EXPERIMENT ČLOVĚK

SBÍRKA S-F POVÍDEK

Fredric Brown

Leze, leze po obloze

Roger Jerome Phlutter, pro jehož absurdní jméno mám jedinou omluvu, a to, že jsem si je nevymyslel, byl v době, kdy se udál tenhle příběh, zaměstnancem Coleovy hvězdárny a pracoval tam, až se z něho kouřilo.

Byl to mladý muž, který celkem ničím nevynikal, třebaže své povinnosti vykonával pilně a se zdarem a doufal, že jednoho krásného dne se stane hlavním astronomem na nějaké důležité hvězdárně.

Naše vyprávění o událostech z konce března roku 1987 musí přesto začít Rogerem Phlutterem prostě a jednoduše proto, že ze všech lidí na světě si on první povšiml vychýlení hvězd.

Tohle prosím je Roger Phlutter.

Vysoký, trochu pobledlý z toho, že se celé dny nedostane na čerstvý vzduch, na nose silné brýle s kostěnými obroučkami, oblečený ani dobře, ani špatně, trochu moc kouří…

To odpoledne ve tři čtvrtě na pět se Roger zabýval současně dvěma věcmi. Jednak pozoroval ve srovnávacím mikroskopu fotografickou desku se snímkem části souhvězdí Blíženců, pořízeným předešlou noc, a jednak uvažoval, zda si troufne zatelefonovat Elsii a navrhnout jí, aby spolu někam šli, když mu v kapse zbyly z minulé výplaty jen tři dolary.

Tímto druhým problémem Rogera Phluttera se nepochybně někdy zabýval už každý normální mladý muž, ale ne každý dovede zacházet se srovnávacím mikroskopem, a dokonce mu rozumět. Takže přejdeme od Elsie k Blížencům.

Vtip srovnávacího mikroskopu je v tom, že se do něho vloží dvě fotografické desky se snímky téhož úseku oblohy, ale pořízené každá v jinou dobu. Desky jsou na sebe položeny tak, aby se přesně kryly, a pracovník střídavě zaostřuje okulár nejdřív na jednu a pak na druhou desku pomocí závěrky. Jsou-li desky identické, pak spuštění závěrky neukáže nic. Jestliže však jeden z bodů na druhé desce má jinou polohu než na první, máte dojem, že při každém spuštění závěrky poskočí.

Roger spustil závěrku a jeden z bodů poskočil. Zkusil to ještě jednou, zapomínaje přitom – jako my – úplně na Elsii, a bod znova poskočil. Poskočil téměř o desetinu úhlové vteřiny.

Roger se narovnal a podrbal se na hlavě. Pak si zapálil cigaretu, odložil ji do popelníku a znova se podíval do srovnávacího mikroskopu. Když spustil závěrku, bod zase poskočil.

Do místnosti vešel Harry Wesson, který měl noční směnu, a věšel si svrchník.

„Poslyš, Harry,“ řekl Roger, „ten zatracenej aparát ukazuje nějak divně.“

„Jo?“ řekl Harry.

„Jo. Pollux se hnul o desetinu vteřiny.“

„Vážně?“ řekl Harry. „V pořádku, to celkem odpovídá paralaxe. Dvaatřicet světelných let – paralaxa Polluxe je 1,01, což je víc než desetina vteřiny. Takže jestli ten tvůj kontrolní snímek byl pořízen asi tak před šesti měsíci, když Země byla na druhé straně své oběžné dráhy, bylo by to v pořádku.“

„Ale, Harry, oba snímky byly pořízeny předevčírem v noci. V rozmezí čtyřiadvaceti hodin.“

„Ty ses zbláznil!“

„Koukni se sám.“

Nebylo ještě pět hodin, ale Harry Wesson to velkomyslně přehlédl a posadil se k srovnávacímu mikroskopu. Spustil závěrku a Pollux poslušně poskočil.

Nebylo pochyb, že jde o Polluxe, byl to na snímku zdaleka nejjasnější bod. Pollux je hvězda velikosti 1,2, jedna z dvaceti nejzářivějších na obloze, a vůbec nejzářivější v souhvězdí Blíženců. A žádná ze slabých hvězd v okolí se nepohnula.

„Hm,“ řekl Harry Wesson. Zamračil se a podíval se ještě jednou. „Jeden ten snímek má špatné datum. To je všechno. Já si to hned ověřím.“

„Oba snímky mají správné datum,“ řekl Roger umíněně. „Sám jsem je označoval.“

„No právě,“ řekl Harry. „Jdi domů. Je pět hodin. Jestli se Pollux pohnul včera v noci o desetinu vteřiny, já ti ho vrátím zpátky na místo.“

Roger tedy odešel.

Nechtělo se mu, měl pocit, že by neměl odcházet. Nedovedl přesně určit proč, ale něco mu vadilo. Rozhodl se nejet domů autobusem, a jít pěšky.

Pollux je stálice. Nemůže se ve čtyřiadvaceti hodinách pohnout o desetinu vteřiny.

Tak počkejme – dvaatřicet světelných let, řekl si Roger. Desetina vteřiny, prokrindapána, to by se pohyboval několikrát rychleji než světlo. A to je úplná pitomost!

No řekněte sami!

Na čtení a šprtání neměl dnes večer chuť. Stačí mu tři dolary na to, aby mohli s Elsií někam jít?

Oči mu padly na tři koule tradičně označující zastavárnu a Roger podlehl pokušení. Dal do zástavy hodinky a pak zatelefonoval Elsii. Co by řekla pozvání na večeři a do kabaretu?

„Řekla bych ano.“

A tak, než ji doprovodil domů v půl druhé v noci, se mu podařilo zapomenout na astronomii. Není na tom nic divného. Divnější by bylo, kdyby si na ni byl vzpomněl.

Ale pocit neklidu se mu vrátil, sotva se s Elsií rozloučil.

Nejdřív si nevzpomněl proč. Věděl jenom, že se mu ještě nechce domů.

Hospoda na rohu byla ještě otevřená, a tak si zašel na skleničku. Dopíjel druhou, když si vzpomněl. Objednal si třetí.

„Hanku,“ řekl výčepnímu, „znáš Polluxe?“

„Kterýho?“ zeptal se Hank.

„Nech to plavat.“ Vypil další skleničku a přemýšlel. Ano, někde se dopustil chyby. Pollux se pohnout nemohl.

Vyšel z hospody a zamířil k domovu. Těsně před domem ho napadlo podívat se na Polluxe. Ne že by pouhým okem mohl zaregistrovat posuv o desetinu vteřiny. Ale pudila ho zvědavost.

Podíval se nahoru, orientoval se podle srpu Lva a potom našel Blížence. Jediné viditelné hvězdy byly Castor a Pollux, nebyla totiž zrovna nejvhodnější noc na pozorování hvězd. Obě tam byly, jak se sluší a patří, ale měl dojem, že jsou od sebe trochu víc vzdáleny než normálně. Což byla blbost, protože v tom případě by muselo jít o celé stupně, a nikoli o pouhé minuty a vteřiny.

Chvíli je pozoroval a pak se podíval na Velký vůz. Zastavil se a chvíli stál na místě. Zavřel oči a za chvíli je opatrně otevřel. Velký vůz vůbec nevypadal jako Velký vůz. Byl celý nakřivo, jako by v oji bylo víc místa mezi Aliothem a Mizarem než mezi Mizarem a Alkorem. Phekda a Merak v dolní části korby byly zase blíž u sebe, takže úhel korby byl ostřejší. O hodně ostřejší.

Protože nevěřil svým očím, nakreslil si Roger v duchu čáru od Meraku a Dubhe k Polárce. Byla zakřivená. Nutně. Kdyby ji vedl rovně, minula by Polárku o dobrých pět stupňů.

Roger zalapal po dechu, sundal si brýle a pečlivě je vyčistil kapesníkem. Když si je zase nasadil, byl Velký vůz pořád ještě našišato.

Našišato byl i Lev, když se na něj znova podíval. V každém případě Regulus nebyl tam, kde má být, posunul se o několik stupňů.

O několik stupňů! Při Regulově vzdálenosti od Země! Kolik je to světelných roků? Pětašedesát? Asi tolik.

Potom, právě včas, neměl-li dočista přijít o rozum, si Roger vzpomněl, že pil. Šel tedy domů, už se neodvažoval podívat na oblohu. Lehl si, ale nemohl usnout.

Opilý se necítil, ale byl čím dál rozčilenější a ani trochu ospalý.

Může si troufnout zavolat na hvězdárnu? Nebudou si myslet, že se někde zpanákoval? Nakonec se rozhodl, že na tom starou bačkoru záleží. V pyžamu šel k telefonu.

„Promiňte, s hvězdárnou vás nemohu spojit,“ řekla městská centrála.

„Jak to, že nemůžete?“

„To číslo nespojujeme,“ řekla centrála líbezným hláskem. A potom: „Lituji, to nevíme.“

Přepojili ho na vedoucího centrály a ten mu to vysvětlil. Coleova hvězdárna je zavalena takovou záplavou telefonátů od hvězdářů amatérů, že musela požádat telefonní společnost, aby nepřepojovala žádné telefony zvenčí kromě meziměstských hovorů z ostatních hvězdáren.

„Děkuju,“ řekl Roger. „Mohl byste mi opatřit taxíka?“

Byla to neobvyklá žádost, ale vedoucí centrály mu vyhověl a zavolal taxíka.

Coleova hvězdárna, když tam přijel, se podobala blázinci.

Následující ráno přinesla zprávu většina novin. Některé věnovaly události deset až patnáct řádků na vnitřní stránce, ale nikde nechyběla podstatná fakta.

Fakta spočívala v tom, že u určitého počtu hvězd – lze říci, že u těch nejjasnějších – byl v posledních čtyřiadvaceti hodinách zaznamenán pohyb, viditelný pouhým okem.

„To ovšem neznamená,“ zažertoval si list New York Spotlight, „že by se v minulosti hvězdy nepohybovaly. ‚Pohyb‘ znamená pro astronomy pohyb hvězdy po obloze ve vztahu k ostatním hvězdám. Až dosud se největší pohyb projevil u hvězdy zvané Barnardova v souhvězdí Hadonoše a jeho rychlost je 10,25 úhlové vteřiny ročně. Barnardova hvězda není viditelná pouhým okem.“

Ten den žádný astronom na zeměkouli nezamhouřil oko.

Hvězdárny zamkly dveře, žádný zaměstnanec nesměl ven a dovnitř se nevpouštěl nikdo kromě náhodných reportérů, kteří se chvíli zdrželi a pak odešli s udivenými obličeji, konečně přesvědčeni, že se děje něco prapodivného.

Srovnávací mikroskopy srovnávaly a astronomové taky. Vypilo se neuvěřitelné množství kávy. Šest hvězdáren ve Spojených státech povolalo pohotovostní policejní oddíly. Dvakrát byl důvodem pokus rozvášněných amatérů vniknout do budovy, zbývající čtyři hvězdárny byly nuceny požádat o pomoc při rvačkách, které se vyvinuly z diskusí v samotných hvězdárnách. Pracovny Lickovy hvězdárny byly zdemolovány a James Truwell, anglický královský astronom, byl převezen do Londýnské nemocnice s lehkým otřesem mozku, který utržil, když mu rozběsněný podřízený rozbil o hlavu těžkou fotografickou desku.

Takové incidenty však byly výjimkou. Všeobecně se z hvězdáren staly dobře organizované blázince.

Středem pozornosti těch podnikavějších byl amplión, který sděloval osazenstvu zprávy z východní polokoule. Prakticky všechny hvězdárny byly v neustálém telefonickém styku se zatemněnou částí Země, kde jevy byly dosud zkoumány.

Astronomové sledující noční oblohu v Singapuru, Šang-haji a Sydney konali svá pozorování takříkajíc přímo do sluchátek telefonů mezikontinentálního spojení.

Zvláště zajímavé byly zprávy ze Sydney a Melbourne, jež obsahovaly informace o jižní obloze, neviditelné v Evropě a ve Spojených státech ani v noci. Podle těchto hlášení nebyl Jižní kříž už křížem, jeho hvězdy Alfa a Beta se posunuly k severu. Alfa a Beta Centauri, Canopus a Achernar se dosud pohybovaly – všechny obecně řečeno severním směrem. Triangulum Australe a Magellanovy mraky se nehnuly. Sigma Octanis, slaboučká polární hvězda, zůstávala na svém místě.

Pohybu na jižní obloze bylo tedy mnohem méně než na severní, pokud tedy jde o počet přemísťujících se hvězd. Zato však byl větší jejich relativní pohyb. Zatímco obecný směr pohybu těch několika hvězd, které se daly na pochod, byl severní, jejich dráhy nevedly na sever, ani nesměřovaly do jednoho bodu v kosmu.

Američtí a evropští astronomové přemílali tento fakt a lili do sebe další hrnky kávy.

Večerníky, obzvláště v Americe, si začaly uvědomovat, že na obloze se děje něco opravdu neobyčejného, a většina o tom přinesla zprávu na titulní straně – aniž jí dala palcový titulek – a tam jí věnovala půl sloupce a pokračování uvnitř listu, jež bylo delší či kratší, podle toho, jestli se redaktorovi podařilo vymáčknout z astronomů vyjádření.

Vyjádření, pokud nějaká dostali, obsahovala bez výjimky fakta, a nikoli názory. Fakta, pravili příslušní pánové, jsou sama o sobě dostatečně překvapivá, a názory by byly předčasné. Vyčkejme a uvidíme. Ať už se děje, co děje, děje se to rychle.

„Jak rychle?“ zeptal se jeden redaktor.

„Rychleji, než je možné,“ zněla odpověď.

Nebylo by spravedlivé tvrdit, že si žádný redaktor neopatřil už v tomto stadiu názor. Charles Wangren, podnikavý redaktor listu Chicago Blade, utratil jmění za meziměstské telefonické hovory. Šedesátkrát volal a podařilo se mu spojit s hlavními astronomy čtyř hvězdáren. Všem položil stejnou otázku.

„Co může být podle vašeho názoru příčinou – jakoukoli příčinou – pohybu hvězd v posledních dvou nocích?“

Odpovědi přehledně seřadil.

„To bych taky rád věděl.“ – George F. Stubbs, Trippova hvězdárna, Long Island.

„Někdo nebo něco se zbláznilo a doufám, že jsem to já.“– Henry Collister McAdams, Lloydova hvězdárna, Boston.

„To, co se děje, je nemožné. Žádná příčina neexistuje.“ – Letton Tischauer Tinney, Burgoynova observatoř, Albuquerque.

„Hledám odborníka na astrologii, neznáte nějakého?“ – Patrick R. Whitaker, Lucasova hvězdárna, Vermont.

Redaktor Wangren smutně prostudoval seřazené odpovědi, které ho stály 187,35 dolaru včetně daně, podepsal účet za meziměstské rozhovory, hodil lístek s napsanými odpověďmi do koše na papír a zatelefonoval svému stálému spolupracovníkovi z oboru vědy.

„Můžete mi napsat sérii článků o dvou až třech tisících slovech o tom astronomickém skandálu?“

„Samo,“ řekl spolupracovník, „ale o jaký skandál jde?“ Ukázalo se, že se právě vrátil z ryb, a dosud nečetl noviny ani se nepodíval na oblohu. Ale články napsal. Dokonce do nich pomocí ilustrací dostal sex: použil starobylou mapu hvězdné oblohy ukazující souhvězdí v nedbalkách a přidal několik slavných obrazů, jako např. Původ Mléčné dráhy, a ještě fotografii dívky v plavkách dívající se ručním dalekohledem pravděpodobně na jednu z bludných hvězd. Náklad listu Chicago Blade stoupl o 21,7 procenta.

A jsme opět v Coleově hvězdárně, je pět hodin, od začátku všeho toho vzruchu uplynulo přesně čtyřiadvacet hodin a dvacet pět minut. Roger Phlutter – ano, už ho tu máme zas – se rázem probudil, když mu někdo položil ruku na rameno.

„Jděte domů, Rogere,“ řekl jeho šéf Mervin Armbruster vlídně.

Roger se posadil.

„Ale pane Armbrustere,“ řekl, „promiňte, že jsem usnul.“

„Blbost,“ řekl Armbruster. „Nemůžete tu vysedávat věčně. Nikdo tu nemůže vysedávat věčně. Jděte domů!“

Roger Phlutter šel domů. Ale když se vykoupal, byl nervózní, ospalý ani ne. Bylo teprve čtvrt na sedm. Zavolal Elsii.

„Je mi strašně líto, Rogere, ale už jsem si něco smluvila. Co se děje, Rogere? Myslím jako s hvězdama?“

„Ksakru, Elsie, pohybujou se. Nikdo neví.“

„Ale já si myslela, že všechny hvězdy se pohybujou,“ řekla Elsie. „Slunce je přece taky hvězda? Jednou jsi mi povídal, že Slunce se pohybuje směrem k nějakému bodu v souhvězdí Samsona.“

„Herkula,“

„No dobře, tak Herkula. Když se teda všechny hvězdy pohybujou, tak proč jste z toho najednou všichni celí pryč?“

„Tohle je něco jinýho,“ řekl Roger. „Vem si Canopus. Začal se pohybovat rychlostí sedm světelných let za den. To nemůže.“

„Proč?“

„Protože se nic nemůže pohybovat rychleji než světlo,“ řekl Roger trpělivě.

„Když se ale pohybuje tak rychle, tak asi může,“ řekla Elsie. „Anebo váš dalekohled špatně ukazuje nebo co. A vůbec, je to hodně daleko, viď?“

„Sto šedesát světelných let. Tak daleko, že to, co vidíme, se událo před sto šedesáti lety.“

„Tak se třeba nepohybuje vůbec,“ řekla Elsie. „Heleď, ten tvůj Canopus se možná přestal pohybovat před sto padesáti lety a vy jste celí bez sebe nad něčím, na čem už nezáleží, protože je dávno po tom. Máš mě ještě rád?“

„To víš, že mám, pusinko. Nemůžeš tu schůzku zrušit?“

„Nemůžu, Rogere, ale moc mě to mrzí.“

Musel se tím spokojit. Rozhodl se, že se půjde do města najíst.

Večer teprve začínal a na to, aby člověk rozeznal hvězdy nad hlavou, bylo ještě příliš brzo, i když jasně modrá obloha už tmavla. A Roger věděl, že až se hvězdy konečně objeví, málokteré souhvězdí bude k poznání.

Cestou přemýšlel o Elsiiných výrocích a usoudil, že nejsou o nic méně inteligentní než to, co se říkalo na hvězdárně. Svým způsobem ho upozornily na jednu stránku věci, která ho dřív nenapadla, a věc se stala ještě nepochopitelnější.

