela na hromádce rozbitého skla a zkrouceného kovu a díky ní jsem zjistil, že jeskyně není naštěstí uzavřená, že se z ní dá vyjít na světlo.

Vyšel jsem tedy ven a zůstal překvapeně stát několik kroků před jeskyní. Přede mnou ležela zelená louka, nad níž už se smrákalo. Dvě stařenky tam pásly stádo koz.

„Haló, stařenky!“ zavolal jsem na ně úpěnlivě a zamával přitom bezradně rozsvícenou baterkou. „Haló, haló, stařenky! Povězte mi, kde to jsem?!“

Ty dvě vrásčité babky ztuhly jako sochy a hleděly na mě s očima dokořán.

„No tak, stařenky, řekněte mi, proboha, kde to jsem?“ ukázal jsem na jednu z nich rozsvícenou baterkou.

„Ó hromovládče,“ zakvílela na smrt zděšená, „toto je přece ostrov Kréta. Hora, z níž jsi právě vyšel, se jmenuje Dikté…“

„Proboha, jak jsem se dostal na Krétu?“ divil jsem se nahlas. „Tohle je vrchol! Zatracená práce!‘

„Pardon,“ uvědomil jsem si svoje hloupé počínání. „Moc se omlouvám. Víte, jsem rozčilený, když vidím, kam až mě zavedl hlad po poznání…“

„Ó hromovládče,“ zaradovala se menší stařenka,

„dovolte, abychom vás skromně pohostily, když máte hlad…“

A tak mě nakonec přesně tak, jak se to píše ve starořecké mytologii, krmily nymfy (!) Adrásteia a Idaia mlékem božské (!) kozy jménem Amaltheia. A taky včelím medem.

Mimochodem na to kozí mléko s medem, které jsem nedokázal těm vyděšeným stařenkám odmítnout, vzpomínám s hrůzou ještě do dneška…

Pak jsem seděl s babkami v domku na spadnutí a pokoušel se z nich vytáhnout, do jaké doby jsem se to vlastně dostal. Ony mi to oplácely tím, že se zas pokoušely vytáhnout rozumy ze mne. Když jsem pak chladně zvážil výsledek celého rozhovoru, nemohl jsem dospět k jinému výsledku než k tomu, který byl očividný: laboratoř MG 14 se propadla do času, do minulosti bůhvíkolik tisíc let staré, a já, Zeus O’Hara, prostě Zeus, tu budu teď hrát roli všemocného boha. Hromovládce – s jakou bázní to ty dvě starušky vyslovovaly. A to jsem jenom párkrát zašermoval rozsvícenou baterkou a trochu přitom zanadával!

Jak jsem tak seděl v děravé chaloupce, snažil jsem se rychle si vybavit všechny svoje vědomosti o starořecké mytologii. S hrůzou jsem zjistil, že si toho ze školních lavic příliš nepamatuju. Jediné, čím jsem si byl téměř jist, bylo to, že moji spolupracovníci zřejmě nezahynuli – proč by se jinak jejich jména zachovala v bájích a pověstech? Určitě se s nimi brzy setkám. Žijí, žijí, utěšoval jsem se, a to mi dodávalo sil.

„Kde je tady Olymp?“ otázal jsem se, sotva jsem si srovnal v hlavě chabé znalosti o svém budoucím životě.

„Olymp?“ zíraly na mě překvapeně. „Jaký Olymp?“

Od těch se toho asi už víc nedovím, usoudil jsem, a proto jsem jim poděkoval, rozloučil se s nimi a vyrazil na cestu. Všemocný bůh Zeus se vydal hledat Olymp, aby se tam setkal se svými druhy v nesnázi.

Zašel jsem jenom pár metrů za humna a hned mě přepadli horští lupiči. Říkali si Kuréti a byli to celkem milí chlapci. Sotva jsem si na ně posvítil baterkou, svou jedinou zbraní, dostali z toho takovou hrůzu, že jsem jim za odměnu předvedl nefalšovaný záchvat smíchu. Smál jsem se a smál a z očí mi tekly slzy. Kuréti (démoni, prý!) tloukli meči o štíty, jak se klepali strachy. V mytologii tuhle scénu lidoví vypravěči pozměnili, že je to k neuvěření. Prý tloukli Kuréti meči o štíty proto, aby mě neslyšel plakat můj strašlivý otec Kronos. Jinak by mě snědl!

Zhasl jsem baterku a pustil se do řeči s náčelníkem lupičů. Mluvil jsem s ním trochu svrchu, tak jak se slušelo na Dia – hromovládce. Ptal jsem se ho na Olymp, ale ani on o ničem takovém nevěděl. To, že nikdo ani netuší, kde se nachází Olymp, mi začalo vrtat hlavou. Neusoudil jsem příliš rychle, že se moje postava shoduje s bohem starých Reků, jenom protože se nacházím právě ve starém Řecku a jmenuju se Zeus? Ale ne, to by bylo příliš náhod najednou. Vždyť jsou tu i moji kolegové. Byl to nápad toho vtipálka von Brauna dát jim za přezdívky božská jména. Když už prý já se jmenuju Zeus… Tak mi napadá, neměl Braun náhodou v tom nevydařeném experimentu prsty?

Pochodoval jsem s Kuréty, kteří mi přislíbili ochranu, horským průsmykem, a v tom jsem náhle nad hlavou zaslechl hukot vrtulníku. Začal jsem radostně vyskakovat a mávat rukama, abych na sebe upoutal pozornost.

Vrtulník se žlutým nápisem CRONOS přistál na rovné kamenité plošině několik desítek metrů ode mě. Seděli v něm moji spolupracovníci, kteří byli stejně potěšeni jako já, když mě spatřili. Ze mě najdou tak rychle, nečekal ani jeden z nich. Tým byl zase kompletní. Alespoň něco!

Ve starořeckých bájích a pověstech se dočtete, že jsem začal vzpouru proti Kronovi osvobozením sourozenců, kteří žili v jeho útrobách. Tak to byl přesně tenhle okamžik, tato chvíle, kdy jsem doběhl k vrtulníku s nápisem CRONOS, začal jednoho po druhém tahat ven a bláznivě je objímat – a ze všech nejvíc Héru; měl jsem ji nejradši. Kronos, můj „zlý otec“, „zvrátil božské bytosti“ a lupiči na to koukali zpoza skalního převisu vyděšení na smrt, aby o tom předali zprávu budoucím generacím.

Společně jsme se pustili do rozboru naší zapeklité situace. Rychle jsme se shodli na tom, že jsme se skutečně všichni stali bohy – nemohlo o tom být žádných pochyb. Hádes se už stačil spojit palubní vysílačkou vrtulníku, který našli neporušený blízko místa, kde se „vynořili“, s ostatními vědci přeživšími katastrofu New Londonu, a dozvěděl se, že se všichni stahují na místo, jemuž jeden z nich už stačil ze žertu dát jméno Olymp! I když jsem byl mladší než moji spolupracovníci, získal jsem si u nich už dávno respekt jako jejich nadřízený. I v této chvíli, kdy jsme ztratili svůj domov a stali se obětmi smutného, ačkoliv tak slavného osudu, mě Poseidon vyzval, abych rozhodl o dalším vývoji naší prapodivné situace.

„Tak dobře, budeme stavět Olymp,“ zatvářil jsem se vážně. „To všechno, co teď prožíváme, se už kdysi dávno stalo. Nemůžeme jednat jinak, než jsme už jednou jednali. Ze všeho nejdůležitější je teď dát dohromady všechny lidi, kteří to přežili a bloudí zrovna jako já osamoceně stranou ostatních.“

„Héro,“ obrátil jsem se ke své první asistentce, „vidím, že máš u sebe pistoli. Kde jsi ji sehnala?“

„To je jenom startovací pistole. Našla jsem ji ve vrtulníku,“ zarděla se.

„Ale na staré Reky to bude stačit, kdyby si příliš troufali,“ usmál jsem se. „Myslím, že s tou pistolí tě tu mohu klidně na pár hodin zanechat. Ty, Hestia a Démétér se porozhlédněte kolem, jestli tu nebloudí některý trosečník. Hádes vám tu nechá přenosnou vysílačku, abychom vás neztratili. Souhlasíte?“

„Ano,“ přikývly.

„Vy, Háde a Poseidone, poletíte se mnou na Olymp,“ otočil jsem se k mužské části týmu. „Musíme trochu zorganizovat to všeobecné nadšení novopečených bohů. Naše situace je na jedné straně tragická,“ usmál jsem se, „ale na druhé má svoje zábavné stránky. Víte, jak mi tu začali říkat?“ zatvářil jsem se přehnaně pyšně.

„Jak?“ zeptala se Démétér.

„Zeus – hromovládce.“

„Zeus – hromovládce?“ rozesmál se Hádes. „To je opravdu přiléhavá přezdívka.“

„Docela přiléhavá,“ rozesmála se Héra.

„Jsem zvědav, jak já si vysloužím titul vládce podsvětí,“ bavil se Hádés.

„Já tedy mám být bohem moře?“ potřásl Poseidon téměř vážně hlavou.

„Kdypak si vezmeš za manželku svoji asistentku, bohyni rodinného života, drahoušku?“ objala mě Héra v pase. Dřív si takové důvěrnosti nedovolovala. Ale teď okamžitě využila situace.

„Před vámi stojí bohyně plodnosti země a rolnictví!“ zaujala Démétér směšný postoj a zvedla roztažené ruce vysoko nad hlavu.

„A já se na sebe nějak nepamatuju,“ sešpulila Hestia rty. „Asi jsem nebyla příliš angažovaná bohyně.“

„Ty jsi měla na starost domácí krb, něco podobného jako já,“ připomněla jí Héra. „Ani na tebe se nezapomnělo.“

„Jak vidím, znáte docela slušně svoje role,“ prohlédl jsem si s rozesmátým obličejem svoje „sourozence“. „To je vynikající. Můžeme se pustit do práce. Děvčata půjdou hledat trosečníky. Hoši poletí zorganizovat bohy a pak se pro vás vrátí. Má někdo nějaké připomínky?“

„Ó nikoliv, Die – hromovládče!“ odpověděla mi Héra. „Ó nikoliv. Sbohem, bože!“

„Tak zatím pa,“ zamávaly nám „sestry“, když jsme zmizeli ve vrtulníku.

„Sbohem, bože!“ smála se Héra své slovní hříčce ještě ve chvíli, kdy vrtulník začal stoupat nad starobylý ostrov Krétu.

Téměř všechny ty pověsti o mém boji s Kronem vznikly v počátcích budování Olympu. Héfaistos, který měl v New Londonu na starosti stavbu nových laboratoří a údržbu těch už postavených, dal tady na Olympu brzy dohromady několik pracovních čet a začal stavět nádhernou sklolaminátovou budovu. Měl k tomu poměrně dostatečné množství materiálu, neboť nejen lidé, ale vůbec celé vědecké městečko bylo přeneseno sem, do starého Řecka. Křehké předměty se sice většinou rozbily, ale téměř veškeré pevnější věci zdolaly cestu časem bez vážnějšího poškození. A většina z nich se nacházela nablízku. Na Olympu se to brzy hemžilo stavebními roboty: samonaváděcími jeřáby, automatickými bagry a buldozery; cementové míchačky se procházely sem a tam a kladače panelů se jim pletly v cestě. Opravdu úchvatná podívaná i pro moderního člověka. A jak teprve musela zapůsobit na fantazii nebohého pozemšťana, vzdáleného technické civilizaci celé tisíce let vývoje? Z toho všeho pak vznikly ty povídačky o tom, jak Kronos se svými sourozenci Titány (zřejmě jeřáby, kladeči panelů a míchačkami) bojoval proti mně a já si zavolal na pomoc Kyklopy (zřejmě bagry, buldozery a ostatní stavební roboty). Ono to na staveništi Olympu skutečně vypadalo jako nějaká válka. Nadšení bylo takové, že práce probíhala nezvykle rychle – každý už chtěl mít „sídlo bohů“ hotové. Z celého prostoru se zvedala mračna prachu, hluk strojů bylo slyšet na kilometry daleko.

Jak to vlastně bylo s koncem nadvlády Krona? Pověsti říkají, že jsem ho nakonec shodil do věčné tmy Tartaru. Něco pravdy na tom je. Když jsem přiletěl na Olymp a udělil svým podřízeným (že jsou i nadále podřízení, to si odsouhlasili) instrukce o tom, co budeme podnikat dál, vrátil jsem se s Hádem na Krétu pro děvčata. Héra ho přemluvila, aby ji nechal řídit vrtulník. Snad pocit, že jsme nesmrtelnými bohy a můžeme si dovolit všechno, mě svedl k tomu, že jsem proti tomu nic nenamítal. Šťastně jsme doletěli až k Olympu a tam naše milá kolegyně narazila do mírně přečnívající skály.

Kupodivu jsme to všichni bez následků přežili – až na chudáka starého Krona, vlastně CRONA. Tak ať má lehký spánek v Tartaru.

Nejvíc ze všeho mě rozzuří, když si přečtu v bájích a pověstech, že já, Zeus, jsem vládl zpočátku jako tyran a dokonce jsem se dvakrát pokusil vyhubit lidský rod. Absolutně ty pomluvy nechápu. Bylo to všechno právě naopak: na Olympu si na mě nemohl nikdo stěžovat. Lidský rod mi může být nanejvýš zavázaný, že jsem mu tenkrát předal spoustu znalostí a dokonce i technických pomůcek. Dnes už například nikdo neví, ani netuší, jak rádi staří Rekové používali baterky. Nebylo jediného, kdo by u sebe neměl alespoň jednu nebo dvě. Mávali jimi na sebe při sebemenší příležitosti, aby mě napodobili. Za pět lahví vína dostal tehdy starý Rek baterku i se dvěma zásobními bateriemi. Kapitán Bakchos od našeho bezpečnostního sboru si na tom – jestli se nemýlím – založil docela slušný podloudný obchod.

Dvakrát jsem chtěl vyhubit lidský rod! – to mi nejde do hlavy. Snad vycházejí tyhle pomluvy z toho, že jednou dvakrát nám uniklo do potoka Léthé trochu jedovatých látek a pochcípaly v něm ryby…

Určitě zkazím radost všem básníkům a snílkům zakládajícím si na postavě Prométhea. Taková báje – a jak prozaická je pravda! Prométheus byl jenom náš maják! Maják na střeše Olympu, našeho kulturního domu, chcete-li. Blikal nádherným červeným světlem od rána do večera. Zdálky to vypadalo, jako když obr máchá kolem sebe plamennou pochodní. Přímo pod Prométheem se nacházela kavárna Kavkaz, pověst v tomhle ani moc nelže: Prométheus byl opravdu připoutaný na Kavkazu! Dokonce si na něm udělali hnízdo orli. K čemu nám sloužil maják? K tomu, abychom svůj Olymp už zdálky viděli a snadno k němu našli cestu.

Staří Rekové byli někdy pěkně potutelní. Proč asi přisoudili našemu majáku, že právě on naučil lidi různým dovednostem, že jim přinesl oheň? Ne, nehádejte, stejně byste to neuhádli – udělali to proto, aby mě zesměšnili. Chápu, že každý vládce – i ten nejlepší – se po čase dočká nevděku v podobě zesměšňování, ale tahle urážka patří mezi ty, které nemohu zapomenout.

Prométheus prý mi překazil druhé vyhubení lidstva, o něž jsem se pokusil. Zachránil totiž svého syna Deukalióna a jeho ženu Pyrrhu před potopou, co jsem seslal na svět. Řekněte mi, copak já mohu za to, že šestý rok naší přítomnosti na Olympu pršelo, až potopa zaplavila několik vesnic a spousta lidí zahynula? Copak jsem Bůh (tedy opravdový Bůh), abych zabránil rozmarům počasí? I tu potopu svedli nakonec na mě, aniž mi přiznali k dobru, že jsem to byl právě já, kdo zachránil Deukalióna a Pyrrhu. Pamatuju se, jak jsem tenkrát vyšel v dešti ven, abych překontroloval, jestli příliš nezatéká do mých skleníků. Okurky, hlávkový salát, ředkvičky, petržel a zelí, to byl můj nevinný koníček. A najednou koukám: na našem majáku visí nějaká ženská s chlapem. Drželi se Prométhea jako klíšťata. „Co tam proboha děláte?“ ptám se jich a oni mi odpověděli, že čekají, až skončí potopa. „Pojďte se radši schovat dovnitř. Že vás to baví šplhat po majáku v takovémhle počasí…“ Nakonec jsem je nechal ohřát na Olympu, a když přestalo pršet, doprovodil jsem je na půl cesty. A jak se mi odvděčili? Kudy šli, tudy tvrdili, že je zachránil Prométheus a ne já. Byli to nevděčníci, ten De-ukalión a Pyrrha.

S rozhořčením vzpomínám i na takzvanou vzpouru Gigantů. Prý to bylo jediné vážné povstání, které ohrozilo moji kariéru. Nebýt Hérakla, tak bych se asi položil. Jak to bylo doopravdy? Jednou za mnou přišel Hé-faistos a roztrpčeně mi sdělil, že jeden ze starých Reků, vyzývavý mladík jménem Héraklés, mu překáží v práci. Potlouká se po Olympu, jako kdyby tu byl doma, a chlubí se svou nadměrnou tělesnou silou. Nedávno ho například Héfaistos vyzval, aby si všímal svého a odklidil se ze scény – a Héraklés před jeho očima provokativně povalil stavební robot vážící několik tun.

„S tím hochem je těžká práce,“ hovořil ke mně roztrpčený ‚zbrojař bohů‘. „Kdyby to byl nějaký sušinka, tak už jsem mu dávno vlepil jednu za ucho, ale zkuste něco takového udělat chlapovi, co váží sto padesát kilo a má svaly na rukách větší, než já na nohách.“

„Když to nejde po dobrém, musí to jít po zlém,“ poradil jsem mu. „Héfaiste, mám nápad. Vystrašte ho trochu. Řekněte všem svým ‚bohům‘, ať na něho podniknou frontální útok.“

„Myslíte, abychom mu jich pár vrazili?“

„Ale ne, vy mě nechápete, příteli. Vyjeďte na něho se všemi svými stroji a donuťte ho, aby dostal strach. Jestli se nezalekne kolony nákladních aut, která ho pronásleduje, kam se hne, jestli se nelekne ani bagrů a buldozerů, co se na něho zuřivě sápou, tak už nevím.“

„Ale tahle akce vám znepřátelí spoustu Reků,“ upozornil mě. „Ten mladík Héraklés se totiž vydává za vašeho syna a –“

„Cože?“ zůstal jsem na něho udiveně hledět. „On taky? To je ale drzost!“

„Tak mám tedy?…“

„Samozřejmě, Héfaiste. To už je sto padesátý. Žeňte ho z Olympu, darebáka. Já mu dám, vydávat se za mého syna!“

A tak vyhnal Héfaistos za pomoci tří pracovních čet slavného Hérakla z Olympu. Jenomže kdo zná dneska pravdu? Nechce se tomu věřit, ale staří Rekové klidně uvěřili Héraklovi, že mě zachránil od jistého pádu a dorazil za mě Giganty, místo aby věřili svým vlastním očím. Cožpak neviděli, že před „Giganty“ pelášil jako zajíc?

Je třináctého srpna 2 173. Hřmění stavebních robotů za okny mé pracovny stále ještě neutichá. Nevím, co mě to dnes napadlo, že jsem usedl za stůl a pustil se do psaní svých vzpomínek, ale když už jsem to učinil, měl bych na závěr vysvětlit, jak se to vlastně stalo, že jsem se opět – a to se všemi „bohy“ – ocitl ve „své době“.

Bylo to asi takhle: Ačkoli se mnoho obyvatel Velkého Olympu věnovalo celá léta všemu jinému, jenom ne vědecké práci, našlo se naštěstí i několik takových, kteří spolu se mnou a mými kolegy pokračovali i nadále ve výzkumu časových diferenciací. Po dlouhém trápení se nám podařilo dát dohromady nejdůležitější laboratoře a naše snaha byla nakonec korunována přesunem celého Velkého Olympu do budoucnosti.

Nejdřív jsem si ale zavolal von Brauna. Sice od začátku popíral, že by měl s nečekaným přesunem New Londonu do starého Řecka něco společného, ale já mu stejně nevěřil a poslal ho daleko od Olympu pást tuleně na naši dislokovanou masnou farmu. Stal se z něj mrzout, staří Rekové mu říkali Próteus a tvrdili, že výborně věští. Starou belu věštil! Chodil po břehu, práskal vousy na ty své tuleně a pořád huhlal „to špatně dopadne, tohle neskončí dobře, uvidíte!“ To byly celé jeho věštby.

Nejsem sice dvakrát zběhlý v dějepise, ale tak se mi zdá, že jsem na to jméno von Braun už někdy narazil…

Když jsme se chystali zpátky, potuloval se po Olympu obrostlý škeblemi jako nějaký vandrák a věštil, že to bude zase malér. Tak jsem si ho zavolal a důrazně ho varoval. Nevím, jestli to má nějakou souvislost, ale „návrat domů“ proběhl celkem hladce – sice jsme se vynořili v Austrálii a o pár měsíců dál, než jsme počítali, ale to jsou maličkosti. To dokazuje, že jsme na Olympu udělali pořádný kus práce. Doma jsme okamžitě pokračovali; možnost úplného praktického využití teorie časových diferenciací se rýsovala stále zřetelněji. Pochopitelně, musel jsem přebudovat celý tým, poněvadž na Olympu někteří jasně selhali a místo vědy se věnovali jen různým kratochvílím. Vyrazil jsem Polonského (Poseidon), který se nebezpečně skamarádil s von Braunem, Héru, která mi na Olympu dost lezla na nervy, Richela a ještě několik dalších. Vytvořili si svůj vlastní tým a pracovali na zhruba stejném tématu. Vedení to trpělo

– prý konkurence pomůže rychlejšímu pokroku. Nesmysl.

Musím už končit. Mí tři nejbližší spolupracovníci právě zahájili první fázi důležitého pokusu, kterého se musím zúčastnit. Jádro vodíku, chápejte, dva roky do minulosti a časovou smyčkou zpět…

V laboratoři ATL-1 jsem narazil na smějící se asistentky. Prý o nás von Braun mluví jako o těch kašparech z Atlantidy.

Ještě než jsem stiskl tlačítko, uvažoval jsem, co tím myslel…

HLAD

ZDENĚK ROSENBAUM

Marty ležel na písku a prudce oddechoval. Řídký vzduch planety mu trhal plíce; měl pocit, že už není schopen udělat jediný krok, pohnout se o jediný metr k cíli, o němž nevěděl, zda vůbec existuje. Gravitace Modrého slunce, visícího nízko nad obzorem, zvedala z povrchu planety vyduté stěny prachových částic; hnaly se plochou a pustou krajinou s ostrým svištěním.

Už ne, říkal si Marty, už nemohu, a přitom to bylo tak prosté: stačilo otevřít uzávěr skafandru, odkrýt průhledné hledí přilby, zavřít oči a s myšlenkou na něco vzdáleného a krásného usnout. Jemný, jakoby kovový písek by v několika minutách navršil na jeho tělo mohylu a na tváři planety by přibyla další oblá duna k nerozeznání podobná tisícovkám ostatních.

Vtom spatřil Marty květinu. Byla to jedna z těch nevýrazných rostlin, tvořících řídkou vegetaci planety. Lodyha, listy i květ barvy omšelého bronzu se lámaly při sebemenším dotyku se suchým prasknutím a sypal se z nich bílý, neživý vápník. Martymu přesto připadala květina podivuhodně blízká, neboť navzdory všemu, co znal, představovala život, jedinou formu života, s níž se až dosud na planetě setkal.

Marty vyčerpaný a vysílený vztáhl ruku v neforemné rukavici skafandru po květině. „Co teď?“ zašeptal okoralými rty a jeho spečený hlas, zesílený dorozumívacím zařízením zamontovaným v přilbě, zcela zbytečně a marně zazněl v pusté prázdnotě planety. Květina však, jako by ten hlas přesto zachytila, pohnula okvětními plátky, jež se vzápětí s chřestěním rozevřely. V kovové blizně se chvěla něžná a vlhká dívčí ústa.

„Vstávej, Marty,“ šeptala. „Musíš dál…“ Marty aniž by přemýšlel o nezvyklosti toho, co se právě stalo, sebral poslední zbytky sil a potácivě se postavil na nohy. Vykročil s Modrým sluncem v zádech tam, kde podle jeho odhadu v závětří vysokých, ostře drobících se skal stál jeho výsadkový člun.

Bytost v podzemním sklepení-planety, z jejíhož stropu visely dlouhé chuchvalce oranžového světla, se odtrhla od tekuté obrazovky a smršťujíc a vymrštujíc cha-padlovitý výběžek těla zamířila k závěsu z pomalu plynoucí vody, oddělujícímu ji od řídicího střediska.

POVEDLO SE TO, vyslala bytost myšlenku a kapalina v okrouhlé prohlubni uprostřed místnosti s uspokojením zasvětélkovala.

JAK DALEKO JE? promítlo se na paměťovém panelu bytosti.

„ASI TŘICET POLOKRUHŮ MODRÉHO SLUNCE,“ odpověděl se zaváháním podivný tvor a rosolovitá hmota, obklopující chrupavčitou výduť s nehybným okem se roztřásla. Kapalina potemněla. Příliš daleko, uvažovalo vědomí v ní. Měli bychom mu pomoci…

Bytost všechno registrovala.

NEMŮŽEME VEN, namítla, DOKUD JE MODRÉ SLUNCE ŽIVÉ. MODRÉ SLUNCE ZABÍJÍ.

„Ano,“ reagovala fialovým zábleskem kapalina, „ano, musí to dokázat sám.“

Marty se zastavil a lapal po dechu. Před očima se mu zatmívalo. Pootočil kohoutkem bomby a do skafandru mu s tichým šuměním vnikl silný závan životodárného plynu. Jak dlouho už jde? Hodinu? Dvě? Nevěděl. Úder gravitačního větru na chvíli odhrnul závoje okrového písku. Marty mezi nimi spatřil vzdálený masív Šarlatových hor. I když to nebyly ty, za nimiž opustil svoji loď, rozhodl se, že musí dojít alespoň k nim. V nejhorším případě zaleze do nějaké úžlabiny a počká, až přejde čas Modrého slunce a nad planetu se vyhoupne oranžový dvouměsíc, přinášející šestatřicetihodinovou planetární noc.