Všechny ty pohyby začaly týž večer – a přece zase ne! Alfa Centauri se musela dát na pochod asi tak před čtyřmi sty lety a Rigel před pěti sty čtyřiceti, když Kryštof Kolumbus běhal ještě v krátkých kalhotkách, pokud vůbec nějaké nosil, a Vega se rozběhla, když se Roger narodil – před šestadvaceti lety. Každá ze všech těch stovek hvězd musela vyrazit v den mající přímou souvislost s její vzdáleností od Země. Souvislost přesnou až na světelnou sekundu, neboť kontrola fotografických desek snímaných za předvčerejší noci ukázala, že nový pohyb hvězd začal ve čtyři hodiny deset minut ráno greenwichského času. Příšerný zmatek!

Pokud to neznamená, že světlo má koneckonců nekonečnou rychlost.

Jestliže ne – a je příznačné pro Rogerův duševní stav, že vůbec mohl předpokládat něco tak neuvěřitelného – tak co potom? Všechno je stejný propletenec jako předtím.

Ze všeho nejvíc se Roger cítil uražený, že se něco takového vůbec může dít.

Zašel do restaurace a posadil se. Rádio vyřvávalo nejnovější skladby v dissarytmu, což byla nová čtvrttónová taneční hudba, v níž dřevěné dechové nástroje sloužily jako pozadí pro šílené melodie vytloukané na vyladěných tamtamech. Mezi jednotlivými čísly frenetický hlasatel vychvaloval přednosti jakéhosi výrobku.

Roger žvýkal sendvič a pozorně naslouchal dissarytmu, čímž se mu podařilo neslyšet reklamu. V osmdesátých letech si většina inteligentních lidí vypěstovala jistý druh rozhlasové hluchoty, která jim umožňovala neslyšet lidský hlas vycházející z přijímače, ačkoli slyšeli nepříliš časté vložky hudby mezi reklamou a kochali se jimi. Ve věku, kdy reklamní soutěžení bylo tak vybičované, že se na míle kolem obydlených středisek sotva našla holá zeď nebo kus pozemku bez plakátů a reklamních tabulí, mohli si poněkud náročnější lidé zachovat normální vztah k životu pouze pečlivě vypěstovanou částečnou slepotou a hluchotou. Jen ty jim umožňovaly ignorovat většinu soustředěného útoku na jejich smysly.

Z tohoto důvodu větší část zpráv, které následovaly po dissarytmickém pořadu, vešly Rogerovi doslova jedním uchem tam a druhým ven, než si uvědomil, že neposlouchá ódu na hotová jídla.

Najednou měl dojem, že slyší známý hlas, a po několika větách si byl jist, že hovoří Milton Hale, vynikající fyzik, jehož nová teorie principu neurčitosti vyvolala nedávno ostré polemiky. Šlo zřejmě o interview s dr. Halem.

„… nebeské těleso tudíž může mít buď polohu, nebo rychlost, ale nelze říci, že by mohlo mít současně obojí ve vztahu k nějaké časoprostorové soustavě.“

„Pane doktore, mohl byste to vyjádřit hovorově?“ řekl reportér hlasem vláčným jako sirup.

„Já se vyjadřuji hovorově, pane. Řečeno vědecky, s použitím terminologie Heisenbergova kontrakčního principu, n na sedmou v závorkách, udávající pseudopolohu Diedrichova kvantového integrálu ve vztahu k sedmému koeficientu zakřivení –“

„Děkuji vám, pane doktore, ale obávám se, že to je poněkud nad chápání našich posluchačů.“

A nad tvoje, pomyslel si Roger Phlutter.

„Jsem si jist, pane doktore, že naše posluchače nejvíc zajímá otázka, zda tyto dosud nevídané pohyby hvězd jsou skutečné nebo pomyslné?“

„Oboje. Jsou skutečné vzhledem k souřadnicím vesmíru, ale nikoli vzhledem k souřadnicím vesmírného časoprostoru.“

„Mohl byste to blíže vysvětlit, pane doktore?“

„Myslím, že ano. Potíž je spíše epistemologická. Řečeno přísně kauzálně, dopad makroskopického –“

Je smažno, lepě svihlí tlové se batoumají v dálnici, řekl si Roger Phlutter.

„– na paralelismus netropického gradientu.“

„Kecy kecy plác plác,“ řekl Roger nahlas.

„Říkal jste něco, pane?“ zeptala se servírka. Roger si jí všiml poprvé. Byla malá a blonďatá a vypadala přítulně. Roger se na ni usmál.

„To záleží na tom, z kterých vesmírných časoprostorových souřadnic na to pohlížíme,“ řekl rozšafně. „Je to čistě epistemologický problém.“

Na odškodněnou jí dal větší spropitné, než bylo rozumné, a odešel.

Nejvýznamnější fyzik na světě, řekl si, a ví o tom, co se děje, míň než laická veřejnost. Veřejnost ví, že stálice se buď pohybují, nebo nepohybují. Dr. Hale zřejmě neví ani to. Pod kouřovou clonou odbornosti Hale naznačil, že dělají obojí.

Roger se podíval vzhůru, ale skrze záři miliard neónových světel a výbojek blikotalo jen několik hvězd, v časných večerních hodinách zcela nejasných. Ještě je brzy, řekl si.

V nedalekém výčepu si dal skleničku, ale nějak mu nechutnala, a tak ji nedopil. Neuvědomoval si, co mu je, ale byl dočista zmožený nedostatkem spánku. Věděl jen, že už není ospalý, a měl v úmyslu jít a jít, dokud nepocítí, že se mu klíží oči. Kdyby ho byl někdo praštil obuškem přes hlavu, byl by mu prokázal nejlepší službu, ale nikdo se neobtěžoval.

Kráčel dál a po chvíli zahnul do jasně osvětleného foyer kina s televizním programem. Koupil si lístek a usedl právě ve chvíli, kdy nešťastně končil jeden ze tří hraných filmů. Pak následovaly reklamy, na něž se s úspěchem díval, aniž je viděl.

„A nyní,“ oznámilo plátno, „vám přinášíme speciální televizní záběry noční oblohy nad Londýnem, kde jsou teď tři hodiny ráno.“

Plátno zčernalo a objevily se na něm stovky teček. Hvězdy. Roger se naklonil kupředu, díval se a pečlivě naslouchal – tohle bude alespoň přímý přenos faktů slovem a obrazem, ne nesmyslné žvanění.

„Tahle šipka,“ řeklo plátno, když se na něm objevila šipka, „ukazuje na Polaris, tedy Polárku, která se nyní nalézá deset stupňů od nebeského pólu směrem k Velké medvědici. Sama Velká medvědice, tedy Velký vůz, už jako vůz nevypadá, ale šipka vám ukáže hvězdy, z nichž se původně skládal.“

Roger bez dechu sledoval šipku i hlas.

„Alkor a Dubhe,“ řekl hlas. „Stálice již nejsou stálicemi, nýbrž –“

Na plátně se najednou objevila moderní kuchyně „– kvalita a vynikající vlastnosti sporáků Hvězda se nemění. Jídlo připravované superindukovanou vibrační metodou chutná výtečně. Sporáky značky Hvězda nebyly dosud překonány.“

Roger Phlutter pomalu vstal a protáhl se do chodbičky. Z kapsy vytáhl nožík a kráčel k plátnu. Nevelkým skokem se přenesl na nízké pódium. Nebodal do plátna rozzlobeně, prořezával je pečlivě a metodicky a s rozmyslem, aby způsobil co největší škodu s co nejmenším vynaložením sil.

Než ho obstoupili tři statní uvaděči, byla zkáza dokonána a byla důkladná. Nebránil se uvaděčům ani policistům, kterým ho odevzdali. Před vyšetřujícím soudcem o hodinu později klidně vyslechl, z čeho je obviňován. „Cítíte se vinen nebo nevinen?“ tázal se vyšetřující soudce. „Vaše ctihodnosti, tady jde prostě o otázku epistemologie,“ řekl Roger vážně. „Stálice se pohybují, ale pražené žitné vločky, nejlepší vločky na světě, dosud představují pseudo-polohu Diedrichova kvantového integrálu ve vztahu k sedmé mocnině zakřivení.“

O deset minut později spal, jako když ho do vody hodí. Je sice pravda, že spal ve vězeňské cele, ale spal tvrdě. Policie ho tam nechala, protože bylo jasné, že se potřebuje vyspat… Mezi menší tragédie této noci můžeme počítat i případ škuneru Ransagansett, který se udál nedaleko kalifornského pobřeží. Nedaleko není tak docela přesné. Náhlý poryv větru zahnal škuner na míle od stanoveného kursu; kolik mílí to bylo, mohl kapitán jen hádat.

Ransagansett byla americká nákladní loď s německou posádkou, plující pod venezuelskou vlajkou, a vozila chlast z Ensenady v Baya California podél pobřeží do Kanady, která se tehdy zmítala v pokusu o prohibici. Ransagansett bylo starobylé plavidlo se čtyřmi motory a nespolehlivým kompasem. Za dvoudenní bouře se její letitý přijímač – ročník 1956 – porouchal tak, že první důstojník Gross ho nebyl schopen spravit.

Ale teď už z bouře zbyla jenom mlha, kterou poslední závany větru zaháněly pryč. Hans Gross stál se starodávným sextantem na palubě a čekal. Kolem něho byla úplná tma, neboť loď plula bez světel, aby se vyhnula pobřežním hlídkám.

„Jasní se, pane Gross?“ ozval se kapitánův hlas zdola.

„Ja ja. Ten mlha už skoro odešel,“

V kabině se kapitán Randall vrátil ke stolu, kde mastil s druhým důstojníkem a strojníkem karty. Mužstvo, obstarožní Němec s dřevěnou nohou jménem Weiss, spalo někde u vchodu do podpalubí, dejme tomu, že u zadního vratidla.

Uplynula půlhodina, pak hodina a kapitán prohrával. Vyhrával strojník Helmstadt.

„Pane Gross,“ zavolal kapitán.

Žádná odpověď. Zavolal tedy ještě jednou. Zase nic.

„Počkejte moment, meine starý lumpové,“ řekl kapitán druhému důstojníkovi a strojníkovi a vyšel po schůdkách na palubu.

Gross tam stál a díval se vzhůru s otevřenými ústy. Mlha mizela.

„Pane Gross,“ řekl kapitán Randall. První důstojník neodpovídal.

Kapitán viděl, jak se jeho první důstojník pomalu otáčí na místě.

„Hans,“ řekl kapitán Randall. „Co se ksakru s tebou děje?“ A pak se taky podíval nahoru.

Na první pohled vypadala obloha úplně normálně. Nepoletovali tam andělé, neozývaly se motory letadel. Velký vůz – kapitán Randall se otočil pomalu, ale přece jen rychleji než Hans Gross. Kde je Velký vůz?

Ostatně – kde je vůbec něco? Nikde nic, žádné souhvězdí, které by kapitán poznal. Lev a jeho srp byli fuč, pás Orionu zrovna tak, po Býkových rozích ani památky.

Ke všemu tam byla skupina osmi zářících hvězd, člověk by řekl, že je to souhvězdí, protože měly tvar osmiúhelníku, jenže pokud takové souhvězdí vůbec existuje, kapitán je v životě neviděl, ačkoli se plavil kolem Hornu a mysu Dobré naděje. Takže možná – ale ne, Jižní kříž to taky není. Kapitán Randall popošel ke schůdkům jako omráčený. „Pane Weisskopf, pane Helmstadt,“ zavolal, „pojďte na palubu!“

Přišli a podívali se. Dlouho nikdo nic neříkal. „Zastavte stroje, pane Helmstadt,“ řekl kapitán. Helmstadt zasalutoval – poprvé v životě – a šel dolů.

„Pan kapitán chtěla vzbudit Weiss?“ zeptal se Weisskopf. „Proč?“

„Nevím.“

Kapitán uvažoval. „Vzbuďte ho,“ řekl. „Já myslím, že sme na ten planet Marsovi,“ řekl Gross. Ale kapitán, který měl stejný nápad, to zavrhl. „Ne,“ řekl pevně. „Souhvězdí musí vypadat přibližně stejně z kterékoli planety sluneční soustavy.“

„Vy myslela, že už jsme ven z kosmosa?“

Hluk motorů náhle ustal a ozývalo se jenom známé tiché šplouchání vln narážejících na trup lodi. Loď se jako obvykle lehce kolébala.

Weisskopf se vrátil na palubu s Weissem a Helmstadtem, který zase zasalutoval.

„Co dál, kapitáne?“

Kapitán Randall mávl rukou směrem k zádi, kde byly narovnané bedny s alkoholem, pokryté plachtovinou. „Otevřít náklad!“ poručil.

Ve hře se nepokračovalo. Za svítání, pod sluncem, které už nedoufali nikdy spatřit – a které ostatně v tuto chvíli neviděli – vynesli členové pobřežní hlídky z lodi pět mužů v bezvědomí a dopravili je do přístavního vězení v San Fran-cisku. Ransagansett proplula v noci úžinou Golden Gate a měkce narazila na přístavní molo přívozu do Berkeley.

Za zádí škuneru se táhla obrovská plachta. Přidržovala ji harpuna, jejíž lano bylo pevně přivázáno k zadnímu stěžni. Jak se tam harpuna octla, se nikdy oficiálně nevysvětlilo, ačkoli mnohem později se kapitán Randall matně rozpomněl, že v noci harpunoval velrybu. Obstarožní námořník jménem Weiss však nikdy nezjistil, co se stalo s jeho dřevěnou nohou. Snad je to pro něj lepší.

Proslulý dr. Milton Hale právě dokončil svůj rozhlasový projev.

„Děkuji vám, pane doktore,“ řekl reportér. Rozsvítilo se žluté světélko. Mikrofon byl vypnutý. „Tedy – honorář dostanete u okýnka, tedy – víte kde.“

„Vím,“ řekl fyzik. Byl to kulatý dobromyslný mužík. Se svou huňatou bílou bradou se podobal kapesnímu vydání dědy Mráze. Vesele zamrkal a zapálil si krátkou bachratou dýmku.

Když odešel ze zvukotěsného studia, namířil si to energicky halou k pokladnímu okénku. „Ahoj, děvenko,“ řekl pokladní ve službě. „Že tady máte dva šeky pro dr. Hala?“

„Vy jste pan doktor Hale?“

„Někdy o tom pochybuju,“ řekl mužík. „Ale mám doklady, které vám to potvrdí.“

„Dva šeky?“

„Dva šeky. Oba za totéž vysílání, na základě zvláštní dohody. Mimochodem, v divadle Mabry dnes večer dávají báječnou věcičku.“

„Opravdu? Ano, tady jsou vaše dva šeky, pane doktore. Jeden na sedmdesát pět, jeden na pětadvacet. Je to tak správně?“

„Přímo skvěle. Co bude s tím divadlem?“

„Jestli si přejete, zavolám manžela a zeptám se ho,“ řekla dívka. „Dělá tam vrátného.“

Dr. Hale si zhluboka povzdychl, ale nepřestal vesele pomrkávat. „Myslím, že by se mnou souhlasil,“ řekl. „Tady máte ty lístky, děvenko. Jděte s ním. Vzpomněl jsem si, že mám večer co dělat.“

Dívce se rozšířily oči, ale lístky si vzala.

Dr. Hale zašel do telefonní budky a zavolal domů. Jeho domovem, jakož i dr. Halem samotným vládla jeho starší sestra. „Agáto, musím dnes večer zůstat v práci,“ řekl.

„Milione, víš přece, že se ti zrovna tak dobře pracuje doma ve tvé pracovně. Slyšela jsem tě v rádiu, Miltone, bylo to skvělé.“

„Byly to čiročiré žvásty, Agáto. Absolutní nesmysl. Co jsem vlastně říkal?“

„Říkal jsi přece, že – no – že hvězdy jsou – totiž, že nejsou –“

„Právě, Agáto. Chtěl jsem, aby mezi lidmi nevznikla panika. Kdybych jim řekl pravdu, dělali by si starosti. Ale když jsem se tvářil samolibě jako vědátor, myslí si, že všechno je – jaksi pod kontrolou. Víš, Agáto, co jsem myslel paralelismem entropického gradientu?“

„Ne tak docela.“

„Já taky ne.“

„Miltone, ty jsi pil!“

„Ne, ješ – ne, nepil. Já opravdu nemůžu pracovat dnes večer doma, Agáto. Musím jít na univerzitu, protože potřebuji knihovnu. A hvězdné mapy.“

„Ale Miltone, co s penězi za tvé vysílání? Víš přece, že není bezpečné mít peníze v kapse, když se cítíš – takhle.“

„To nejsou peníze, Agáto, je to šek, a pošlu ti ho poštou cestou do práce. Nevyberu ho. Co tomu říkáš?“

„Když potřebuješ knihovnu, tak to asi jinak nepůjde. Na shledanou, Miltone.“

Dr. Hale přešel přes ulici, koupil si známku a obálku a vybral šek na pětadvacet dolarů. Šek na pětasedmdesát dolarů vložil do obálky a hodil do schránky.

Zůstal stát vedle schránky, podíval se na podvečerní oblohu, otřásl se a rychle sklopil oči. Pak zamířil rovnou k nejbližší hospodě a objednal si dvojitou whisky.

„Ste tu dlouho nebyl, pane doktore,“ řekl výčepní Mike.

„To tedy ne, Miku. Ještě jednu.“

„Už je tady. Na můj účet. Zrovna jsme vás poslouchali v rádiu. Vy teda válíte.“

„Ano.“

„Fakt, válíte. Měl jsem trochu zamotanou hlavu z toho, co se tam nahoře děje, když můj kluk je letec, a tak vůbec. Ale když vy vědci víte, o co kráčí, tak je to v suchu. Byl to vážně senza projev, pane doktore. Jen bych se rád zeptal na jednu věc.“

„Toho jsem se obával,“ řekl dr. Hale. „Ty hvězdy – hejbou se, někam putujou. Ale kam? Totiž, jak jste říkal, jestli se vůbec hejbou.“

„To se vůbec nedá přesně říct, Miku.“

„Copak hvězdy se nepohybujou rovně?“

„Mám-li říct pravdu, tak ano i ne, Miku. Podle spektroskopické analýzy udržují si od nás pořád stejnou vzdálenost, jedna jako druhá. Takže se skutečně pohybují – pokud vůbec – v kruzích kolem nás. Ale ty kruhy jsou vlastně rovné. Chci říct, že jsme uprostřed těch kruhů, a tak se pohybující hvězdy ani nepřibližují, ani nevzdalují.“

„Daly by se jejich dráhy nakreslit?“

„Ano, na hvězdném globusu se tak už stalo. Všechny jako by směřují k určité části oblohy, ale ne do daného bodu. Jinými slovy, jejich dráhy se neprotínají.“

„Do které části oblohy směřují?“

„Přibližně někam mezi Velkou medvědici a Lva, Miku. Ty, co jsou od nich nejdál, se pohybují nejrychleji, ty, co jsou nejblíž, pomaleji. Ale ksakru, Miku, já jsem sem přišel zapomenout na hvězdy a ne o nich vykládat! Nalejte mi ještě jednu!“

„Momentíček, pane doktore. Až tam dorazí, zastaví se, nebo poputujou dál?“

„Hergot, jak to mám vědět, Miku? Vyrazily náhle a všechny najednou plnou původní rychlostí – totiž vyrazily stejnou rychlostí, kterou se pohybují teď. Bez rozjezdu, takříkajíc. Takže předpokládám, že se můžou zrovna tak nečekaně zastavit.“

Zastavil se zrovna tak náhle, jako se mohly zastavit hvězdy. A civěl na svůj obraz v zrcadle za pultem, jako kdyby se nikdy předtím neviděl. „Co je, pane doktore?“

„Miku!“

„Ano, pane doktore?“

„Miku, vy jste génius!“

„Já? Děláte si legraci?“

Dr. Hale zaúpěl. „Miku, musím letět na univerzitu a pustit se do toho. Potřebuju knihovnu a hvězdný glóbus. Ještě ze mě uděláte čestného člověka, Miku. Zabalte mi laskavě láhev whisky, to je jedno jaké.“

„Je to pravá skotská. Litrovku?“

„Litrovku a hoďte sebou! Musím si promluvit s jedním člověkem o psí hvězdě.“

„Vážně, pane doktore?“

Dr. Hale si hlasitě vzdychl. „Sám jste si to zavinil, Miku. Ano, psí hvězda neboli Sirius. Že jsem sem vůbec lezl, Miku. Po týdnech můj první volný večer a vy mi ho zkazíte.“

Odjel taxíkem na univerzitu, odemkl si a rozsvítil ve své pracovně a v knihovně. Pak si pořádně lokl pravé skotské a pustil se do práce.

Ze všeho nejdřív – musil říct vedoucímu ústředny, kdo je a trochu se pohádat – se spojil s hlavním astronomem Coleovy hvězdárny.

„Tady je Hale, Armbrustere,“ řekl. „Něco mě napadlo, ale chci si ověřit fakta, než se do toho dám. Podle posledních informací, které jsem dostal, se nový vlastní pohyb projevil u čtyř set šedesáti osmi hvězd. Ještě to platí?“

„Ano, Miltone. Pohybují se pořád tytéž, žádná jiná.“

„Dobře. Seznam mám. Došlo u některé ke změně v rychlosti pohybu?“

„Ne. Zdá se to nemožné, ale rychlost je konstantní. Co tě napadlo?“

„Nejdřív si chci svou teorii ověřit. Jestli z toho něco vyleze, zavolám tě.“ Ale nezavolal, zapomněl.

Byla to dlouhá a namáhavá práce. Nejdřív si nakreslil mapu oblohy mezi Velkou medvědicí a Lvem. Na ni nakreslil čtyři sta šedesát osm čar, z nichž každá představovala předpokládanou dráhu putující hvězdy. Na okraji mapy, na místě, odkud čáry vycházely, poznamenal předpokládanou rychlost pohybu hvězd, a to nikoli ve světelných rocích za hodinu, nýbrž ve stupních za hodinu až do pátého desetinného místa. Pak se jal uvažovat.

Předpokládejme, že pohyb, který začal současně, taky současně skončí, řekl si. Pokusme se uhádnout, kdy. Dejme tomu, že zítra večer v deset hodin.

Zkusil to a podíval se na sérii poloh zakreslených na mapě.

Ne.

Zkusme jednu hodinu ráno. To už málem dává smysl. Zkusme půlnoc.

To bylo ono! V každém případě skoro ono. Výpočty se mohly lišit pouze o plus minus několik minut a vypočítávat přesný čas nemělo smysl. Teď, když poznal tu neuvěřitelnou pravdu.

Znova se napil a ponuře civěl na mapu.

Pak zašel do knihovny a tam si našel další informaci, kterou potřeboval. Adresu!

Tak začíná sága o cestě dr. Hala. Cestě zbytečné, to je pravda, ale cestě, která se významem rovná poselství maratónského běžce.

Dr. Hale začal svou cestu tím, že se napil. Potom, protože znal kombinaci, vyloupil sejf v kanceláři prezidenta univerzity. Lístek, který nechal v sejfu, byl mistrovskou ukázkou stručnosti. Zněl:

„Vzal jsem si peníze, vysvětlení dodatečně.“

Pak se zase napil, láhev strčil do kapsy, vyšel z budovy a zastavil taxíka. Nastoupil.

„Kam to bude, pane?“ zeptal se taxíkář.

Dr. Hale udal adresu.

„Fremontova ulice?“ řekl taxíkář. „Bohužel nevím, kde

„V Bostonu,“ řekl dr. Hale. „Měl jsem hned říct, že v Bostonu.“

„V Bostonu? Myslíte Boston ve státě Massachusetts?

Pěkná dálka.“

„Proto už taky raději jeďte,“ řekl dr. Hale rozumně. Po krátké diskusi o financích a při pohledu na peníze vypůjčené z univerzitního sejfu se taxíkář uklidnil a vyjeli.

Na březnovou noc byla psí zima a topení moc nefungovalo. Ale pravá skotská prokázala dr. Halovi i taxíkáři vynikající služby. Když přijížděli do New Havenu, bujaře si prozpěvovali staré šlágry.

„Ó, dono Kláro, kdo tebe při tanci zřel…,“ hulákali. Existuje bohužel tvrzení, asi nepravdivé, že v Hartfordu se dr. Hale zálibně z okénka usmíval na mladou ženu, čekající na noční tramvaj, a zeptal se jí, zda nechce svézt do Bostonu. Zřejmě nechtěla, protože v pět hodin ráno, když taxík zastavil před domem č. 614 ve Fremontově ulici v Bostonu, seděli v něm jen dr. Hale a taxíkář.

Dr. Hale vystoupil a podíval se na dům. Byla to milionář-ská rezidence, obehnaná vysokým železným plotem s ostnatým drátem nahoře. Vrata byla zamčená a nikde nebylo vidět zvonek, na který by se dalo zazvonit.

Ale dům byl co by kamenem dohodil od chodníku a dr. Hale se nedal odradit. Hodil kamenem. Pak dalším. Nakonec se mu povedlo rozbít okno. Za chvíli se objevil u okna člověk. Komorník, usoudil dr. Hale.

„Já jsem dr. Milton Hale,“ zavolal. „Musím okamžitě mluvit s panem Rutherfordem R. Snivelym. Je to důležitě.“

„Pan Snively není doma, pane,“ řekl komorník. „A pokud jde o to okno…“

„Okno ať jde někam,“ zařval dr. Hale. „Kde je Snively?“

„Odjel na ryby.“

„Kam?“

„Mám zakázáno to prozradit.“

Dr. Hale byl přece jen asi malinko opilý. „Mně to prozradíte a hned!“ zařval. „Na příkaz prezidenta Spojených států.“

Komorník se usmál. „Já ho tu nevidím,“ řekl.

„Ale uvidíte,“ řekl Hale.

Vrátil se k taxíku. Taxíkář mezitím usnul, ale Hale jím lomcoval tak dlouho, až ho probudil.

„Do Bílého domu,“ řekl dr. Hale.

„Cože?“

„Do Bílého domu ve Washingtonu,“ řekl dr. Hale. „A fofrem.“

Vytáhl z kapsy stodolarovou bankovku. Taxíkář se na ni podíval a zaúpěl, pak si ji strčil do kapsy a nastartoval. Začalo slabě sněžit.

Kdyby byl dr. Hale lépe znal zvláštní zvyky výstředního pana Snivelyho, byl by věděl, že Snively nestrpí ve svém domě služebnictvo přes noc a žije v č. 614 ve Fremontově ulici úplně sám. Každý den v deset hodin ráno vtrhne do domu menší armáda lidí, co nejrychleji vykoná všechny práce a podle rozkazu odejde před polednem. Až na tyto dvě hodiny denně žil pan Snively v osamělé nádheře. Společenských styků měl málo, pokud vůbec nějaké měl.

Pan Snively jako jeden z předních výrobců Spojených států věnoval denně několik hodin řízení svých obchodních záležitostí, ale jinak měl spoustu volného času. Trávil ho téměř výhradně ve své dílně, kde kutil.

Pan Snively měl popelníček, který mu podal zapálený doutník, jakmile na něj přísně promluvil. Měl rozhlasový přijímač, sestrojený tak důmyslně, že se automaticky zapínal při programech financovaných firmou Snively a vypínal, když skončily. Měl vanu, která zařídila, že ho doprovázel orchestr, když si při koupání zpíval, a měl i přístroj, který mu nahlas předčítal z knihy, již do něj vložil.

Žil možná opuštěně, ale jeho život nepostrádal materiálních útěch. Pan Snively byl výstřední, to jistě, ale mohl si to dovolit, neboť jeho čistý příjem činil čtyři milióny dolarů ročně. Obstojné na člověka, který začal život jako syn úředníka lodní společnosti, nemyslíte?

Pan Snively se podíval za taxíkem, jak odjíždí, zasmál se a vrátil se do postele ke spánku spravedlivých.

Tak on na to někdo přišel o devatenáct hodin dřív, než měl, pomyslel si. Stejně jim to k ničemu nebude!

Neexistuje zákon, který by ho mohl potrestat za to, co udělal…

Toho dne šly v knihkupectvích knihy o astronomii na dračku. Veřejnost, zpočátku apatická, začala projevovat hluboký zájem. Dokonce i stařičké a zaprášené svazky Newtonových Principií se prodaly za nejvyšší cenu.

Éterem se ozývaly komentáře o novém nebeském zázraku. Málokterý byl odborný nebo aspoň inteligentní, neboť hvězdáři ten den většinou spali. Vydrželi být vzhůru prvních osmačtyřicet hodin, co to začalo, ale třetí den už byli tak vyčerpáni duševně i fyzicky, že ochotně nechali hvězdy, ať se starají o sebe, zatímco se oni, astronomové, trochu vyspí.

Fantastické nabídky televizních a rozhlasových studií nalákaly některé astronomy, aby se pokusili o přednášku, ale výsledkem byla nuda, na kterou je lépe zapomenout. Dr. Carver Blake při přednášce v rozhlase usnul mezi perigeem a apogeeni jako dřevo.

Také fyzikové byli na roztrhání. Ty nejvýznačnější však hledali marně. Jediná stopa po zmizelém dr. Miltonu Halovi, stručný lísteček se slovy „Vzal jsem si peníze, vysvětlení dodatečně“, moc nepomohla. Jeho sestra Agáta se obávala nejhoršího. Poprvé v dějinách se astronomie octla na prvních stránkách novin.

Toho rána začalo na severoatlantickém pobřeží sněžit brzo a bylo to čím dál horší. Než dojeli do Waterbury ve státě Connecticut, řidič taxíku dr. Hala začal ztrácet nervy.

Nikdo nemůže na člověku žádat, aby jel do Bostonu a pak bez zastávky z Bostonu do Washingtonu, uvažoval. Ani za kilo ne.

Ještě k tomu v týhle vánici. Vidět je v tom sajrajtu na pět metrů, když člověk vůbec udrží oči otevřený. Zákazník tvrdě spal na zadním sedadle. Co když na hodinku zastaví tuhle na kraji silnice a trochu si dáchne? Jen na hodinku. Zákazník to ani nepozná. Stejně je cvok. Proč neletí nebo nejede vlakem?

Dr. Hale by byl ovšem jel vlakem nebo letěl, kdyby ho to bylo napadlo. Ale nebyl zvyklý cestovat a kromě toho měl v sobě pravou skotskou. Taxík mu připadal jako nejjednodušší dopravní prostředek – žádné starosti s jízdenkami, jízdním řádem a nádražími. Peněz měl habaděj a mozek zahřátý whisky zapomněl na lidský faktor, na němž ta dlouhá cesta taxíkem závisela. Ten lidský faktor si uvědomil, až když se probudil napůl zmrzlý v zaparkovaném taxíku. Řidič spal tak tvrdě, že se neprobudil, ať s ním cloumal sebevíc. A k tomu se dr. Halovi zastavily hodinky, takže neměl tušení, kde je a kolik je hodin. Naneštěstí neuměl ani řídit auto. Rychle si lokl z láhve, aby nezmrzl, a pak se vyškrábal ven. Sotva byl venku, zastavilo u něj auto.

Byl to policista – a navíc jeden policista z miliónu. Přehlušuje burácení sněhové bouře, dr. Hale na něj zavolal. „Já jsem dr. Hale,“ zahulákal. „Zabloudili jsme. Kde jsem?“

„Pojďte dovnitř, než zmrznete,“ řekl policista. „Nejste náhodou dr. Milton Hale?“

„Jsem.“

„Přečetl jsem všechny vaše knihy, pane doktore,“ řekl policista. „Fyzika je můj koníček a vždycky jsem toužil se s vámi setkat. Chci se vás zeptat na revidovanou kvantovou hodnotu.“

„Tohle je otázka života a smrti,“ řekl dr. Hale. „Můžete mě zavézt na nejbližší letiště, ale rychle?“

„Ovšem, pane doktore.“

„Podívejte se – tady v taxíku leží muž. A zmrzne, jestli mu neseženeme pomoc.“

„Posadím ho na zadní sedadlo a taxíka odstavím. Ostatní se zařídí až potom.“

„Pospěšte si, prosím vás.“

Poslušný policista si pospíšil. Vrátil se k autu a nastartoval.

„K té revidované kvantové hodnotě,“ začal. A pak se zarazil.

Dr. Hale spal. Policista se rozjel k letišti ve Waterbury, jednomu z největších letišť na světě ode dne, kdy se po migraci newyorského obyvatelstva směrem na sever v šedesátých a sedmdesátých letech octlo v centrální poloze. Před pokladnou dr. Hala jemně probudil.

„Jsme na letišti, pane doktore,“ řekl.

Ještě nestačil domluvit a dr. Hale se už řítil z vozu a klopýtal do budovy. „Děkuju,“ zavolal přes rameno a málem přitom upadl.

Hukot motorů stratosférického superletadla na startu dal jeho nohám křídla. Pádil k pokladnímu okénku. „Co je to za letadlo?“ volal.

„Speciál do Washingtonu. Start za minutu. Nemůžete to stihnout.“

Dr. Hale hodil do okénka stodolarovou bankovku. „Letenku,“ zasípěl. „Drobné si nechte.“ Popadl letenku, rozběhl se a vrazil do letadla v okamžiku, kdy se dveře zavíraly. Udýchán padl na sedadlo, letenku třímá dosud v ruce. A než ho letuška připoutala, spal, jako když ho do vody hodí.

Netrvalo dlouho a letuška ho probudila. Cestující vystupovali.

Dr. Hale se vyřítil z letadla a rozběhl se k letištní budově. Velké hodiny ukazovaly devět. Když utíkal k východu s nápisem Taxi, byl rozjařen.

Nasedl do nejbližšího vozu.

„Bílý dům,“ řekl řidiči. „Za jak dlouho tam budem?“

„Za deset minut.“

Dr. Hale si oddychl a zabořil se do sedadla. Tentokrát neusnul. Byl úplně vzhůru. Ale zavřel oči, aby si připravil slova, jimiž záležitost vysvětlí.

„Jsme tady, pane.“

Dr. Hale podal řidiči bankovku a vběhl do budovy. Nevypadalo to tam, jak očekával, ale byl tam recepční pult, a tak běžel k němu. „Rychle, musím mluvit s prezidentem. Je to životně nutné.“

Úředník se zamračil. „Prezidentem čeho?“

Dr. Hale vyvalil oči. „S prezidentem Spo – Co je to vlastně za budovu a za město?“

Úředník se zamračil ještě víc. „Tohle je hotel Bílý dům,“ řekl. „Ve městě Seattle, stát Washington.“

Dr. Hale omdlel. Probudil se o tři hodiny později v nemocnici. Podle tichomořského času byla půlnoc, což znamenalo tři hodiny ráno na východním pobřeží. V hlavním městě Washingtonu a v Bostonu byla půlnoc, už když vystupoval z washingtonského speciálu.

Dr. Hale se rozběhl k oknu a pohrozil obloze pěstmi – oběma najednou. Marné gesto.

Na východě však za soumraku sněhová bouře ustala a zanechala ve vzduchu lehkou mlhu. Hvězdami posedlá veřejnost okamžitě zaplavila meteorologické stanice telefonáty a dotazy, jak dlouho mlha potrvá.

Dověděli se, že se očekává vítr z oceánu, který vlastně vane už teď a který za hodinku nebo dvě mlhu rozežene. Ve čtvrt na dvanáct byla obloha nad Bostonem jasná. Nesčetné tisíce lidí, nedbající na třeskutý mráz, stály a civěly vzhůru na nádhernou přehlídku hvězd, které již nebyly věčné. Něco se zřejmě dělo, něco, čemu nikdo nemohl uvěřit. A potom, postupně, se začalo z davu ozývat mručení. Ve tři čtvrtě na dvanáct už bylo jisté, co se děje, a mručení nejdřív ztichlo, potom, jak se blížila půlnoc, zesílilo. Různí lidé reagovali různě, jak se dalo čekat. Ozýval se smích i rozhořčení, cynické žerty i výkřiky úžasu a zděšení. Dokonce i obdivu.

Brzy byl v různých částech města patrný soustředěný pohyb jedním směrem. Zahájili jej ti, kdo znali jistou adresu ve Fremontově ulici. Davy se valily pěšky, v autech i veřejných dopravních prostředcích, slévaly se.

Bylo právě za pět minut dvanáct a Rutherford R. Snively seděl doma a čekal. Až do posledního okamžiku, kdy věc bude dokonána, si odpíral potěšení vyhlédnout ven.

Všechno probíhalo dobře. Prozrazovala mu to narůstající změť hlasů před domem. Hlasy byly většinou rozzlobené. Mezi výkřiky se ozývalo i jeho jméno.

Přesto počkal, až hodiny odbily dvanáctý úder, a pak vyšel na balkón. I když se toužil podívat vzhůru, přinutil se pohlédnout nejdřív na ulici. Zmítající se dav tam byl a zuřil. Ale pro zmítající se dav měl Rutherford R. Snively jen pohrdání.

Přijížděly i policejní vozy, rozeznal, že z jednoho vyskakuje bostonský starosta a s ním šéf policie. Co na tom? Neporušil žádný zákon.

Pak, když už si odpíral to vrcholné potěšení dost dlouho, obrátil oči k mlčenlivé obloze a viděl. Všech čtyři sta šedesát osm nejjasnějších hvězd tvořilo nápis:

MÝDLO ZNAČKY SNIVELI

UMYJE VÁS V KOUPELY

Jeho uspokojení trvalo jen vteřinu. Potom začal jeho obličej nabývat mrtvičně brunátné barvy.