Udělal několik kroků a jeho tělo, zmučené trýznivým blouděním nehostinnou planetou, odmítlo poslechnout příkazy ještě vzdorující vůle. Marty nechtěl zemřít. „Pomoz mi,“ zašeptal, aniž věděl, k čemu se s takovou prosbou obrací. A vzápětí přišla odpověď:

V prašných kotoučích náhle spatřil Gwenn s rozpuštěnými plavými vlasy, běžící v dvoudílných plavkách po břehu azurového moře. Náhle se zastavila a obrátila k němu udivenou tvář.

„Marty! No tak, kde vězíš, Marty? Poběž!“

Marty jako by ani necítil tíži skafandru a jako by si ani neuvědomoval děsivou opuštěnost planety kolem sebe, se rozběhl s nataženýma rukama za tou krásnou vidinou.

Bytost u obrazovky pocítila závan úlevy. Nebyla si jistá, ale teď už se jí zdálo, že cizímu tvoru rozumí, že nalezla klíč k složitému kryptogramu myšlenek a představ, které se míhaly jeho vědomím. Jediné, co ještě nechápala, byla ona podivná síla, umožňující tomuto zvláštnímu neohrabanému tvoru neustále vzdorovat dni Modrého slunce, v němž žádný z obyvatel planety dosud nedokázal vystoupit z temných jeskyň na její povrch.

Dvě stě metrů od úpatí hory Marty znovu klesl. Tentokrát jeho zubožené tělo obestřela milosrdná síť mdlob; ležel na pohybujícím se písku s rukama vystřenýma; písek okamžitě začal nad jeho tělem vršit sypký rov. Síla a chuť žít ho pomalu opouštěly. Jen srdce dál mechanicky pumpovalo odměřené dávky krve do kosmonautova organismu.

Bytost u obrazovky s horečným úsilím vysílala získané impulsy do obrazotvorného bloku přístroje – zbývalo toho už jen málo, co mohla použít. Chvíli váhala, ale pak bez předběžného povolení použila zásobní zdroje energie. Nepovede-li se to, blesklo jejím vědomím, zaniknu.

Martyho probral k životu kapitánův hlas.

„Marty!“ křičel na něj Harris, „Marty, vstávej, ty srabe! Musíš, Marty, slyšíš, Marty, ty musíš jít! Čekám tu na tebe! Tak vstaň, ksakru, vstaň! Je to rozkaz, slyšíš! Už jsi blízko, Marty! Vstávej! Je to rozkaz!“

Marty setřásl břemeno písku a poklekl na všechny čtyři.

„Už jdu, kapitáne,“ zamumlal z hlubin bezvědomí, „už jdu!“ Vůbec nevěděl, jak těch dvě stě metrů dokázal urazit.

JE TADY! zajásala bytost, obtékajíc radostně kulovitou nádrž, která oranžově žhnula. DOKÁZALI JSME TO!

„Teď jdi pryč!“ zmrazil její nadšeni chladný přítok nejvyššího vědomí planety. „Svůj úkol jsi splnil.“

Skála, o niž se polomrtvý Marty opíral, se náhle rozevřela. Před jeho užaslými zraky se objevila světélkující spirála, vedoucí černou šachtou někam do hloubi planety.

Zemdlený, vyčerpaný Marty, aniž si uvědomil, co dělá, se na ni bez odporu zhroutil. Jako by ve snu cítil, jak se jeho tělo v dlouhých a pokojných závitech snáší níž a níž. Odněkud z neznámého prostoru k němu zaznívala hudba, tvář mu omývaly osvěžující vůně, do úst jako by mu maminčina lžička podávala posilňující polévku. Uprostřed podzemní místnosti s okrouhlou nádrží, kde spirála končila, si už připadal silný a zdravý jako v okamžiku, kdy s ním výsadkový člun galaktické rakety přistál na planetě Modrého slunce.

Ležel a v tichém úžasu se rozhlížel kolem. V živých a neustále se měnících krápnících, visících z klenutého stropu, pulsovalo oranžové světlo. Od kulaté prohlubně uprostřed, naplněné temnou kašovitou kapalinou, vybíhala na všechny strany potrubí podobná nestvůrně nabubřelým žilám. Dlouhá vlákna, pokrytá na povrchu něčím jako myší srstí, se nepřetržitě chvěla, jako by je čeřil lehký vánek.

Marty poslušen rozkazu, vysloveného někým silnějším než byl on, odklopil průzor své přilby. Vzduch, nejkrásnější a nejčistší, jaký kdy dýchal, mu vpadl do plic.

Harris přelétl očima tváře všech členů posádky.

„Nemá to cenu,“ řekl tiše, jako by doufal, že ostatní mu přisvědčí, „kyslík mu došel už před pěti hodinami. Odstartujeme.“ Ještě tu byla naděje, ale nikdo z posádky nic nenamítal. Seděli v anatomicky tvarovaných křeslech, vážní a strnulí, dávajíce dobrý pozor, aby jejich zraky nezabloudily na místo až do té doby vyhrazené pilotovi Martymu Corkovi.

Ten se ve stejném okamžiku přitahován neznámou silou sklonil nad prohlubní. Z husté, neproniknutelné kapaliny vyzařovalo uklidňující teplo, lákavé a vábící. Na nic nemyslel, sklonil se ještě; hlouběji, až se jeho tvář dotkla nehybné hladiny.

Nejvyšší vědomí planety v té chvíli pocítilo příliv obrovské myšlenkové energie. Spatřilo neznámé udivující obrazy: štíhlý, kovově se lesknoucí doutník rakety, z jejíchž trysek unikaly ostré jehly ohně, kosmonauty v béžových skafandrech sedící za řídicími přístroji, nekonečnou mapu oblohy, posetou zářícími perlami hvězd, spatřilo modravou planetu Zemi se zelenými pevninami a vlnícími se oceány, spatřilo neskutečně žluté a teplé slunce, dům z bíle natřených prken na kraji eukalypto-vého háje, dívku s plavými vlasy, běžící vlhkým pískem na okraji moře, spatřilo kovovou zátku výsadkového člunu, klesající v modravé záři slunce, spatřilo tisíce, milióny dalších prapodivných obrazů, poznalo a pochopilo jejich podstatu a smysl, a tím vším rozmnožilo vlastní zkušenost, své vědění, svou moc.

Když už vědělo všechno, nechalo potemnět svá oranžová světla a vyslalo krátký, obvyklý impuls.

Z vodních záclon se vynořila chapadlovitá bytost a bez jakékoli myšlenky, naprosto automaticky, jak už byla zvyklá, odklidila zmačkané, zkroucené zbytky prázdného skafandru.

HLAD

LADISLAV SZALAI

Bylo čtyřicet stupňů ve stínu, na slunci ještě o patnáct víc. Nándor Lévai se procházel po břehu Balatonu a v duchu snil, jaké by to bylo krásné, kdyby se náhle aspoň na několik vteřin octl na severním pólu nebo kdekoli v Antarktidě. Ach, ledové kry, polární záře a sníh, sníh… S přivřenýma očima kráčel po rozžhaveném pobřežním písku, když tu ho náhle zasáhla prudká studená vlna. Zastavil se, jako by narazil na zeď, a nevěřil tomu, co právě spatřil na vlastní oči.

Proti němu kráčela v jednodílných oranžových plavkách dívka tak nesmírně krásná a zároveň na první pohled oduševnělá, až se celý svět kolem ní měnil v nezřetelné, nudně rozplizlé kontury. Ale to by překvapeného mladíka tak zjevně nerozrušilo, jako to, že dívka hleděla svýma sladkýma očima přímo na něho a na něžném obličeji se jí zračil výraz přímého vyzvání. Jako by zrovna říkala: Moc se mi líbíš, pojď, neboj se a oslov mě. Řekni cokoliv, já na to čekám. Mé jméno je Příslib.

„Nezlobte se, slečno…“ Nándor Lévai jako očarovaný vykročil vstříc svému osudu.

Dívka se zastavila.

„Neznáme se odněkud?“ zablekotal s krajním úsilím.

„Myslím, že ano,“ rozzářila se jí tvář, až se mu srdce ještě divočeji rozbušilo. „Mám dojem, že jsme se skutečně už někdy viděli.“

„Ano, určitě jsme se viděli, určitě ano,“ koktal a cítil, jak se pod ním celá pláž propadá.

„Pojďte, půjdeme do vody. Tam mi povíte, kde jste mě už potkal,“ uchopila ho dívka něžně za ruku a rozběhla se vstříc modrým vlnám Balatonu. Nándor Lévai ani nevěděl, jak ho nohy donesly do zchlazující náruče vody.

Celý den pak prožil jako v rajském snu. Něco tak krásného, tak sladkého… Jak rychle se dokázal zamilovat! On, ošklivý zrzavý mladík – a takové štěstí!

Teď tu stojí na pláži, blíží se půlnoc, vlahá letní půlnoc. „Miluju tě,“ říká Nándor Lévai a konečně se odhodlá: obejme dívku kolem pasu a líbá její nesmírně krásnou tvář… Ale co to? Co se to proboha děje?! Dívčiny paže ho znenadání tisknou jako dva ocelové svěráky. Marně se pokouší uniknout ze zajetí tvrdých nesmlouvavých rukou. Pláž se zničehonic propadá kamsi do neznáma. Mladík kope nohama ve vzduchu, dívka pevně svírá jeho tělo a oba stoupají čím dál tím větší rychlostí vzhůru, směrem k rozzářeným hvězdám. Prorážejí tenkou slupku atmosféry… rychle, rychle! Nándor Lévai se řítí do temných hlubin kosmu.

„Papej, Nero, papej, zlatoušku, panička se bude zlobit,“ pobízela madame Simone Duhamelová svého pokojového pinčla. „No tak, Nero, papej – proč nepapáš?“ Už čtvrt hodiny ho přemlouvala, aby se pustil do pečené svíčkové, kterou mu nabízela jako první chod, ale Nero se tvářil odmítavě; vůbec, už od rána se jí zdál nějaký divný; nebyl to Nero takový, jakého znala. Ne-očichával zvědavě nohy jejích dopoledních hostů, neště-kal jako obvykle na majitelku kadeřnického salónu, kde se madame Duhamelová po poledni zastavila. Nero vypadal, jako by ho někdo vyměnil za jiného pinčla.

„Ach ty můj drahoušku, moje srdíčko,“ naříkala madame, „budeme muset zajít k panu doktorovi. Určitě tě nějaký zlý pes nakazil, Neroušku, a teď tě bolí bříško…“ Laskavá žena vzala svého miláčka do náruče, zamkla byt a vykročila ven na ulici. Chystala se zavolat taxi, ale nikdy se jí to už nepodařilo. Jak tak jezdila nepřítomným ukazovákem pravé ruky Nerovi po posmutnělé tlamičce, zakousl se jí pes najednou do ruky ostrými a pevnými tesáky a vzápětí začali oba čím dál tím větší rychlostí stoupat nad nic netušící Paříž.

Policista Jerome C. Brunner vystoupil ze služebního automobilu a kráčel vstříc dveřím baru, který nesl honosný název Casablanca Bar. Proboha, chvěly se mu ruce napětím, to přece není možné. Ještě včera tady u silnice žádný takový bar nestál…

Turistická výprava s jásotem uvítala malou osvěžující zastávku a vřítila se do Casablanca Baru, kde je čekalo omračující překvapení: nejenže nikde nespatřili jediného člověka, ale nezahlédli tu ani žádné barové vybavení. Uvnitř byly jenom holé, neomítnuté stěny.

Policista Jerome C. Brunner se právě chystal vejít tam, kde zmizel pár vteřin před ním jako poslední řidič zájezdového autobusu, když se stala naprosto nevídaná věc: záhadný bar vzlétl do výše a narůstající rychlostí se vzdaloval do propasti oblohy, až úplně zmizel.

„Vážení kolegové,“ sundal si profesor Prokop Hóffner zamžené brýle a otočil se ke čtyřem stovkám napjatě se tvářících obličejů. „Mám před sebou celkovou zprávu o počtu obětí, které v posledních dvou měsících ze záhadných, ale v podstatě vždy stejných okolností zmizely ze zemského povrchu. Ten počet je opravdu zarážející. Sto čtyřicet, až sto padesát tisíc není zrovna zanedbatelné číslo. Nejčastějším druhem návnady, kterou používá Vesmírný rybář (hned vám vysvětlím, oč vlastně jde), je člověk. I když byly už v šesti zemích vydány zákazy podávání rukou, objímání se a vůbec jakéhokoli tělesného dotyku, dochází i nadále ke ztrátám na lidských životech; jejich počet dokonce stále rychleji stoupá. Vesmírný rybář, jak jsem ho nazval, používá i dalších vychytralých návnad: zvířat, kulturních a společenských zařízení a dokonce i dopravních prostředků. Varuju vás, vážení kolegové, nevstupujte do dopravního prostředku, nemusíte-li, raději jděte pěšky, i kdybyste měli šlapat přes celý kontinent!

Ale teď se vám konečně pokusím vysvětlit, proč jsem viníka záhadných únosů, pro něž máme dnes už dostatek očitých svědků, nazval vesmírným rybářem. Nazval jsem jej tak proto, že celá situace těmto dvěma slovům naprosto odpovídá. Zkuste si to se mnou představit: kdesi ve vesmíru sedí vesmírný rybář, v ruce drží udici. Jeho vlascem je nesmírně dlouhá a zároveň dostatečně silná gravitační nit. Na konci nitě je návnada. Člověk je náhle postaven do role ryby. Ve chvíli, kdy spolkne návnadu, rybář začne točit navijákem a stáčet vlasec…“

„Vážení kolegové,“ rozhodil profesor bezmocně rukama, „nedovedeme si představit, z jakého důvodu jsme se právě my stali rybami, tedy oběťmi vzdálené a bezesporu vyspělé civilizace. Nabízí se však nejsnadnější odpověď: Může to být proto, že tato civilizace nemá jinou možnost, jak si opatřit to nejdůležitější, co potřebuje ke své další existenci: POTRAVU!“

Profesor zašermoval prudce rukama.

„Klid, prosím, klid kolegové! Vidím, že se vám moje vysvětlení zdá příliš jednoduché a neopodstatněné, ale podpořím je dalším závažným argumentem. Znáte lepší přirozenou ledničku, než je kosmický prostor? Tak vidíte! A kdoví, jak dlouho je ryba (tedy většinou člověk) tažena právě kosmickým prostorem. To, že je konzervována, hraje zřejmě velmi důležitou roli…

Ale ať už jde o vesmírného rybáře, či o jiný zatím nevysvětlitelný úkaz kosmického charakteru, budeme muset vymyslet způsob, jak tomu fundovaně zabránit. A právě proto jsme dnes zde…“

„Vážení kolegové,“ usmál se slavnostně profesor, „je tomu právě rok, co jsme se zde sešli. Během toho roku zákeřný vesmírný rybář ulovil na zemském povrchu víc než osm miliónů lidí. O zvířatech už vůbec nemluvím.“ Profesor si povzdychl. „Víc než osm miliónů obětí!“ zakroutil s podivem hlavou a vzápětí zvedl tajemně ukazovák a zvolal: „Ale posledních osm miliónů! My jsme totiž, vážení kolegové, nelenili a sestrojili gigantické supergravitační zařízení, které zákeřnému rybáři ukáže, že i ryby se dokážou bránit. Gravitace proti gravitaci!

Právě před okamžikem jsem se dozvěděl, že jedna z našich návnad byla spolknuta návnadou vesmírného rybáře. Supergravitační zařízení, jež je ukryto v jejím nitru, dokáže vzdorovat tak obrovské síle, že se nemusíme už v nejbližší budoucnosti ničeho bát. – Návnada má váhu celé naší zeměkoule! To vytrhne z rukou rybáře udici, nebo alespoň přetrhne vlasec!…“

Profesor přivřel vysíleně víčka. „Ale teď už pojďme,“ promluvil po chvíli. „Pojďme se podívat na ten krásný souboj gravitačních sil. Uvidíme, kdo s koho!“

„Berou, berou?“ otázal se Glf Strndrv jednoho z rybářů, kteří zadumaně seděli v gravitačních lovných křeslech na pokraji těžké neutronové hvězdy.

„Ale,“ odpověděl rybář dopáleně, „mám dneska nějak smůlu: samý mřenky. Jo včera to bylo mnohem lepší. To jsem chytil –“.

„Koukám, že vám zabrala!“ přerušil ho vzrušeně Glf Strndrv.

„Nojo, zabrala!“ vykřikl rybář nadšeně. „A je to pořádný kus!… Ze má ale páru! A jak se cuká!… No tohle!…“

„Nechcete pomoct?“

„Ne, ne, díky, zvládnu to sám! Uf, to je práce! Zatracená mrcha: brání se, brání…“

„No a tady ji máme, potvoru,“ otřel si rybář zpocené čelo a pohlédl vítězně na Glfa Strndrva. „Hezký kousek, jen co je pravda. Planeta jako lusk… Jo a teď vám povím o tom včerejším úlovku. Ten byl přece jen ještě o poznání větší…“

JEDOVATÁ ZEMĚ

ZDENĚK ROSENBAUM

Už od samého počátku nevěštil tenhle rok nic dobrého. V lednu padal zelený déšť bez přestání téměř celé tři dny; co Hal pamatoval, nikdy to tak dlouho netrvalo. Kapky se slévaly v olejnatá jezírka, která pronikavě páchla a neustále se zvětšovala. Celou dobu prostál u skleněné stěny a díval se do soumračné krajiny a poslouchal žbluňkání mastného deště. Ve stanovený čas, jakmile zazněl signál, zalezl do spánkového vaku, a než mu k hlavě měkce přilnuly elektrody, ještě jednou proklel počasí.

Když ho časový signál po šesti hodinách spánku probudil do stejného šera, v němž ulehl, ani ho nepřekvapilo, že stále prší, poněvadž nešel spát s nadějí, že to za tu dobu přejde, nešel vůbec spát s žádnou nadějí. Co je to naděje, totiž Hal nevěděl.

Neměl ale ani tušení, že existuje anebo existovalo něco, co se označovalo jako beznaděj, a tak pozoroval déšť lhostejně, proklínal ho jen proto, že to bylo zvykem a že pro něho znamenal únavnou a nepříjemnou práci, s níž stejně nemohl začít dřív, než přestane pršet. V období zeleného deště se nedalo nic dělat a všichni museli zůstat doma, neboť se dosud nepodařilo vyvinout látku, která by žíravým kapkám účinně odolávala; jen automatické továrny ve městech pracovaly dál a aerosolová děla na jejich skleněných střechách neustále chrlila proudy pěny, jež splavovaly vazkou, mazlavou tekutinu do sběrných nádrží.

Když přestalo pršet, Hal musel použít všechny své zásobní rozprašovače, aby očistil farmu a úzký kruh kolem ní, aerosolovou pěšinou se dobrouzdal ke kopci, aby se přesvědčil, zda do jeho dutiny, v níž měl zaparkovány stroje, přece jen neprosáklo. A pak musel stejně ještě dvacet hodin nečinně čekat, než déšť vyschl natolik, že mohl začít s pálením.

Spalování zeleného deště byla obtížná a namáhavá práce. Protože však tentokrát ležela všude kolem téměř souvislá vrstva, mohl Hal v azbestové kombinéze a dvojité kyslíkové masce použít ručního plamenometu a už po čtyřech hodinách obkličoval farmu nízký hořící kruh. Vrtulník s přídavným spalovacím zařízením mu posloužil jen k vyčištění cesty, přesto však letěl podél červenobílých železných tyčí vyznačujících dvojitou přímku kolejí velmi opatrně a dával dobrý pozor – stačila by malá chyba nebo závada na stroji a skončil by v plamenech, jako ostatně mnozí z těch, kteří dělali tutéž práci, co on. Když dorazil k hranici svého území, uviděl, že Corsini ho předstihl, ale nezáleželo na tom, spojil svou ohnivou stužku s jeho a dlouhým obloukem obrátil vrtulník zpátky, aby pokračoval na opačné straně od farmy, tam, kde po padesáti kilometrech cesta přecházela na území Mac Bennetta. V dálce, nalevo od sebe, spatřil Hal nejasná světla Bennettova vrtulníku, párkrát na něho zablikal, ale Bennett mu neodpověděl, nejspíš ho neviděl. Hal se nezdržoval, a jakmile byl hotov, vracel se podél hořícího pásu domů, teď už byl let nebezpečný; k neustálému příšeří, které nepřetržitě halilo krajinu, se přidružily husté kotouče černého dýmu, zpod nichž občas vyšlehly zsinalé plameny hořícího deště. Nerad létal podle radaru, a tak si oddechl, když konečně spatřil světlo majáku na střeše farmy obklopené zeleným ohněm, který pomalu ustupoval.

Následující dny neměl možnost si ani na chvilku vydechnout. Za tři dny se v dolech a továrnách nahromadilo obrovské množství odpadu a pneumatické kon-voje vyprazdňovaly své útroby na Halovo území dvakrát častěji než obvykle. Hal vrhal bez oddechu proti páchnoucím haldám své dálkově řízené buldozery a hydraulické štíty, které je mohutnými čely rozhrnovaly. Vysokofrekvenční drtiče za tenkého svištění likvidovaly větší kusy, kráčející dusače na čtyřech kloubových nohách všechno rovnoměrně pěchovaly. Pak přišly na řadu neutralizátory zplodin a nakonec injektory, které tlakem vybuchujících náloží vbíjely do udusané plochy cementové a asfaltové sondy.

Hal byl zemědělec. Bylo to staré označení pro ty, kteří odedávna „dělali zem“, to jest vytvářeli z toho, co už se naprosto nedalo využít k průmyslovému zpracování, krajinu. Musela být pevná, kompaktní a bezpečná, aby na ní mohly vyrůst nová města, továrny, kosmodromy, z nichž startovaly obří nákladní rakety pro stále potřebnější suroviny na Měsíc, Mars a Venuši. Musela být rovná, aby maximálně usnadňovala pneumatickou dopravu, a Hal si vlastně přidělával práci, když navršil kopec a vyhloubil v něm úkryt pro své stroje. Jenže nedůvěřoval příliš skládacím hangárům ze skleněných vláken a už vůbec ne těm nafukovacím, měl stále na paměti Tima Torwala, kterému smogová smršť rozervala hangár na cáry a přivodila výbuch bomb s kapalným kyslíkem. Z jeho strojů – a pochopitelně i z Tima – nezbylo nic, co by stálo za řeč. Hal věděl, že mu postačí pár hodin práce navíc, aby kopec zlikvidoval, až se bude muset přestěhovat o kus dál.

Jako všichni zemědělci, měl i on sotva možnost dožít se alespoň průměrného věku obyvatel planety, který se pohyboval kolem 42 let. Ale za to mohl vždy jednou do roka strávit měsíc v Laguně, a to bylo dopřáno jen opravdu privilegovaným skupinám. Tam, tak jako ostatní, které znal, utratil celoroční mzdu, již mu úředník Státní zemědělské správy na konci období vyplácel v barevných žetonech. Stálo to za to a Hal si nestěžoval.

Laguna byl podzemní ostrov, kde bylo všechno, o čem člověk jedenáct měsíců v roce snil. Umělé ovzduší s jódovou vůní pod sodíkovým nebem. Hotely, kde si každý mohl poležet v kapalinové koupeli anebo si nechat bičovat tělo pod iontovou sprchou, a kde nebyly žádné povinné spánkové vaky. Širokou promenádu vroubily přepychové restaurace, v nichž si bylo možné vybrat až z osmi druhů syntetických jídel, bary s vizuální hudbou a dvacetiprocentním alkoholem, panoramatická kina, herny a kasina. A především Domy lásky a Domy něhy. V těch prvních nabízely Halovi svá těla nejkrásnější dívky z celého světa a konejšily jeho celoroční touhu. V těch druhých…

Vcházel do nich tiše a s ostychem. Za dveřmi se ho ujala žena v čisté zástěře; vlasy už měla trochu prošedivělé. Zavedla ho do malé místnosti, posadila na obyčejnou židli ke kuchyňskému stolu a uvařila mu hrneček hnědého teinu. Pak si sedla k němu a laskavým pohledem sledovala, jak upíjí. „Chlapče,“ říkala mu, „ty jsi zmužněl, tak vyprávěj, cos celý rok dělal a jak ses tam měl. Stýskalo se mi po tobě, to víš“ a pohladila ho nesměle suchou dlaní po tváři, „tak povídej, chlapče.“ A v Halovi, který nikdy nic podobného v životě nepocítil, se otevřela jakási pečlivě střežená stavidla. Překvapen zvukem vlastního hlasu jí překotně vyprávěl o svých každodenních bitvách s haldami odpadu, o zeleném dešti, který byl cítit i přes dvojitý filtr kyslíkové masky, o starostech s porouchanými stroji, o nálevkovitých vírech, jež vytváří smogová vichřice, o své stokilometrové zemi, kterou stvořil a nad níž visí celých čtyřiadvacet hodin totéž nehybné šero. Poslouchala ho mlčky, nepřerušovala ho a jen mu kapesníkem utírala slzy, které se mu, bůhví proč, kutálely po obličeji. „Chlapče, chlapče,“ šeptala mu, „no tak…“ A když ho vyprovázela ke dveřím, políbila ho na čelo. „Jsem na tebe pyšná, chlapče,“ řekla. „Dávej tam na sebe pozor.“ Hal vycházel do neskutečného, snového světla Laguny, klidný a vyrovnaný, odvraceje tvář, aby neviděl ty, kteří čekali venku, až na ně přijde řada.

To bylo obyčejně v době, kdy digitální ukazatel na zelené destičce kombinézy ukazoval, že zbývají už jen dva nebo tři dny a Hal se bude muset vrátit. Našli se i takoví, kteří Lagunu opustit nechtěli a které nacházeli zasebevražděné křemíkovými injekcemi. Nebylo jich moc; málokdo, stejně jako Hal, se odhodlal připravit se o štěstí opět se do Laguny vrátit.

V únoru, kdy se po zelených deštích a návalu konvojů s odpadem zase všechno začalo vracet do normálních kolejí, postihl Hala další malér.