„Proježíšekrista,“ vydechl pan Snively. „Špatně!“

Zbrunátněl v obličeji ještě víc a pak vypadl pozpátku oknem, jako když se skácí strom.

Sanitka bleskurychle odvezla nešťastného magnáta do nejbližší nemocnice, ale už u vchodu byl prohlášen za mrtvého – ranila ho mrtvice.

Avšak bez ohledu na chybu, věčné hvězdy zůstaly v téže poloze, jakou měly o půlnoci. Jejich pohyb ustal a hvězdy byly už zase stálicemi. Stálicemi tvořícími nápis MÝDLO ZNAČKY SNIVELI UMYJE VÁS V KOUPELY.

Z mnoha vysvětlení, která přinesli všichni, kdo se honosili aspoň minimálními znalostmi z fyziky a astronomie, nejjasnější anebo nejblíže skutečné pravdě byla hypotéza emeritního prezidenta Newyorské astronomické společnosti Wendella Mehana:

„Tento jev je zcela zřejmě jen odrazovým trikem,“ pravil dr. Mehan. „Je absolutně vyloučeno, aby síla vyvinutá člověkem pohnula nebeským tělesem. Proto říkám, že hvězdy dosud zaujímají svá stará místa na hvězdné báni. Domnívám se, že Snively zřejmě přišel na metodu, jak odrazit světlo hvězd kdesi v atmosférických vrstvách Země nebo těsně nad nimi, takže se zdá, že hvězdy změnily svoji polohu. Učinil tak pravděpodobně rádiovými nebo jim podobnými vlnami, vysílanými na jisté frekvenci přístrojem – nebo možná čtyřmi sty osmašedesáti přístroj i-z určitého místa na povrchu Země. Ačkoli nevíme, jak se to přesně stalo, musíme připustit, že paprsky světla lze vychýlit pomocí vlnového pole právě tak, jako pomocí hranolu nebo gravitačního pole.

Jelikož Snively nebyl žádný vědec, domnívám se, že k svému objevu dospěl spíš empirií než logickým uvažováním – že na něj přišel náhodně. Je zcela možné, že dokonce ani nález Snivelyho projektoru neumožní současné vědě pochopit jeho tajemství, tak jako primitivní divoch nepochopí podstatu obyčejného rozhlasového přijímače, ani když ho rozebere na kousky.

Hlavním důvodem pro mé tvrzení je skutečnost, že odraz je zřejmě jevem čtvrté dimenze, jinak by byl jeho efekt čistě lokální a projevil by se na jediné části zeměkoule. Pouze ve čtvrtém rozměru se může světlo odrážet tímto způsobem…“ Následovaly další odstavce, ale my přeskočíme až k poslednímu:

„Tento efekt nemůže být trvalý, totiž trvalejší než vlnový vysílač, který jej způsobuje. Dříve nebo později bude Snivelyho přístroj nalezen a vypnut, nebo se rozbije, nebo sám od sebe přestane fungovat. Obsahuje bezpochyby součástky, které jednoho dne doslouží, tak jako doslouží součástky v našich radiopřijímačích…“

Kvalita vynikající analýzy dr. Mehana se potvrdila za dva měsíce a osm dní, když Bostonská elektrická společnost vypnula pro nezaplacené účty dodávku proudu do domu č. 901 na Západní Rogersově ulici, deset bloků od Snivelyho rezidence. V okamžiku, kdy byla dodávka proudu přerušena, rozlétla se z té části Země, kde právě panovala noc, vzrušená hlášení. Hvězdy se vrátily na svá bývalá místa!

Vyšetřování ukázalo, že popis jakéhosi Elmera Smithe, který zakoupil tento dům před šesti měsíci, odpovídá popisu Rutherforda R. Snivelyho a že Elmer Smith a Rutherfbrd R. Snively byli nepochybně jedna a táž osoba.

Na půdě domu byla nalezena složitá soustava čtyř set osmašedesáti vysílacích antén, které se navzájem lišily délkou a byly nasměrovány každá jinam. Přístroj, na nějž byly zapojeny, nebyl kupodivu o nic větší než obyčejná radioamatérská vysílačka a podle záznamů elektrické společnosti také nespotřeboval o moc víc proudu.

Na zvláštní příkaz prezidenta Spojených států byl vysílač zničen, aniž kdo prostudoval jeho vnitřek. Na mnoha stranách se ozvaly rozhořčené protesty proti tomuto příkazu shora, ale jelikož vysílač už byl zničen, nevedly k ničemu.

Celá záležitost měla kupodivu málo vážných následků.

Většina lidí si hvězd víc vážila, ale méně jim důvěřovala.

Roger Phlutter byl propuštěn z vězení a oženil se s Elsií. Dr. Milton Hale zjistil, že se mu v Seattlu líbí, a zůstal tam. Sestra Agáta byla vzdálena dva tisíce mil, a tak se jí poprvé v životě postavil otevřeně na odpor. Dr. Hale má větší radost ze života, ale je obava, že napíše méně knih.

Zbývá jediná skutečnost, o níž je trapné se zmiňovat, neboť vrhá hluboký stín na podstatu inteligence lidského rodu. Je však důkazem, že prezidentův příkaz byl přes protesty vědců oprávněný.

Tato skutečnost je skličující a poučná zároveň. V těch dvou měsících a osmi dnech, kdy Snivelyho přístroj fungoval, stoupl prodej Snivelyho mýdla o devět set patnáct procent.

Konrad Fialkowski

Homo divisus

1

Když se probudil, byl den. Velkým oknem zabírajícím celou stěnu viděl bezlisté větve stromu a za nimi hranoly budov se štíty směrových antén na střechách. Venku vanul nárazový vítr z hor, jeho pokoj však byl zvukotěsný. Slyšel jen bušení vlastního srdce. V celém těle cítil mravenčení. Své tělo neviděl, byl až po krk přikrytý prostěradlem, na němž nebyl jediný záhyb. Chtěl pohnout nohou…, ale nemohl. A to už ho přepadl strach.

Chvíli ležel nehybně, dokud nebyl znova schopen přemýšlet. Je jaro, časné jaro… nebo pozdní podzim. Tehdy ale byla zima, na silnici viděl přimrzlé škraloupy ledu. Zatáčka vypadala nevinně, teprve když otočil volantem, zjistil, že jede příliš rychle. Věděl už, že nevyvázne, když pustil plynový pedál a ucítil, jak kola smykují. Sloupky s červenými odrazovými sklíčky na protější straně silnice se rychle přibližovaly. Jasně si uvědomoval, že pod náporem jeho vozu určitě povolí. Okamžik před tím, než do nich narazil, otočil klíčkem zapalování. Byl zkušený řidič a vždycky se nejvíc bál smrti v plamenech. Zahlédl ještě šedou plochu skaliska se sněhovými záplatami. Náraz už necítil…

Jsem tedy naživu, pomyslel si. Zřejmě mě zflikovali, jak uměli, a pak čekali, jestli to přežiju. Nezklamal jsem je, jsou jistě spokojení. Přivezu jim květiny a poděkování od člověka, který se vrátil z onoho světa. Přivezu je na invalidním vozíku a sám se pak budu trápit dál. Ale třeba jsem měl štěstí a budu chodit. A co obličej…, jak vypadá můj obličej? Prudce se pohnul, ale v pokoji nebylo zrcadlo. Zdi byly holé, zdálo se mu však, že odrážejí víc světla než normální stěny, jako by byly natřené reflexní barvou.

Někde sotva slyšitelně zadrnčel bzučák. Zaslechl ho jenom proto, že jinak bylo absolutní ticho. Pokusil se zvednout hlavu, ale měl na ní přílbu, cítil, jak mu svírá skráně. Vtom uslyšel hlas:

„Tak už jsi vzhůru. Čekali jsme, až se probudíš.“ Byl to ženský hlas, čistý, nezkreslený, jako by mluvící stála vedle něho. V pokoji však nikdo nebyl. „Cítíš se jistě slabý a je ti zima, ale nic si z toho nedělej, musí to tak být a všechno je normální. To přejde, a pak budeš moci chodit i na dlouhé pěší túry a v zimě jezdit na lyžích. Budeš zase zdravý, úplně zdravý, jako jsi býval.“

„Víš… víš to tak jistě?“

„Ovšem. Prohlédli jsme tě, prozkoumali každý sval, každou kost. Všechny zlomeniny srostly. Tvůj mozek funguje normálně. Žádné vážnější závady. Když budeš chtít, zapomeneš na svou havárii navždy.“

„Navždy?“

„Když budeš chtít.“

Chvíli mlčel. Jenom stěny teď zářily víc, a možná že se mu to jen zdálo.

„Jak dlouho jsem tady?“ zeptal se konečně.

„Dlouho. Teď je jaro. Za pár dní uvidíš první zelené lístky…“

„A odejdu odsud… po svých?“

„Ano. Máš před sebou ještě mnoho dlouhých let. Jsi mladý,

Stefe.“

„Ty víš, jak se jmenuju?“

„Samozřejmě. Mám tě na starosti.“

„Chápu. Operovala jsi mě ty…?“

„Operoval tě Telp, je to tvůj lékař a všechno řídí. Přijde potom za tebou.“

„A ty?“

„Jsem přece u tebe.“

„Slyším jenom tvůj hlas.“

„Uvidíš mě později. Teď jsi v izolaci. Jsi ještě hodně slabý. Cítíš to přece, ne?“

„Připadám si, jako bych se vracel z daleké cesty.“

„Nerozumím ti…“

„Ta havárie. Byla asi těžká. Je to dost divné, že žiju.“

„Myslel sis tehdy…“

„Nic jsem si nemyslel. Dokonce jsem se ani nebál. Nic…

vůbec nic.“

„Měl jsi štěstí, Stefe. Hned za tebou jelo nákladní auto. Vytáhli tě a ani ne za dvacet minut jsi byl v nemocnici.“

„Vzpomínám si, předjížděl jsem je zrovna před tou zatáčkou. Dovedu si představit, co s tím měla Kar starostí. Kdy mě bude moct navštívit?“

„Kar?“

„Ano, Kar, má žena.“

„Teď jsi ještě moc slabý. Uvidíme, kdy skončí pooperační izolace.“

„Trvá dlouho?“

„Nemysli na to. Ted usneš. Stejně už mluvíme moc dlouho. Až se probudíš, budeš zase o něco silnější. Už ti nebude zima.“

„Ale já ještě nechci spát,“ namítl, ale zároveň pocítil ospalost. Už ani neslyšel odpověď. Usnul.

„Probudil ses, výborně.“ Skláněl se nad ním nevysoký muž. Viděl jeho oči, velké, tmavé, i ten zvláštní pohled, typický pro krátkozraké lidi. „Jsem Telp, tvůj lékař. Jak se cítíš, Korne?“

„Myslím, že dobře,“ skrčil nohy a posadil se. Přílbu už neměl. V pokoji bylo světlo, chvíli myslel, že svítí slunce. Venku ale pršelo, to stěny žlutě zářily.

„Výborně,“ opakoval Telp. „Ani nevíš, jakou z toho mám radost. Zkus vstát,“ podal mu ruku.

Mohu se hýbat, opravdu se mohu hýbat, pomyslel si Korn. Dotkl se bosými chodidly koberce, kterým byl pokoj vyložen, a vstal.

„Vůbec se necítím slabý,“ řekl.

„To je v pořádku. Tak to má být. Zpočátku se ti možná bude zdát, že máš svaly až příliš pevné, dokud si na to nezvykneš.“

„Jak to?“

„Celý mechanismus je dost komplikovaný, ale to není podstatné. Je to prostě tak. Pamatuj si, že jsi silný, určitě silnější, než jsi byl předtím.“

„Prodělal jsem snad posilující kúru?“

„Něco na ten způsob.“ Telp se usmál a Korn zaznamenal, že Telp je mladý, v jeho letech, možná dokonce mladší. Zkusil pár kroků. Chůze mu nedělala potíže.

„Zkus zavřít oči a jít ještě kousek,“ vyzval ho Telp. Korn ho poslechl a poznal, že Telp je spokojen. Odvážil se zeptat:

„A co obličej… obličej mám v pořádku?“

„Samozřejmě. Chceš se podívat?“

„Ano.“

„Zrcadlo,“ řekl Telp, přestože v pokoji nikdo nebyl.

„Přinesou je?“

Telp se usmál a ukázal na boční stěnu. Zčásti se v ní odrážel interiér pokoje, a když se k ní Korn přiblížil, uviděl sebe. Byla to jeho tvář, možná trochu změněná, ale určitě jeho. V první chvíli nevěděl, v čem je ten rozdíl, pak na to přišel. Byla to tvář bez vrásek.

„Dělali jste kosmetické zásahy,“ řekl.

„Museli jsme tě trochu vylepšit,“ usmál se znovu Telp. „Nejsi snad spokojený?“

„Jsem. Snad jsem.“

Díval se teď na svůj obličej, na vlasy sestřižené na kratičkého ježka, na podivnou opalizující hmotu, do níž byl upnut. I kůže na hlavě mu připadala těsná, jako by ji lebka zevnitř napínala. Podíval se na Telpa. Ten měl oblek ze stejného materiálu. Neviděl žádné knoflíky.

„Jak se to svléká?“ zeptal se.

Telp k němu přistoupil a lehce trhl hmotou u krku. Kombinéza se rozevřela podél neviditelného švu. Korn teď viděl svůj hrudník a tenké bílé jizvy po dlouhých řezných ranách.

„Řezali jste mě?“

„Ano, ale srostlo to výborně, jak vidíš.“

„Ani ty jizvy necítím,“ řekl Korn. „Vůbec se zdá, že všechno, co jste se mnou dělali, je dobrá práce,“

„Samozřejmě. Jsem na tebe hrdý, Korne, na celé tvé tělo.“ Korn se podíval na Telpa, ale ten měl vážnou tvář.

„Bylo to tak složité?“

„Nejen to. Byla to úplně nová věc. Unikátní operace.“

„Vážně?“

„Však se o tom přesvědčíš sám. Tvému organismu se rozhodně nedá nic vytknout, je jako dobrý závodní vůz. Funguje stoprocentně, možná víc než stoprocentně. Máš všecko před sebou. Můžeš se stát třeba kosmonautem.“

„Ta dívka se zmiňovala jenom o lyžích…“

„Dívka?“

„Ta, co jsem s ní mluvil hned po probuzení.“

„Aha, Koma.“

„Tak se jmenuje?“

„Ano. Pečovala o tebe. Já jsem jenom lékař, operace a základní procedury. Později ovšem jsem se o tebe také staral, ale jako lékař, chápeš?“

„Já vím. Jistě máš hodně pacientů. Kar jich má vždycky až moc.“

„Kdo že jich má moc?“

„Kar, moje žena. Musel jsi s ní přece být v kontaktu?“

„Ano, jistě.“

„K vám mě dala ona. Jste zřejmě supermoderní klinika.“

Telp chvíli neodpovídal, díval se oknem na větve stromu, které ohýbal vítr. „Jedno je jisté, Korne,“ ozval se konečně. „Za to, že žiješ, vděčíš jí.“

„A tobě…“

„Moje role,“ Telp zaváhal, „je do jisté míry druhotná.“

„Nerozumím ti.“

„Ještě si o tom promluvíme. Teď si něco sníš. První opravdové jídlo po dlouhém období umělé výživy. Jsi rád?“

„Jak by ne.“

„Jídlo se ti bude možná zdát trochu divné, ale zatím máš dietu. A já teď půjdu za svými dalšími svěřenci.“

Korn se ho chtěl ještě zeptat, kdy skončí jeho izolace, ale vtom se otevřely dveře, dovnitř vjel stolek a zavonělo to hovězím vývarem. Telp mu přisunul židli.

„Sedni si a jez. Nechceš nějakou hudbu? Už staří Řekové věděli, že hudba působí dobře na trávicí proces.“

„Je tu někde rádio?“ Korn se rozhlížel, ale rádio neviděl.

„Jenom reproduktor. Co by sis rád poslechl?“

„To je jedno.“ Korn se posadil a rozložil si na kolenou ubrousek. Uslyšel tiché cvaknutí a první tóny melodie.

„Tys to zapnul?“

„Já ne. Automat,“ řekl Telp a vyšel z místnosti.

Automat…, pomyslel si Korn. Celá ta nemocnice je automatizovaná – ale pak se dal do jídla, poslouchal Mozarta a přestal si tím lámat hlavu. Vzpomněl si na to znovu, když vstal a stolek samočinně vyjel ven dveřmi, které se na chvíli otevřely. Chtěl se podívat, co se stane se stolkem, přiblížil se ke dveřím a čekal, až se otevřou, ale zůstaly zavřené. Viděl jenom jejich žlutě opalizující nátěr. Vrátil se doprostřed pokoje, pohlédl oknem na šedivé nebe nadcházejícího soumraku a hlavou se mu honily myšlenky. Pak si šel lehnout a usnul. Byl znovu na silnici onoho rána, kdy sníh večer roztálý ztuhl nočním mrazem v náledí. Znova předjížděl neohrabané velké autobusy na dálnici a na obzoru viděl blížící se hory. Ve voze bylo teplo, protože topení měl zapnuté už skoro hodinu. Když vjížděl do prvních serpentin, hvízdal si pochod, který si pamatoval z dob svého trampování. A pak přimrzlé škraloupy sněhu na vozovce, zatáčka a podivný tlak v žaludku, když se kola odpoutala od povrchu silnice. Probudil se a cítil, jak mu tepe ve spáncích. Zároveň uslyšel hlas:

„… a zase, zase nekontrolovaný sen! To nesmíme připustit. Kolikrát ti to mám opakovat…“

„Ta fáze musí přijít, podle rekombinačního schématu…,“ namítala žena – žena, jejíž hlas znal. „Tvá fáze mi může být ukradená. Je to můj pacient.“ Korn otevřel oči. U jeho lůžka stál Telp, kromě něho neviděl nikoho.

„On už nespí. Postarej se o něj. Ještě se vrátím.“

Korn se podíval na dveře, ale ani v nich nikdo nestál. Telp teď hleděl přímo na něj.

„Všechny ty sny nejsou právě příjemné. Ale to pomine. Pak budeš mít normální sny, ty si pamatovat nebudeš.“

„A ona, proč odešla?“

„Kdo, Koma? Vrátí se. V dohledné době bude o tebe pečovat víc ona než já. Koma dozírá na tvůj adaptační proces.“

„Ona je psycholožka?“

„To také. No, já teď jdu k sobě. Přišel jsem, protože ti stoupl tlak a zrychlil se tep. Chtěl jsem vědět, co se děje.“

„Víš, přemýšlel jsem o tom a mám toho po krk,“ řekl Korn.