Ve stanovený den nedorazilo pancéřové vznášedlo se syntetickými potravinami a nedočkal se ho celý týden, takže musel vystačit s tabletovými koncentráty. Stěží stačily, aby mu vrátily síly po celodenní dřině, ale to nebylo to nejhorší. Daleko větší starosti mu dělala voda. Měl už jen jeden, poslední plastikový kanystr, označený velikými písmeny H2O, pod nimiž byla závorka s dodatkem Vyrobeno přímou syntézou kyslíku a vodíku, zaručující, že kapalina z přísně střežených chemických závodů nedaleko hlavního města je naprosto nezávadná. Co by si počal bez vody, Hal nevěděl. Široko daleko se nikde sehnat nedala a svou práci nesměl opustit ani na jediný den.

Spojil se vysílačkou s Corsinim a Bennettem. Byli na tom zhruba stejně a jejich sousedé taky. Corsini tvrdil, že zaslechl něco o lupičských bandách, které přepadávaly pilotovaná vznášedla. Bennett huhlal něco stejně nesmyslného o potížích s výrobou. Hal mrzutě přerušil spojení, příčině neobvyklého zdržení však sám na kloub přijít nedokázal.

Vznášedlo nakonec dorazilo a jako vždycky jen trochu zpomalilo svůj klouzavý let, než z jeho útrob vypadl kontejner s měsíčním přídělem potravin a vody, takže Hal vůbec neměl čas zeptat se pilota, co se stalo. Vlastně ho nikdy v kabině z neprůhledného skla neviděl; možná už vznášedlo taky řídí počítače a tvrzení, že uvnitř jsou lidé, je jen starou báchorkou. To však nebylo důležité – Hal měl co jíst a co pít.

Tři týdny na to obdržel kódovanou instrukci OR. Jeho území bylo vybráno pro uložení radioaktivního odpadu. Přečetl ze snímače údaje o množství schránek a hloubce, v níž mají být uloženy, datum příjezdu žlutého konvoje. Ostatní bylo na něm, neboť i pro takové úkoly byl Hal vyškolen, třebaže se s něčím podobným za šest let, co dělal zemědělce, ještě nesetkal.

Od tohoto okamžiku se pneumatické konvoje jeho území vyhýbaly, ale Halovi práce neubylo. Naopak. V místě, které si vybral, necelých třicet kilometrů jihozápadně od farmy vyvrtal ve čtverci 40 x 40 metrů čtyři stovky okrouhlých děr. Neměly velký průměr, ale sahaly až do šedesáti metrů. Tak hluboko měl být odpad uložen. Věděl, že je to žalostně málo, ale to nebyla jeho starost.

Šlo mu to ztěžka, protože neustále narážel na staré sondy, jejichž odpor musel přemáhat trinitrotoluenový-mi patronami; za deset dnů však byl hotov. Naplnil díry trhavými náložemi, utěsnil je cementovými ucpávkami a všechno to, sedě vyčerpaný pod bezpečnou kopulí farmy, dálkově odpálil.

Země se otřásla a vydala ze sebe dlouhý zmučený sten. Hal mu naslouchal s překvapením, zdálo se mu, že to naříká někdo živý. Bylo mu nepříjemně a jeho úzká tvář s vystouplými lícními kostmi jako by ještě o něco víc zešedla. Se znepokojením zaregistroval něco jako provinění – pocit, který se mohl dostavit pouze kdyby ve své práci něco zanedbal. On si však byl jistý, že ji odvedl dobře.

Dokonce o tom uvažoval, to jest dělal něco, co bylo pro něho nezvyklé a co bylo i naprosto neužitečné. Docela přitom zapomněl na mytí a spraye se suchou pěnou se ani nedotkl, takže když zazněl časový signál, vlezl do spánkového vaku špinavý. Na stovkách a stovkách kilometrů kolem však nebyl nikdo, kdo by mu to mohl vytknout.

Ráno (ačkoliv tady se nestmívalo, ani nerozedníva-lo) už na nic podobného nemyslel a bez odkladu vyrazil s průvodem svých oranžových strojů ke kráteru. Jeho rozervané okraje se na něho šklebily už zdálky jako něco nepatřičného v donekonečna se táhnoucí ploché tabuli krajiny. Zblízka ale Hala ten pohled potěšil; všechno se dařilo, jak si přál, a jemu teď zbývalo jen srovnat stěny a zpevnit dno. A třebaže měl ještě času dost, neotálel, nasadil všechny potřebné mechanismy a dal se bez váhání do práce.

Dlouhé jazyky samonosných korečkových rypadel se zvolna sunuly po stěnách kráteru. Hal sledoval jejich postup na monitorech v plastikové sedačce své pojízdné centrály, zatímco čtyři panelové komputery neustále zaznamenávaly údaje o hloubce a sklonu, složení a teplotě zeminy a průběžně stanovovaly optimální pracovní režim. Mohl se na ně spolehnout, a i když obvykle se svědomitostí, která mu byla vlastní, všechno osobně kontroloval, tentokrát opustil kabinu a šel se podívat až těsně ke kráteru. Nebylo v tom nic jiného než zvědavost; náhle ho napadlo přesvědčit se o tom, co je tam dole. Bylo to nesmyslné, protože tam nemohlo být nic jiného než odpad, stejný nebo velmi podobný tomu, který do krajiny ukládal on, tak jako před ním celé generace zemědělců. Jenomže on dosud neměl možnost nahlédnout tak hluboko do útrob země, té země, na níž se narodil, kde žil a která ho živila, země, která uvnitř skrývala Lagunu, sen, ráj a zázrak.

Šlo se mu ztěžka, musel se prodírat zeminou vyvrženou výbuchem, překračovat rozervané zbytky starých sond. Když spatřil tu věc, myslil si nejdříve také, že je to jen kus hladkého asfaltu, ale když přišel blíž, poznal, že je to něco jiného a opatrně se zastavil. Před ním, napůl zasypaný šedivou zemí, ležel asi dvacet centimetrů dlouhý válec z rezavého plechu. Byl zřejmě dutý, neboť na Hala nehybně zíralo kulaté oko víčka, jehož okraje byly pevně přiletovány. Indikátory na jeho kombinéze zůstaly v klidu, žádný z nich se nerozsvítil, výstražný tikot se neozval. Chvíli váhal, jestli se nemá vrátit pro UTI, ale pak ten nápad zavrhl, jako by dych-tivost, která se ho zmocnila, když tu věc uviděl, nadobro zahnala veškerou profesionální opatrnost. Sklonil se a opatrně to vytáhl ze země. Nic se nestalo. S válcem v dlaních se vydal nazpět; nakonec to může předhodit Univerzálnímu Testovacímu Indikátoru až v centrále.

Také to udělal, sotva se přesvědčil, že hloubení jámy pokračuje bez problémů. Vložil válec dovnitř UTI a čekal. Na nazelenalé ploše obrazovky se téměř okamžitě objevily údaje o obalu; nijak ho nepřekvapily, třebaže se už nikde na světě takové nádoby nevyráběly z plechu.

UTI se teď díval dovnitř, na obrazovce drobně mžilo. Trvalo to nezvykle dlouho, takže Hal, který tušil, že jde o věc z velmi dávných dob, o níž normální, obyčejní lidé už nic nevěděli, tajil dech a rostlo v něm divné, ne nepříjemné napětí.

Nakonec UTI podrážděně zamrkal a (Halovi se zdálo, že váhavě) vypustil výsledek zkoumání:

Neznámá indiferentní pevná tělíska, délka 3 až 6 mm, barva žlutá, složení nelze určit bez detailního rozboru, přítomnost dusíkatých látek, indikace nula.

Hal zíral na obrazovku a nevěřil svým očím. UTI de facto kapituloval, což bylo něco nepředstavitelného. Nebyl schopen určit obsažené sloučeniny dusíku a omezil se jen na obecné označení „dusíkaté látky“. Naprosto neuvěřitelný pak byl údaj „indikace nula“, což vlastně znamenalo, že UTI nemá k dispozici prostředky, jimiž by určil, zda to uvnitř je pro člověka nebezpečné nebo není.

Vyňal plechovku z přístroje, postavil ji před sebe a dlouho se na ni díval. Věděl, co by měl udělat. Oznámit nález Státní zemědělské správě a okamžitě ho odeslat samonaváděcí vodíkovou raketou. Jenomže Hal náhle cítil, jako by stál před některým ze zázračných lákadel Laguny, stačilo jen natáhnout ruku, otevřít dveře…

Nejspíš se skutečně zbláznil, protože popadl plechovku a odnesl ji do dílny, upevnil do hydraulického svěráku a na zaletovaný límec víčka namířil ústí ultrazvukové pily. Rychle a nedočkavě si nasadil kyslíkovou masku a stiskl knoflík.

Možná proto, že čekal výbuch, zlověstné syčení anebo ještě něco jiného, něco děsivě neznámého, se hrozně lekl, když víčko s tichým mlasknutím odskočilo. Plechovka byla plná drobných zlatožlutých zrnek s podélnou rýhou uprostřed.

Neměl ponětí, co by to mohlo být. Indikátory mlčely. Sundal si masku a rukavice. Nic. S bušícím srdcem, protože větší dobrodružství v životě, nezažil, vzal Hal jedno zrnko mezi prsty. Bylo tvrdé a chladné. Do rýhy, která k tomu vybízela, zasadil nehty palců a přitlačil. Rozlomilo se. Uvnitř bylo špinavě bílé!

Neměl představu o tom, co mohl čekat, ale byl trochu zklamán. Bude muset rozlomené nebo roztlučené zrnko znovu vložit do UTI – teď už si snad dá říct.

Vzal plechovku a přimáčkl víčko. A právě v tom okamžiku zazněl kvílivý tón sirén, oznamující, že počítač pro poruchu, havárii nebo hrozící nebezpečí vypnul stroje. Hal s plechovkou v podpaží vyrazil z dílny a seč mu síly stačily, utíkal k centrále.

Letmý pohled na monitory ho přesvědčil, že stroje jsou v pořádku, ale tam dole, na dně jámy číhalo nebezpečí. Obrovské zuby rypadel vyrvaly ze země hroudy černé hmoty a Hal okamžitě, třebaže se s tím dosud nikdy nesetkal, pochopil, že narazil na největšího nepřítele všech zemědělců.

Nepochybně to byla ona, jedovatá půda, nabitá stronciem, olovem, sírou, fosforem a bůhvíjakými ještě smrtelnými zplodinami, půda, která v letech po Poslední válce zahubila více než polovinu z těch, co zbyli, svým jedovatým dechem. Měl v živé paměti důrazná varování automatických lektorů v zemědělském kursu, kde se připravoval na své povolání, dokumentovaná otřesnými případy následků styku s půdou a při pomyšlení na ně cítil na těle studený pot. Teď bude muset všeho nechat, spojit se s ústředím, protože jenom tam mohli rozhodnout, co v takové situaci udělat; tak jako tak pro něho z toho vzniknou jen nepříjemnosti. Chvíli horečnatě uvažoval nad tím, zda něco nezanedbal. Pak, třebaže mu nebylo jasné, zda je to opravdu jeho povinností, rozhodl, že se půjde k jámě podívat sám. Oblékl si kompletní ochrannou kombinézu s dvojitou maskou. Když se chystal vykročit, padl jeho pohled na plechovku a polilo ho horko. Protože tohle byl nesporně prohřešek, o němž existoval záznam v paměti UTI a na který se nepochybně přijde, bude-li se přešetřovat, co Hal dělal v době, kdy stroje narazily na půdu. Ale možná to byly zbytečné starosti, třeba se ani nikdo neobjeví a jen mu nařídí, aby zase jámu zasypal. Nevěděl. Jeho instrukce na takový případ nepamatovaly.

Stále ještě zmatený a nerozhodný vzal nakonec plechovku s sebou. V neforemné kombinéze se šlo ještě hůř, trvalo mu to dlouho, než dorazil k okraji kráteru. Rypadla už udělala spoustu práce a jáma byla skoro hotová. Ale právě pod ním, šedesát metrů hluboko se rýsoval nejasný kruh černě, jako by tu pukl nějaký ne-stvůrný vřed. I když přes zorníky masek Hal žádné podrobnosti neviděl, stejně ho obestírala hrůza a strach. Je to ona! Jedovatá půda. Jediné, co si teď přál, bylo zmizet odtud, vrátit se na farmu a v bezpečí spánkové-ho vaku čekat na časový signál. Pak si uvědomil, že stále ještě drží plechovku a vyděsil se, protože ty věci určitě pocházely také odněkud z těch hloubek. Teď už nepochyboval, že jsou nebezpečné a jakmile si to uvědomil, instinktivně plechovku odhodil. Padala dolů, zpátky tam, odkud ji vynesly na světlo výbuchy Halových náloží. Těsně před dopadem narazila na stěnu, víčko se otevřelo a její obsah se vysypal do černé skvrny. Halovi se trochu ulevilo; třeba to bude vypadat, že to tak bylo od začátku. Už na nic nečekal, vrátil se do centrály, vydal příslušné povely a naprogramoval odchod mechanismů, sám pak ihned zapjal vzduchové motory a s dílnou v závěsu zamířil k farmě.

První, co udělal, když tam dorazil, bylo, že vyťukal šifrovanou zprávu pro SZS o tom, co se stalo. Odpověď naskočila téměř okamžitě, taková, jaká se dala čekat. Zastavte práci, vyčkejte pokynů. Hal se unavený a vyčerpaný vysoukal z kombinézy, umyl se suchou pěnou a ulehl. Na signál musel ještě asi půlhodinu čekat, ležel na zádech s otevřenýma očima a díval se na kopulovitou klenbu farmy. Jako obvykle zoufale toužil po Laguně. Byla to jediná věc, po níž se dalo na světě toužit. Neměl potuchy o tom, jak žijí lidé, kteří tam nemohou.

K Halovu velkému překvapení nepřišly druhý den z SZS žádné instrukce, ale konvoje se dál jeho území vyhýbaly. Neuměl si představit, že by strávil celý den v nečinnosti, a tak se věnoval údržbě strojů; stejně to bylo zapotřebí. Nešlo mu to od ruky, musel neustále myslet na včerejšek a do jeho myšlenek se zákonitě mísil strach a obavy. Několikrát za den se přistihl při myšlence na ty podivné drobky v plechovce; co to, k čertu, mohlo být?

Ústředí mlčelo i nazítří, Hal už byl nervózní, následujícího dne se však monitor rozsvítil, sotva se vymotal ze spánkového vaku. Byla to však jiná zpráva, než kterou očekával. „V důsledku atmosférických poruch neopouštějte až do odvolání objekt.“ Svítící tečka za tímto sdělením na něho chvilku mrkala. Když potvrdil příjem, spokojeně smazala slova a obrazovka potemněla.

Mrzutě se ušklíbl. Znamenalo to být bůhví jak dlouho zavřený uvnitř farmy, kde se nedá nic dělat, jen se dívat průhlednými stěnami do šera a mluvit sám se sebou. Protože v téhle roční době se zelené deště nevyskytovaly, usoudil Hal, že přijde smogová vichřice nebo dokonce smršť; ty tu byly poměrně častým úkazem. Zajímavější alespoň na pohled, by ovšem byla sirovodíková bouře, která vytvářela nízko nad zemí žlutavé prskající koule anebo metanové víry, které ho tolik děsily, když byl ještě malý. Sedl si na kontejner od potravin a čekal. Mohl se nanejvýš sám se sebou vsadit, co to bude.

Byl by ale prohrál. Nejdřív se zvedl vítr a honil po zemi kotouče šedivého prachu. Byl to silný vítr, Hal slyšel, jak naráží do kopule farmy a s hukotem klouže po jejích hladkých stěnách. Tentokrát však za ním nenásledovaly husté spirály smogu. Dělo se něco neobvyklého. Šero totiž navzdory vířícímu prachu začínalo řídnout a krajina se prosvětlovala. Náhle se v ní, někde vysoko nad Halovou hlavou, protrhla ta věčná šedivá obloha a na zem dopadl šikmý paprsek. Hal vykřikl úžasem a vyskočil. Nemohlo být pochyb: bylo to Slunce! Zvedl oči a jako na potvrzenou spatřil obrovský žlutý kotouč s nejasnými obrysy, který si razil cestu mračny.

Tentokrát vykřikl bolestí; jeho oči nebyly na takový pohled zvyklé; vždyť nikdy v životě slunce nespatřil. Věděl, že tam je, ale ještě nikdy se nikomu neukázalo! Položil si na oči dlaně, zorničky ho nesnesitelně pálily a zpod víček se mu draly slzy. Někde vzadu za nimi se mu otáčely rudé kruhy.

Po chvilce, třebaže bolest ještě nepolevila, se zkusil podívat znovu, ale bylo to ještě horší. Zaúpěl. Slunce se dralo dovnitř všemi stěnami a uvnitř nebylo místo, kam se před ním skrýt. Zoufale bojoval s panikou – bál se, že oslepne. Jak se tak motal místností, zakopl, a ve snaze zachovat rovnováhu srazil na podlahu monitor, dutá rána a třesk pukající obrazovky mu zvěstovaly další katastrofu. Připravil se o spojení s ústředím.

Bezmocně klesl na podlahu a rozvzlykal se. Tohle byl konec. Ležel tam, hlavu pevně obemknutou rukama, a jeho drobné tělo se otřásalo pláčem. Ještě se mu nechtělo umírat. Bylo mu teprve čtyřiadvacet.

Nevěděl, jak dlouho tak ležel, ani co ho upozornilo na to, že venku už to přestalo. Pomalu a nevěřícně pootevřel slzící oči. Bolely, jako by je měl celé pořezané. Ale Slunce už tam nebylo, třebaže místo obvyklého příšeří halil krajinu jakýsi jemný jas. Vítr zeslábl. Hal okamžitě, jen co si nasadil ochrannou kombinézu a masku, vyšel ven a v dílně vyřízl z plastikoidu primitivní brýle, lehce je přestříkl sprayem se zelenou barvou, kterou dlaní po povrchu brýlí trochu rozmázl. Hned je zkusil nasadit na svědící oči. Skoro nic přes ně neviděl, ale to nevadilo. Nechtěl už nikdy nic podobného zažít.

Vrátil se dovnitř. Byl úplně vyčerpaný. Lehl si, hodinu odpočíval a hlavou se mu honily zmatené myšlenky. Jak se to mohlo stát? Jak se mohlo slunce zničehonic prodrat vrstvami smogu a freonu? Zmítal se v neurčitých obavách, něco mu říkalo, že se možná odehrají ještě podivnější věci, a když tak nad tím uvažoval, zdálo se mu, že to byl právě on, který tím, že odkryl jedovatou půdu, uvolnil skryté, tajemné síly, že pustil ze řetězu zabíjející běsy. Oči mu bez přestání slzely.

Když se znovu pokusil je otevřít, prostě aby se přesvědčil, že ještě vidí, užasl opět, tentokrát už tak nějak apaticky, jako by už jen čekal na smrt, která je nevyhnutelná, a odmítal se bránit. Docela jistě začínal zánik planety.

Venku se setmělo. Nad plochou, šedivou zemí se hnala neznámá černá mračna hrozivých tvarů, proti nimž rotující spirály smogových smrští byly jen dětské hračky. Z jedné z nich náhle vylétl klikatý ohnivý šíp a chvíli po něm následovala ohlušující rána, až se celá farma zachvěla. Hal zavyl hrůzou a stočil se do klubíčka. Další šípy a rány následovaly. Pevně semkl bolavé oči, třásl se a kňučel, z úst mu vytékal tenký pramének slin.

Ještě nezešílel, ale v děsu, který se ho zmocnil, nebyl schopen logicky uvažovat. Jen mu blesklo hlavou, že je to útok nějaké neznámé civilizace z vesmíru, jemuž co nevidět padne za oběť on, jeho zem i celá planeta lidí.

Vtom zaslechl ťukání. Na kopuli farmy něco klepalo, tisíce drobných nožek pobíhalo po křemičitém skle nad jeho hlavou a hledalo cestu dovnitř. Už jsou tady! To bylo poslední, co Hala napadlo, než hrůzou ze smrti ztratil vědomí.

A tak tam ležel na podlaze, s koleny přitaženými k bradě v podvědomé poloze plodu, v jaké se stále ještě, i když už se tak dalo výhradně v umělých dělohách sterilních laboratoří, rodily děti, čtyřiadvacetiletý, zralý muž, podle hodnocení SZS jeden z nejlepších zemědělců, na nehybných šedivých a hubených tvářích slzy, zatímco venku padal obyčejný, teplý déšť.

Hal Halvorsen zemřel až rok na to. Nezemřel na komplikovaný zánět spojivek a neoslepl, jako mnozí lidé, jeho oči si nakonec zvykly i na slunce, které se teď objevovalo stále častěji. Nezemřel ani hrůzou z bouřek, třebaže vždycky, když se přihnala deštivá mračna s blesky a hromy, zalézal do nejzastrčenějších koutů v sutinách města, kam se po strastiplném putování dostal, a třásl se po celém těle. Nezemřel ani na podivné a zákeřné choroby, které sebou přinesly nečekané jevy v atmosféře. Teklo při nich z nosu, svědilo v hrdle a horkost se střídala se zimnicí. Zabily strašnou spoustu lidí; říkalo se že většinu na planetě. Hal to přežil, měl neobyčejně silnou a odolnou konstituci, kterou získal dlouholetou dřinou na farmě. Nezemřel ani při pouličních bitkách v městě, jehož továrny se zastavily, úřady vyprázdnily a kde vládla anarchie. Nezahynul na žádnou z infekcí, neutonul v močálech, které tu a tam vznikly po dlouhých deštích.

Nezemřel hlady. Byl mezi prvními, kteří objevili sklad syntetických potravin a stačil si udělat zásoby v bezpečném úkrytu. Ale ty jednou musely dojít; věděl to a byl připraven umřít. Teď už byl přesvědčen, že to všechno je jeho vina, že to všechno začalo v den, kdy se objevila jedovatá půda a plechovka s těmi věcmi uvnitř. Ty to všechno způsobily.

Byl už zesláblý bez potravin a téměř u konce se silami, když ho napadlo, že by se možná ještě; dalo všechno napravit, že by se možná znovu dal obnovit bývalý stav věcí, kdyby se vrátil na svou farmu a zaházel tu prokletou jámu se vším, co je na jejím dně. Byl to nesmyslný, hloupý nápad, ale Halovi se ta myšlenka neodbytně vtírala do mysli, zjevovala se mu i v útržkovitém spánku, který teď, když už neexistovaly spánko-vé vaky, byl naplněn neklidem a tíživými sny.

A tak nakonec, když se mu podařilo sehnat jeden neporušený pneutran, vyškrábal se do jeho kabiny a s nesmírným úsilím naprogramoval směr a cíl cesty podle údajů, které si s obtížemi vybavil v selhávající paměti. Byla to nekonečná pouť, již prožil v mrákotném, otupělém stavu, na hranici mezi životem a smrtí. To už věděl, že to byla bláhovost; nikdy by už v sobě nenašel sílu uvést do pohybu své stroje, i kdyby je tam ještě nalezl neporušené.

Bylo to neuvěřitelné, ale vozidlo skutečně zastavilo téměř u samého okraje kráteru. Hal se probral s pláčem. Zdálo se mu, že je v Laguně a hoví si v kapalinové koupeli. Namísto toho se octl ve své zemi. Léta ji tvořil a teď ji málem nepoznal. Deště změnily její vlídnou šedivou a hladkou tvář, byla teď zjizvená a rozpukaná, umírající jako on. Neměl tušení, jak se mu podařilo dostat se do kabiny a dolézt těch zbývajících pár metrů na okraj jámy – už týden neměl nic v ústech. Hlad se mu uhnízdil v útrobách a pomalu ho zabíjel. Všechno, co za poslední rok prožil, bylo strašné, hlad však byl nejstrašnější.

Tady to všechno začalo. Posunul se po zemi ještě kousek, až se mu hlava dostala přes okraj, a podíval se dolů. Měl se možná bát, že spatří něco děsivého, ale on už necítil vůbec nic, jen hlad a hlad a hlad.

Něco tam bylo, něco neznámého, zvláštního, ale z té výšky to nemohl rozeznat. Viděl jen krásnou zlatou skvrnu, která jako by na něho dýchala laskavým teplem a konejšila jeho unavenou mysl, tak jako kdysi dávno stará paní z Domu něhy v Laguně. Hala náhle zaplavil klid a pokoj, v němž kupodivu byl i nejasný příslib naděje, že všechno zase bude dobré, že bude dýchat, pít a jíst, že bude žít. Ještě se posunul a natáhl ruce.

Jeho tělo padalo, jako by nic nevážilo. V paprscích odpoledního slunce klesalo dolů, tam, kde na něho čekala náruč voňavé, dozrávající pšenice.

JEDOVATÁ ZEMĚ

LADISLAV SZALAI

Vedu vás do krajiny svého dětství. Je to nejkrásnější krajina na světě. Pohleďte, jak tiše padá z nebe popílek, suchý led a stroncium. Běžím rozesmátý a bosý do šedé dálky. Jen mi hvízdej do tváře, ostrý podzimní větře, švihejte mě, formaldehydové fujavice; jak jste bezmocné, živly, proti životnosti lidského mláděte!

Pojďte, přátelé, a posaďte se s dítětem u Velkého olejového jezera. Budeme se spolu dívat na šedé slizové ostrůvky, plující tiše po hladině, budeme pozorovat klokotající víry, z nichž uniká vůně sirovodíku.

Skončily suché smogové dny, poběžte se mnou pálit navlhlé ohýnky na plísňové louky a hnilobná třaso-viska. Budem se dívat do ohně a nebude nám vadit, když zhasne s přicházející tmou, protože ta má svoje vlastní světlo: ve tmě se celá krajina rozzáří radioaktivitou.

Pohleďte, tady v Karosériovém háji je můj domov. Stojí tu chaloupka z vlnitého plechu a kolem se vlní překrásné květy šedého bodláčí. O vánocích na ně dědeček s babičkou rozvěsí staré zápalné šňůry a budem pozorovat, jak zasněně prskají.

„Kde se zase touláš, kluku?“

Slyšíte – to je můj dědeček.