„Čeho po krk?“

„Mám po krk té izolace. Cítím se zdráv, úplně zdráv, chci vidět rodinu, pár známých tváří. Chci odtud.“

„Půjdeš odtud brzy.“

„To jsem už slyšel.“

„A co bys chtěl slyšet?“

„Nějaký termín, datum.“

Telp se na něj pozorně podíval.

„Musíš si odbýt adaptační proces. Netrvá dlouho, takové dva tři dny. Pak odejdeš a o dalším už budeš rozhodovat sám. Ale těch pár dní musíš počkat. Jsi dospělý člověk, Korne.“ U dveří se ještě otočil, podíval se na Korna a řekl: „Je ti jedenatřicet a všecko máš ještě před sebou. Pamatuj na to, pořád na to pamatuj.“

S tím odešel. Korn se díval na strop, který v šeru zářil skoro nepostřehnutelným modravým přísvitem, a uvažoval, co mu to vlastně chtěl sdělit lékař se širokým čelem, očima krátkozrakého člověka a s prsty, které se ještě netřásly. Ležel ve tmě. Otevřel oči, až když ucítil dotek na čele, u hranice vlasů. V pokoji bylo znova světlo a on uviděl dívku. Seděla na židli u postele a dívala se přímo na něj.

Vypadá jako starý portrét, napadlo ho, jako portrét od starých dobrých mistrů, kteří neozvláštňovali tento svět; jako portrét vyňatý z rámu.

„Ty jsi Koma?“ zeptal se.

„Ano. Už jsme spolu mluvili. A teď jsem za tebou přišla.“

„Já vím, jsi psycholožka. Řídíš můj adaptační proces.“

„Dalo by se to tak nazvat. Ale celý ten proces jsou obyčejné rozhovory,“ mluvila klidně a zřetelně, jako dobrý vysokoškolský učitel. „Čím chceš začít?“

„To je jedno. Kdysi ses zabýval astronomií, je to tak?“

„Ano, ještě před maturitou. Odkud to víš?“

„Musíš se smířit s tím, že toho o tobě vím opravdu hodně, musíš to přijmout jako fakt a už se tomu nedivit. Platí?“

„Ano. Zabýval jsem se tedy astronomií, ještě než jsem začal studovat biofyziku.“

„Zaradovala jsem se, když jsem na to přišla. S těmi, co se dívali po nocích na nebe, se snáz vedou hovory trochu mimo čas. To v člověku zůstává celý život.“

„Nerozumím ti.“

„Rozumíš, jenže o tom asi ještě nevíš. Připomeň si…“

Chtěl říct, že neví, co by si měl připomenout, ale vtom ucítil večerní vánek z planiny vyprahlé sluncem a upamatoval se na nebe, na němž zářily jasné večerní hvězdy. Bylo to dávno, před deseti dvanácti lety – cesta s vyjetými kolejemi ve ztuhlé hlíně, nízké, hlínou vymazané chatrče, mečící kozy a pak ta pláň a zříceniny, z nichž se dívali na oblohu.

„Nad pouští jsou hvězdy blíž,“ říkal šikmooký stařec, „a proto tady postavili hvězdárnu. V noci se dívali do nebe a ráno, když vycházelo slunce, si odcházeli hluboko do podzemí odpočinout. Je to už skoro tisíc let, co odešli, ale kdyby žili dnes, počínali by si zrovna tak.“

Vzpomínal si na jeho výraz, když hleděl do nebe. Zapamatoval si tehdy tvář toho starce, který řídil starý rozpadající se autobus, žvýkal tabák a smlouval o cenu za jízdu. Pak byla noc, a když se vraceli silnicí přes poušť, hvězdy nad ní byly nějak blíž.

„Vědělas o té hvězdárně?“ zeptal se.

„Ano. Ale tehdy jsi byl ještě moc mladý a tak jako teď se ti všecko zdálo nepomíjivé, nebo spíš ti připadalo, že to pomíjí jen velice pomalu. Tak je to vždycky, dokud je člověk mladý. Když si uvědomujeme, jak se všecko mění, jsme staří. Od té chvíle jsou dny čím dál kratší, léto splývá se zimou a dalším létem a jaro a podzim skoro ani nezaznamenáme.“

„Proč mi to říkáš?“

„Protože tvůj problém je čas.“

„Čas?“

„Ano.“

Nevěděl, co tím míní. Díval se pozorně na Komu, viděl její nehybné tmavé oči a hladce učesané vlasy, stočené vzadu do velkého uzlu. Podíval se jí na ruce, ale v první chvíli uviděl jen světlou skvrnu dlaní, která nabývala zřetelnějších obrysů, čím déle se na ně díval.

Jako v kině, když obraz zaostřuje neobratný promítač, pomyslel si. Zřejmě nemám v pořádku mozek, když takhle vidím. Dobře ale, že vůbec vidím, na takové maličkosti nesmím myslet.

„Kolik je ti let, Komo?“

„Mně? Je to důležité?“

„Asi ano. Mluvíš se mnou asi jako o hodně starší sestra, která uvádí bratříčka do života. Přitom mám pocit, že sis ještě hrála na písku, když já už dělal maturitu.“

„Nikdy jsem si nehrála na písku,“ řekla to klidně jako všechno ostatní, Korn však měl dojem, že ji urazil.

„Hloupé přirovnání,“ řekl. „Rozhodně jsi ale mladší než já, Tuším, že mi chceš něco povědět, a chtěl bych, abys mi to řekla přímo a jasně.“

Chvilku neodpovídala a pak se usmála.

„Stefe,“ řekla, „povím ti jasně a přímo jedno. Tenhle rozhovor, jako mnoho dalších, to je moje práce. Vím, co dělám, a proto si ještě trochu popovídáme. Ledaže bys byl unavený.“

„Ne, nejsem unavený a chtěl bych to mít co nejdřív za sebou. Pak se s tebou budu moct bavit, o čem budeš chtít.“

„A myslíš, že budeš chtít ty? Já si to nemyslím. Řekni mi, chtěl jsi někdy být kosmonautem?“

„To chtěl každý kluk mé generace.“

„Ale uvažoval jsi o tom i později?“

„Někdy snad. Nepamatuju se.“

Pamatoval se však. Bylo to tehdy, když přistála první expedice na Venuši. Viděl v televizi davy na ulicích, praporky zakončené stříbrným hrotem s podobou kosmonauta, květiny, které děvčata házela do automobilů. A v autech viděl jejich tváře, známé z fotografií v novinách, tváře lidí, kteří se vrátili odtamtud. Ty, co se vrátili v kovových schránách v nákladních prostorech raket – ty neukazovali, byli však v pozadí všeho, tím víc totiž vynikalo hrdinství těch živých. Přišel tenkrát pozdě do kina, protože přenos byl dlouhý a on ho chtěl vidět až do konce. Tehdy však byl už tak velký, že si nedokázal představit sám sebe, jak se usmívá v automobilu mezi nimi. Přijatelnější byla snad představa, jak vystupuje na Venuši z rakety a noří se ve skafandru do bílé bezvětrné výhně planety.

„Já a kosmonaut. Je dost těžké si to představit,“ řekl. „Výprava na vzdálené planety, návrat po letech…“

„Ne, to by pro mě nebylo.“ Chvíli mlčela. „A říká ti něco jméno Bedford, profesor Bedford?“ zeptala se po chvíli.

„Ne. Vymyslel nějakou poučku, důkaz? Nebo bych si ho měl pamatovat z nějakého kongresu?“

„Ne. To se týká starší doby. Ještě než ses narodil. Tvůj otec by si na to jméno určitě vzpomněl.“

„Tak mu zatelefonuj a zeptej se ho.“

„Nedělej si žerty.“

„Mluvím vážně. Jestli ti na tom záleží…“

„Já vím, kdo to byl Bedford. Není konečně podstatné, čím se zabýval. Do dějin vešel jako první člověk, co souhlasil s tím, aby ho zmrazili a tak uchránili před smrtí. Umíral na rakovinu. Když už byl jeho stav beznadějný, zchladili tělo tak, že se v organismu zastavily životní procesy a nenastal rozpad tkání.

V hermetickém obalu ho pak ponořili do kapalného dusíku. Teoreticky se procesy daly obnovit. Ale jen teoreticky…

V jeho době nikdo nedokázal uskutečnit návrat k životu.“

„A on se rozhodl zůstat zmrazený?“

„Zůstat tak dlouho, dokud lidé neovládnou umění vrátit zmrazenému tělu život a vyléčit rakovinu. Pro něj se čas zastavil.“

„On zemřel?“

„Ne, dosud přetrvává. To je ta třetí možnost mezi životem a smrtí – trvání. Stav, kdy se neumírá, kdy je člověk mimo čas. Stav, v němž kosmonauti letí k Uranu a Neptunu. Až se probudí profesor Bedford, Vega změní místo na obloze a v hlubinách vesmíru zazáří nová slunce.“

Korn se díval na Komu a viděl její nehybné oči a obličej, jehož rysy byly zřetelnější, čím déle se na ni díval. „A čas pro něho bude stejný problém?“

„Ano.“

Pochopil. Octl se tedy v jiné době. Kolik let uplynulo? Staletí nepadala v úvahu, ti lidé byli přece takoví jako on, možná trochu jiní, ale byli to normální lidé. Je možné, že jsou jiní, že mu ale ukazují tvář, kterou on zná, profesionální tvář určenou pro takové, jako je on, pro poutníky z kapalného dusíku. I svět se změnil, objektivně existující podoba světa je jiná – cizí, a proto děsivá. Díval se na stěny, které neměnné zářily, a snažil se být klidný.

„Kolik… kolik let uplynulo?“

„Půl století, možná trochu víc.“

„Je to hodně?“ zeptal se a zároveň si uvědomil, že taková otázka je nesmyslná. Koma to však pochopila.

„Zřejmě dost,“ pohlédla na něho tím nepřítomným pohledem.

„Teď by mi bylo přes osmdesát…“

„Nemysli na to. Je ti jedenatřicet. Pamatuj si, jedenatřicet! Jedině to je pravda a jen to je důležité. Vracíš se z cesty, z daleké cesty, jako kosmonaut.“

„Ty tomu věříš, Komo?“

„Věřím.“

„A co z toho? Stejně je to jiný svět.“

„Lidé jsou pořád stejní. A to ostatní je jen technická dekorace.“

„Možná že jsou pořád stejní, ale nejsou už to tamti lidé. Měl jsem příbuzné, přátele…“

„To všechno máš ještě před sebou.“

„Co jiného mi můžeš říct. Nebude to přece jednoduché.“

„A chtěl bys radši umřít, už se neprobudit?“

„Nevím. Asi ne,“ díval se znovu na zdi a její tvář se zatím rozplývala ve světlou skvrnu s temným rámem vlasů.

„Bylo to jediné východisko, kromě smrti.“

„Jako u Bedforda.“

„Ano. Jenže tys měl od začátku větší šance. On je ještě v hibernátoru. Pro něho bude svět ještě složitější…“

„Ale on s tím souhlasil!“

„Je to tak důležité? Dal jsi snad souhlas ke svému narození?“

Podíval se na ni a pomyslel si, že by rád zůstal o samotě.

„Pozoruješ mě… jako předmět. Zřejmě děláš doktorát,“ řekl a všiml si už podruhé, že ji urazil.

„Ne, nedělám doktorát,“ řekla. „Už půjdu. Chci ti prostě ulehčit pobyt v tom trochu jiném světě.“

„Moje izolace je tedy u konce?“

„Ano. Tvé šaty na tebe čekají,“ ukázala mu na pootevřenou skříň ve zdi. Korn si pomyslel, že předtím tam skříň nebyla, ale neřekl nic. „Zítra ti promítnu pár stereovidů, to znamená filmů.“

„A… a budu moct odtud odejít?“ přerušil ji.

„Ano.“

„Kdykoliv, teď, za hodinu?“

„Ano. Neradím ti sice, abys pospíchal, ale dělej, jak myslíš. A ještě něco: tady je tvůj sčet,“ podala mu kovový prsten s vyraženými drobnými znaky.

„Co to je? Průkaz totožnosti?“

„Víc než to. Je to jediná věc, bez které se neobejdeš. Zapamatuj si svůj sčet. Můžeš zapomenout své jméno, ale svůj číselný symbol si pamatovat musíš.“

Světla jako by pohasla, dívčinu tvář viděl už nezřetelně. Nechci usnout, pomyslel si ještě, ale na víc se nepamatoval. Když se probudil a sáhl si na čelo, cítil pod prsty rýhu, jakou zanechává přílba. Bylo světlo. Za oknem viděl strom a na něm první drobné zelené lístky.

2

Cviky prováděl pomalu. Bez námahy se přitahoval rukama, až měl bradu na úrovni hrazdy. Pod prsty cítil hladkost kovu i jeho chlad mizející dotekem. Povolil svaly a zhoupl se na natažených pažích. Pohlédl shora na Rota stojícího na pružné podlaze, která se pod jeho váhou prohnula.

„Pokračuj,“ řekl Rot.

Pustil se levou rukou, visel teď na pravé. Sevřel pevněji prsty, pohlédl vzhůru na průhlednou klenbu sálu a začal se znovu přitahovat do shybu. Má paže pracuje jako stroj, pomyslel si. Dávám jí povel a ona mě bez námahy vynese vzhůru. Jenom kdybych neměl tak tuhé prsty… Povolil paži a zůstal na ní zavěšen. Napadlo ho, že podlaha by mohla být model pole se singulárním bodem tam, kde stál Rot. Uvažoval o tom, Rot si však myslel, že odpočívá.

„Jsi unavený?“ zeptal se.

Korn potřásl hlavou.

„Tak druhou rukou,“ řekl Rot.

Korn chtěl předvést, jak lehce přenáší váhu z ruky na ruku, pustil pravačkou hrazdu, ale prsty levice, přemáhající topornost, se začaly svírat o zlomek vteřiny později a Korn pocítil, že padá. Narazil na podlahu a zaryl se do jejího pružného povrchu. A vtom se mu vybavila vzpomínka: padá, vnímá černé stěny šachty s šedým pojivem, sotva zachytitelný pach zatuchliny, a nakonec se boří do vazké, pružné hmoty, která se rozestupuje pod vahou jeho těla. Sliz, vlažný sliz, který mu zalepuje oči i ústa, sliz s chutí mléka, a potom cítí tlak na prsou, lapá po dechu, má strach. Předtím se mu v paměti vynořila laboratoř s kontrolními obrazovkami, které pulsovaly rytmem, o němž věděl, že je to rytmus nadsystému. A ještě si vybavoval svítící číselné indikátory, odpočítávající „nazpátek“, k nule.

Pohlédl na Rota.

„V pořádku, všechno je v pořádku.“

„Zopakuješ si to?“ zeptal se Rot.

„Samozřejmě,“ odpověděl a začal šplhat po laně vzhůru. Vzpomínal si, že tam nebylo lano, jen jakési svory, a ty byly příliš vysoko, nedosáhl na ně z té slizovité bažiny. Za chvíli se držel jen pravačkou a přitahoval se jí k lanu. Ruka fungovala jako automat, bez námahy.

Sprcha byla teplá, cítil, jak mu prameny vody hnětou svaly na zádech. Rot na něj čekal u východu z kabiny, v níž suchý, teplý proud vzduchu zmenšoval na kůži vodní kapky, dokud se nevypařily.

„Nejhorší je pokaždé trénink prstových svalů,“ říkal Rot. „Je ale nutný. Pevné svaly nejsou ještě všechno. Ale na ty si snad nestěžuješ?“ pohlédl na Korna.

„Ne. Fungují jako dva dobře namazané zvedáky.“

Vyšli na chodbu. Byl to dlouhý opalizující tunel bez dveří a bez oken; podlaha jim lehce povolovala pod chodidly.

„Odpoledne si ještě zaplaveš,“ řekl Rot. „A pak cvičení v centrifuze.“

„Snáším špatně přetížení. Musí to být?“

„Musí. Jinak bychom se s tím netrápili. Půjdeš na oběd?“

„Až pak. Teď se mám ještě sejít s Kornou.“

„S kým?“

„S Kornou, s tou psycholožkou. Ty ji neznáš?“

Rot se na něho pozorně podíval.

„Neznám. Odkud bych ji znal? Moje starost jsou vaše svaly, a navíc sport a pilotáž. Všechny ty ostatní věci mě nezajímají. A tamti lidé taky ne. Nic mi po nich není.“

„Ale to je milé děvče.“

„Nic mi po nich není,“ opakoval Rot. „Naštěstí jsem zdravý, normální člověk.“

„A já snad ne?“

„Ty,“ Rot se teď díval před sebe do hloubi chodby, „ty taky, ale když už ses jednou k nim dostal… Škoda řečí,“ mávl rukou. „Zatím nashle. Sejdeme se u bazénu.“

Stanul na místě, kde na podlaze zářilo číslo jeho východu. Stěna chodby se rozevřela; Korn pocítil jen závan teplého vzduchu. Rot prošel zdí, která hned nato potemněla a pak znovu zeleně opalizovala jako celá chodba.

I Korn vyhledal své číslo, a když se zeď rozestoupila, vešel do Kominy laboratoře. Jako obyčejně tam Koma nebyla. Nevídal ji, setkával se s ní jen tehdy, když spočíval v křesle a skráně mu svírala přílba. Myslel si, že se s ním nechce setkávat, když jeho slova a změny elektrické aktivity jeho mozku mizejí, aniž jsou zaznamenány, a to, co říká, není předmětem analýzy zapsaným v mnemotronech. Mohutné křeslo s přílbou stálo uprostřed místnosti. Viděl tmavou siluetu opěradla proti bledým oknům, která propouštěla jen tlumené denní světlo. Dráty v plastikových pouzdrech, tvořící místy svazky silné jako ruka, mizely pod podlahou. Do jedné ze zdí byly vmontovány obrazovky, které matně světélkovaly na znamení, že zařízení běží naprázdno.

„Ty už jsi tady, Stefe?“ uslyšel Komin hlas. „Sedni si do křesla, já hned přijdu. Nasadím jenom nové mnemony.“

Vystoupil na stupínek, na němž stálo křeslo, posadil se a cítil, jak čidla umístěná v potahu křesla obtahují tvar jeho těla a podle toho mění křivky opěradel. Teď se díval na ovládací pult shora. Za chvíli u pultu stane Koma a podívá se na něho tak jako pokaždé, pohledem, který znal a měl v paměti. Obrazovky se rozsvítily. Na pultu zablikala světla. Korn se hlavou dotkl opěradla, pocítil tlak přílby a pak ten krátký okamžik útlumu, kdy jsou obrysy předmětů rozmazané, než se jim vrátí jejich normální tvary a rozměry. „Už jdu,“ zaslechl Komin hlas.

Vešla, stoupla si za ovládací pult a podívala se na něj tak, jak očekával. Pokoušel se usmát, ale ona jako by to neviděla.

„Tvůj sčet, Stefe?“ zeptala se.