„Byl jsem u jezera, dědečku…“

„Na to tě užije, uličníku. A kdo za tebe nakrmí krysy, co? Koukej nachytat trochu novinového papíru a marš do chlíva. Už jsi dost velký a musíš se starat – já s babičkou na všechno nestačíme!“

„Už běžím, dědo,“ usměju se na něho a utíkám nachytat trochu novinového papíru – je ho ve vzduchu vždycky dost. Malinko v běhu napadám na jednu nohu, je o něco kratší než ta druhá, ale už mi to ani nepřijde. Zato na každé ruce mám po sedmi prstech, a tím se nemůže pochlubit žádný z mých kamarádů.

Abych nezapomněl – jmenuju se Christopher a dědeček s babičkou a ostatní obyvatelé Karosériového háje mi říkají Chris. Mám krátké, šedé vlasy, jsou řídké, ale někteří kluci je nemají vůbec. Oči mám stejné jako všichni – šedé, nos mi na rozdíl od ostatních lidí chybí, ale nic si z toho nedělám. Vynahradil jsem si to dvojnásobně dlouhým krkem a trojúhelníkovou hrudí. Kromě toho mám na zádech hrb. „Jako velbloud,“ říkává ráda babička, i když neví, co to je. Nikdo to neví.

No prostě, jsem až na malé výjimky stejný jako všichni ostatní kluci v mém věku. A jako jim, ani mně práce zrovna nevoní. Chytat ve vzduchu novinový papír je někdy sice dost zábavné – zvlášť když fouká pořádný uragán – ale na světě je tolik jiné zábavy. Už abych to měl za sebou.

Naše krysy jsou pěkně tučné, vykrmené. Některé mi sahají až po kolena a člověk si musí dávat pořádný pozor, aby mu neukously prst. I když mu přebývají…

Dobré chutnání, milé krysy, já zas poběžím. Málem bych zapomněl donést pití z acetonové studánky. Neodolám, nahnu se nad ní… Krásně to chladí – mám pusu celou mokrou. A hned zas letím…

Vidíte, tohle je moje oblíbené místečko. Nejradši mám pohled na rozeklané hory daleko na obzoru. Nikdy jsem nebyl tak daleko, ale dědeček říká, že se prý v jednom kuse samovolně rozpadají. Před lety prý tam vybuchla kobaltová sopka, a ta rozmetala atomy tatínka a maminky až do stratosféry. Nedovedu si představit, jak vypadá ta stratosféra; vždycky, když se koukám na ty hory, zvednu nakonec hlavu nahoru, ale žádnou stratosféru není vidět, jenom začazená smogová mračna.

Jednou jsem mezi nimi viděl něco kulatého a šedo-žlutého. Už jsem si myslel, že je to ta stratosféra, ale dědeček mi vysvětlil, že je to slunce. Něco podobného slunci svítí na obloze i v noci. Jednou dvakrát do roka je to vidět mezi mračny a jde z toho děs, protože je to takový šedobílý zubatý trojúhelník. Říká se tomu měsíc a kdysi dávno to prý bylo také kulaté jako slunce.

„Chrisi! Chrisi!“

To na mě volá můj nejlepší kamarád Jack!

„Ahoj, Jacku!“

„Ahoj! Co děláš?“

„Ale nic. Tak, koukám.“

„Nepůjdem si zaplavat?“

„Tak jo, Jacku.“

Kousek od Karosériového háje je úzký olejový potok. To bych vám přál vidět tu nádheru, když se do něho člověk ponoří a nechá se unášet hustou kapalinou s rukama pod hlavou. Dneska se nám s Jackem podařilo ulovit průsvitňáka. Tak říkáme těm skoro průsvitným velkým vodním myším, které sem připlouvají omámené až z druhé strany pohoří. Vracíme se s ním domů a vesele si zpíváme:

Alfa beta gama, konec bude s náma, stáhni roletu! Alfa beta gama, alfa beta gama, už je po světu!

„Co to nesete, kluci zatracení?“ vybíhá nám naproti babička. „No to je krása!“ září jí oči. „To abych ho udělala ještě k večeři…“

„Parádní kousek,“ chválí nás dědeček a obrací se k Jackovi: „Řekni tátovi a mámě, ať přijdou večer ochutnat!“

Jack v letu kývne a už zase mizíme, čerti s námi šijí a dobrodružství láká.

„Kam letíš?“ křičím v běhu na kamaráda.

„Ke kanálu, Chrisi!“

To je nápad! U kanálu jsme už dlouho nebyli.

Člověk má skoro strach, když leze potrubím do tmy a slyší, jak v dálce cosi tajemně a pronikavě syčí.

„Pozor, Jacku, ať se nebacíš do hlavy!“

„Žádný strach, já přece vidím i potmě!“

A už jsme tady. Z drobných trubek, ohnutých nazdařbůh, uniká lahodný plyn, po kterém se točí hlava. Dědeček mu říká nervový. Když ho chvíli dýcháte, začnou se vám zdát bláznivé sny. Mně se třeba právě teď zdá, že sedím na zvířeti podobajícímu se obrovské kryse a v ruce držím dlouhý zakřivený nůž. Mám na sobě něco blýskavého a z hlavy mi roste divný chochol. Kolem dokola je spousta podobně vystrojených lidí a všichni čekají, až jim vydám povel. Najednou zvedám ten nůž a švihám jím do vzduchu. Na můj rozkaz vyrážejí všichni do útoku… Tak dost! Začíná mě z toho bolet hlava.

„Co se ti zdálo, Jacku?“ ptám se kamaráda, zatímco vylézáme z kanálu ven.

„Zdála se mi divná věc, Chrisi. Lítal jsem ve vzduchu jako novinový papír. Takhle jsem mával rukama a nohama…“

„Taková hloupost,“ smějeme se oba. „Copak to jde, létat?“

„Pojď, koukneme se na Samsona,“ navrhne Jack, když vylezeme na vzduch. „Trochu ho podráždíme! Bu-dem házet kamení na tu jeho bublinu!“

Samson, kterému všichni říkají „zahradník – anar-cista“, je největší člověk, který žije na téhle straně pohoří. Měří asi dva metry osmdesát a má dlouhý rozštěpený jazyk. Usídlil se stranou Karosériového háje u Velkých skelných bublin. Babička s dědečkem mi tam zakázali chodit, protože je tam příliš velká radiace a Samson prý je zlý čarodějník. Jenomže já tam stejně párkrát byl.

Moc se mi tam nechce, vždycky cítím u bublin nepochopitelnou úzkost – je to tam jiné. A Samson je taky jiný. Ale nechci vypadat jako zbabělec, a tak Jackovi kývnu a už běžíme.

Plížíme se pomalu k bublinám a sbíráme cestou skleněné oblázky. Když už jsme na dostřel, mrkne na mě Jack svým prostředním okem, na které je náramně pyšný a začne bombardovat bublinu, v níž bydlí Samson. Vyskočím ze země a metám taky jeden oblázek za druhým na stěnu obrova příbytku. Je slyšet hlasité zvonění a o několik vteřin později vyskočí z bubliny roz-lícený Samson a řve na nás:

„Já vás přerazím, fakani! Jestli vás dostanu do rukou, roztrhám vás na cucky!“

A řítí se k nám. Jde z něj na mou duši strach, a tak na nic nečekáme, obrátíme se a prcháme. Zůstávám trochu pozadu – přece jenom nemohu pelášit tak rychle jako Jack. Dostávám stále větší strach, ohlédnu se, kde je Samson, a najednou prásk! Něco mi sevře nohu a já padám na zem. Šlápl jsem na jedno z těch zapomenutých želez, která tu před lety kladli lovci, když ještě krysy žily divoce.

Bolest nevnímám, protože mnou lomcuje hrůza daleko větší. Samson stojí nade mnou!

Zavřu oči a celý se schoulím. Teď mě zabije, myslím si a je mi do pláče, protože všechno kolem je tak krásné.

Ale místo ran najednou cítím, jak se mi noha uvolňuje z ocelového sevření, otevřu oči a spatřím Samsona, jak drží v ruce roztažená železa. Pak jimi mrští daleko od sebe, do bodlákového houští.

„Mazej domů,“ řekne a vůbec to nezní hrozivě.

Nemusí mi to opakovat. Zvednu se a upaluju, až se za mnou práší. V bezpečné vzdálenosti se podívám nazpět – obr stojí na místě a dívá se za mnou. Nebudete tomu věřit, ale usmívá se.

Jack na mě čeká na kraji Karosériového háje.

„Kde jsi, člověče?“

„Chytil jsem se do želez,“ říkám mu, ale o Samsonovi mlčím. „Koukni,“ vyhrnuji si nohavici. Z odřenin mi vytéká slabá stružka našedlé krve.

Loudáme se domů. Dědeček nás vítá netečným pohledem. Sedí na prahu a vytlouká si ze zubů modrou skalici. Babička je ostražitější. Šestý smysl jí okamžitě napoví, že jsme překročili nějaký zákaz.

„Že jste zase dráždili Samsona?“ zaútočí na nás přímo a ve vlasech jí přitom zlověstně praskají jiskry. Když se rozčílí, je hrozně vodivá.

Sklopím oči a Jack se tváří, jako by se ho to netýkalo.

„Nech je na pokoji,“ přestane se dědeček zabývat svými zuby a naplňuje si inhalátor éterem. „Samson by jim stejně nic neudělal. To on jen tak pouští hrůzu.“

„Jen aby,“ zamumlá babička a natáhne ke mně ruku. „Ukaž Chrisi,“ sahá mi starostlivě na čelo. „Nemáš zase zvýšenou radiaci? Už tam nechoď,“ napomíná mě. „Víš přece, že v těch bublinách pěstuje všelijaké obludy…“

„Pohádky,“ zabručí dědeček. „Samson není tak špatný, jak si lidi myslí. Ale radši se mu vyhýbejte. Když člověk žije dlouho sám, tak mu z toho může klidně přeskočit.“

Babička už mlčí a nese nám svačinu. Sníme kousek nadívané krysí pečínky s chlebem z mletého bodláčí. Dědeček přikusuje k jídlu minerály, aby měl zdravé zuby a zapíjí pečínku slabým roztokem kyseliny z autobaterií. Babička si maže chleba brusnou pastou, i když jí to nedělá dobře na žaludek.

„Koukejte, ať jste včas zpátky na večeři!“ křičí na nás, jakmile se vyřítíme od stolu na náves. „Bude prů-svitňák s chilským ledkem!“

Ale už jsme příliš daleko; nohy nás nesou jako vítr vstříc bláznivým dětským radovánkám.

„Jdeme si hrát na stíny a na mrtvoly!“ křičí na mě v běhu Jack.

V Raketové rokli je jako vždycky plno dětí. Lezou po zrezavělých raketách a velkých nákladních vozech, po obrněných transportérech a tancích a hlavně po obrovském raketoplánu, zapíchnutém uprostřed rokle do země. Zůstal zázrakem téměř neporušený, zachovalý tak, jak ho vyrobili kdysi dávno Generálové a Vojáci, což prý byli gigantičtí lidé vysocí tři až dvě stě padesát metrů.

Hrajeme si s Jackem a ostatními dětmi na stíny a na mrtvoly:

„Házím na tebe raketu, mrtvolo! Lehni!“

„Netrefil! Netrefil!“

„Házím na tebe raketu, mrtvolo! Lehni!“

„Netrefil, netrefil! Trefil…“

„Teď jsi stín, mrtvolo! Vstaň a choď!“

Polovina z nás se válí po zemi a druhá polovina hází hrudky bláta. Koho bláto zasáhne, ten už není mrtvolou, ale stínem a musí házet bláto po mrtvolách, což je potupné a směšné. Je potupné a směšné být zrovna stínem, místo mrtvolou.

Celé odpoledne si dokážeme hrát v Raketové rokli. Blíží se večer, když se s Jackem rozhodneme zanechat hry a rozeběhneme se zpátky ke Karosériovému háji.

Po cestě potkáme podivný průvod. Muži z vesnice se vyzbrojili řetězy, automobilovými anténami a klínovými řemeny.

„Kam jdete?“ začne Jack zvědavě poskakovat kolem nich.

„Jdeme si to vyřídit se Samsonem!“ odpoví mu jeho otec, jdoucí v čele skupinky. „Dneska nám zase chcíply tři malé krysy. Určitě je ten zahradník – anarcista má na svědomí. A vůbec, měl už dávno dostat za vyučenou. Proč není jako my? Proč s námi nebydlí v Karosériovém háji? Proč zase začíná s těmi prokletými pokusy? Už jednou na to svět doplatil! No řekněte,“ obrátí se Jackův otec k ostatním mužům.

„Máš pravdu, pryč se Samsonem!“ překřikují se a jako povodeň se valí k obrovu obydlí.

Dědeček se je marně snaží zastavit. „Neblázněte, lidi!“ křičí, ale nikdo si ho nevšímá. V tom se naše oči setkají. „Chrisi,“ volá na mě přes hlavy hučícího zástupu, „Chrisi, pojď domů, slyšíš!“

Slyším, ale nemůžu, dědečku – já nechci, aby mu ublížili!

Dám se do běhu. V životě jsem tak rychle neutíkal, i když mě pořád ještě bolí noha v místě, kde se do ní zakousla železa.

Rozrazím dveře do velké skleněné bubliny a plný strachu ze Samsona i z těch, co jdou za mnou, ze sebe zděšeně vyrazím:

„Samsone, uteč! Chtějí tě zabít!“

Teprve pak vytřeštím oči. Samson s kanystrem, z něhož prší déšť, stojí uprostřed něčeho, co se nedá popsat slovy. Snad by se to vzdáleně dalo přirovnat k bodláčí, kdyby to nemělo barvy. Ano: BARVY! Nikdy jsem je neviděl, jen se mi o nich občas zdálo, bodají mě do očí, jsou úplně jiné, jsou zářivé, není v nich ani trochu šedi, z níž se skládá svět, jsou zelené, modré, červené, žluté, jsou krásné… Nahoře u stropu skelné bubliny svítí oslepujícím světlem malé slunce. Rostliny pod ním se pomalu vlní v deštivé sprše a voní, rozumíte, VONÍ!

Samson na mě nechápavě pohlédne. Ale pak uslyší ty venku a porozumí. Nechápu, proč se ještě rozmýšlí, proč pomalu a rozvážně pokládá kanystr na zem a utírá si ruce o kalhoty, proč neutíká.

„Uteč, Samsone,“ zašeptám prosebně a je mi do pláče.

Obr zaletí pohledem k těm podivným, voňavým věcem a potom zamyšleně zavrtí hlavou.

„Já nemůžu,“ řekne tiše. „Nemůžu je tu nechat.“ Pohladí mě po vlasech. „Děkuji ti, Chrisi.“

Udělá dva kroky k otevřeným dveřím. Ještě se ke mně otočí:

„Ty běž domů, chlapče. Já jim to vysvětlím.“ A odhodlaně vykročí ven.

Nevím, proč jsem to udělal. Ale najednou stojím vedle Samsona, držím ho za ruku a čekám, až přijdou. Ničeho se nebojím.

VYNÁLEZCE

ZDENĚK ROSENBAUM

Den, který se vracel vždy jednou do roka, byl opět tady. Připravovali se na něj dlouho, protože rok od roku bylo těžší najít vhodný dar.

Letos se pro něj vydali do Opuštěného města. Navrhl to nejstarší z nich, Jaspers, který ještě pamatoval dobu, kdy poslední obyvatelé opustili město, aby odletěli na nově kolonizované planety nebo se odebrali na Plovoucí ostrovy. Podle něho se to odehrálo už hodně dávno.

Museli opravit nepoužívaný kluzák, a nebyla to lehká práce, některé součástky bylo nutné úplně vyměnit, neboť je zničil rez. Počítačové spoje byly potaženy na-šedlou plísní – znamenalo to, že budou odkázáni výhradně na ruční řízení. Nikdo z nich si nebyl jist, zda to zvládne.

Nakonec nastartovali a s uspokojením se zaposlouchali do tichého chodu vzduchových motorů. Ante obletěl s kluzákem dva zkušební okruhy a ostatní s napětím přihlíželi, stroj se zpočátku pohyboval dost trhaně, ale postupně se to lepšilo, až se Antemu podařilo ovládnout citlivé řízení a kopíroval terén měkce a hladce. Tím bylo také dáno, kdo poletí: Ante a Jaspers. Mohli by sice umístit ještě jednoho v zavazadlovém prostoru, ale nevěděli, co povezou nazpátek.

Vydali se na cestu. Ostatní nehnutě stáli a sledovali kluzák, dokud jim nezmizel z očí, a pak se teprve obrátili k domu, který se na kloubovité noze zvolna otáčel za sluncem. Každý z nich se bez řečí pustil do své každodenní práce.

Letěli pomalu a opatrně, třebaže zatím nebyly v dohledu žádné překážky. Stroj klouzal několik desítek centimetrů nad zemí a vzduch ze čtyř kulatých trysek zvedal oblaka prachu, který po chvíli znovu unaveně klesal na holou, svažující se stráň. Jaspers mlčky vzpomínal.

„Jaspersi,“ přerušil Ante mlčení, „proč vlastně odešli?“

Jaspers nespokojeně poposedl. Kolikrát už odpovídal na tuhle otázku, vlastně kolikrát už se na ni pokoušel najít správnou odpověď! Vzpomínky ho zrazovaly, ale ani kdyby byly sebepřesnější, v nich odpověď skryta nebyla.

„Nevím,“ řekl váhavě a hlas mu zaskřípal. „Říkali, že už tu nemají co dělat. Nudili se tady. Odcházeli tam nahoru,“ dotkl se rukou příklopu kabiny, „na jiné světy, kde je čekalo dobrodružství.“

„Dobrodružství?“ Ante patřil v Domě k nejmladším a některá slova pro něho neměla smysl.

„Nové věci. Nebezpečí. Vzrušení. Příležitost začínat znovu.“

„Nerozumím tomu.“

Jaspers se nepokoušel dál mu to vysvětlovat.

„A jiní, co nemohli tam, odešli na Plovoucí ostrovy. Snít.“

„Snít?“ znovu se nechápavě otázal Ante.

Jaspers neodpověděl. Jediný on možná znal částečný smysl tohoto slova, protože stále častěji vzpomínal na to, co kdysi bylo, a postrádal to. V prvních letech se noví každý večer shromažďovali v pokoji s krbem a Jaspers jim předčítal knihy, neboť se mu zdálo, že je jeho povinností udržovat svět, který neznali, v jejich pamětích. Jim však chyběla představivost a jemu ubývalo z přesvědčení, že je to potřeba. Teď už ani on sám neotvíral staré knihy, jejichž listy zežloutly a drolily se.

„A proč jsme tu zůstali my?“

„Měli jsme Úkol,“ řekl Jaspers důrazně.

Ante se už dále neptal a Jaspers byl rád, protože se obával okamžiku, kdy někdo začne pochybovat o po-svátnosti Úkolu. On už v něj vlastně téměř nevěřil, jenomže Úkol byla jediná věc, jež mohla udržet jejich pospolitost pohromadě. Jenomže k čemu? tázal se sám sebe Jaspers.

Náhle před nimi vyvstala zelená stěna vegetace. Jas-perse neproniknutelná spleť stromů a křovin ohromila: co si pamatoval, rostla tu vždy jen tuhá, nízká tráva, jíž postačovalo několik milimetrů srážek, které sem za rok spadly. Možná se někde sesula nebo propadla půda, z rokle vytryskl pramen, utvořilo se jezírko, všechno se za tu dobu mohlo stát. Musí o tom říci Vynálezci, který tam v údolí naučil stromy chodit každý večer pít.

Přikázal Antemu, aby se pokusil hradbu lesa obletět a skutečně, po dvou kilometrech mohli pokračovat v cestě dolů. Jejich těla teď napůl visela v bezpečnostních popruzích, neboť náhorní planina skončila a svah byl daleko strmější, posázený obrovskými balvany, mezi nimiž museli s kluzákem obratně manévrovat. Ante se plně věnoval řízení a Jaspers svým úvahám.

Pak v dálce zahlédli Opuštěné město. Stále ještě zdvíhalo k nebi skleněné prsty svých mrakodrapů, teprve když připluli blíž, poznali, že mnohé z nich jsou nakloněné a pokroucené; téměř každý nesl na svých štíhlých bocích obrovské pukliny a díry, jako by z nich nějaké neskutečné zvíře vytrhalo kusy masa. A možná tomu tak skutečně bylo, neboť město bylo nyní domovem zvířat.

Už z kluzáku mohli pozorovat veliké ptáky plachtící s nehybnými křídly mezi mrakodrapy; občas je některý svěsil a padal jako kámen dolů. A když vystoupili na okraji města (dál už s kluzákem nemohli), zaslechli hluboký, táhlý řev.

Ante se s němou otázkou obrátil k Jaspersovi.

„Zvíře,“ řekl Jaspers a vzpomněl si na velikou zoologickou zahradu na předměstí. Otočil kruhem na svém opasku a pokynul Antemu, aby udělal totéž. Obklopilo je silové pole. Jaspers vzal malý dezintegrátor, který dostal od Vynálezce, a vykročili.

Opuštěné město žilo v podivné symbióze s přírodou. Z rozpraskaného vinylsfátu ulic vyrážela dlouhá ostrá tráva a křoviny, domy jako by byly spletené ze skla, betonu a větví, stromy do nich prorůstaly, navlékaly je na sebe a zase se z nich vymaňovaly, jakmile jim slupka stěn začala být těsná. Z houštin polekaně vzlétla mračna žlutých motýlů.

Jaspers prorážel dezintegrátorem uprostřed ulice úzký tunel, jímž se mohli protáhnout, šel mlčky a byl zklamaný. Netušil, že město natolik propadlo zkáze. Nyní pochyboval, že zde najdou vhodný dar, který by Vynálezce potěšil. I když Vynálezce měl radost ze všeho, anebo to alespoň předstíral, ať to byly květiny, ovoce, či dort s hořícími svíčkami. Byl to Jaspers, kdo požadoval něco jiného a kdo udělal z narozenin součást Úkolu. Pokračovali. Chvílemi zahlédli živé tvory – opice, které z bezpečné vzdálenosti pozorovaly nezvyklé návštěvníky, barevné papoušky a tlusté hady spící na větvích. Jaspers dával pozor, aby je nezničil, a mysl měl plnou obav. Bál se, aby spousta nových vjemů nějak neublížila Antemu. Bál se, že vlhký vzduch poškodí jeho staré tělo. Bál se, že se budou muset vrátit z prázdnýma rukama.

Narazili na vyšlapanou stezku a pustili se po ní. Jaspers vypnul dezintegrátor a přidal do kroku. Pěšina je přivedla na náměstí.

Vlnila se na něm hustá tráva, která vděčila za svou zeleň mělkému jezírku, uprostřed něhož s bubláním vyrážel na hladinu pramen. Z vody se na špičkách vypínal člověk, hlavu měl zvrácenou nazad, ruce vzpažené vzhůru k obloze, jako by se každým okamžikem chystal vzlétnout.

„Socha,“ ukázal Jaspers dřív, než se Ante stačil zeptat. „Člověk z kamene. Postavili ho na památku těch, kteří první odletěli ke hvězdám.“

„Na památku?“ zeptal se udiveně Ante.

„Mnoho se jich nevrátilo. Zahynuli. Postavili sochu, aby se na ně nezapomnělo.“

Kráčeli přes náměstí. U jezírka se pásly zebry, žirafy a buvoli, ve stínu jediného stromu trávila siestu smečka lvů – máváním ocasů odháněli mouchy.

Nikdo si jich nevšímal. Jen stádo antilop jim plavnými skoky uvolnilo cestu.

Na druhé straně náměstí zářila zlatá polokoule Muzea. Teprve když ji Jaspers uviděl, vzpomněl si, že existuje, a ucítil příliv naděje: tam určitě něco naleznou.

Budova z dvojitého samonosného superplastu, potažená tenkou vrstvou zlata z Uranu, byla naprosto neporušená – ostatně stavěli ji s úmyslem, aby přetrvala věky. Jaspers a Ante vystoupili po několika schodech až k hladké, ničím nepřerušené stěně. Byl v ní jen ne-hluboký otisk lidské dlaně a pod ní nápis z drobných písmen. Jaspers ještě uměl číst.

Chvíli váhal. Neměl právo, ale zároveň tu nebylo nic, co by mu to kategoricky zakazovalo. Musel se rozhodnout sám.

„Ante,“ řekl suše. „Neposlouchej.“

Ante přestal naslouchat.

Jaspers vložil dlaň do prohlubně a přečetl, jak nejlépe dovedl, větu:

„Sezame, otevři se!“

Tepelné a zvukové kontakty stále fungovaly. Stěna se rozevřela. A sotva vkročili dovnitř, zalilo je měkké světlo linoucí se odnikud a vstupní hala se rozezněla hudbou. Nehybně stáli a naslouchali. Tóny se ztišily a promluvil ženský hlas.

Ante sebou trhl.

„Magnetofonový záznam,“ vysvětlil mu Jaspers a Ante to pochopil.

„Jste v Muzeu lidského pokroku,“ hovořil k nim hlas. „Byly v něm shromážděny důkazy lidského umu, jež učinily život na Zemi blaženým a otevřely cestu ke hvězdám.“

Zazněl gong a polovinu haly zaplnily rychle se střídající holografické obrazy, jež ženský hlas stručně komentoval: Světová mírová konference v roce 2276. Dezintegrace všech zásob zbraní v roce 2279. Odchod posledního člověka z pracovního procesu v roce 2381. Metropolitní sál, v němž se konalo první představení komplexního umění v roce 2390. Návrat expedice z Pluta v roce 2503. Spouštění prvního Plovoucího ostrova na vodu v roce 2517. Objev hormonálních vakcín umožňující prodloužit lidský život na dvojnásobek v roce 2630. První kvazilidský robot s neutrinárním mozkem v roce 2954. Snové inhalace v témže roce. Otevření salónu pro měnění podob v roce 2999. Egovize zprostředkovávající promítání vzpomínek a představ v roce 3001.

Náhle se před nimi objevila veliká tvář Vynálezce. Jaspers i Ante sebou škubli, jako by byli zasaženi zářením gama. Ženský hlas slavnostně pronesl jeho jméno a připomněl, že díky jeho objevu prostorové pulsace v roce 3393 mohlo lidstvo bez obav překročit hranice sluneční soustavy a celé galaxie. Důvěrně známý obličej vystřídal záznam ze startu první transgalaktické lodi a za ním záběry cizích, neskutečných světů.