„Už jsem ho opakoval tolikrát.“

„To nevadí. Opakuj ho ještě jednou. Děti si teď pamatují svůj číselný symbol dřív než své jméno. Tys neprodělal všechna ta cvičení v útlém dětství, ale my to pomalu doženeme. Tak tedy tvůj sčet…“

„ASMI 413 9221.“

„Výborně,“ usmála se. „Každý má svůj sčet…“

„… a podle sčetu ho pozná Ochránce,“ dokončil za ni. „A co tvůj sčet, Komo?“

Ani později nepochopil, proč jí tuhle otázku položil. Možná že už měl prostě dost situace, kdy dennodenně opakoval pořád stejné odpovědi, předem známé jak jemu, tak Komě. Možná že si chtěl na chvilku jaksi vyměnit s Kornou úlohy, přestože to nebylo možné, on přece seděl v křesle s přílbou na hlavě a ona sledovala jeho reakce na obrazovkách ovládacího pultu. Sotva položil svou otázku, spatřil, jak Komina tvář ztuhla a pozbyla výrazu.

„Na tohle ses neměl ptát,“ řekla pomalu. „Proč jsi to udělal? Proč jsou lidé takoví?“

„Ale Komo…“

„… hrát si na písku nebo dělat doktorát. To jsi taky kdysi řekl.“

„Nechápu, o co vlastně jde, vážně.“

Chtěla odpovědět, ale náhle strnula, a Korn, který se na ni díval shora, měl dojem, že Koma naslouchá hlasům, které on slyšet nemůže. Pak se na něj podívala a mechanicky si upravila vlasy.

„Pamatuješ si tedy už svůj sčet. A co tvé svaly?“

„Myslím, že jsou v pořádku.“

„Žádné potíže?“

Chvíli mlčel.

„Tak Rot už ti říkal, že jsem spadl?“

„Nesmíš si to tak brát,“ uklidňovala ho. „Opravdu je to zbytečné. Prostě ti na chvíli zdřevěněly prsty. To se stane každému.“

„Nejde o to, Komo…“

„V čem je tedy problém? Mohl by sis vzpomenout?“

Nechtěl vzpomínat, ale ani nevěděl jak, a bylo to tady. Šachta, zatuchlý pach, sliz…

„Ne! Ty mě nutíš, abych na to myslel. Já ale nechci! Slyšíš, nechci!“

Dívala se na něj, a nic nechápala.

„Promiň, Komo,“ řekl. „Je to vzpomínka na něco, co jsem neprožil já. Vím to. Něco takového jsem nemohl prožít. V takové laboratoři jsem nikdy nebyl. A ten sliz, ten sliz s chutí mléka…“

„A co ještě?“

„Šachta, do které padám, a měřiče, co běží nazpátek.“

Přistoupila k němu a on ucítil na ruce dotek její dlaně.

„Nemysli na to, Stefe,“ řekla. „Vím, že jsi nic takového ne-prožil. To všechno není pravda. Ve snu někdy býváme na místech, která jsme nikdy neviděli, a prožíváme příhody, které se nikdy neudály. Když se pak probudíme, nevíme, jestli se to opravdu stalo, nebo jestli je to všecko jenom zdání. Ty se, Stefe, probouzíš ze spánku, z dlouhého spánku, který trval celá desetiletí.“ Sklonila se nad ním, uviděl její tvář zblízka. Pomyslel si v tu chvíli, že si nevšiml, kdy vlastně vystoupila nahoru k jeho křeslu. Předtím byla dole, a najednou je až u něho. Není v tom spojitost, chybí tomu posloupnost v čase a prostoru, podobně jako ve stereovizi při změně záběru. V životě to přece tak není. Nechápal to, a jeho nejistota zřejmě zapůsobila na snímané proudy v jeho mozku, protože diagramy na obrazovkách se nepatrně rozvlnily. Koma si toho všimla, přestože si před chvílí myslel, že se dívá jenom na jeho tvář.

„Co se stalo?“ zeptala se.

„Nic. Nic zvláštního.“

Neřekl jí nic. Pokaždé jí říkal všechno, o čem přemýšlel, protože jí důvěřoval – byla jediným pojítkem mezi jeho světem, světem zaznamenaným v jeho mozku, a tím, co ho obklopovalo. Neřekl jí nic, nemohl přece té dívce říct, že ji vidí jako obraz ve stereovizi. Dívce, jejíž dotek ještě před chvílí cítil na ruce.

„Stejně tě ale…,“ chvíli zaváhala, „něco znepokojilo,“ dokončila.

Pomyslel si, že to je správný výraz, sám by to tak nevyjádřil, Koma však to přečetla z rozvlněných křivek na obrazovce.

„Ne, opravdu ne…“

Pozorně se na něj dívala.

„Stefe,“ řekla nakonec, „dnes s tebou ne a ne navázat úplný kontakt. To není dobře. Máš ke mně důvěru?“

„Jestli vůbec někomu důvěřuju, tak tobě.“

„Já vím, ty tvoje představy. Chtěl bys, abych ti všecko vysvětlovala, odkud, proč… Já to udělat nemohu. Proto mi přestáváš důvěřovat Jako dítě, když se přesvědčí, že rodiče nejsou všemocní.“

„Nedělej si legraci, Komo. Já nejsem dítě.“

„Ale mechanismus je stejný,“ vrátila se k ovládacímu pultu, „a všecko ti vysvětlit nemohu. Musíš se s tím tedy smířit a mít ke mně přesto důvěru.“

Koma čekala. Snad jí to měl teď povědět všechno, neřekl však nic. Pomyslel si, že asi křivdí té dívce, která s ním každý den tráví tolik hodin. Jistě má chlapce, kterému říká, že dnes se s ním sejít nemůže, protože má pacienta, obzvlášť těžký případ, který vyžaduje mnoho času a péče. A ten chlapec má na něj vztek, ne na něj, Stefa Korna – má vztek na Komina bezejmenného pacienta, prostě na jednu z věcí, kterými se Koma zabývá, když není s ním.

Koma se na něj stále vyčkávavě dívala. Pochopil, že něco říct musí.

„Proč… proč to mělo chuť mléka?“ zeptal se po chvíli.

„Nemělo to žádnou chuť. Byl to sen, nic než sen, jeden z mnoha, které se ti v životě zdály,“ Komina tvář, kterou ještě před chvílí zřetelně viděl, se rozplývala. Usínám, pomyslel si. Komu už nezahlédl, viděl bělostnou pláň svahu, ukončeného daleko dole temným pásmem lesa, uvědomoval si jen rychlost a mrazivý, suchý vzduch. Přimhouřil oči, protože od sněhu se odrážely sluneční paprsky. Cítil pružnost svých svalů, které vyrovnávaly drobné nerovnosti svahu. Níž před sebou viděl žlutou kombinézu dívky, která se chvílemi ztrácela v pršce drobných krystalků sněžného prachu, když nepostřehnutelným pohybem měnila směr jízdy. Blížil se k ní, protože jel přímo a neztrácel rychlost. Uvědomoval si při tom, že jede trochu nad své možnosti, ale to vědomí ho právě plnilo sebeuspokojením. Zleva se mihla první kleč pokrytá sněhem. Vtom dívka zmizela, viděl jenom sněhovou kouli, která se kutálela stále pomaleji dolů, a pak nehybnou postavu – žlutou skvrnu kombinézy a černé čárky odhozených lyží. Jel teď přímo k ní a hruď mu svíral pocit, kterému se říká strach. Bál se o ni, o tu dívku, na jejíž tvář ani jméno si nemohl vzpomenout, věděl ale, že to je někdo blízký. Když zatáčel, cítil znásobenou tíhu vlastního těla, udržel se však na nohou a rychlost se zmírnila. Padl na bok do sněhu, natáhl ruku v rukavici a sáhl na dívčinu kapuci. Uviděl její tvář – byla to Koma. Dívka se smála.

Probral se. Přílba mu sklouzla z hlavy. Zřejmě se příliš prudce pohnul a páčky, které mu tiskly elektrody ke skráním, povolily. U ovládacího pultu nestál nikdo. Opřel se o opěradla křesla a vstal. Cítil úlevu, jak mizelo napětí provázející sjezd na lyžích, únavu svalů, které se pamatovaly na vypětí. Teplo v místnosti mu působilo radost, jako když lyžař odepne lyže, omete sníh a vejde do vytopené místnosti. Obrazovky byly šedé a bez obrazu. Odněkud ze sousední místnosti uslyšel Telpův hlas.

„… jsem proti tomu. Vyšetření nejsou ještě u konce, výsledky nejsou zpracované…“

„Ukončeme tu diskusi…,“ ozval se Komin hlas. „Rozhodnutí už padlo. Tvá práce…“

„Má práce není to nejdůležitější. Je to navíc můj pacient.“

„Můj také.“

„… asi jako každý z nás. Ale jeho fyzický stav…“

„Telpe, pracuješ tu dost dlouho na to, abys věděl, že taková rozhodnutí se nemění. Už o tom nebudeme mluvit.“ Koma hovořila klidně, snad trochu hlasitěji než obvykle.

Telp neodpověděl a Korn zaslechl jeho kroky. Šel k východu. Korn viděl, že má zrudlé tváře. Pohnul se a tu si ho Telp povšiml. Zamířil k němu. „Už se neuvidíme, Stefe. Loučím se s tebou.“

„Co se stalo?“

„Pojedeš pryč. Brzo se to dovíš. Byl jsi dobrý pacient, lepší než já doktor.“

„Nechápu.“

„Víš, dnešní lékaři jsou zároveň konstruktéři rukou, hlav, vzpomínek. Pacientových vzpomínek, samozřejmě. Nejsou to jenom ranhojiči a konzervátoři jako kdysi. Teď je možné člověka překonstruovat, vylepšit, aby mohl letět na měsíc Uranu, aby mohl dohlížet na automaty ve štolách, kde je věčná tma a věčný mráz, aby všechno věděl a pořád mu bylo teplo. Nebo aby mohl pracovat v mořských hlubinách bez skafandru jako hlubinná ryba. A aby byl šťastný…, jenže to je to nejtěžší. Chtěl bych, abys byl šťastný, Stefe.“

„Myslíš, že to bude tak těžké?“

„Nevím. Záleží to i na tobě. A také bych chtěl, abys věděl ještě jedno: to, co představuješ ty, je ještě neznámá konstrukce. Experiment vědy, které říkáme medicína.“

„Už ses o tom zmínil.“

„Ano, ale chci, aby sis to uvědomil.“

„Experiment je to snad zdařilý. Cítím se přece skvěle.“

„Ale jsi jiný. Jiný, než jsi byl, a jiný, než jsou ostatní lidé.“ Korn neodpovídal a Telp se na něj pozorně díval. „Chápeš to?“ zeptal se. „Moc ne. Jak jiný? Necítím to.“

„Nemůžeš to cítit, protože nemůžeš sám ze sebe vystoupit a podívat se na sebe zvenčí. A to, co cítíš a jak to cítíš, považuješ za přirozené. Později tě o tom přesvědčí nepřímé důkazy.“

„Proč mi to říkáš?“

„Chci, abys to věděl. Jsi člověk, a já jsem buď jak buď lékař, a proto jsem povinován ti to říct.“

„A co dál?“ zeptal se příkře Korn. „Byl bys radši, kdybys to nevěděl?“

Ano, pomyslel si Korn. Teď už to však věděl, a jestli chce nebo nechce, nemělo už žádný význam.

„V čem vlastně spočívá ta… modifikace?“ zeptal se.

„V mnoha drobných vylepšeních. Ale hlavní je to, že nejsi stabilizovaný, Korne. Nedalo se to udělat jinak.“

„Nejsem stabilizovaný?“

„Ano. Můžeš najednou přestat existovat, nečekaně a možná nenávratně.“

„Umřít?“

Telp se na něj podíval nějak divně.

„Ne,“ odpověděl. „Prostě přestat existovat.“

„Nechápu, o čem mluvíš.“

„Musel jsem ti to říct, musel, s člověkem to jinak nejde. A odpusť mi aspoň ty, mohl jsem se tomu vyhnout, a nemám nic na svou omluvu.“

Telp se odvrátil. Korn ho chytil za rameno, ale ruka mu sjela po hladkém materiálu Telpova obleku.

„… nic na svou omluvu…,“ opakoval znovu Telp. Stěna se rozevřela, aby mohl projít. Vyšel bez ohlédnutí, a když se Korn chtěl za ním rozběhnout, stěna byla znovu kompaktní a jemně, pružně ho odrazila.

„Choval se trošku divně, Stefe, že?“ uslyšel Komin hlas. Otočil se, ale Komu neviděl. „A ty odtud odjedeš, budeš pracovat v jednom ústavu, žít jako všichni lidé. To je další etapa adaptace.“

„Proč ale se mnou tak mluvil?“

„Možná že by tě tady chtěl ještě zdržet. Nechápe, že nejsi jenom jeho pacient, že jsi člověk. Nemůžeš tu žít v izolaci celé týdny. Testy, plavání, hovory se mnou – to není všechno. Člověk musí pracovat, stýkat se s jinými lidmi, něco vytvářet, být částí většího celku. Jinak začíná přemýšlet o věcech, které neexistovaly, je sám a přestává být šťastný.“

„Já vím. Ale to, co říkal…“

„Řekne se ledacos, co člověka později mrzí nebo nač zapomene. Neměj mu to za zlé. Je to vynikající lékař, velký tvůrce, jenomže jako všichni takoví lidé vidí svět zkreslený prizmatem svého mimořádného intelektu.“

„To, co říkal, tedy nebyla pravda?“

„Ale ne, byla to jen jiná pravda, jeho pravda. To, že buňky tvého těla uskuteční za celý tvůj život několik desítek dělení a pak život nutně skončí, to je také pravda, ale copak proto lidé nemilují, neradují se ze života? Telp mluvil sám k sobě, ne k tobě, Korne. Je to jeho problém, ne tvůj.“

„A já, co bude se mnou?“

„To je věčná otázka lidí. Copak jsi o tom nikdy dřív nepřemýšlel? Musel jsi o tom přemýšlet, jenže se na to už nepamatuješ.“

Korn se však pamatoval.

Viděl otce schýleného nad psacím stolem v teplém kruhu světla starodávné žárovky. Probíral se papíry, svým dílem. Otec byl historik a věděl o podivných událostech, které byly už tehdy minulostí, zároveň však žily v paměti starých lidí. Byl odborníkem na počátek atomové éry, na dobu atomových výbuchů, pokusných hřibovitých mraků, na dobu plnou neklidu i nadějí. Když jednou vešel do otcovy pracovny, byla noc, oknem zavoněla mateřídouška a stromy na protější straně ulice zacláněly vycházející měsíc. Před otcem ležel žlutý lístek papíru, potištěný nerovnými řádky liter starého stroje ještě s ruční obsluhou. Otec zvedl hlavu, a když viděl, jak zaváhal, pobídl ho: „Pojď si to přečíst.“ Nerozuměl té divné básni, ale později ji četl ještě mnohokrát a pamatoval si ji dodnes. „O čem to je?“ zeptal se tehdy. „Přečti ji nahlas,“ řekl otec. Vzal papír a začal číst nejistým, ještě nedospělým hlasem:

Kdoví zda přijde v zimě když oblevou taje sníh nebo snad zjara když jabloň se zabělá květem či možná v létě když večer dni vrací žár nebo snad na podzim kdy zem si ustýlá v listí

Pak ústa vypálí zpopelní oči sálajíc žárem sluncí vybělí oblaka I včelu zadrží usmaží mravence vylouží lidi ač kdysi se smáli ústy jež vedla do hrtanů jež vedly do plic co jsou už popel uprostřed žeber z nichž stoupá radiace jak kdysi hlas žeber pokroucených a dutých jak zvápenatělý staletý strom Však Slunce zůstane a mraky zůstanou a tam co zpráchnivěli vypučí zas les a cvrček ozve se ukrytý v pažitu a mutant zavřeští v koupeli za šera o lidech co byli a pak vymizeli o sluncích co vzplála potom ale zhasla o domech co stály a pak se zřítily o hvězdách co v noci na všechno hleděly

„Nerozumím tomu,“ řekl, když dočetl. „To není pravda.“

„Nestalo se to,“ odpověděl otec, „ale pravda to je, pravda těch dob.“

„Nechápu, proč se tím zabýváš. Nemá to přece význam,“ namítl s jistotou výrostka, který ví všechno líp. „Teď takové problémy nemáme a mít nebudeme.“ Otec na něj tehdy pohlédl nějak vážně: „Jsi na omylu, chlapče. Jenom naivní lidé si představují to, co přijde, jako dálnici do budoucnosti. Bude to nesnadná cesta plná zákrutů, ale my ji stejně zdoláme, a jedině to je opravdu důležité.“

3

Pocítil otřes a vědomí se mu vrátilo. Připadal si jako po probuzení. Byl unavený jako po celodenní těžké práci a krátkém zdřímnutí, které nepřináší pravý odpočinek. Chvíli měl pocit, jako by v noci klímal ve vlaku, který nakrátko zastavil na malém temném nádraží a při rozjetí zaskřípěl a škubl sebou, protože měl nešikovného strojvůdce. Později, když zjistil, že není ve vlaku, si řekl, že ta asociace je dávná vzpomínka na nějakou cestu v dětství. Pak teprve si uvědomil, že takovým vlakem nikdy nejel, možná že mu někdy o podobné cestě vyprávěl otec. Déle už o tom nepřemýšlel, protože na obrazovce uviděl plochu letiště a v pozadí hory. Kolem sebe měl půlkruhovou palubní desku, na níž blikala světélka. Cítil, že kabina lehce péruje na amortizérech, jak se letoun před chvílí dotkl povrchu letiště.

„Strator dokončil let,“ uslyšel u ucha hlas vycházející z vysokého lenochu sedadla. „Jakmile se otevře východ, je třeba stisknout tlačítko na pravém opěradle, uvolnit blokování a opustit strator. Automatický pilot vám děkuje za důvěru. Je vždy k službám.“ Něco cvaklo a levá strana kabiny se pohnula.

Ve škvíře zahlédl nejdříve sluneční paprsky. Když stěna letounu, otvírající se zvolna pohybem spouštěného lodního můstku, ustrnula v horizontální poloze, pocítil horký závan, který vytlačoval chladný klimatizovaný vzduch z kabiny. Z odklopené stěny se vysunuly schůdky. Když se dotkly země, stiskl tlačítko, jak mu nařídil automat.

Vstal a s přimhouřenýma očima sestoupil na betonový povrch letištní plochy. Teprve teď doopravdy cítil suchý, horký vzduch pouště. Rozhlédl se. Za pravoúhlou plochou letiště, ožehlou místy spalinami startujících raket, stál otevřený terénní vůz a u něj dva lidé. Žena v bílých šatech bez rukávů byla vyšší než muž, chvíli si myslel, že je to Koma. Když se však přiblížil k okraji letištní plochy, věděl už, že je to neznámá žena, kterou nikdy předtím neviděl. Muž kouřil lulku.