Byli by tam stáli a dívali se pořád. Vtom však k nim odněkud dolehl dlouhý výkřik plný úzkosti. Ante se jen zvědavě otočil, ale v Jaspersovi se probudil dávný, stovky let nepoužívaný kategorický reflex. Jedním skokem byl zpátky ve dveřích, jeho ruka bleskurychle sjela pro dezintegrátor a za tisícinu sekundy už tiskla spoušť.

Křik ustal. A Ante, který nic nechápal, spatřil, jak se v osvětleném oválu vstupního otvoru náhle Jasperso-vo tělo bezvládně sesouvá k zemi.

Tak jako každý rok stáli v laboratoři před přechodovou komorou ve slavnostních šatech a se slavnostními obličeji. Dnes se k jejich poněkud posvátné úctě družil strach.

„Musíme to udělat sami, bez Jasperse,“ řekla Vini, jako kdyby to už nebylo řečeno a rozhodnuto dávno předtím.

„Myslím, že by to měl udělat Hannibal,“ ozval se Ante, který sám přivezl z Opuštěného města bezvládného Jasperse i dar a byl na to pyšný.

„Postup přece znají všichni, viděli jsme to mockrát,“ spíš konstatoval, než namítl Spiro.

„Hannibal je hned po Jaspersovi,“ odůvodnila Vici volbu.

„Je nejstarší,‘’ upřesnil Dum.

„Ať to udělá Hannibal,“ opakoval znovu Ante.

Hannibal beze slova přistoupil k malému pultu u přechodové komory a bez zaváhání zmáčkl zelené tlačítko. Všechna kontrolní světla se jasně rozzářila, Hannibalovy prsty se rozběhly po klaviatuře a všichni zatajili dech. Chvíli bylo slyšet jen tiché, monotónní hučení, v přechodové komoře pak cosi suše cvaklo, dveře se otevřely a Vynálezce vstoupil.

Ve všech tvářích vystřídal napětí šťastný úsměv.

„Veselé narozeniny, pane,“ volali jeden přes druhého a tlačili se k němu.

Vynálezce si jako pokaždé přejel dlaní po vlasech, usmál se a jednomu po druhém potřásl rukou, každého oslovil jménem a řekl mu něco milého. Nemusel to dělat – byli to jen roboti, které sám vytvořil a jimž dal, poněvadž byl vždycky trochu recesista, ta směšná jména: Hannibal, Ante, Portas, Veni, Vidi, Vici, Dum, Spiro, Spero. Dělalo mu to jisté potěšení vyslovovat je v tomto pořadí, neboť to byla tak trochu připomínka moudrosti i marnosti staré mnoho tisíců let, připomínka věčné naděje a pomíjejícnosti všeho. Tyto dvě věci, pomíjivost a naději – jež se možná navzájem vylučovaly, udržoval Vynálezce ve vzácné rovnováze.

Byl vlastně ještě mladý. Bylo mu sotva padesát let a jeho obličej měl v sobě stále něco chlapeckého, z vybledlých modrých očí mu vyzařovala věčná dychtivost, nahnědlé vlasy měl rozcuchané. Byl věčný.

„A kde je Jaspers?“ otázal se teď s neklidem v hlase.

Ante postoupil kupředu.

„Něco se mu stalo. Myslím, že je… porouchaný.“

„Hned ho sem přineste,“ řekl Vynálezce, „dáme ho dohromady. Jakápak by to byla oslava bez Jasperse!“

Přinesli Jasperse a položili ho na dlouhý mramorový stůl. Pak chtěli odejít, ale Vynálezce je zadržel.

„Ne, jen se dívejte. Měl jsem vás to naučit už dávno.“

Jediným řezem otevřel robotovo tělo, odchlípl kůži a odhalil složité ústrojí uvnitř. Jeho prsty se pohybovaly neuvěřitelně rychle a přesně. Potichu si pro sebe mumlal:

„Bude to v pořádku, není to nic vážného… spálené relé… no ano… něco se mu přihodilo, že?… ale to později… teď… raději vyměníme i další věci… je už trochu… opotřebovaný… vždyť je to také jeden z prvních robotů s neutrinárním mozkem na světě… ten už toho pamatuje… když jsem se narodil, muselo už mu být dobrých tři sta… takže mu teď už bude bezmála sedm set… a je to.“

Spojil robotovu kůži k sobě, oba konce okamžitě srostly. Veni a Vidi mu oblékly šaty.

„Tak vstávej, Jaspersi,“ řekl Vynálezce a robot se posadil.

„Vítám vás, pane,“ usmál se a seskočil ze stolu.

„Jak se cítíš?“

„Výborně pane, jako bych omládl,“ zažertoval robot. „Všechno nejlepší k narozeninám, pane!“

„No dobře, všechno si povíme potom. Ale teď mám hlad, nějak mi za ten rok vytrávilo.“ Roboti otevřeli dveře.

V prostorném, dřevem obloženém pokoji zářily svíce, v krbu praskala polena. Na stole byla připravena slavnostní tabule: čerstvý chléb, máslo, vejce, sýr, mléko, skleněné vázy byly plné horských květin. Dům nehybně stál, poslední paprsky slunce se právě ponořily za vysoké štíty hor obklopujících údolí.

Vynálezce pohledem laskal místnost a všechno, co bylo v ní. Byl velmi dojatý.

„Děkuji vám…“ zašeptal.

„A teď dar,“ přikázal beze slova Ante.

Dva roboti vyšli a vzápětí se vrátili s velkou, podlouhlou krabicí převázanou růžovou mašlí.

„Dar pro vás, pane,“ pronesl Ante slavnostně.

Položili krabici k jeho nohám. Vynálezce se shýbl, rozvázal mašli a odklopil víko. Z úst se mu vydral výkřik úžasu.

Uvnitř krabice vyložené hebkou vatou ležela mladá dívka s vlasy jako tuhá pšeničná sláma.

Vynálezce prudce pohnul rukou, jako by se jí chtěl dotknout, ale vzápětí se s obavami zarazil.

„Je to člověk, pane,“ uklidnil ho Ante. „Jenom spí.“

„Zaslechl jsem výkřik,“ vyprávěl Jaspers, „byli jsme právě v Muzeu tam dole, v Opuštěném městě. Byl to lidský hlas, poznal jsem to okamžitě. Člověk v nebezpečí. Ta dívka, pane, utíkala přes náměstí a hnal se za ní lev.“

„Lev?“ nechtěl věřit Vynálezce.

„Ano, pane. Město je teď plné divokých zvířat. Zničil jsem ho dezintegrátorem. Ale vzrušení, že zase vidím živého člověka, mě porouchalo.“

„To chápu, Jaspersi,“ řekl Vynálezce a zavadil pohledem o dívku spící na pohovce. „I mně se rozbušilo srdce, vždyť vy ani nechápete, co to znamená. Živý člověk!“

„Přiběhla ke mně,“ vmísil se do hovoru Ante, „a chovala se divně. Ale já měl obavy o Jasperse a taky jsem si myslel, aby se nepolekala, až pozná, že jsem robot. Tak jsem ji uspal,“ dodal trochu nejistě a pohlédl na Vynálezce.

„Udělals to dobře. Bylo to od tebe úžasné, žes je oba dokázal bez potíží dopravit až sem. Jsi velmi schopný, Ante.“

Vynálezce se už najedl a cítil se báječně. Přisunul si křeslo ke krbu a vlídným pokynem k sobě zavolal roboty. Sesedli se kolem něho.

„Chtěl bych se vám všem omluvit,“ začal s očima upřenýma do skomírajících plamínků. „Měl jsem vám všechno říct hned na začátku, ne vám jen pouze uložit úkol, vždyť vy jste vlastně daleko spíš lidé než stroje.

Nevím přesně, kdy to začalo. Neměl jsem čas dívat se kolem sebe. Pořád jsem pracoval, byl jsem posedlý touhou ukázat lidem hvězdy. A přitom, oni se nudili. Nikdo už nepracoval, nikdo se nebavil. Byli přesycení. Utíkali prostřednictvím egovizí do svých představ, trávili celé roky na Plovoucích ostrovech v měkkých lůžkách pod vlivem snových inhalací. Rodilo se jen málo dětí, třebaže už dávno existovala zařízení pro mimotělní vývoj plodu. Nikdo se nesmál.

Pak jsem objevil princip prostorové pulsace. Kybernetické mozky vyprojektovaly a roboti postavili první lodě, které mohly doletět až k nejvzdálenějším galaxiím. Byl jsem šťastný, když se první z nich vrátila a přivezla zprávy o krásných planetách v souhvězdí Alfy Centauri. A startovaly a vracely se další a další.

Potom s nimi začali odlétat lidé. Zlákaly je modré háje na Denebu, chrylaxové moře na Eridanu, variabilní útesy pod oranžovým sluncem Tauridy. Odcházeli klidně, bez rozloučení. K Zemi je nic nepoutalo. Jen na Plovoucích ostrovech ještě zůstávali, neboť tam lidé putovali od hvězdy k hvězdě ve svých snech.

Tehdy jsem přijel sem, do domu, který v horském údolí postavil můj otec a v němž žil s mou matkou a jedním robotem. Ano, Jaspersi, já vím, že si na ně pamatuješ. Byli už staří, ale odmítali si nechat prodloužit život, nechtěli žít v zemi bez lidí. Možná mi v duchu zazlívali můj objev, ale nikdy se o tom nezmínili.

Otec obdělával zahrádku a pole, matka se starala o drůbež a domácí zvířata. Dělali něco, co už na světě neexistovalo! Bylo mi čtyřicet a nikdy jsem neviděl obilí, mrkev, slepici, všechny ty věci, které kdysi dávno sloužily lidem k obživě. Ani jsem netušil, že ještě jsou. Jednou jsem se zeptal otce proč. Seděli jsme na lavičce před domem, kterou otec vyrobil vlastníma rukama.

„Protože jsem blázen, synku,“ odpověděl mi. „V naší rodině jsme vždycky byli trochu blázni.“

Ale já jsem věděl, že to není pravý důvod, a naléhal jsem na něho dál.

„Abych nezapomněl, čím je pro lidi tahle zem,“ řekl pak vážně. „Že je zrodila, živila je, že s ní byli spojeni potem a krví. I to, že uvolnila svou náruč a pustila je ke hvězdám,“ dodal s jakousi smutnou ironií.

„Ale k čemu to všechno je?“ vyptával jsem se podrážděně. „Myslíš, že se vrátí?“

„Chtěl bych tomu věřit,“ pronesl smutně. „Chtěl bych doufat v jejich stesk. Ale nevím…“

Když zemřeli, když se oba dva společně rozhodli odejít, pomýšlel jsem i já na to, že odletím. Teď už startovala jen jedna raketa do roka a ještě ne plně obsazená. Na Zemi zbyla hrstka lidí. Ale něco mne tu drželo; snad to, že pro mne byla Země náhle také neobjevená hvězda. Byl jsem zvyklý pracovat, objevovat a vynalézat. Zařídil jsem si tu dílny a laboratoř. Nejdřív jsem zhotovil vás, abychom měli já i Jaspers společnost. Naučil jsem kameny vznášet se a stromy chodit pít. Přečetl jsem tisíce knih a s údivem poznal dávné osudy lidstva.

A čekal jsem. Stále častěji jsem vzhlížel k obloze, zda se na ní neobjeví ohnivá koule vracející se galaktické lodi. Marně. Jednoho dne jsem se vydal dolů s kluzákem. Byl jsem dva týdny na cestách a nenalezl jediného člověka, nespatřil jsem ani obrysy Plovoucích ostrovů. Nic. Začal jsem se bát věčného čekání.

Tehdy jsem začal pracovat na přechodové komoře. Povedlo se to. Od té chvíle jsem se mohl nechat rozložit na atomy a zase složit, až přijde čas. Rozhodl jsem se, že to bude vždy na jeden den v roce. Dal jsem vám úkol udržovat dům, dokud se neobjeví člověk. A odešel jsem.

Od té doby jste mě mezi sebou vítali vždy jeden den v roce, z něhož Jaspers udělal moje ‚narozeniny‘. Kolikrát se to stalo, Jaspersi?“

„Tři sta třiasedmdesátkrát, pane,“ odpověděl tiše Jaspers.

„Tři sta třiasedmdesát let,“ opakoval Vynálezce, „a pro mne to bylo vlastně jen o něco víc než rok života. A neustále marná naděje. Až teď, teď…“ zašeptal vynálezce a jeho pohled znovu zalétl ke spící dívce.

Oheň pohasl.

„Nechte mne tu samotného, přátelé,“ řekl Vynálezce a roboti se poslušně zvedli.

„Dobrou noc, pane,“ popřál mu Jaspers za všechny.

Když odešli, přistoupil Vynálezce k pohovce. Chvíli jen tak stál, potom se sklonil, položil spící dívce dlaň na čelo a tiše k ní promluvil.

Brzy ráno zavolal Jasperse. Jitro bylo čisté a chladné, jako vždy tady v horách, tráva pod jejich nohama se třpytila velkými krůpějemi rosy. Vynálezce neobrátil oči od vycházejícího slunce, když promluvil.

„Jaspersi,“ řekl, „odcházím s ní.“

„Ale pane,“ namítl překvapeně robot.

„Potřebují mne, Jaspersi. Je jich několik, nedovedla mi říci kolik; je to vlastně divoška. Nevím, jak k tomu došlo, ale oni tam někde začínají znovu úplně od začátku, rozumíš! Nemusíš se bát, přivedu je, až budou připraveni.“

Robotova tvář se rozzářila.

„Budeme se těšit, pane.“

„Přivedu je, a vy je všechno naučíte, ukážete jim to, co jste ta dlouhá léta dělali zbytečně a jenom proto, že to byla součást Úkolu. Naučíte je pěstovat obilí a péct chleba, chovat dobytek a dělat z mléka sýr. Naučíte je obdělávat zemi.“

„Jistě, pane,“ řekl Jaspers. „Konečně.“

„Ano, Jaspersi, konečně. Ještě ti povím, co musíte udělat. Zničte laboratoř i s přechodovou komorou a zařiďte tam normální pokoje. Dezintegruj kluzák. Postav dům na zem a odstraň sluneční baterie. Přestěhuj dílnu – musím si ji nechat, kdyby se něco stalo vám – někam dovnitř hory a zabezpeč ji silovým polem. Rozumíš mi, Jaspersi?!“

„Ale to všechno stálo tolik úsilí a jsou to samé prospěšné věci,“ namítl robot.

„Jim nebudou k ničemu, Jaspersi. Oni jsou teprve na začátku cesty.“

„A pak, pane… přechodová komora… zestárnete, pane.“

„Ano, zestárnu a zemřu, Jaspersi. Mezi lidmi. Tak to bude v pořádku. Vy tu zůstanete a budete na ně dávat pozor. A budete je chránit.“

„Dobře, pane,“ řekl zarmouceně robot.

Ze dveří domu vyšla dívka a plaše se na ně usmála. Vynálezce na ni zamával.

„Nezapomeň na nic, Jaspersi!“

„Nashledanou, pane.“

„Nashledanou, Jaspersi. Brzy nashledanou.“

Vynálezce přešel k dívce, zvedl malý batoh, přehodil si ho přes ramena a podal jí ruku. Vykročili.

Náhle se zastavil, otočil se a vrátil se k robotovi.

„Poslyš, Jaspersi, ona neví, co jsou to roboti. Myslí si, že jste lidé. Jako ona, nebo já.“

Jaspers zabloudil očima k dívce, která tiše vyčkávala.

„Nebudu jim to vysvětlovat, Jaspersi. Nepochopili by to. Budete prostě lidmi. Dejte si na to pozor. Spoléhám na tebe, Jaspersi.“

„Bude to v pořádku, pane,“ řekl klidně robot.

Vynálezce se usmál.

„Jmenuji se Tor, Jaspersi.“

„Dobře, Tore,“ zašeptal robot. Stiskli si ruce.

Slunce se vyhouplo nad ostré hřebeny hor. Jasper-sovi však jeho prudká zář nevadila – díval se za nimi, jak kráčejí horskou loukou, dokud mu nezmizeli z očí, dokud se nerozplynuli v nekonečné modravé dálce.

VYNÁLEZCE

LADISLAV SZALAI

Bylo typizované ráno roku 2 483, když můj stařičký topolet provedl průnik na opuštěnou náves vesničky s poetickým názvem Štěstí. Vystoupil jsem z kvantobiny a rozhlédl se kolem sebe. Mým užaslým zrakům se zjevilo několik neodřevěných domků s šindelovými střechami. Jaká krása, pomyslil jsem si zasněně, zatímco jsem se díval na teleplastický kouř stoupající k obloze z červených cihlových komínů.

„Určitě jste si přišel prohlédnout rodný domek Kvi-da Paschika,“ oslovil mě dřív, než jsem se stačil pořádně rozhlédnout, sympatický stařík, jemuž jsem hádal asi dvě stě šedesát let. „Pojďte za mnou, jsem tady reklamním ředitelem. Rád vám všechno ukážu a seznámím vás se životem našeho slavného krajana. Víte, že já jsem tady ve vesnici dnes už jediný, kdo se na Mistra pamatuje? Bylo mi čtrnáct let, když za tak podivných okolností navždycky zmizel…“

Zatímco jsme pomalu kráčeli k domku, jehož třírozměrné reprodukce stojí dnes pomalu v každém větším pojízdném, plovoucím i létajícím městě, stařík začal vyprávět jeden z nejúchvatnějších příběhů moderní doby, příběh geniálního vepře Kvida Paschika, který dokázal vidět daleko tam, kam před ním ještě nikdo nedo-viděl.

Kvido Paschik se narodil v chudém poloautomatizovaném kotci roku 2 157. Zrodil se do bouřlivé doby velkých sociálních a politických reforem. Je třeba si u-vědomit, že tomu bylo tehdy jenom sedmdesát pět let, co profesor Willy Gibson jr. provedl první operaci, při níž došlo k přenosu dědičné paměti z člověka na zvíře. Bylo tomu teprve třicet let, kdy první zvíře na světě, nezapomenutelný pes Tarzan Wrough usedl mezi studenty Harwardské univerzity. Teprve patnáct let uplynulo od chvíle, kdy Harry Havkes, též pes, prosadil zákon o volebním právu psů, do něhož byli později zařazeni i kočky, opice, klokani, veverky a potkani a pak všichni ostatní savci.

I když tedy zvířata konečně získala nárok volit a Harry Havkes se stal členem Světové rady, stále se ještě ve světě nacházely organizované zločinecké bandy, jimž z nepochopitelných důvodů nevonělo syntetické maso, a proto přepadávaly školy skotu, drůbeže i lesní zvěře a bezohledně též vraždily mladé nadějné vepře.

Bylo teplé srpnové ráno roku 2 157, když se v chudém poloautomatizovaném kotci ve vesničce Štěstí ozval kvikot sedmi malých selátek: Kvika, Ryka, Chrochty, Mlaska, Ňama, Tlacha a jako posledního Kvida. Šťastný otec Nuchiel Paschik, sběrač bukvic a kaštanů, pronesl tehdy tato památná slova: „Sedem, no to je šťastné česlo…“ A opravdu: sedm bylo velice šťastné číslo. Přišel s ním na svět geniální myslitel novověku.

Píše se stále ještě rok 2 157. Kvido Paschik, který k údivu svých rodičů doposud nepromluvil ani jediné slovo, ačkoli selátka začínají mluvit v průměru už po čtrnácti dnech života, náhle zničehonic šokuje celou vísku nepochopitelným experimentem, jenž se dodnes nikomu nepodařilo opakovat. V polorozpadlé psychofyzikální laboratoři ve sklepních prostorách rodného domku sestrojuje slavný K moderátor (katapultovací mírnič) vědomí. Těžko popsat podivný pokus, který tehdy génius provedl, ale pokusme se alespoň o primitivní výklad.

Základním prvkem experimentu bylo bezesporu získání kopie vědomí Bey Béčové, staré dobrotivé ovce, bydlící hned naproti domku malého vědce. Jak Mistr kopii získal, to je dodnes nevysvětleno. Samo katapulto-vací zařízení bylo poměrně jednoduché – podobalo se reholografickému promítacímu přístroji. Jak ale Kvido Paschik katapultoval kopii vědomí Bey Béčové napříč vesnicí tak, aby působila jako zmírňující element, to je také nejasné. Ověřené jsou pouze následky: obyvatelé Štěstí se toho památného 21. listopadu 2 157 chovali tak mírně, jak jen se živé bytosti chovat dokážou. Jediným záporem experimentu byla nečekaně vysoká spotřeba pícnin, zeleniny a též stromové kůry. Dokonce i drůbež vrchovatě několik hodin konzumovala trávu.

Ještě téhož dne se génius pouští do experimentu, jímž by nahradil veškeré lidmi a zvířaty spotřebované rostlinstvo. Výsledkem je mnohonásobné zrychlení vegetační doby. Ve vesnici a jejím blízkém okolí rodí půda od té doby až tři sta patnáctkrát do roka. Tento velký vynález Kvida Paschika je pro nás dnes samozřejmostí, ale kolik jeho myšlenek zůstalo do dnešní doby nevyjasněných. Mezi ně patří i tzv. recitující stromy, keře a květiny, jimž věnoval několik měsíců práce. Ačkoli tyto umělecké kuriozity rostou ve Štěstí dodnes, nepodařilo se naučit recitovat jejich malé semenáčky; ani roubováním a jinými metodami nedošli vědci naší doby k žádanému výsledku.

Nedaleko slavné vesnice leží všem známé Kluzké jezero. I tato rarita nebyla dodnes natolik prozkoumána, aby mohlo být plně využito vlastností „absolutně kluzké látky“, z níž se jezero – vlastně jenom nesmírně tenká blanka přilnuvší k povrchu země – skládá. Kolik mozků už se pokoušelo neuklouznout na tom jezeře a pokaždé všichni znovu a znovu selhali. Posypete-li kluzký led popelem, přestane být kluzký. Paschikovu látku můžete posypávat popelem, skelným prachem, prostě čímkoli, a stejně klouže dál. Celé zástupy lidí už musely z jezera zachraňovat speciální vrhače las, vybudované na březích. Nejtěžší stroje se nepohnuly, když se pokusily přes „absolutně kluzkou látku“ přejet na druhou stranu. Proklouzávalo jim to, že by jeden nevěřil.

Léta 2 157 až 2 160 jsou někdy v Mistrově životě pokládána za čas dětské hravosti. Jako by vynálezce náhle ztratil zájem o veškerou vědeckou práci. Místo toho se rozplývá v bezpodstatných maličkostech. Byly to však opravdu bezpodstatné maličkosti, jimž věnoval téměř tři roky svého života? ptáme se. Nikoliv! Nezapomeňme, že dodnes zůstávají tyto „maličkosti“ součástí našeho každodenního života. Přiznejte se, přátelé: Kdo z vás nevlastní alespoň jednoho růžopsa, tedy hybrid růže a psa? Vidíte – růžopsa vynalezl právě Kvido Paschik. A stocykl, jízdní kolo pro sto osob, dosahující dnes rychlosti až sedm set padesát tři kilometry v hodině…? Ano, i ten vynalezl Kvido Paschik.

Ale nebudeme se zabývat všemi těmito milými, ne nevýznamnými, leč přece jen ne prvořadými vynálezy Mistra a vrhněme se spolu s ním rovnou do roku 2 161. Je to rok, jenž můžeme směle označit za rozhraní mezi středověkem a novověkem. Všichni víme proč. 27. června, přesně ve dvanáct hodin se poprvé tvoru z této sluneční soustavy podařilo zakřivit čas, aniž zakřivil prostor, a prostor, aniž zakřivil čas. Posaďme se spolu s očarovanými diváky tohoto vzácného okamžiku u břehů Kluzkého jezera a sledujme oblohu. Co vidíme? Především můžeme pozorovat slunce, jež nám právě jasně září nad hlavou. Ale co se to proboha děje teď? Ještě jedno, krásně narudlé slunce se vynořuje daleko na východě! A co to vidí naše oči vzápětí?! Ne, to nemůže být pravda!… Od západu k východu kráčí třetí slunce a zalévá zemi krvavým jasem!

„Hračička,“ komentoval tehdy génius tento svůj experiment. „Časem vám předvedu, jak se zakřivuje nicota…“

Teď malou perličku: Dodnes-nikdo neví, že v úspěšném roce 61 si Mistr našel čas i pro zábavu, která tehdy vyvolala ve světě krajní vzrušení, aniž kdo tušil, že v tom má velikán prsty.

Geniální vepř sestrojil vysílač, jehož prostřednictvím mohl vkládat do programů pocitové holovize své básničky a hesla. Na některá veledíla si určitě vzpomenete. Např.:

Letí včela, letí furt přes tenisový kurt.

Roku 2162 se pokouší Mistr proměnit myšlenku v hmotu a hmotu v čas. Během experimentu náhle zmizí a svět ho po několika týdnech napjatého čekání začne oplakávat. Opravdu se zdá, že Kvido Paschik zahynul ve jménu vědy, proto je jeho rodný domek prohlášen památkovou péčí za historický objekt číslo jedna a uvnitř je instalována výstava hologramů s jeho poprsím. Dlouhé desítky let navštěvují slavné místo miliardy lidí a zvířat. Ale pak přijde jednoho dne nesmírné překvapení: Kde se vzal, tu se vzal, Kvido Paschik se opět objevuje mezi svými. Zdá se být o desítky let starším, ale přesto se v jeho očích zračí ono planoucí vytržení velkého myslitele, které mu mezi vesničany vyneslo kdysi přezdívku Plameňák. Velikán je nanejvýš překvapen, že od jeho posledního pokusu uplynuly na zemi desítky let a že tak zestárl. Když je požádán, aby prozradil, kde se to vlastně zdržoval, odpoví: „Tohle mi draze zaplatí…“

Génius se znovu pouští do horečné práce. Jejím výsledkem jsou desítky velkých objevů. Např. vynález transpsychických spojovacích kanálů mezi zvířaty a lidmi. Dále je tu objev předávání genetické paměti zvířete a člověka hmyzu. Mysliteli se daří lokalizovat emoční centra bakterie Escherichia coli. Jeho přepis vokálních skladeb mechů a lišejníků pro ultrazvukové čembalo znamenal přelom v dějinách moderní pocitové hudby. Mohli bychom jmenovat dál a dál, ale těch několik málo objevů postačí, abychom pochopili, jak činný byl Kvido Paschik těsně předtím, než došlo k nezapomenutelnému zápasu mezi ním a nicotou veškerého vesmíru.

Stařík, který mě provází rodným domkem statečného vepře, to popisuje těmito slovy:

„Pamatuju se na to, jako by to bylo dneska. Mohlo být asi osm hodin ráno. Ležím v posteli a sny mi běhají pod víčky, tak jak jsem si je večer nastavil, když vtom se ozve to strašlivé neživé kvílení. Hrůzou mi vstaly vlasy na hlavě a vmžiku zbělely jako padlý sníh. Takový šel z toho kvílení děs, že jsme tenkrát všichni ve vesnici zběleli. Jenom ovce zčernaly… Jo, tak tedy slyším to kvílení a dívám se, jak na stromech z toho rámusu žloutne listí a hned opadává, i když je teprve jaro. Zacpávám si uši a pokouším se neslyšet ten nářek, jako když pláče celý vesmír. Pak zvedám hlavu nahoru a vidím, že obloha je celá šedivá jako starý popelář… Prásk! Prásk! ozve se zničehonic zprostředka vesnice, a když tam obrátím zrak, spatřím, jak náš Kvido Paschik kráčí po návsi zalitý ostrým modrým světlem a vzhůru do nebes z něho šlehají bleděmodré blesky. PANE PASCHIKU? CO SE TO DĚJE?! běžím mu naproti a on se na mě tak nějak divně usměje. Povídá: NEBOJ SE, HOCHU, NIKOMU SE NIC NESTANE. TO JÁ SI JENOM VYŘIZUJU ÚCTY S TÍM, KDO MĚ OKRADL O NEJLEPŠÍ LÉTA MÉHO ŽIVOTA. DESÍTKY LET JSEM MOHL PRACOVAT, JENŽE ONA MI JE VZALA. DÉLE JÍ TYHLE VYLOMENINY TOLEROVAT NEBUDU. TO, CO TEĎ VIDÍŠ, JE MOŽNÁ MŮJ POSLEDNÍ BOJ. JESTLI PROHRAJU, ŘEKNI VŠEM, ŽE JSEM MUSEL TEN ZÁPAS PODSTOUPIT… SLYŠÍŠ TO KVÍLENÍ? SLYŠÍŠ, CHLAPCE? TO KVÍLÍ MARNOST CELÉHO VESMÍRU. A VÍS, JAK SE TA MARNOST JMENUJE?…

TAK ŘEKNI MU, JAK SE JMENUJEŠ!? vykřikl náhle Kvido Paschik, největší z největších mozků, jaké kdy stvořila sluneční soustava a zřejmě i celý vesmír. TAK ODPOVĚZ, JESTLI NEMÁŠ STRACH!

NICOTA, zašeptalo to najednou v šedém, jako olovo těžkém povětří. JMENUJU SE NICOTA. A pak se Mistr začal před mýma očima vytrácet jako tma k ránu. Najednou byl průsvitnější než nezasklené okno. Najednou prostě nebyl.

Tehdy jsem ještě nechápal, že zápasil doopravdy s nicotou celého vesmíru, se vší bolavou marností. Dnes už to chápu, neboť po letech člověk přece jen porozumí…“

Stařík náhle zmlkl, zastavil se u dveří, otevřel je dokořán a bezeslova se se mnou rozloučil. Byl jsem tak rozrušen jeho vyprávěním, že jsem mu ani nestačil poděkovat za to, že mě provedl rodným domkem génia a tak barvitě mi přiblížil jeho život.

Kráčel jsem právě po opuštěné návsi vesničky Štěstí ke svému starému topoletu a přemýšlel o tom, jaký smysl má vlastně život vepře (neboť i já jsem vepř), otevíral jsem právě prostorové dveře kvantobiny a chystal se nastoupit dovnitř, když vtom všechno kolem náhle zalila ostře modrá záře. Zůstal jsem stát jako fascinovaná socha.

Vítěz se vracel.

SYNU…

ZDENĚK ROSENBAUM

Barnabáš seděl na obrubě chodníku a přemýšlel. Díval se přitom upřeně na palec, který mu vykukoval z rozbitých tenisek. Občas jím pohnul, aby se přesvědčil, že je to věc, která patří k němu, a vždy ho to velmi uspokojilo. Mezitím uvažoval nad tím, co bude dělat.

Všude, kam se podíval, když zvedl oči od tenisek, byly domy. Věžáky a věžáky. Na balkónech se sušilo prádlo. Alespoň na těch spodních to bylo prádlo. Nahoře to možná byly mraky. V té výšce se to nedalo poznat. Nesměl se dívat moc dlouho, protože by se mu zatočila hlava a možná by se, až půjde domů, nestrefil na první pokus do správných dveří. Bydlel v bloku B III, dům 1439 c, sto dvanácté patro. Jenže byl ještě moc malý, neuměl číst a číslice se mu pletly. Obvykle to dělal tak, že jakmile vyšel z domu, položil ke dveřím oblázek, papírovou kouli nebo desetník, prostě něco, co stejně do večera zase zmizelo. Tady se dbalo na pořádek.

Barnabáš uvažoval, jestli by se neměl jít dívat na televizi. Všichni jeho kamarádi se teď docela určitě dívali, jako se dívali skoro každé odpoledne a každý večer na všechny programy, které běžely na 19. kanále vyhraženém dětskému vysílání. I Barnabáš to dělal. Jenomže dnes se mu to znelíbilo, a tak tu seděl, muška lapená v pavučině asfaltových pěšinek, a nudil se. Byl červen, poslední červen starého tisíciletí.

Najednou si všiml, že nedaleko něho stojí nějaký muž. Byl starý, snad nejstarší, jakého kdy Barnabáš viděl, a velmi vysoký, třebaže jeho hubené tělo bylo ohnuté do mírného oblouku. Na límci dlouhého zeleného hubertusu, který se vůbec nehodil do teplého letního podvečera, byly rozhozené bílé vlasy. Opíral se o hůl a rozhlížel se kolem. Několikrát přitom zakroutil hlavou. Barnabáše přepadla zvědavost.

Stařec ho zpozoroval. Ještě jednou zavrtěl hlavou a pak pomalu popošel k chlapci.

„Synu,“ oslovil ho. Barnabáš se polekal jeho hlubokého hlasu a vyskočil. Stařec pokračoval mírně a laskavě:

„Synu, ty tu bydlíš?“ Píchl holí do vzduchu směrem k nejbližšímu věžáku.

„Ano,“ odpověděl Barnabáš stále ještě trochu bojácně. Stařec znovu zakroutil hlavou a mlaskl. Když ale nepokračoval v hovoru, Barnabáš se osmělil. „Vy někoho hledáte?“

„To ne, synu. Já se jen divím. Nikdy mě nenapadlo, že v těchhle domech taky bydlí děti.“

Barnabáš mu nerozuměl a nevěděl, co by řekl. Díval se na starcovu hůl. Byla vyhlazená do matného lesku a posetá omšelými oválnými plíšky. Chlapec se nahnul a rozeznal na nich podivné stavby, hrady a zámky, jaké vídal ve svých pohádkových knížkách. Chtěl se na ně zeptat, když stařec znovu promluvil.

„Poslyš, synu,“ řekl zadumaně, „viděl jsi někdy krávu?“‚

„Viděl jsem je v televizi. Vyrábějí mléko.“ Barnabáš ze sebe vychrlil všechno, co věděl o krávě, a byl rád, že starého muže doběhl.

„Myslím živou krávu, synu. Příkladně, jak tady stojí, žvýká a dívá se kolem velkýma kulatýma očima.“ Odmlčel se. „Krávy mají oči neustále vlhké,“ dodal pak znenadání. Barnabáš musel přiznat, že krávu neviděl. „Dovolíš, synu, abych se u tebe posadil?“ Barnabáš byl zmatený, a tak neodpověděl. Jenom si pomyslel, že udělal dobře, když dnes vynechal televizi. Stařec opatrně usedl na obrubu chodníku a chlapec si po chvilce váhání přisedl k němu.

„Vy jste krávu viděl?“ zeptal se ho. Stařec se pyšně usmál.

„Viděl? Já ji měl, synu! Velkou a silnou, hnědou krávu. S bílými skvrnami. Jednu měla zrovna mezi rohy. Říkal jsem jí proto Lyska.“

„Lyska,“ opakoval chlapec. Znělo to jako zaklínadlo,

„Byla to nejlepší kráva široko daleko. Ba co dím, synu, možná to byla nejlepší kráva na celém světě.“

„Už ji nemáte?“

„Nemám,“ řekl stařec a pořád se díval, jako by ji viděl před sebou. „Umřela.“

„Co se jí stalo?“ zvedl Barnabáš oči ke starcově tváři. Ten se na něho chvilku nechápavě díval.

„Nic se jí nestalo. Umřela nejspíš stářím, synu. Pochoval jsem ji na zahradě. Připadá ti to v pořádku?“ Barnabáš na tom neviděl nic divného.

„Vidíš, synu. A mě zavřeli do blázince. Viděl jsi někdy blázinec?“

Barnabáš ho neviděl, ale chápal, že je to něco docela jiného než kráva.

„To je takový… taková nemocnice,“ řekl stařec a rýpal špičkou hole do asfaltu. „V nemocnici jsi asi taky nebyl, synu?“

„Nebyl,“ přiznal Barnabáš.

„Tam by se ti nelíbilo, synu. Mně se tam taky nelíbilo. A tak jsem šel. Ale tady se mi taky nelíbí.“

„Proč?“ podivil se Barnabáš. „Protože tu nejsou krávy?“

Stařec se na zlomek vteřiny usmál. Ale stín úsměvu hned zase z vrásčité tváře zmizel.

„Uhodil jsi hřebík na hlavičku, synu,“ řekl vlídně.. „Protože tu nejsou krávy. Nejsou tu krávy,“ opakoval

„Budu muset domů,“ oznámil s lítostí Barnabáš a zvedl se.

Stařec mlčel.

„Nashledanou.“ Ani teď se nedočkal odpovědi. Teprve když ušel pár kroků, stařec se ozval.

„Hej, synu,“ zvolal. Barnabáš se otočil.

„Jak se vlastně jmenuješ, synu?“

„Barnabáš,“ řekl chlapec hrdě. Er se naučil vyslovovat teprve nedávno.

„Barnabáš,“ opakoval stařec, jako by zkoušel váhu toho slova. Jako by bylo z cizí řeči.

„A jak se jmenuje tvůj otec, synu?“

Barnabáš si vzpomněl.

„Robert.“

„Robert,“ řekl stařec stejným tónem. „A víš jak se jmenuji já, synu? Josef. Jmenuju se Josef.“ Zdálo se, že všechna tři jména srovnává. Nakonec opět zavrtěl nevěřícně hlavou.

Barnabáš se ještě jednou rozloučil a odešel. Oblázek byl u správných dveří.

„Barnabáši,“ řekla úzkostlivě maminka, když jí to nesouvisle a celý vzrušený vyprávěl. „Barnabáši, proč se raději nedíváš na televizi? Prosím tě, slib mi, že se už nikdy, ale nikdy s takovými lidmi nebudeš dávat do řeči.“

Barnabáš jí to slíbil. Stál u okna a díval se ven. Ale protože se mezitím setmělo, neviděl, jestli tam stařec ještě sedí, anebo jestli už odešel.

SYNU…

LADISLAV SZALAI

Nad lesem plul zlatý chrám – kdepak chrám, to bylo přece slunce. Nádherné ráno roku 2 061. Můj dědeček Hanibal Hruška si přehodil pušku přes rameno a povídá:

„Tak jdeme, synu.“

Bylo mi sedm a šel jsem poprvé na hon. Budu tlouct do stromů těžkou sukovicí.

Myslivci a honci na nás už čekali u lesa. Psi se nedočkavě chvěli. Náš Bivoj točil čenichem ve větru a srst se mu leskla jako nahnědlé pozlátko. Lesní hlídač přerušil na několik minut silové pole obkličující les kolem dokola a vešli jsme mezi mohutné letité stromy. Na jednom z nich visela cedulka s nápisem ČESKÁ STÁTNÍ

honitba. národní rezervace šumavský les.

„Po pěti,“ usmál se dědeček na paní u pokladny a dostal pět poukazů na koroptve a zrovna tolik na ba-žanty, krahujce a zajíce.

„Nechcete aspoň jeden na medvěda?“ nabídla mu.

„Dejte pokoj,“ ošíval se. „Kdo se s ním má pak táhnout…“

„Ale jeden na jelena neodmítnete?“

„Paní, musí to být?“

„No že jste to vy, pane Hruško, tak vám pro tentokrát odpustím,“ usmála se bezradně a zahudrovala: „Je to s vámi ale práce, myslivci zatracení. Střílet, na to vás užije. Ale velká zvěř, to vám nevoní…“

„Děkuju, paní,“ zamrkal na ni vesele dědeček, šťouchl mě do zad a rychle se vzdaloval z dohledu jejích vyčítavých očí.

Vešli jsme mezi stromy, vydávající takovou krásnou, velmi zvláštní vůni, s jakou jsem se dosud nesetkal. Bylo mi líto do nich mlátit sukovicí, ale nedalo se nic dělat: tak už to na honu chodí. Najednou byl les plný bláznivého halasu. Strhlo mě nadšení ostatních a začal jsem neartikulovaně křičet: „Holalijó! Holalijó!“

„Už letí!“ zvolal náhle myslivec několik kroků od nás.

Zvedl jsem hlavu nahoru a díval se, jak se asi tak padesát metrů před námi zvedlo z lesa obrovské hejno koroptví. Letěly v přesně vypočítaném čtverci a vydávaly zvláštní drkotavé zvuky.

„Připravit ke střelbě!“ zazněl mohutný hlas megafonu. „Pal!“

Sledoval jsem obdivným pohledem, jak dědeček pohybuje hlavní pušky ve vzduchu a na slovo pal vzrušeně tiskne kohoutek.

„Zásah!“ zvolal komunikátor na jeho pravém zápěstí.

„Běž!“ pobídl dědeček našeho Bivoje a ten se rozběhl za kořistí.

„Zásah!“ zvolal znovu komunikátor, když dědeček vystřelil podruhé.

Hleděl jsem s rozzářenýma očima na oblohu a díval se, jak kolem dokola kroužící čtverec koroptví po každé salvě řídne. „Pal! Zásah! Pal! Zásah! Pal! Zásah!“

„Vyčerpaný příděl!“ ohlásil komunikátor. Dědeček si přehodil pušku přes rameno a pomalu si začal zapalovat dýmku.

„To byla krása, dědečku,“ vrhl jsem se k němu a bláznivě ho tahal za loket. „Ty máš ale trefu!“

„To chce klid a dobré oko,“ nafoukl se trochu a krátce zabafal. „Teď přijdou na řadu bažanti,“ upozornil mě důležitě. „Na ty se střílí mnohem hůř, protože nekrouží dokola a ani jednou se nevracejí.“

„Odkud poletí?“ začal jsem se zvědavě otáčet.

„Asi za tři minuty vyletí buď zprava nebo zleva. To nikdy přesně nevíš, synu,“ pokrčil rameny. „Člověk musí dávat dobrý pozor. Kdo nestačí rychle nabíjet, tak nesundá ani tři kusy… Koukej, Bivoj se vrací!“

Obrátil jsem rychle hlavu tam, kam právě pohlédl, a spatřil jsem našeho Bivoje, jak se k nám řítí dlouhými skoky a v zubech drží koroptev. Položil ji dědečkovi k nohám a tvářil se neobyčejně pyšně.

„Hodný pes,“ poplácal ho dědeček po hřbetě. „Běž pro další!“

Bivoj se znovu ztratil v lese.

„Hon pokračuje!“ zaznělo náhle z megafonu. Uchopil jsem sukovici pevně do obou rukou a pustil se do práce, která mě cele uchvátila. Mlátil jsem do stromů a vesele rámusil: „Holalijó! Holalijó!“

Pak se do vzduchu vznesli bažanti. Vyletěli zleva jako blesk, roztáhli se do dlouhého trojúhelníku a směřovali přímo k nám.

„Připravit ke střelbě! Pal!“ zahřměl megafon. Dědeček rychle zamířil a stiskl kohoutek. „Pal!“ Bleskově vypálil další ránu. Bažanti přeletěli a rychle se vzdalovali. „Zásah! Zásah! Zásah! Zásah!“ volal komunikátor.

„Jenom čtyři,“ zamračil se dědeček, když prořídlý trojúhelník zmizel z dostřelu. „Nějak asi stárnu, nebo co.“

„To byla paráda!“ poskakoval jsem kolem něho a nadšeně ho tahal za ruku. „Teď poletí krahujci?“

„Jo, krahujci, ale napřed bude přestávka…“

Dědeček se sklonil nad další přinesenou koroptví a pomalu mi ji podal. Potěžkal jsem ji a udiveně prohlásil:

„Jé, ta je těžká!“

„Nojo, těžká,“ zasmál se a na chvíli vypnul komunikátor, který ohlásil přestávku a začal mlít cosi o tom, že ve středu se v lese pořádá brigáda a každý myslivec a honec a vůbec všichni ochránci přírody by se měli této akce zúčastnit.

„Dědečku,“ zeptal jsem se ho, když jsme se posadili na velký pařez uprostřed mýtiny, „my jsme se učili ve škole, že dřív se z pušky stříleli i lidé. Je to pravda?“

„Je to pravda, ale na takové věci jsi ještě příliš malý, synu,“ zakabonil se. „A potom: myslivci do lidí nikdy nestříleli. To si zapamatuj: myslivci nikdy ne. Je pravda, že stříleli do zvířat, ale že by někdy nějaký myslivec schválně zastřelil člověka, na to si nepamatuju.“

Seděl jsem s dědečkem a ostatními účastníky honu uprostřed lesa a skrze větve stromů nás zahřívalo dopolední podzimní slunce. S ušima napjatýma k prasknutí jsem naslouchal loveckým historkám. Nejvíc mě zaujal příběh o pomateném medvědovi, který protrhl před mnoha lety tehdy ještě slabé silové pole obkličující les a unikl do nedalekého městečka. Proč se ten medvěd pomátl? Bylo zjištěno, že se jednalo o špatný výrobek. Prostě zmetek. Kryt jeho řídicího centra byl vyroben z příliš slabého plechu; zásah poškodil kybernetický mozek. Medvěd způsobil v městečku rozsáhlé škody. Zdemoloval dokonale veřejnou jídelnu, vypustil bazén a propálil díru do místního plynojemu. Než ho zlikvidovala pořádková četa, stačil ještě květináči zranit několik lidí na ulici a přerazil šest sloupů elektrického vedení. Ani jsem při vyprávění o pomateném medvědovi nedýchal. Záviděl jsem dospělým, že měli možnost zažít spoustu takových krásných, dobrodružných věcí. Ale co, utěšoval jsem se: i já budu jednou dospělý a třeba se mi podaří bojovat s nějakým pomateným medvědem…

Asi po čtvrt hodině oznámil megafon konec velké přestávky a pokračování honu. Dědeček dobafal, zastrčil si dýmku do parádního pozlaceného pouzdra, které si vložil do kapsy, a začal nabíjet pušku.

„Střílet na krahujce je snad ze všeho nejtěžší, synu,“ oznámil mi mravoučným tónem. „Letí po dvou, ale pokaždé z jiné strany. Když nemá člověk postřeh, tak se nikdy netrefí. Chce to rychlou reakci. Sám uvidíš: pfí, pfí – a jsou pryč.“

„Holalijó, holalijó!“ kráčel jsem znovu oživlým lesem a oči mi zářily radostným vytržením. „Připravit ke střelbě! Pal!“ začal dirigovat megafon úžasný střelecký orchestr. Nestačil jsem otáčet hlavou kolem dokola. Ze všech stran startovali krahujci podobní křídlatým raketám. Letěli po dvou, mihli se jako blesk nad námi a byli pryč.

„Zásah! Zásah! Zásah! Zásah! Zásah!“ pořvával dědečkovi na zápěstí komunikátor.

„No, zdá se, že ještě nejsem tak starý,“ zazářil, když popáté zasáhl cíl. „Pětkrát trefit krahujce, to je slušný výkon.“

„Běž, Bivoji, přines krahujce!“ přikázal jsem.

Bivoj se nezadržitelně vrhl vpřed. Díval jsem se za ním a moje dětská duše se vznášela v oblacích nadšení. „Dědečku, ty jseš mistr!“ jásal jsem bláznivě. „Že mě taky naučíš střílet?“

„Až budeš velký, synu, tak tě to naučím,“ usmíval se blaženě a hladil mě rukou po vlasech. „Jen se neboj, udělám z tebe myslivce první třídy.“

„Tak ukaž, Bivoji, co jsi přinesl,“ naklonil se nad právě přibíhajícím psem. „No to je krásný krahujec. Podívej,“ obrátil se ke mně, „to je ale výstavní kus…“

„Bude ještě létat, dědečku?“ vzal jsem do rukou nehybné tělo a prohlížel si výstřelem poznamenanou hruď.

„Samozřejmě,“ ujistil mě. „Nic mu nechybí, jenom barva trochu oprýskala. Když dostal zásah, vypnulo se automaticky pohybové ústrojí. Jestli chceš, sejmeme mu kryt a zapneme znovu létací paměť. Vezmeme si ho domů a bude létat kolem našeho domu – co říkáš?“

„Ano,“ přitakal jsem ohnivě. „A co uděláme s ostatními?“ pohlédl jsem zvědavě na svazek zastřelených koroptví a bažantů.

„Ostatní vrátíme u pokladny. Lesní správa je přela-kuje a použije při dalším honu. Nebo si chceš ještě jeden kus nechat?“

„Dědečku, nevracej je. Necháme si je všechny. Já jim udělám na střeše našeho domu hnízda. Můžou u nás zůstat všichni…“

„Panejo, ale co si počneme s takovým hejnem?“ zatvářil se nerozhodně, pak se pousmál a pronesl poraženě: „No dobře, co bych pro tebe, synu, neudělal. Ať je tedy po tvém.“

„Dědečku, ty jsi hodný!“ zajásal jsem a vrhl se do nastavené náruče. „Všichni mi je budou závidět!“

„Hopla!“ postavil mě znovu na zem a obrátil tvář k přibíhajícímu Bivojovi. „Hodný pejsek,“ pohladil ho po příjemně hladké umělé srsti.

„Hon pokračuje!“ upozornil nás neúnavný megafon.

„Střílet na zajíce je pořádný kumšt, synu,“ pokýval dědeček významně hlavou, když odeslal Bivoje pro další kořist. „Míhají se v trávě sem a tam. Člověk je nestačí sledovat. Málokomu se podaří vyčerpat příděl. Podívej, až dojdem k támhleté planince, tak to začne.“

Po chvíli jsme došli na místo a megafon zaburácel: „Připravit ke střelbě!“ Z křovin kolem planinky náhle vystartovali zajíci. „Pal!“ Dědeček zmáčkl kohoutek a jeden z rovně pádících ušáků začal metat kotrmelce, až se svalil v trávě a znehybněl. „Pal! Pal! Pal! Pal!“ vyzýval megafon.

„Podívej, dědečku, tam!“ vykřikl jsem najednonu udiveně.

Z křoviny vystartoval prapodivný, zvláštní zajíc. Měl šedobílou barvu, která ostře kontrastovala s barvou ostatních ušáků; ti totiž byli do jednoho bílí a na bocích měli nakreslené soustředné kružnice terčů.

Dědeček otočil hlavu tím směrem a bez váhání vypálil do zajíce, který vůbec neběžel rovně, ale kličkoval sem a tam, jako by byl poškozený.

„Zásah!“ zvolal jsem místo komunikátoru, který kupodivu mlčel.

Podivný zajíc udělal několik bleskových kotrmelců. Hleděl jsem na něho jako očarovaný. Bylo cosi magického v tom, co prováděl dále: místo aby zůstal nehybně ležet, cukal sebou jako pominutý a až sem k nám bylo slyšet jeho pronikavý bolestný pískot. Obrátil jsem tvář k dědečkovi a spatřil jsem v ní smrtelně vyděšený výraz.

„To byl divný zajíc!“ zablekotal jsem ustrašeně.

„Sakra, krucinálfagot, doprkýnka krutibrko!“ vystoupily mu na spáncích namodralé žíly. „Jestli je to…!“

„Co to bylo, dědečku?“

„Počkej, já pro něj dojdu…“

Dědeček počkal, až dozní poslední výstřely a překvapivě svižně se rozběhl ke středu planinky. Chvíli jsem váhal a pak jsem se vyřítil za ním. Když jsem doběhl k němu, držel v ruce za uši toho podivného zajíce. „Sakryš, to je hrozné,“ jektal šokované zuby. „Vidíš to?“ ukazoval levou rukou na potrhanou srst, z které do trávy kapala… do trávy kapala krev!

Díval jsem se na tu krev a bylo to tak hrozné, že jsem zničehonic ztratil vědomí.

Když jsem se probral, zjistil jsem, že ležím v dědečkově náruči. Kolem dokola stáli myslivci a honci se smeknutými klobouky a pohřebně ponurými obličeji.

„Byl to vážně opravdový, živý zajíc,“ šeptali si někteří z nich.

„Ale zajíci přece vyhynuli koncem dvacátého a začátkem našeho století..“

„Ale tohle byl opravdu živý zajíc.“

„Dědečku, to byl opravdový zajíc?“ vydrala se mi z úst překvapená slova.