„Jsem Nort, Bert Nort,“ řekl, „a to je moje žena Elsy.“

Žena se usmála. Viděl její velké bílé zuby a tmavé oči, které se nesmály. Muž mu stiskl ruku a upřeně se na něj zdola díval světlýma očima téměř bez panenek.

„A ty jsi Korn, náš nový manipulátor.“

„Manipulátor?“

„Ano, manipulátor. Nastoupíš na místo našeho nezapomenutelného Tertona, že?“

„Nevím…,“ odpověděl po chvíli a viděl, že muž si ho pozorně prohlíží.

„Jak to, že nevíš?“ zeptal se nakonec. „Takovou věc máš vědět.“

„Ne, Koma vám to měla předem vysvětlit.“

„Jaká Koma?“

Viděl, že rozhovor toho drobného muže dráždí.

„Zřejmě zase nějaká personifikace Ochránce,“ řekla Elsy. „Spousta lidí se teď bez takové personifikace neobejde.“

„Buď ráda, že já ano.“

„Víš, že je mi to jedno,“ řekla Elsy klidně. „Už dávno je mi to docela jedno,“ dodala.

„No dobrá,“ mávl rukou Nort. „Malé rodinné hašteření,“ vysvětlil Kornovi. „A to, co říkáš, je docela možné. Už celé hodiny nemáme kontakt s Ochráncem. Vysadilo nám spojení.“

„Tak Koma není…,“ řekl Korn. Nerozumím jim, pomyslel si, ale nemohu přece začít tím, že nic nevím a nic nechápu.

„Povídám, že spojení selhalo. Nejsi jediný,“ usmál se nějak podivně, „kdo to hluboce prožívá.“

„Jeďme už,“ naléhala Elsy. „Korn není jistě zvyklý na tyhle teploty a rád by se vykoupal.“

Nasedli do terénního vozidla. Elsy si sedla ke Kornovi na zadní sedadlo. Nort řídil. Cesta byla přímá a rovná – prostě betonový pás položený do písku pouště. Hned za letištěm vjeli do pruhu dlouhého stínu, vrhaného srázným horským štítem, jehož název Korn neznal. Slunce zmizelo, viděl jen červené nebe, rudější než za jeho časů. Blížil se soumrak, soumrak, který nechal za sebou tisíce kilometrů na severovýchod spolu s ústavem, kde se on, Korn, probudil k životu. Za hlubokým, sotva slyšitelným hukotem motoru, jiného než motory v jeho době, slyšel cikády a cítil na tváři horký dech vzduchu a vůni šalvěje.

„Terton měl tyhle končiny rád,“ ozvala se Elsy. „Snad si je taky zamiluješ.“

„Terton měl rád svou práci,“ řekl Nort. „Byl to nejlepší manipulátor, jakého jsem znal.“

„Terton – to je ten, co zemřel?“

„Tvůj předchůdce,“ vysvětlil mu Nort. „Havárie ve staré laboratoři… Bezpečnostní opatření nebyla zřejmě dostatečná.“

„A já převezmu jeho laboratoř?“

„Ano. Prozatím byla zamčená, zapečetěná. Půl roku nemohli najít nikoho na jeho místo. Až teprve ty…“

„Já se v tom nevyznám. Vy to nevíte, nemůžete to vědět, ale bude to asi omyl. Já nejsem manipulátor.“

„Nedělej si legraci. Poslali tě sem na zvláštní příkaz Ochránce, a ten se nemýlí.“

Korn neodpověděl. Díval se do setmělé pouště, z níž už se vytrácely barvy. Nort zapnul dálková světla. Okny Korn viděl světlý pruh betonu a písek po stranách.

„Vidíš ta světla, tam, napravo? To už je náš ústav,“ řekla Elsy.

Vtom Nort zabrzdil. Korn sevřel opěradlo předního sedadla. Uvědomil si svou váhu a viděl, jak to Elsy přirazilo k Nortovu sedadlu.

„Co se stalo?“ zeptala se, když vozidlo zastavilo.

„Zřejmě ještě jeden ze čtvrtého pavilónu,“ odpověděl Nort, když už stál na betonu.

Korn vyskočil z vozu a díval se na tmavý chomáč ležící na cestě. Nort se nad ním skláněl. Bylo to zvíře. Korn přistoupil blíž. Ve světle reflektorů zvíře vypadalo jako středně velký kocour, místo srsti mělo však několikacentimetrové bodliny, které se ve světle leskly.

„Musíme ho vzít s sebou,“ řekla Elsy.

„Je to zbytečné. Nepřežije to.“ Nort se dotkl nohou bodlin, které kovově zachřestily. „Ve dne by měl ještě jakous takous šanci, ale teď, když teplota klesla…“ Převrátil zvíře nohou. Vtom si Korn všiml, že tlapky zvířete sebou zaškubaly.

„Co to je?“ zeptal se.

„CM-3, jiný název nemá. Geneticky vzdálený potomek kočky.“

„A co ty bodliny?“

„Těmi se odvádí přebytečné teplo. Vcelku je to nepříliš zdařilá konstrukce. Prakticky k ničemu, protože nesnáší noční teploty v poušti. Měli jsme jich ještě pár k dalším pokusům, ale slyšel jsem, že dnes ráno utekly nějakým nedopatřením z klecí. Tohle jim zůstává po všech těch experimentech – touží po svobodě a… hynou.“ Botou postrčil zvíře k okraji silnice. „Naši supové budou nepříjemně překvapení,“ ušklíbl se. „Nejsou zvyklí na takovéhle výtvory evoluce.“

Rozjeli se. Zvíře se ještě jednou zalesklo ve světle reflektorů, když je míjeli.

„Vzpomínám si,“ řekl Korn, „na plán hubení drobných pouštních hlodavců.“

„Správně,“ odpověděl Nort, „ale… odkud ty to víš?“ dodal po chvíli.

Právě, odkud já to vím? pomyslel si Korn, ale marně hledal tu informaci ve své paměti.

„Asi mu to řekl někdo tam na severu,“ ozvala se Elsy. „Vy přece nemluvíte o ničem jiném než o těch svých experimentech.“

„To není možné. Byl to malý pokus, o kterém ani u nás nevěděli všichni.“

„Nepamatuju se. Opravdu ne,“ řekl Korn a cítil se všelijak, protože věděl, že Nort mu nevěří.

„Zajímavé,“ poznamenal Nort a celou cestu se už neozval.

Budova, před kterou zastavili, připomínala betonové bunkry, které si Korn prohlížel ještě se svým otcem. Otec říkal, že jsou to bunkry z války, z té, co byla ještě před otcovým narozením. Korn toho však o ní věděl hodně, protože s otcem o válce často mluvili, když byl ještě chlapec. V tom věku si každý pamatuje, co říká otec. Vzpomínal si, že po té válce začala doba atomová. Válka byla bezohledná a brutální jako evoluce, a stejně jako v procesu vývoje v ní šlo o mezní hodnoty: o život, o rozvoj. Pak už bunkry nevídal, protože za jeho časů se domy stavěly do výšky, nehloubily se pod zem. Tady, v mohutných zdech s lehkou odchylkou od vertikály, byla proražena široká okna a v nich se svítilo.

„Tady budu bydlet?“ zeptal se.

„Aspoň prozatím. Dostaneš Tertonův pokoj. Laboratoře jsou hlouběji. Jsou to hodně staré stavby, ale působí tak jen zvenčí. Nahoře jsou obytné místnosti ve starém stylu, ne zrovna pohodlné. Víš,“ zaváhal Nort, „Terton byl svým způsobem podivín. Chtěl bydlet tady. Je tu i jeho archív.“

„Ale vždyť…“

„Řekni mu to rovnou, Norte,“ skočila mu do řeči Elsy.

„Tak dobrá. Terton prosil, aby teprve jeho nástupce přestěhoval archív i poznámky. Víš, on si ještě někdy dělal poznámky perem. Byl to originál.“

„Jak to, on si to přál?“

„V hovoru to několikrát zdůraznil. Já vím, že je to nesmysl. Když budeš chtít, ubytuju tě v pokojích pro hosty a zítra nařídím, aby archív přestěhovali do normálního pavilónu.“

„Berte, přece jsme se dohodli…“

„Ať to rozhodne Korn. Nikoho nemůžeme nutit, aby bydlel v něčem takovém.“

Korn pohlédl na Elsy.

„Tak dobře, pár dní zůstanu tady,“ řekl. „Pak se uvidí.“

Když osaměl, rozhlédl se po pokoji. Díval se chvíli na běžné závěsné dveře z dvacátého století, které někdy ukazují ve stereovizi, velký dubový psací stůl, jistě ještě starší mohutné křeslo, potažené kůží, místy odřenou a popraskanou. Ostatní zařízení bylo obvyklé: stereovizor, přijímač informací z mnemotronů s velkou šedou čtecí obrazovkou a Ochráncův konverzátor s rýhou, jíž se dotýká identifikační prsten. Měl podivný pocit, že to zařízení zná, a věděl také, že za malými posuvnými dveřmi je ložnička s velkým gaučem a pestrým polštářkem s vyšívanými draky. Měl by si pamatovat, kde se tam ten polštářek vzal. Odpověď na to byla kdesi na okraji jeho vědomí, ale když se soustředil, aby ji odtud vydoloval, rozplývala se, takže ani nevěděl, jestli se tam vůbec někdy skrývala. Stoupl si přede dveřmi, a když se při jeho přiblížení rozsunuly, spatřil gauč, polštářek a přílbu, která visela na silném, pružném držáku trčícím ze zdi. Ta přílba tu nebyla, pomyslel si a pak teprve si uvědomil, že je to absurdní postřeh, on přece přetrvával v hibernátoru, když tenhle pokoj obýval Terton.

Dál byla koupelna. Trhl límcem bundy, a ta se rozepnula podél neviditelného švu. Nemohl si na to stále zvyknout a pomyslel si, že košile, kterou nosil před půl stoletím, mu vyhovovala lépe. Uvažoval o tom, že si dá sprchu, vtom se ale tiše ozval reproduktor někde u stropu:

„Mohu za tebou na chvíli zajít?“

Podíval se na obrazovku intervizoru a spatřil Elsinu tvář. „Teď?“

„Ano.“

„Prosím, jak chceš.“

Přehodil přes sebe bundu, přešel do pracovny a otevřel dveře. Elsy vešla a rozhlédla se po místnosti.

„Zřejmě to tu všechno zařídíš znova?“

„Nevím. Asi ne. Ještě jsem o tom nepřemýšlel.“

„On měl tenhle pokoj rád. Po večerech pracoval tady, ne v laboratoři,“ sedla si na jedno ze dvou moderních křesel, která stála vedle malého stolku u zdi. „Přines mi mléko,“ požádala ho.

Když se vrátil se sklenicí mléka, stála u psacího stolu.

„Nenašel [si žádné jeho papíry, nějaké poznámky?“ zeptala se. „Říkala jsem ti, že si dělal poznámky rukou?“

„Nenašel.“

„Zřejmě je odtud odnesli hned po jeho smrti. Bert mi neřekl nic, ale on mi nikdy nic neřekne.“

„Jestli něco najdu, navštívím tě na obrazovce,“ řekl Korn.

„Ne, radši ne. Ještě sem zajdu, nebo za tebou zaskočím do laboratoře.“ Korn si myslel, že teď už Elsy odejde, ale vrátila se do křesla i se sklenicí mléka. „Víš, Terton, to byl někdo. Možná jediný skutečný vědec v celém ústavu.“

„Slyšel jsem.“

„A nejen vědec… Nepoužíval fantotron. Domníval se, že člověk by měl žít autenticky. Udivuje tě to, jako všechny,“ dodala, protože Korn mlčel. Chvíli se na něj ještě dívala a pak dopila mléko. „Chtěla jsem, abys aspoň ty, jeho nástupce ve výzkumu, ve všem, co bylo pro něj nejdůležitější, abys ho nepovažoval… ale ty to stejně nepochopíš.“

„Nepochopím?“

„Ne. Mladý manipulátor, kterého sem poslali na zvláštní Ochráncův příkaz. Dovedu si představit, kolik testů jsi musel absolvovat, než tě vybrali. Všechny netypické případy, co nepoužívají fantotron a nijak se nevměstnají do předem daného obvyklého rámce, ty vypadnou hned na začátku. Terton pořád říkal, že tady jsou potřeba lidé s omezenou představivostí, kteří myslí jedině na to, co dělají. Jiní tady nevydrží.“

„A co Terton?“

„Ten byl nenahraditelný. Měl talent, znalosti, zkušenosti. Nenašel se prostě jiný profesor, jiný manipulátor, který by zastal to, co on. A teď jsi tady ty. Než jsi přiletěl, představovala jsem si tě jinak.“

„Proč?“

„Po tom Ochráncově sdělení. Člověk uměle regenerovaný, opatřený vstupní informací.“

„O čem to mluvíš?“

„O tobě. Čekala jsem někoho, kdo připomíná automat, ale ty… Ty jsi jako ostatní. Proto jsem přišla.“

Mlčel. Uvědomoval si jen svůj tep a mdlou teplou vlnu stoupající odněkud ze žaludku. Něco se muselo dít s jeho tváří, protože si všiml, že se Elsy v křesle schoulila.

„Ty… tys to nevěděl…?“

„Jdi pryč. Jdi, a hned!“ vykřikl. Pomyslel si, že má jiný hlas než obvykle.

Elsy vstala, obešla jeho křeslo a byla v mžiku u dveří.

„Korne, já nevěděla, já nechtěla… Musím ti říct ještě něco.“

„Jdi pryč!“ opakoval.

Slyšel jen, jak práskly dveře, čímž obvykle končí jednání v historických dramatech ve stereu. Tady ale všechno pokračovalo. Viděl, jak se groteskně deformovaný interiér místnosti odráží v kovových opěradlech křesla.

Koma ho tedy oklamala. Neřekla mu, že má modifikovanou paměť. Ale co to znamená? Snad to, že jeho mozek registruje podoby, zvuky, barvy, které nemohou najít oporu ve vzpomínkách vymazaných operací. Že vnímá svět chybně, neví o tom a nemůže vědět. Že je jiný než ostatní a liší se natolik, že bude jiný navždy.

Když se probudil, tehdy v tamtom ústavu, myslel na kosmonauty, hvězdy a hovězí polévku. Ale na svůj byt v šestnáctém patře výškového domu, na Kar – svou ženu, jejíž přítomnost v bytě si uvědomoval, i když nebyla doma, na to skoro nemyslel. Nemyslel ani na svou knihovnu se svazky napsanými ještě před jeho narozením, ani na letadla, která viděl z okna a jež přistávala v černém oblaku spalin někde na neviditelném letišti. Skoro na to nemyslel. A přitom to všecko už existovalo jen v jeho vzpomínkách. Pamatoval si na každou podrobnost: legrační plyšovou kočku na polici nad gaučem, vysokoobrátkový mixér, jehož kvílivý zvuk slyšel vždycky v sobotu odpoledne, když Kar připravovala nedělní tvarohový dort. Pamatoval si na hlas starých hodin, které odbíjely každou hodinu, i v noci, když se probouzel a cítil se sám, tak sám, jak jen člověk může být. Odhrnoval pokaždé záclonu a díval se na vzdálená mihotavá světla letiště. V ústavu, po svém znovuzrození, neměl takový pocit nikdy. „Regenerovaný člověk se vstupní informací,“ tak to řekla Elsy.

Strčil do křesla, až se rozjelo a narazilo s tlumeným úderem do zdi. Otevřel dveře, proběhl chodbou, minul světla visící u vchodu a vyšel do noci. Nad pouští svítil měsíc, hvězdy a vál odtud chlad. Chvíli běžel po betonu silnice, po světle šedém pruhu, a pak zabočil do pouště. Zpomalil běh, protože mu nohy vázly v písku, běžel však dál a necítil únavu. Dokonce i dech se mu zrychlil jen nepatrně. Funguje jako výkonný automat, pomyslel si a v tu chvíli přestal utíkat. Šel dál, až spatřil velké mnohoramenné kaktusy, rostoucí osaměle a daleko od sebe, nehybné jak skaliska, ne jako rostliny. Vrhaly na písek skoro neviditelný stín. Náhle uslyšel hlas:

„… dobře, že jsem tě potkala. Ještě včera jsem si myslela, že tu nevydržím už ani den, na tom slunci a písku.“ To říkala dívka, pomalu, jako by jí mluvení dělalo potíže. Muž odpovídal šeptem, a proto Korn neslyšel odpověď.

„Víš, ty lodě a stromy nad umělým jezerem, to všechno je falešné jako ve fantotronu, protože stačí se podívat k nebi a vidíš supy. A na březích jezera není ani stéblo, jenom písek. Tady je všecko umělé, jako ta zvířata v pavilónech.“ Muž znovu něco řekl.

„… já vím, že o tom nerad mluvíš. Teď to nemá smysl…“ Korn se vzdálil a opatrně našlapoval, aby písek pod jeho chodidly příliš nechřestil. Měsíc stál níž a Korn teď při pohledu do pouště zřetelně viděl vrcholky hor. Písku stále ubývalo a po dalších několika minutách pochodu spatřil uschlé stonky rostlin a dál jakési budovy. Chtěl je obejít, ale uslyšel za sebou těžké kroky a zůstal stát. Někdo šel přímo k němu přes roští, protože slyšel, jak mu stonky praskají pod nohama. Konečně ho zahlédl: velký stín s obrysy člověka. Stín se zastavil na krok od Korna. Byl to android, automat v lidské podobě. Korn se dosud s takovým automatem nesetkal, ale viděl je na obrazovkách v době své adaptace. „Jsou silné, užitečné a neškodné,“ vybavil si Komin hlas. „Vždycky splní příkazy člověka a jejich pseudopsychika se dá měnit podle zadaných úkolů.“

„Tady se nesmí chodit,“ ozval se android mužským, trochu přichraptělým hlasem.

„A proč?“ Korn postoupil o krok k automatu. „Izolované pavilóny. Tady se nesmí chodit!“ opakoval robot.

„Já tady pracuju,“ řekl Korn a zároveň si uvědomil, že se automatu omlouvá. O tom Koma neříkala nic. „Vchod je z druhé strany. Tady se nesmí chodit,“ opakoval znovu android.

Korn pokrčil rameny a chtěl se mu vyhnout. Android mu však zastoupil cestu rychlostí, kterou by Korn nikdy nepředpokládal u tak mohutného monstra.

„Pusť mě,“ požádal ho Korn.

„Tady se nesmí…,“ začal znovu automat. V jeho monotónním přichraptělém hlase zaslechl Korn výsměch.