„Tak, tak, to byl poslední zajíc v Cechách. Bylo to poslední skutečné zvíře na světě, synu…“

DVOJNÍK

LADISLAV SZALAI

Inspektor Silver Grant vystoupil z rychlovýtahu a zamířil rozhodným krokem k zamřížovaným dveřím, na nichž nebylo žádné označení. Sáhl pravou rukou mezi mříže a třikrát krátce, čtyřikrát dlouze – přesně podle příkazu – stiskl tlačítko. Potom sáhl do vnitřní kapsy svého saka, vytáhl odtud služební průkaz, otevřel jej a přiložil na vypouklou skleněnou destičku vedle tlačítka. Ozval se hlasitý tón bzučáku. Uchopil mříž a lehce ji odtiskl. Pak otevřel dveře vnucující příchozímu pocit, že právě vchází do obří žáruvzdorné pokladny. Před ním zela dlouhá chodba osvětlená prudkým, jemně narůžo-vělým světlem. Věděl, že právě překročil práh operačního střediska oddělení C 14, neboli „oddělení pro boj s pirátskými hypnolokátory a psychodepresivními vysílači.“

Bylo to teprve několik hodin, co se poprvé dozvěděl o existenci tohoto oddělení a vůbec o existenci hypno-lokátorů a psychodepresivních vysílačů. 2e jde o přísně střežené státní tajemství, to okamžitě pochopil po prostudování všech tajných dokumentů týkajících se případu, jehož se měl ujmout. A hned mu bylo jasné, že obálka s pečetí ministerstva obrany před ním otevírá nanejvýš dvě cesty. Ta první a velice nejistá byla cesta rychlého služebního postupu (podaří-li se mu případ vyřešit), ta druhá vedla ke smrti.

Inspektor Silver Grant patřil teď mezi těch několik málo vyvolených, kteří věděli – a hlavně měli právo vědět! – že na území Spojených států se nachází sedm vládou tajně používaných hypnolokátorů a čtyři obří psychodepresivní vysílače. Bohužel se kromě nich v éteru objevily i vlny dvou „černých“ hypnolokátorů a jeden „černý“ psychodepresivní vysílač takové působnosti a dosahu, že to úplně zastínilo účinky čtyř vládních vysílačů. Právě proto teď kráčel inspektor Silver Grant chodbou operačního střediska oddělení C 14, v hlavě přesně zafixované údaje, o nichž neměli obyčejní smrtelníci ani tušení. Jeho úkolem bylo pirátské hypnolo-kátory a gigantický vysílač odhalit. Specializovaní odborníci zatím nedokázali polohu, jejich vlny ani samotný zdroj blíže určit. Znali jenom výsledný efekt samotného vysílání, podle něhož mohli usoudit, že se v prostoru nachází další hypnolokátor či psychodepresivní vysílač. Inspektor dobře chápal, proč se vláda v úzkých rozhodla zasvětit do nebezpečného tajemství jeho, člověka od federální policie. Patřil přece mezi nejbystřejší mozky své profese a jeho svým způsobem geniální detektivní nadání mohlo za těchto mimořádných okolností přinést ovoce, po němž vláda tak bažila. Konečně, co jí zbývalo v situaci, kdy jde o všechno a „konkurent“, vlastně nepřítel, zůstává skryt. Vláda musela vytáhnout poslední trumf, a tím byl inspektor Silver Grant.

Dosah hypnolokátorů byl zatím pouhých několik desítek kilometrů. V laboratořích věnujících se tomuto zařízení však už vyvíjeli další, daleko mohutnější prototyp. Tomu se zřejmě podaří ovládnout daleko rozsáhlejší území. Možná už během několika nejbližších let se podaří vyrobit v naprosté tajnosti takové hypnoloká-tory, jež ovládnou území celých Států, doufala vláda. Celý svět by se dalo ovládat tímto způsobem… Ale najednou do té dobře promyšlené operace zasáhl někdo druhý, kdo měl také dostatek prostředků a vytušil sílu této zákeřné zbraně, schopné ovládat a „usměrňovat“ tisíce, statisíce, milióny obyvatel. Celý projekt se znenadání ocitl na chatrných základech. Neznámá, zřejmě bohatá gangsterská organizace – kdo jiný by dokázal do tohoto podniku vložit v tak krátkém údobí téměř miliardu dolarů? – se objevila na scéně a zničila ty nejsmělejší sny vládních činitelů. Teď už vláda nebyla sama, jíž se pomocí hypnolokátorů dařilo manipulovat masami občanů velkých měst, byli tu i ti druzí. Jak je to snadné: neviditelné vlny vniknou do mozkových buněk člověka, omámí, zmrazí jeho myšlení a pak už stačí jen rozkaz a on jde a volí vládnoucí stranu, přestane stávkovat, je-li to nutné, jde a udělá cokoli – půjde možná i zabíjet, bude-li třeba… Jak to bylo dokonale promyšlené: jeden hypnolokátor stačil v podstatě ovládnout celé velkoměsto. Dal se dirigovat, jak se obsluhujícímu personálu zachtělo – vlastně jak se zachtělo vládě. Neviditelný stín zahalil celé čtvrti. Stačilo zvýšit frekvenci a vnikl do mozků lidí jako nůž do másla. Se stínem se dalo pohybovat, šlo jej zaostřovat. Šlo vydat jakékoli rozkazy… A teď ty rozkazy vydává i někdo jiný, někdo, kdo také vládne.

Psychodepresivní vysílače se osvědčily téměř tak dobře jako hypnolokátory. Jejich výhodou byl daleko větší dosah. Poslední ze série „usměrňujících prostředků“ dokázal svými vlnami pohltit území o průměru tři sta dvaceti kilometrů. Jak mistrná ukázka toho, co všechno dokáže věda! Bez jakéhokoli složitého používání psychofarmak mohlo několik málo lidí za asistence složité počítací techniky ovládnout obrovský prostor, a dokonce jednotlivě či po malých skupinkách řídit psychický stav obyvatelstva. Z rozsáhlých území šlo vytvořit „léčebné ústavy“. Jak bylo snadné zaměřit jedno z nespočetných čidel, jež takový vysílač měl. na kterýkoli spící dům a vytvořit clonu, která donutila člověka třeba i k tomu, aby v nevysvětlitelném sebevražedném záchvatu vyskočil náhle z okna. Ne, většinou to tak nevypadalo. Většinou člověk v noci pocítil, jak ho na prsou tlačí podivná můra. Zdály se mu prapodivné strašidelné sny, jež se noc co noc opakovaly. Jejich působením se každý stával chtě nechtě jiným. Byl roztěkaný a ne-soustředěný na svoji práci. Nepohodlní vědci, předtím plní energie, teď přicházeli do svých laboratoří a pracoven ve výzkumných ústavech neklidní, mrzutí a nečekaně zlí, nebo právě naopak: sklíčení, roztřesení a posedlí nevysvětlitelným zoufalstvím. Předtím sršeli činorodostí – a teď trávili celé dny hledáním jakési pomyslné, ztracené osy. Nejhorší to ale bylo s umělci a novináři a hlavně s lidmi s opačnými politickými názory než byly ty, co se hodily vládě. Ti se v noci budili a křičeli hrůzou, neboť vysílač psychodepresivních snů měl pro ně připraven sortiment těch nejvybranějších lahůdek: živých hororů v režii těch nejzákeřnějších filmových tvůrců. Do spánku těchto lidí vstupoval sám děs a rozsekával pomalu a vytrvale – noc po noci – jemné tka-nivo jejich nervů na kousky, až zbyla jenom touha po posledním úniku ze světa, touha po smrti. Přibývalo záhadných sebevražd, jejichž důvod nikdo nemohl pochopit – vždyť se jednalo většinou o sebevraždy předtím energických, vůdčích osobností. Kdo nepodlehl ani těm nejsilnějším „snovým vlnám“, dostal nakonec v Centrální kartotéce červenou kartičku s označením Mimořádný případ a jedno ze speciálních čidel psychodepresivního vysílače se na něho zaměřilo ve dne v noci ještě usilovněji. Ve filmových, většinou armádních studiích pro něho podle mimořádného receptu zhotovili ty nejzrůdnější a nejděsivější sny a živé vidiny. Ty pak nebohého psance pronásledovaly tak důrazně, až nakonec tento stav vyřešil skokem z okna, z mostu, či se vrhl pod auto, pod vlak, zastřelil se – prostě spáchal sebevraždu. Když se mu „poštěstilo“, skončilo to jenom tím, že ho odvezl jeden ze stále hlídkujících sanitních vozů, jež měla studia k dispozici, do ústavu pro duševně choré, odkud se už nikdy nevrátil.

Snad nejzvláštnější věcí, patřící k psychodepresiv-nímu vysílání bylo to, že v mimořádném případě mohl být do snu či živé vidiny vyslán kterýkoli člověk. Vlastně ne kterýkoli, ale jenom ten, který byl pečlivě vybrán. Bylo to nesmírně riskantní, protože odvysílané sny a vidiny se občas smísily s přirozenými sny a vidinami, a pak docházelo k častému úmrtí „cestovatelů“. Ale přesto vláda využívala i této riskantní, ale účinné metody, jak devastovat vědomí pronásledovaných osob. Lidé, kteří přežili pronásledování psychodepresivními vysílači, protože se náhodou včas odstěhovali z jejich dosahu, často vypravovali, jak se jim ve spánku dlouhý čas zjevovaly hrůzné makabrózní, sadistické scény. Nejčastěji v nich vystupovaly zohavené mrtvoly, příšerné nadpřirozené bytosti a nestvůrní maskovaní lidé, jež pak jako by náhodou přes den potkávali na ulici. Sny byly doprovázeny silnými pocity bolesti, úzkosti a beznaděje.

Inspektor Silver Grant vykročil prázdnou chodbou oddělení C 14. Věděl, že bylo vytvořeno teprve nedávno a jeho výkonná moc přesahovala působnost všech ostatních oddělení státního bezpečnostního aparátu. Bylo ta pro něho vlastně velké osobní zadostiučinění, že právě on byl vybrán pro tak složitý a nebezpečný úkol, jako je vypátrání organizace, manipulující svévolně s přísné tajnými zařízeními takového významu. Snažil se příliš nepřemýšlet o tom, zda vláda má či nemá právo využívat své moci k ovládání mas tak zákeřným zneužitím vědy a techniky; nebyl příliš zvyklý přemýšlet o politických záležitostech, a vůbec, jakékoli myšlenky podobného druhu se vždy pokoušel potlačit v zárodku. Jediné, co ho tížilo, bylo pomyšlení na to, co se s ním asi stane, podaří-li se mu jeho úkol splnit. Nebyl vlastně už tím, že se ho ujal (musel ujmout), odsouzen předem k smrti?

Ocelové dveře na konci chodby se otevřely. Vystoupil z nich vysoký muž ve světlých šatech a vyšel mu vstříc. Prohlédl si pozorně inspektorovu tvář.

„Pojďte, inspektore,“ obrátil se na patách a namířil zpátky k otevřeným dveřím. Inspektor Silver Grant beze slova kráčel za ním. Ve dveřích se muž zastavil, pokývl rukou, počkal, až inspektor vejde do úzké tmavé „předsíňky“, pak vešel za ním a zajistil dveře zámkem se složitou kombinací. Potom dalšími, bíle nalakovanými dveřmi oba vešli do rozlehlé místnosti, připomínající napůl moderní knihovnu a napůl počítací středisko.

„Posaďte se,“ vyzval muž s hranatým, trochu vlčím obličejem a začínající pleší inspektora Granta. „Představovat se myslím nebudeme,“ usmál se, zavřel dveře a posadil se v křesle naproti. „Chcete-li, můžete mi říkat Smith…“ Pokusil se o ironický úsměv. „Jestli to nevíte, byl jsem to právě já, kdo se nakonec rozhodl pro vás. Myslím, že máte velice dobré předpoklady k úspěchu. Pokud se nepletu, děláte svoji práci devatenáct let a vaše neúspěšnost byla ohodnocena pouhými třemi procenty. Ovšem, tohle je poněkud jiný případ.“

Muž stiskl tlačítko na desce stolu a vedle jeho pravé ruky vyskočila zapálená cigareta. Vložil si ji pomalu do úst.

„Věřte,“ řekl, „zasvětit vás do této záležitosti nebylo pro nás tak jednoduché. Museli jsme se hodně přemáhat – no, ale nakonec jsme se pro vás přece jenom rozhodli, protože nám vlastně nic jiného nezbývá. Nebudu vám nic zakrývat. Musíte vědět všechno. Nasadili jsme na tu věc spoustu našich lidí, ale celkem neúspěšně. Uznali jsme, že nemají pro podobnou práci zdaleka takové předpoklady jako vy. Nebudu to zbytečně obcházet. Jedinou jistotou je pro nás teď fakt, že zatím fungují, jak už víte, dva jejich hypnolokátory a jeden vysílač. Ten nám dělá největší starosti.“

„První hypnolokátor,“ muž vstal a přešel k mapě Spojených států zavěšené na stěně za jeho zády, „se nachází v Los Angeles. Jak vidíte, označili jsme jej jako Xi. To A3 je náš hypnolokátor. V této zóně vznikl takzvaný „kritický stav“, protože se zde vlny často kříží, čímž je intenzita vysílání neplánovaně zesílena nebo právě naopak zeslabena. Kromě toho vznikají takzvané „slepé cesty“. Je to velice nepříjemné, inspektore, věřte mi. Kdybych nevěděl, jak dobře jsou u nás levicové síly sledovány, skoro bych to přičetl na jejich vrub, ale takhle je jasné, že jde o práci některého gangu (seznam případných kandidátů si pak budete moci prostudovat).

X2 se nachází v New Yorku. Tady je situace ještě daleko horší. Jak vidíte na mapě, kromě A2 se zde nachází i R9, což je označení pro jeden z našich psycho-depresivních vysílačů. A ještě je tu Yl; tedy jejich vysílač. V tomto pásmu vznikla velice nebezpečná situace – ‚nadkritický stav‘ – ‚slepé cesty‘ se zde občas slévají (dá-li se to tak nazvat) s ‚hybridními sny‘. Vzniká ‚neurokamufláž‘, což je příšerný název, ale ještě příšernější stav. Promítnu vám krátkou ukázku.“

Muž stiskl jedno z mnoha tlačítek na svém stole a mapa bleskově zmizela ze stěny. Místo ní se v otvoru ve zdi objevil holografický přístroj.

„Otočte se, prosím,“ vyzval inspektora.

Inspektor Silver Grant se otočil na židli a spatřil před sebou New York z pohledu helikoptéry. Snímací zařízení prudkým skokem přiblížilo jednu z ulic, kde se odehrávala podivná, neuvěřitelná scéna. Několik chodců tu zápasilo s dvěma obrovskými, nepřirozenými barvami pomalovanými hady. Podle rozměrů plazů mohlo jít pouze o anakondy či krajty tygrovité. Ale ty barvy… Inspektor se překvapeně naklonil k fantastickému výjevu, odehrávajícímu se jako by přímo před ním. Spatřil, jak se ze všech stran k místu děje sbíhají zvědaví chodci a za nimi se jako lavina valí kordóň policistů. Náhle zahlédl něco, co ho zároveň vyděsilo a zároveň fascinovalo. Ze spleti lidských a hadích těl vyplulo drobné nahé tělíčko, strašlivě zohavené, bez hlavy a bez nohou. Pomalu začalo stoupat nad hlavy vyděšených diváků a přibližovalo se k helikoptéře.

„To stačí,“ řekl muž téměř znuděným hlasem. „Myslím, že teď už přibližně víte, o co vlastně jde. Nedovedete si představit, jakou nám dalo práci tuhle záležitost ututlat. Naštěstí dochází k neurokamufláži nejčastěji v noci a ne ve dne, jako tentokrát. A zatím u toho nikdy nebylo tolik svědků, jako v tomhle případě.“

„Hrozné,“ zakýval inspektor zmateně hlavou. Bylo to jeho první slovo, které vyslovil, ale musel je říct, aby se zbavil pocitu hnusu.

„Jistě,“ přitakal bez přemýšlení a bez jakéhokoliv náznaku emoce muž. „Ale teď k věci: Zde máte, inspektore, seznam ‚kandidátů‘. Možná vás překvapí, že se v něm neobjevují jména některých proslulých gangů, ale nenechte se mýlit – jde většinou o naše spojence, jestli mi rozumíte. Ze v téhle záležitosti nemají prsty, tím jsme si naprosto jistí…“

„Ano, rozumím.“

„Velmi dobře. Abych to zkrátil: Máte před sebou zajímavou, velice složitou práci. Vycházíte z toho, že někde v Los Angeles a New Yorku pracuje jeden jejich vysílač. Nemyslím, že budete prohledávat dům od domu, abyste našel, co hledáte…“ Muž se chabě usmál. „Konečně, volba pátrací metody záleží jen a jen na vás. Máte na to přesně čtrnáct dní, inspektore Grante.“

„Ale to je příliš krátký čas…“

„Nedá se nic dělat. Jiní na to měli pouze týden… Zde si vezměte tyhle desky. Materiál si prostudujte ve vedlejší místnosti. Až budete hotov, stačí na mě zazvonit. Vydám vám zvláštní pověření. Takové pověření nemá ani prezident, inspektore. Přeji vám hodně štěstí.“

Inspektor Silver Grant stál před budovou v centru New Yorku. Věděl, že právě zde se nachází pohromadě vládní hypnolokátor i psychodepresivní vysílač. Vybral si toto místo, označené mimochodem jako Výzkumný ústav aplikované ekonomie, protože tu mohl zkoumat obě zařízení najednou, aniž při tom musel cestovat z místa na místo. Se zvláštním pověřením v ruce vstoupil do budovy.

Zpočátku to uvnitř opravdu vypadalo jako v jednom z výzkumných ústavů, jichž jsou dnes ve velkých městech desítky, ale čím dále postupoval dovnitř dalšími a dalšími kontrolami, tím více poznával, že se nachází v přísně chráněném objektu. Prošel desítkami chodeb a nesčetněkrát při tom vystupoval a sestupoval výtahem, až si začal připadat trochu směšně. Zvlášť když pohlédl na dvě „gorily“, které ho celou cestu doprovázely. Jejich tupé obličeje byly jako z komického filmu. Chápal, že se ho průvodci snaží co nejvíce zmást, i když na ně zvláštní pověření zcela jistě silně zapůsobilo. Konečně se před ním otevřely poslední dveře a stanul v obrovském sále, v němž mezi udivujícími monstry nejroztodivnějších tvarů a funkcí pobíhalo asi dvacet mužů v bílých pláštích.

Hypnolokátor A2 se nacházel přímo uprostřed sálu. Jeho velikost kupodivu nepřesahovala rozměry ostatních součástí zařízení. Celý přístroj byl vysoký asi tři metry. Šířka nepřesahovala hranici pěti metrů. Připomínal ocelový hřib, obetkaný kolem dokola jakoby skleněnými šňůrami. Psychodepresivní vysílač R2 se nacházel ve vedlejší místnosti a nijak zvlášť se nelišil od představy řadového počítacího stroje. Až snad na to, že z něho vyčnívalo obrovské množství čidel podobných miniaturním očím.

Když si inspektor prohlédl obě zařízení, přistoupili k němu dva muži v bílých pláštích.

„Vítáme vás,“ řekl menší a mladší z nich. „Jsem šéfem komplexu A2 + R2. To je můj asistent,“ máchl rukou směrem ke svému kolegovi. „Jsme vám k dispozici tak dlouho, dokud si budete přát.“

„Nebudu vás dlouho zdržovat,“ usmál se chápavě inspektor. „Rád bych si jenom udělal přehled, jak to u vás vlastně vypadá. Pak bych také rád znal přesný počet lidí, kteří přicházejí nebo přicházeli s A2 a R2 do styku. Kdyby to bylo možné, dostal bych rád jejich jmenný seznam a pod každým jménem uvedenu odbornost, počet odsloužených let, měsíců či dnů,“ usmál se znovu. „Vlastně bych prosil veškeré osobní záznamy a hodnocení těchto lidí.“

„Samozřejmě…“

„Kromě toho bych se rád zúčastnil jedné z výprav do snů, které občas podnikáte, abych si udělal celkovou představu o všem, co se tu děje…“

„Ale to je nemyslitelné, inspektore!“ vyhrkl překvapeně asistent.

„Je to velice nebezpečné,“ zakýval hlavou mladší muž. „Ještě vám to zřejmě nikdo neprozradil, ale na tyhle výpravy vysíláme pouze odsouzence k smrti. Ministerstvo jim tak dává určitou šanci… Víte, zpátky se jich vrátí v průměru třicet procent…“

„Hm, ale i tak bych si to rád zkusil. Dejme tomu na osobní zodpovědnost.“ Inspektor nechápal, co ho to napadlo.

„Dobře,“ odpověděl studeně šéf komplexu, „jestliže si to přejete, nemohu vám v tom dobře bránit. Ale varuju vás ještě jednou: Z těch třiceti procent, které to přežijí, si už jenom deset procent zachová po návratu neporušené duševní zdraví. Budiž. Kdy chcete ten výlet podniknout?“

„Třeba hned.“

„Hned to nepůjde. Musíme provést určité měření, jinak byste cestoval asi pěkně rozporcovaný.“ Muž se jízlivě ušklíbl. „Kromě toho musíte bezpodmínečně absolvovat krátkou – asi hodinovou – instrukční přednášku… Osobně vám radím, inspektore, rozmyslete si to raději. Nemůžeme vám zaručit, že se v ‚objektu‘ nesetkáte s něčím, na co jsme zatím nenarazili. To víte, ve snu se může stát ledacos…“

„Dobře,“ máchl inspektor Silver Grant rukou, „začněte s tím měřením.“

Ve snu byla tma jako v pytli. Věděl, že za několik okamžiků vyběhne do té tmy kůň se zářícími fosforovými pruhy na těle a začne tančit na zadních. Přesně tak to totiž viděl v krátké filmové ukázce těsně před tím, než se vydal na tento nebezpečný výlet.

Kůň vyběhl a začal tančit na zadních. Byl to starý cirkusový kůň a těžko by koho vyděsil, nebýt toho, že si ho vzali do parády profesionálové z filmového studia. Když inspektor viděl jejich konečné dílo, zářící kostru tančící na zadních, nemohl uvěřit svým očím. Taková hrůzná přeměna.

Couvl o několik kroků, i když věděl, že se mu nemůže nic stát. Cekal na pronikavé, zvukovými techniky záměrně zkreslené zaržání, při němž vstávaly člověku vlasy na hlavě. Ano, a teď budou následovat barevné světelné efekty s doprovodem „potopených varhan“. Pak začnou odkudsi seshora padat zkrvavené ruce. Ze tmy vyběhnou věnce hladových krys a vrhnou se na potravu, kterou jim obstarala jedna z nanejvýš dobře prosperujících městských márnic…

Ještě měl ve tváři znechucený výraz, když náhle všechno zmizelo. Místo tančícího koně, krys a zkrvavených rukou se kolem dokola objevila vysoká zelená tráva. Kde se tu proboha vzala? podivil se, a vtom se ozval hlasitý výbuch, připomínající kváknutí gigantické žáby. Zelený trávník se pod ním začal propadat jako vřesoviště. Bože, vždyť se utopím! Ne, neutopím se, oddychl si vzápětí – plovací vesta kolem jeho pasu zadržela další sestup do mazlavého hrobu.

A potom přišel sen ve snu. Bahno zmizelo jako mávnutím čarovného proutku. Stál na tvrdé hrbolaté půdě a ve tmě před ním cosi svítilo. Jako hypnotizovaný vykročil tím směrem. Pocítil nesmírné štěstí při pohledu na zářícího tvora, běžícího rychle proti němu. Štěstí, štěstí mi běží naproti, ozývalo se mu v mysli. Moje zlaté štěstí! Natáhl ruce dopředu, a v tom se krásná zlatá kočka proměnila v něco tak nestvůrného, hrůzného až všechny jeho smysly strnuly. Vrhlo se mu to na prsa, zaťalo do nich zuby a drápy a rvalo… „Ne! Ne!“ křičel pod náporem strašlivé bolesti, ale bestie rvala dál a dál, až mu vyrvala srdce – A vtom se probudil!

A vtom se probudil a uvědomil si, že všechna ta hrůza, všechny ty nesmyslné hypnolokátory, psychode-presivní vysílače, neurokamufláže a cesty do snů se mu jenom zdály. Že nestvůra nezabila jeho, ale pouze jakéhosi snového dvojníka.

Za všechno může ten poslední případ, vzpomněl si na včerejší přestřelku, při níž zasáhl třemi ranami z revolveru muže, který měl na kontě tři zaškrcené ženy.

Při zatýkání zastřelil vrah dva policisty a nebýt inspektorovy pohotovosti, odnesli by si to zřejmě i další.

Nikomu bych svoje sny nepřál, zachmuřil se, vstal z postele, umyl se, oholil, nasnídal, oblékl a pomalu vykročil do zaměstnání. Po cestě stále ještě myslil na svůj sen, vlastně na několik snů dohromady, které jako by dávaly nějaký nejasný smysl…

Ten smysl inspektor Silver Grant pochopil, když vešel do kanceláře a spatřil v ní sedět svého nadřízeného. Když bleskovým pohledem zachytil na stole ležet obálku s pečetí ministerstva obrany.

Když už věděl, že všechno začíná doopravdy.

Dvojník ho varoval.

DVOJNÍK

ZDENĚK ROSENBAUM

Ve 37. patře výškové budovy Rady obrany národních zájmů, která si namáhavě razila cestu mračny ranního smogu, dotěrně zabzučel videofon. Generál Fletcher mrzutě odsunul desky s plánem operačních přesunů mezikontinentálních nosičů v podzemních silech na příští týden a zmáčkl tlačítko. Na obrazovce se objevila rozčilená tvář šéfa hlídkové skupiny Watch dogs Hanka Holmese.

„Profesor zmizel!“ vyrazil ze sebe zděšeně.

Generála obešla hrůza.

„Ksakru, Matte,“ zarazil Fletchera prezidentův poradce pro otázky národní bezpečnosti, „můžeš nám souvisle vyložit, co se vlastně stalo?“

Generál, červený až po uši, přelétl nervózníma očima konferenční místnost, jíž se převalovaly vlny doutníkového kouře. Sedm mužů se na něho upřeně dívalo, jako by tvořili porotu připravenou odsoudit několikanásobného vraha, který je navíc člen komunistické strany a černoch.

„Může nám aspoň někdo zaručit, že se odsud nedostane ven ani slovo?“ pronesl pochybovačně ministr obrany. „Myslím, jestli je to tady absolutně čisté?“

„Ale jo,“ reagoval poněkud dotčeně šéf zpravodajské služby Malcom Tatch. „Sám jsem to zkontroloval. Žádné štěnice. Můžem si být skoro tak jisti, jako bychom seděli u mne.“

Prezidentův poradce se v duchu ušklíbl. Věděl nejméně o třech agenturách, které Tatche přímo odposlouchávaly. Jedna z nich byla zvláštní skupina zpravodajské služby, která měla dohlížet na dodržování národních zájmů v této organizaci. Tu zas diskrétně kontrolovali odposlechem lidé z federálního vyšetřovacího úřadu a obě ještě kromě jiných Komise pro boj s narkotiky. Všechny dohromady pak odposlouchával jeden vášnivý elektronik amatér na půdě starého činžáku v Severním předměstí. Prezidentův poradce si k němu chodil pro čerstvé informace, které směňoval za kaviár pašovaný pro tento účel zvláštními agenty zpoza železné opony.

„Tak už ho nechte, ať nám to konečně vysvětlí,“ řekl. „Zastřelit ho snad můžeme potom,“ dodal.

Byl to vtipálek.

„Prostě nám ufouk, no,“ prohodil Hank Holmes přes rameno ke své ženě a otevřel zuby láhev coca coly.

„Taky co! Vždyť jsme ho hlídali pět let a celou tu dobu jsme se užírali nudou. Dědek z tý laboratoře ne-vystrčil paty! Naše bdělost zkrátka ochabla.“

Napil se a mohutně říhl.

„A teď je po ptákách. Generál řval, že by mi nedal hlídat ani svou ochrnutou prababičku, a kdybych prý nebyl válečný veterán, hodil by mě krysám. Je to v háji!“

„Můžeš zkusit vodit sousedům děti do školy,“ rýpla si jeho žena, která měla Hanka Holmese za třicet let plné zuby.

„Umělý člověk? Nějaký Frankenstein, nebo co?“ zdvihl prezident udiveně obočí. „Myslel jsem, že to vždycky byly jen pohádky. Mělo se mi něco říct.“

Někde vysoko nad městem se přehnaly strategické bombardéry. Prezidentův poradce počkal, až ztichne jejich hluboký řev, a pak klidně pokračoval:

„Nechtěli jsme vás s tím obtěžovat. Nakonec – byl to jen výzkum, a jak se zdálo, profesorovi se moc nevedlo, i když jsme mu nechali volnou ruku. Kdyby se to totiž náhodou povedlo a dala by se zařídit výroba v masovém měřítku, byl by to v případě válečného konfliktu ideální materiál…“

„Nesmysl,“ mávl rukou prezident. „Zbytečně do toho strkáme miliardy. Osobně si myslím, že roboti mají větší šance.“

„Na tom se samozřejmě pracuje také – paralelně. A jsou ještě jiné projekty…“

„Já vím,“ otočil se k němu prezident prudce, „a výsledky prachmizerné. Budujeme celé ústavy kvůli nějakým bláznům, kteří si usmyslí, že naučí brazilské mravence požírat ocel a my že je pak vysadíme nad nepřítele. A rázem bude po tancích, raketách a bombar-dérech!“

„Docela v tom pokročili,“ namítl chabě prezidentův poradce.

„Richarde,“ řekl prezident unaveně, „a napadlo vás někdy, že na ty mravence vystačí s obyčejným spray-em?“

„A mohl bych vypočítávat dál. Zkoumáme využití masožravých rostlin pro válečné účely, vyvíjíme syntetický mráz, přemýšlíme, jestli by se Kohoutkova kometa nedala přemluvit, aby v roce 2 287, nebo já nevím kdy, narazila do Země zrovna tam, na druhé straně… A teď ještě umělý člověk. Richarde, my potřebujeme něco úplně nového, něco, co by rozhodujícím způsobem změnilo existující rovnováhu sil v náš prospěch.“

Prezidentův poradce pro otázky národní bezpečnosti mlčel.

„Tak co je s tím profesorem, Richarde? Nemám moc času.“

„Totiž… trochu jsme to zanedbali, když to pořád k ničemu nevedlo. Přestali jsme se o to zkrátka detailně zajímat a spolehli jsme se na profesorovy občasné a dost lakonické zprávy. Taky jsme mu seškrtali dotace… Jenomže teď zmizel a já mám obavy…“

Podal prezidentovi notes v kožených deskách.

„Vedl si takový deník. Stačí, když si přečtete poslední stránky.

20. října

To bych byl nikdy neřekl.

23. října

Vnitřní orgány, cévní systém a kostra, to byla hračka. Něco jsem vynechal, slepé střevo, brzlík a vůbec většinu žláz s vnitřní sekrecí. Mně by se bez nich taky žilo líp.

9. prosince

Oči – to je jasné. Ty se musí někomu vyloupnout. Adekvátní náhradu nesvedu.

26. prosince

Vánoce. Krocan páchl formaldehydem.

16. ledna

Tkáň. Dalo to trochu práce. Ale maso vypadá jako maso. Teprve teď to moje asistenty začalo zajímat. Zatím se jen tak flákali.

1. března

Věděl jsem od začátku, že s mozkem to nepůjde jinak než štěpováním. Celý vtip je v tom vědět, odkud základní štěp vyjmout. Musí být totiž dokonale čistý. Bez jakékoliv informace. Prostě z té části mozku, co leží ladem. Tvrdí se, že je to devět desetin šedé kůry. Nejsem si tím tak jist. Uvidíme.

3. března

Pořád čekám na slušnou a čerstvou mrtvolu.

1. dubna

Už funguje!!! Apríl, generále!

12. dubna

Mozek je hotov. Plave v roztoku. Největší dřina bude ovšem s napojením.

14. dubna

Jeden z asistentů (jména jsem si nikdy nedokázal zapamatovat) se mě včera zeptal, jestli vím, že můj výzkum financuje Rada obrany národních zájmů. Samozřejmě, že to vím. Civilní výzkum přece neexistuje. Na ten nikdo nedá peníze.

Dnes už ten asistent do práce nepřišel. Možná měl nějakou nehodu. Nebo mu stůňou děti.

29. května

Kruci.

17. června

Taková prkotina – kůže! Nejde to. Zkusím to zase se štěpy.

26. června

Nešlo by ji z někoho stáhnout a navlíct na MMM?

30. června

Nešlo.

1. července

Jeden z asistentů mi včera vyčítal, že mé pokusy jsou nehumánní. Dneska nepřišel do ústavu. Asi má slabší žaludek.

15. února

Uf!

17. února

Líp už to nejde. Piplal jsem se s tím půl roku a už jsem ztrácel nervy. Navíc mi pořád ubývalo asistentů.

Přece jen jsem se vrátil ke štěpování a nakonec se to jakž takž povedlo. Jenom to prostě není pořádná kůže. Spíš taková želatina. Už ani nevím, co jsem do toho všechno přidal. Aspoň, že to drží pohromadě a že nám to z MMM nestéká. S vlasy se párat nebudu, stačí obyčejná implantace.

20. února

Co s obličejem?

22. února

Možná jsem si na to měl zjednat nějakého sochaře. Musím přiznat, že vypadá dost odpudivě. K tomu ta že-latinová kůže… Ale myslím, že se to upraví samo, až MMM začne fungovat.

28. února

Spustím to. Úplně sám. Začínám.

4. března

Ježíkris…

„Hm,“ zamručel neutrálně prezident a sklapl notes. „Řekl bych, že ten profesor je trochu blázen.“

„Jako všichni vědci,“ odtušil prezidentův poradce pro otázky národní bezpečnosti. „Jenomže, když přišli do ústavu, sotvaže profesor zmizel, nebylo tam po MMM ani stopa.“

„MMM? Nemohl byste, k čertu, přestat mluvit jako kasandrák,*1 Richarde?“

„Promiňte,“ omluvil se prezidentův poradce, „kódové označení pro projekt umělého člověka. Man-made man, pane prezidente!“

Prezident odhodil notes na stolek.

„A nevymyslel si to všechno?“

Richard Kowalski zavrtěl rezolutně hlavou.

„Máme přece ty asistenty.“

Prezident chvíli přemýšlel.

„Něco vám řeknu, Richarde. Nemám na takové věci čas. Vy jste s tím především neměl za mnou chodit, alespoň ne dřív, než profesora a to jeho trojité M chytíte. Protože jestli se to provalí, nebo jestli se to dokonce – a od toho nás ochraňuj milosrdný bůh – dostane na druhou stranu, tak jste skončil. A já sám budu šťastný, když mě nedoženou k abdikaci. Jen si pamatujte, že já o tom nic nevím. Nikdy jsem o tom neslyšel!“

Prezidentův poradce scházel po širokých schodech a tvářil se kysele. Pomyšlení, že už teď má ve své pracovně k dispozici magnetofonové pásky se záznamem právě skončeného rozhovoru a že tedy jestli padne on, sveze se s ním i prezident, bylo jen slabou útěchou. Co musí udělat, je polapit profesora i to, co má s sebou.

Hranice byly uzavřeny. Kontroly na letištích se ztrojnásobily. Na všech výpadovkách prohledávali po zuby ozbrojené hlídky každé vozidlo a všechny osoby. Nevynechávali ani dámské kabelky. Nejlepší agenti Malcoma Tatche převlečeni za čističe bot, metaře, prostitutky, opraváře telefonního vedení a listnaté stromy pendlovali neúnavně před sídly zastupitelských úřadů. Agenti z federálky zase preventivně zajistili vedoucí kádry ze všech podvratných organizací, jako byly Liga za mravní povznesení venkova, Klub nezávislých baptistů, Háčkovací spolek a Společnost sudá – lichá. Po prvním neúspěšném dnu byla do pátrání zapojena ještě Národní garda, civilní obrana, mafie a Hank Holmes, poněvadž jediný on věděl poměrně přesně, jak profesor vypadá. Na konci druhého dne si mohl generál Fletcher vybrat ze sedmnácti zatčených profesorů, z nichž jeden byl nadějně podezřelý! Nakonec se ale po výslechu na detektoru lži ukázalo, že je to opravdu profesor čínštiny Wu – Fan.

Skutečný profesor a Man-made man seděli celou tu dobu v kumbále na půdě ústavu, kam si profesor přes den chodil občas zdřímnout. Měl tam polní lůžko, vařič, kávu, suchary a pár konzerv.

Jen tak tam seděli a povídali si. Profesor byl pěkně vyděšený.

Prezident odjel na dovolenou na svůj ranč. Jeho poradce pro otázky národní bezpečnosti se utěšoval myšlenkou, že profesor i umělý člověk se v závěrečné fázi pokusu rozpadli na atomy. Malcolm Tatch dostal hlášení, že při loupeži v pobočce 1. národní banky pachatel unikl, ačkoliv byl zasažen nejméně 23 ranami ze samopalu a výbuchem ručního granátu. Em, em, em, zašeptal a zamrazilo ho. Generál Matt Fletcher si ustřelil hlavu laserovou pistolí krátce poté, co dostal tajnou depeši, že profesor byl nad vší pochybnost spatřen, jak vstupuje do budovy ministerstva národní obrany v hlavním městě Mongolska.

Profesor tiše zaúpěl. Znovu si vzpomněl na okamžik, kdy oscilografy zaznamenaly první známky mozkové činnosti, kdy se MMM náhle posadil v kádi s živným roztokem a otevřel oči. A sotvaže se setkaly s profesorovým napjatým pohledem, stalo se to. Tvář umělého muže, potažená tou nepovedenou rosolovitou kůží, se náhle začala prudce měnit, jako by ji hnětly něčí prsty. Trvalo to jen chvilku. Pak se vše znovu ustálilo a profesor spatřil před sebou sám sebe. Byl to šok.

Daleko větší však zažil ještě hodinu potom, když se MMM, jeho dokonalý a totální dvojník, naučil pohybovat a mluvit. Profesor ho právě odváděl z laboratoře, kde bylo málo místa. Už se sešeřilo a tak předpokládal, že v ústavu nikdo nebude.

Za rohem však narazili na starou Kitty, uklízečku. Chrápala s otevřenými ústy na rozviklané židli, pod níž stála nedopitá láhev ginu. MMM se na ni zvědavě zadíval. A v jeho obličeji znovu nastal pohyb; nejspíš by se to dalo přirovnat k jakýmsi rychlým geologickým procesům; a než se profesor nadál, hleděl na přesnou kopii spící, opilé uklízečky.

Nemohl si pomoci a vykřikl hrůzou. Bylo to něco nestvůraého.

MMM se na profesorův výkřik obrátil a jeho obličej se znovu pracně vrátil k předcházející podobě. Vypadalo to, jako by organismus vynakládal na změnu strašlivé úsilí, jako by při ní nesmírně trpěl. Profesor popadl svého dvojníka za ruku a odvlekl ho na půdu. Dveře zamkl na dva západy.

Hank Holmes pátral především po hospodách a barech. Ne že by tam byla větší naděje nalézt profesora než jinde, to ne, ale hledání tam bylo rozhodně příjemnější.

Seděl právě na barové židli U Sladké Susy a otáčel sklenicí s dvojitou whisky v mohutných dlaních. Občas hodil očkem po místnosti, jestli se tam profesor náhodou někde neplíží. Pořád mu vrtalo hlavou, jak mohl zmizet z ústavu. A pak si vzpomněl, že hlášení, které dostal od svých mužů, hovořilo jen o tom, že profesor ráno do ústavu nepřišel a doma že taky není. Aha, řekl si. Aha.

„A proč?“ otázal se MMM. Jeho hlas stále ještě zněl, jako by mluvil s ústy plnými syrového těsta, ale zvolna se to lepšilo. „K čemu?“

Profesor se zmateně zahleděl do své tváře.

„No přece… bylo by to něco úžasného, senzace… umělý člověk! Revoluční převrat v biologii… a pak mnohostranné použití…“ Pořád byl vlastně trochu v šoku a nerozuměl tomu, co se stalo.

„Levná pracovní síla? Pokusný králík? Vojáci? Co to znamená?“

Profesor se polekal.

„Ale… já přece nic takového neřekl! Odkud znáš taková slova?“

„Slyším všechny tvé myšlenky,“ řekl MMM chladně.

Prostě se na to vykašlali a někde chlastali, uvažoval Hank a objednal si další skotskou. Ani je nenapadlo sledovat, jestli profesor skutečně odešel z ústavu domů. Možná to dělali první tři roky, možná přestali ještě dřív. sotvaže zjistili, že podle jeho odchodů si mohou natahovat hodinky. Stačilo mrknout se k ústavu ráno v devět.

No jasně.

„Udělal jsi chybu. Celou řadu chyb. Pro sledovaný účel bylo potřeba spíš omezené inteligence. Jenomže já jsem ležel v roztoku téměř celý rok. Tedy můj mozek. Netušil jsi, že pracuje. Informace se totiž nemusejí získávat výhradně prostřednictvím smyslových vjemů.“

MMM se pousmál.

„Ačkoliv teď, když to jde, musím uznat, že tento způsob je… zajímavý. Plastičtější. Má víc rozměrů. Myšlenka má jen jeden. Mohl jsem je přijímat, třídit a zařazovat. A ke konci i podle nich vytvářet obraz reality. Když jsem ale uviděl a ucítil, poznal jsem, že to vlastně byl spíš jakýsi matematický model.“

Profesorovi z těch několika vět naskočila husí kůže.

„Chceš říct, že po celou tu dobu tvůj mozek v roztoku registroval všechny naše myšlenky?“

Dvojník vážně kývl.

„A že ti ta schopnost zůstává i teď?“

„Ano. Je ještě intenzivnější.“

„Panebože,“ zamumlal profesor a horečnatě uvažoval. Musím za generálem nebo raději rovnou za prezidentem. Jedině ten může rozhodnout, co s ním. A vzápětí mu došlo, že MMM jeho myšlenky registruje a zaúpěl.

„Počkej tady. Nikam nechoď. Hned se vrátím,“ vychrlil ze sebe a vyběhl ze dveří. Řítil se po schodech z půdy, za ním vlály šosy bílého pláště. Myšlenka, že by asi bylo nejlíp Man-made mana zničit, ho naštěstí napadla až na chodbě ústavu.

Profesorův dvojník však řešil jiný problém. Od chvíle, co spatřil podivného tvora spícího na židli, se snažil rozluštit poselství, které zachytil z jeho mozku: VELKÁ ČERVENÁ HOUSENKA V HÁČKOVANÉM KLOBOUKU VYLÉZÁ Z KÝBLU A BROUSÍ SI ZUBY.

Hank Holmes prostě vyrazil okno a vlezl dovnitř. Pružnost a obratnost získanou ve východoasijských džunglích však už dávno ztratil, a tak když se zdvíhal z podlahy potlučený a pořezaný, sprostě nadával. Navzdory vypitým whiskám se mu podařilo nalézt rovnováhu v průběhu necelých dvou minut.

Zeširoka rozkročen se rozhlížel po chodbě ústavu, když se zpoza rohu vynořila pádící bílá postava. V šeru, které rozptylovalo jen světlo lamp z ulice, vypadala poněkud strašidelně. Nicméně Hankův vypěstovaný reflex ještě fungoval. Sotvaže se postava ocitla v dosahu, vykročil z přítmí a vší silou ji udeřil hranou dlaně do zátylku.

Profesorův dvojník se trochu nemotorně procházel po kumbále. Otevřel dveře rozvrzané skříně. Visely v ní profesorovy šaty. Začal se pomalu oblékat.

Prezidentův poradce pro otázky národní bezpečnosti si znovu přehrával výpovědi profesorových asistentů, prozatímně internovaných ve služebním blázinci ministerstva obrany, a vraštil čelo. Pomalu se začínal smiřovat s tím, že umělý člověk existuje.

Zazvonil zelený telefon. Richard Kowalski zdvihl obočí. Tohle číslo znali jen tři lidé: on sám, prezident a jistá Jackeline, striptérka z nočního podniku Lust clover club.

Zvedl sluchátko. Hank Holmes, kterému U smyslného jetele říkávali žertovně Taťouš, rozčilením nedokázal ovládnout hlas.

„Mám ho, pane!“ řval do telefonu.

MMM si rukama přejížděl po těle. V obleku se cítil uvězněný. V kapsách saka našel tmavé brýle a výtisk novin. Z titulní stránky se sebejistě usmíval prezident – pohled na fotografii dvojníkovi poněkud zacukal obličejem. Ale jen trochu.

Pod fotografií byl velký titulek. „MÍR JE VÝSADOU SILNÝCH! prohlašuje prezident.“

MMM ovšem číst neuměl. Nasadil si brýle a shledal, že přes tmavá skla téměř nevidí. Ale on vlastně bezpodmínečně ani vidět nemusel.

Ministr obrany kouřil doutník a zachmuřeně vzpomínal na odpolední tiskovou konferenci k chystané výrobě mezonové bomby. Nějaký šťoural mu zničehonic položil otázku, zda je pravda, že se pracuje na vývoji umělého člověka. Ministr zkoprněl a vzápětí to kategoricky popřel. Teď si uvědomoval, že příliš kategoricky.

Vstoupil jeho pobočník Art Jenkins.

„Toho chlápka na cestě do redakce porazilo auto. Je po něm.“

Ministra to nijak zvlášť nepotěšilo. Měl za to, že je lepší věcem předcházet, než pak ve spěchu likvidovat jejich následky.

„Možná bychom měli, Arte, nenápadně v nějakých novinách nebo v TV pustit informaci, že na vývoji umělého člověka pracují ti tam, na druhé straně!“

Pobočník to chápal jako příkaz. Mohl si sice o tom myslet, co chtěl, jenomže on nikdy nemyslel. Za to ho neplatili.

„Vždyť jste ho zabil, vy hovado!“ vybuchl prezidentův poradce skloněn nad bezvládným tělem ležícím na studené chodbě ústavu.

Hank Holmes pouze něco nesrozumitelného zamumlal.

„Koukejte ho někam uklidit! Ale tak, aby po něm nezbyla ani stopa! A pak zmizte někam na konec světa nebo si taky rovnou hoďte mašli. To vám radím já,“ dodal prezidentův poradce a poměrně svižně se vyhoupl rozbitým oknem na ulici.

Za volantem svého vozu už byl klidný a dokonce se usmál. Nakonec, pomyslil si, mrtvý profesor – dobrý profesor. Teď rychle zlikvidovat toho troubu Holmese a nějak si poradit s umělým člověkem. Jak – to ovšem nevěděl.

MMM kráčel po chodbě. Velkým obloukem a s odvrácenou tváří se vyhnul staré uklízečce. Její mozek tentokrát jen nesouvisle škytal.

Hank Holmes uslyšel kroky. Zvedl hlavu a spatřil profesora s tmavými brýlemi na očích. Hrůzou téměř vystřízlivěl.

„Já ne, pane profesore… já ne…“ blekotal, „… to oni… generál, Kowalski, prezident… to oni…“

Ale profesor si ho nevšímal. Pomalu překročil vlastní mrtvolu a vyšel rozbitým oknem z ústavu.

„Áááááááá,“ začal ječet Hank Holmes a ječel ještě, když ho za půl hodiny objevili dva policisté z 87. revíru. Ječet přestal až cestou ke služebnímu vozu – z jednoho zaparkovaného automobilu ho totiž někdo střelil do zad.

Policisté se okamžitě dali do práce. Jejich automaty fungovaly spolehlivě. Do neznámého střelce, který nikdy nebyl identifikován, nasázeli přesně 21 kulek. Oko bere.

Že profesorův mozek nefunguje, přijal MMM jako prostý fakt. Neměl čas o tom přemýšlet. Prostor kolem něho byl nabit informacemi. Registroval je všechny. Ale soustřeďoval se jen na ty, které měly vztah k jeho existenci. Co znal profesor, věděl už on taky. Potřeboval však znát důvod, smysl toho, proč vznikl a co bude dál. Protože jinak by nemělo cenu, aby začínal s tvořením dalších MMM.

Prezidentova poradce vzbudilo k ránu zvonění telefonu. Nevyspalý mžoural očima, který z nich to je. Byl to ten růžový. Rázem se probudil. Tohle číslo totiž neznal nikdo.

Zvedl sluchátko a řekl neutrálně, haló. Ale na druhé straně bylo ticho. Jen jako by tam šuměl vítr.

MMM se učil hrozně rychle. Téměř osmdesát procent jeho mozkových buněk bylo zapojeno do sbírání, třídění a vyhodnocování informací. Teď už dokázal zachytit i myšlenku „starou“ deset minut.

Richard Kowalski, prezidentův poradce pro otázky národní bezpečnosti, otevřel dveře. Už věděl, že prohrál, a byl připraven na všechno. Dobrý politik musí být připraven na všechno. A on byl. V několika správních radách měl rezervované místo, i když, pochopitelně, by byl raději, kdyby to vydrželo alespoň do voleb.

Byl skutečně připraven na všechno, a tak když poznal navzdory tmavým brýlím profesora, který měl být mrtev, podařilo se mu říci bezmála srdečně:

„Profesore! No to je překvapení! Pojďte dál a odložte si!“

Ale když profesor vstoupil a sundal si brýle, ukázalo se, že prezidentův poradce, zděšeně sledující obličej svého návštěvníka, přece jen na všechno připraven nebyl.

Člověk totiž nikdy není připraven na všechno.

PROFESOR HARTMANN ZAVRAŽDĚN!!! TAJEMSTVÍ TAJNÉHO ÚSTAVU! KDE JSOU PROFESOROVI ASISTENTI? GENERAL FLETCHER, PROFESOR HARTMANN, HANK HOLMES – MRTVI, KTERÉ NIC NESPOJUJE? VOZIL JSEM MU MRTVOLY prohlašuje Timothy JANUS, zřízenec městské márnice. BYL PROFESOR HARTMANN RUDÝ AGENT? PREZIDENT PŘERUŠUJE DOVOLENOU!

Sef zpravodajské služby Malcolm Tatch praštil balíkem novin s palcovými titulky a realisticky zhodnotil situaci:

„Tak jsme tedy kompletně v loji.“

Vytáhl z tajné zásuvky svého psacího stolu seznam tajných kont ve švýcarských bankách a začal se ho pečlivě učit nazpaměť.

MMM neměl žádné pudy a byl také téměř bez emocí. Když zachytil myšlenku, že ho ten člověk chce zabít, bylo to pro něho nepřípustné – prostě proto, že by to překazilo cíl jeho snažení. Nebo jeho program.

Takže tomu logicky musel předejít.

Tentokrát už bez obtíží dešifroval jednu z prvních myšlenek mrtvého, když se spolu setkali ve dveřích, (VYPADÁ JAKO NĚJAKÝ POBUDA) a převlékl se. Před odchodem se podíval do zrcadla. Poprvé viděl, co od začátku věděl.

„Krucinál, Richarde,“ křičel prezident na svého poradce pro otázky národní bezpečnosti. „Jak jste to mohl takhle zpackat? Uvědomujete si vůbec, že je to váš konec?

Vždycky jsem si myslel, že jste mimořádně schopný! Vždyť jste, k čertu, řídil celou moji předvolební kampaň! A teď tohle. No tak mi aspoň vysvětlete, jak se to vůbec mohlo stát!“

Prezidentův poradce mlčel.

„Ztratil jste řeč, nebo co? A vůbec, sundejte si ty idiotské brýle! Nemám to rád!“

Dvojník to udělal.

Celou zemi zachvátila panika. Nikdo pořádně nevěděl proč.

Šéfrežisér prvního programu společnosti SCB byl nervózní. Nakonec se odhodlal.

„Promiňte, pane prezidente, ale když si přejete promluvit k národu,“ ukázal zbytečným gestem na nehybná oka televizních kamer… „myslím si, že by bylo lepší… zkrátka, v těch tmavých brýlích to nebude dobře vypadat.“

MMM už měl v tu chvíli jasno. Od nikoho se to nedozvěděl, nýbrž došel k tomu logickým úsudkem: jediným možným důvodem vzniku umělého člověka totiž mohl být záměr nahradit ubohé, neproduktivni a nepraktické lidi dokonalejšími bytostmi. Nepochyboval o tom, že se mu to postupně podaří.

Ukazovákem si přitiskl brýle s černými skly pevněji ke kořenu nosu.

„Obávám se,“ řekl rezolutně, „že to v žádném případě nepřipadá v úvahu.“

1 I když si tím nemůžeme být jisti, zdá se nám pravděpodobné, že prezident chtěl původně říci Kasandra. Avšak možná to byla i vtipná slovní hříčka.

??

??

??

??