„Pusť! Jsem člověk!“

Automat se nepohnul.

„… člověk, slyšíš?“ dotkl se desky, která kryla trup automatu, a pod prsty ucítil úchytku.

„Nemohu tě poslechnout,“ promluvil automat. „Tady se nesmí chodit.“

„Měním příkaz,“ řekl Korn, jak ho to učila Koma. „Jdi pryč.“

„Příkaz je nezrušitelný,“ informoval ho automat. Korn sevřel prsty úchytku na desce. „Jdi pryč,“ zašeptal.

„Ty nemůžeš příkaz zrušit,“ ozval se znovu automat. „Já ne… Ty myslíš, že to mohou jen lidé, že takoví jako já nemohou…,“ a trhl úchytkou.

Android se trochu zachvěl, ale kryt nepovolil. V několika dosud temných pavilónech se rozsvítila světla a slyšel odtud volání. Trhl ještě jednou. Kryt se prohnul a s chrastivým zvukem se odklopil. Android o krok couvl. Korn viděl, že se k jeho ruce blíží kovové chapadlo s rozevřenými prsty. Chtěl rukou uškubnout, pařát mu však už obemkl zápěstí. Čekal, jak to zabolí, ale čidla kovových prstů ucítila jeho tělesné teplo, prsty povolily a stáhly se zpět.

„Vidíš, že jsem člověk,“ řekl Korn. „Mám ruce jako člověk. Teď mě pusť a odejdi!“

„Ty nemůžeš vymazat příkaz…“

„Ty… ty…,“ Korn se vrhl na automat celým tělem. Android se zachvěl, a jak padal, lámal stonky rostlin. Chtěl vstát, zvedl rychlým pohybem chapadla, Korn však zahlédl v jeho trupu tmavý otvor a kopl tam. Uslyšel zachřestění krystalů, pod podrážkou jeho boty zasršely modravé jiskry elektrických výbojů a android znehybněl. Korn zaslechl kroky. Někdo si na něj svítil reflektorem.

„Zničil jsi automat,“ ozval se hlas za reflektorem. Ten svítil Kornoví přímo do obličeje. Korn neviděl nic, jen kruh světla. „Proč jsi ho zničil?“ ptal se hlas. „Nechtěl mě pustit.“

„Samozřejmě, nemohl tě pustit.“

„Ale já jsem změnil příkaz.“

„A proto jsi ho zničil,“ muž za reflektorem se smál. „Odkud jsi?“ zeptal se. „Jsem nový manipulátor.“

„Promiň.“ Reflektor zhasl. „Nestalo se ti nic?“ Muž šel k němu. Ne“

„Jsem Gotan, z druhé laboratoře. Snad tě nenapadl?“

„Ne.“

„V praxi se to sice nestává, ale možné to je. Odneste ho odtud,“ řekl hlasitěji.

Korn uviděl dva androidy. Popadly trup ležícího automatu a zvedly ho.

„Jak se cítíš?“ zeptal se po chvíli Gotan.

„Výborně. Bylo… bylo to hloupé nedorozumění.“

„Jsou programované moc úzce,“ řekl Gotan. „Některé naše výtvory mohou být nebezpečné, například ty z tamhletoho pavilónu. Proč jsi mu neřekl, že jsi manipulátor? Má jistě tvou identifikaci a pustil by tě okamžitě.“

„Zapomněl jsem,“ odpověděl tiše Korn.

„Mám tě doprovodit?“ zeptal se Gotan.

„Jak chceš. Bydlím tam co Terton.“

„Půjdu s tebou,“ řekl Gotan. „Sešel jsi z cesty a v noci bys těžko trefil. Kdy jsi přiletěl?“

„Dnes.“

„Nort se nám o tobě zmiňoval. Jsi Tertonův žák?“

„Ne,“ řekl Korn. „Nikdy jsem Tertona neviděl.“ Všichni tu mluví o Tertonovi, pomyslel si přitom. Vidí ve mně jeho žáka, odchovance, pokračovatele v jeho díle, a já jsem zatím pouhý začátečník. Znám jedině jeho byt, a ten znám podezřele dobře.

„Profesor Terton,“ řekl Gotan, „to byl odborník! Ale upřímně řečeno, trochu podivín. Do toho, co děláme, míchal tolik dalších věcí, že se nakonec ani pořádně nevědělo, o co mu jde. Vypojil nadsystém z plánovaných experimentů a začal s jeho pomocí analyzovat rádiový odposlech zvuků z kosmu; jakési podivné modifikace a transformace těch zvuků. Měl k tomu souhlas Ochránce i souhlas Světové rady. Musel ho mít. Ale zdržel tím práce v pavilónu nula… nemožně zdržel. Ani po jeho smrti se tam nic neudělalo. Aparatury stárnou a pokusy nepokračují. Když to trvá dva roky, aby se se vším začalo znova. Řeknu ti, Korne, neuronici nadávají nebo trčí ustavičně ve fantotronech. Nort tě čekal každý týden. Budeš také lovit zvuky z vesmíru? Asi to byl nápad těch z Ústředí odposlechu za jezerem.“

„Je to možné. Nevím jenom, jestli na to stačím.“

„Nebuď tak skromný. V našem týmu není skromný nikdo,“ zasmál se. „Samí géniové, a většina z nich naprosto nedoceněná. Nebýt fantotronů, nebylo by s nimi k vydržení. Začneš už zítra?“

„Pravděpodobně.“

„O tom automatu abych se snad ani nezmiňoval. Ohlásíme obyčejnou havárii…“

„Jak chceš.“

„Myslím, že tobě to projde. Když je někdo manipulátor takové úrovně, Ochránce na to nehledí. Já vím,“ dodal najednou jiným tónem, „za všecko může ta poušť a ten vítr. Když někdy vane tři dny, zavraždil bys vlastní matku. Já pokaždé odejdu do tajgy. Sám, bez děvčete. Víš, narodil jsem se v tajze.“

„To tam letíš?“

„Blázníš? Fantotronem. Dokonce ani nejdu na lov. Najdu si místečko někde na strmém břehu nad řekou. Ležím na slunci, vychutnávám pohled na vodu, pozoruju ryby a pak se vrátím. Ještě takové dva dny jsem jiný člověk.“

Gotan se zastavil.

„To už je Tertonův bunkr. Chtěl jsem říct tvůj pavilón,“ ukázal na osvětlený vchod. „Jestli budeš mít zítra čas, zaskoč ke mně do laboratoře.“

„Když budu mít čas, přijdu,“ slíbil Korn.

Stiskl Gotanovi ruku. Než vstoupil do osvětleného prostoru, pohlédl k horám. Neviděl je, protože měsíc už zašel. Na bleděmodrou lampu zářící nad vchodem narážely můry.

4

Byl na ulici svého města. Šel rychlým krokem. V ruce nesl malou černou tašku. Přešel Smrkovou alej, nečekal ani na zelenou, protože tady nikdy nebyl provoz. Na chodnících si hrály děti. Slyšel, jak v živých plotech cvrlikají ptáci. Stromy měly už listí a vrhaly dlouhé stíny na trávníky před jednopatrovými domky ve staré čtvrti. Nad jejich střechami viděl šedé zdi věžáků. Tam bydlel on. Na verandě jednoho z domků zahlédl v křesle starou ženu, zabalenou do plédu. Přivřela oči a vyhřívala se na sluníčku. Vídal ji tak pokaždé o slunných letních odpoledních, když se vracel z práce, a trochu se podivil, že je dosud naživu a vypadá stejně jako dřív. Pak kráčel kolem nízkých prodejních pavilónů, míjel betonové vjezdy do podzemních garáží, a už byl před svým domem. Sáhl bezděčně do kapsy, na okamžik zneklidněl, ale klíče byly na místě. Vyndal je a odemkl velké zasklené dveře. Chvíli čekal na výtah. Vedle něj stál muž, kterého patrně znal, ne ale natolik, aby ho pozdravil. Když výtah přijel, vešli do něj oba. Muž vystoupil v devátém patře, Korn jel do šestnáctého.

Když vystoupil a dveře výtahu se za ním zavřely, pocítil lehké znepokojení. Zamířil ke dveřím svého bytu, otočil klíčem a už v předsíni ucítil vůni oběda. Kar byla v kuchyni, odložil tedy v předsíni tašku a nahlédl tam. Stála zády ke dveřím, skloněná nad stolem. Oknem svítilo slunce, viděl jen obrysy její postavy a ozářené vlasy.

„Tak už jsi tady,“ obrátila se a přihladila si účes. Znal ten pohyb, ale bylo v něm něco nového, co nedokázal určit. ,,Ano, Kar,“ řekl. Šel k ní a pohlédl jí do tváře. Nebyla to Kar. „Komo, kde se tu bereš?“ Políbila ho.

„Bydlíme tu přece, Stefe.“

„My… spolu?“

„Ano.“

„Ale tady přece bydlela Kar?“

„Nejsem jí podobná? Podívej se na mě,“ tlačila ho k oknu, takže ji teď viděl v plném slunci. „Jsi jí podobná,“ souhlasil, „ale ty jsi Koma.“

„Kar se za ta léta změnila, ale já jsem zčásti ona, možná víc, než si myslíš. Jak to, že mě nepoznáváš, Stefe?“

„A jsi tu doopravdy?“

„Ano.“

„A Kar?“

„Jiná Kar není. Teď se jmenuju Koma.“ Díval se na ni. Na okamžik se k němu přitiskla. „Oběd bude za chvilku.“

„Oběd?“

„No ano. Vždycky přece jíme doma.“ Už si ho nevšímala, sklonila se nad stolem a věnovala se přípravě jídla. Chvíli nerozhodně stál. Bylo to všechno takové, jak to měl v paměti, a zároveň nedefinovatelně jiné. Mikrovlnná pečicí trouba neměla například držadlo izolované korkem. Sám ho kdysi korkem potáhl, a proto si to tak dobře pamatoval. Když se však podíval na troubu podruhé, korkové držadlo už bylo na svém místě. Vrátil se do předsíně a otevřenými dveřmi nahlédl do své pracovny. Tady se nezměnilo nic. Psací stůl, křeslo, starý glóbus Měsíce s vyznačenými body prvních přistání kosmonautů v minulém století. Glóbus zdědil po otci. A jinak knihy… dlouhé řady různobarevných obálek. Tady souhlasilo všechno. Pamatoval si na každý detail té místnosti. Sedl si k psacímu stolu, natáhl nohy a ucítil, jak se opěradlo křesla přizpůsobuje tvaru jeho zad. Strnul. Křeslo bylo přece staré, také z minulého století – prostě starý dřevěný kus nábytku, stovky podobných přežily ještě začátek automatizace. Zkusil to ještě jednou, ale tentokrát bylo křeslo už tuhé a tvrdé jako obvykle. Chvíli nehnutě seděl, pak jedním pohybem odsunul křeslo a zamířil do kuchyně. Cestou se pokoušel vybavit si Kar, její rysy, vlasy, úsměv. Pamatoval si však jen Kominu tvář a nemohl s tím nic dělat. Věděl už, že v kuchyni uvidí Komu. Ještě před chvílí chtěl spatřit Kar, ale když už byl v kuchyni, zapomněl na to.

„Chtěl jsi něco?“ zeptala se Koma.

„Ne, nic…,“ díval se na ni chvíli, a když se vrátil do pracovny, byl šťastný, že Koma je vedle a že slyší její hlas. I v noci, když se díval na mihotavá světla letiště v dálce a slyšel hukot letadel nad hlavou, věděl, že není sám, a byl znovu šťastný.

Ráno ho vzbudila. Nakláněla se nad ním zahalená do fialové látky, která – když si to uvědomil a poznal ji – dostala podobu šatů s hlubokým výstřihem, které jí koupil už dávno, ještě před svatbou. Podivil se, že je ještě má, po tolika letech, ale déle o tom nepřemýšlel. Zavoněla káva.

„Snídaně je hotová, Stefe,“ řekla Kar. „Dneska jsi zaspal.“

„Kolik je hodin?“

„Osm pryč, máš nejvyšší čas.“

„A co ty, proč ty jsi ještě doma?“

„A kde bych měla být?“

„Jak to kde? V práci.“

„Já přece nepracuju, Stefe. Jsem pokaždé s tebou, kdykoliv můžu.“

„Já vím, ty už nejsi Kar. Ty jsi ta druhá, Koma.“

„Jsem Koma, to je všecko. Vystydne ti káva.“ Později, už po snídani, řekla: „Máš nejvyšší čas, Stefe. Čekají na tebe.“

„Kdo?“

„Přece tvůj tým. Čekali na tebe tolik měsíců. Nemůžeš přijít pozdě.“

„Musím už jít?“

„Ano. Budu tady na tebe čekat, až se vrátíš.“

Její tvář se rozvlnila, rozplývala, stejně jako police s knihami v jeho pokoji, staré hodiny a všecko, na co se díval.

Ležel teď na gauči, Tertonově gauči, škvírou mezi závěsy pronikalo prudké slunce pouště, klimatizace tiše hučela a vzduch proudící z ní byl chladný a čistý. Přílba nad Kornovou hlavou se kyvadlovitě komíhala.

Obrazovka videa se rozzářila.

„Čekáme na tebe, Korne.“ Na obrazovce uviděl Norta.

„Dobrá, už jdu,“ řekl Korn. Nebyl hladový, v ústech dosud cítil chuť kávy.

Šel chodbou, proraženou kdysi ve skále, k výtahům a dotkl se přivolávacího tlačítka.

„Dotkni se přivolávače sčetem,“ uslyšel chraplavý hlas automatu. „Zapomněl jsem.“

„Nerozumím, jsem specializovaný. Dotkni se přivolávače sčetem,“ opakoval automat.

Kom poslechl a výtah se otevřel. Jeho dveřmi končil starodávný svět letitého bunkru. Výtah patřil už do nové éry. Vešel do něj a cítil při jízdě dolů, jak se přesouvá těžiště jeho těla. Sestup trval minutu, možná déle, pak výtah zastavil. Korn si představoval, kolik set metrů skály je nad ním. Výtah se otevřel a vystrčil ho do chodby. Ta ho unášela dál, podpírala ho elastickým polstrováním, až ho vypustila do lesklé bubliny, která se nafoukla do rozměrů velkého sálu, sotva se v ní Korn octl. Uprostřed bubliny stál Nort.

„Čekám na tebe dlouho,“ řekl. „Jaká byla první noc v té naší poušti?“

Korn mu chtěl říct, že je jeho věc, jakou měl noc, že Nortovi po tom nic není. Pak si však pomyslel, že sem nepřišel proto, aby Nortovi říkal nepříjemnosti.

„Co dál?“ zeptal se stručně.

„Budu se starat o tvou bezpečnost, ale sám asi víš, že to jsou jen řečičky. I kdybys tonul v gliích, stejně se dovnitř nedostanu. Můžu nanejvýš zavolat Ochránce.“

„Proč by ses nedostal dovnitř?“

„Vchod mě nevpustí. Dál už může jít jedině manipulátor.“

„A co automaty?“

„Jistě, automaty také. Ale ty už tam jsou a zůstávají uvnitř pořád.“

„Tak co mám dělat? Podat ti svůj sčet?“

„Nedělej si legraci. To už není vnější areál. Kromě tebe se tam nikdo jiný nedostane. Vchod tě pozná podle hlasu a kódu v bílkovinách tvých buněk.“

„Ale co mám udělat?“ Korn nevěděl, jak vysvětlit tomu člověku, že neumí vejít dovnitř. „Jak se tam mám dostat?“ zeptal se nakonec.

„Nerozumím ti, Korne,“ řekl Nort. „Projdi prostě zdí. Tak do toho,“ dodal povzbudivě, když Korn udělal pár kroků a zaváhal před lesklou stěnou bubliny. „Jdi proti stěně.“

Korn udělal krok a stěna se rozevřela. Byl ve velkém půlkruhovitém tunelu, který se rozšiřoval a zužoval jako tepna pod náporem krve. Ucítil lehký úder do zad a byl unášen kupředu, jako by mu do zad vál lehký vítr. Díval se po stěnách tunelu, po nichž se míhaly neuvěřitelnou rychlostí šedé stíny. Kdyby se daly zadržet, možná že by nabyly nějaké podoby. Chodba ho vyplivla do elipsovité sluje, osvětlené bílým rozptýleným světlem. Uprostřed ní stál ovládací pult a křeslo.

Ten pult i křeslo vypadají, jako by je přivezli z muzea a umístili jako dekoraci na scéně, pomyslel si Korn.

Vedle chodeb bez rohů, mihotání barev a stínů vypadaly ty známé věci podivně a starobyle.

Brzy nato seděl za ovládacím pultem, díval se na lomené čáry výbojů na obrazovkách a na řady bílých klapek stimulátorů. Najednou si uvědomil, že je zná všechny tak dobře jako vyšívaný polštářek s draky, a to, čemu slouží, si pamatuje tak přesně, jako by se sem vrátil jen po krátké polední přestávce. Přitom věděl, že tady nikdy nebyl.

Čekal na okamžik, kdy linky na obrazovkách pozbudou charakteru náhodných výbojů a změní se v mírné vlnění, které kdysi někdo přirovnal k rytmu alfa. Křeslo ho měkce, jemně objímalo opěradly, a když zmáčkl fonoklapku, slyšel všudypřítomný šum napětí transformovaných ve zvuky, napětí, která vytvářela křivky na obrazovkách. Chvílemi měl pocit, že je ve velkém, uschlém lese a korunami stromů se proplétá vítr. Dávno v dětství takový les viděl, a dál potom byly stromy bez listí a ještě dál dýmaly komíny.

Čekal a věděl, že ta chvíle může nastat za minutu nebo za hodinu, až nadsystém složený z bilionů neuroidů najde rytmus shodný s jeho vlastním rytmem. Pak vznikne v jeho mozku něco jako znásobené vědomí a ten stav chvíli potrvá, než ho nadsystém odvrhne a sám se rozpadne na mnoho rytmů vzájemně se rušících.

Experiment pokračoval. Křivky na obrazovkách kmitaly a on přesnými pohyby, s jistotou, o níž nevěděl, kde se vzala, řídil proces známý mu tak dobře, jako by se s touto znalostí už narodil, a byla mu stejně vlastní jako reflex, jímž přivírá víčka. Nemusel se ani soustřeďovat, řídil proces obratně, bez námahy.

Myslel právě na to, jak někdy v parném dnu pojede s Kornou do borového lesa, bude se dívat do oblak nad vrcholky stromů a vdechovat prudkou vůni rozehřáté pryskyřice, když vtom náhodné záblesky na obrazovce ustaly, hlavní křivka rytmu zesílila a rozvlnila se tak, že by se dala dokonale rozložit na harmonickou řadu, to věděl.

Reflexívně si přisunul křeslo blíž k obrazovce a bezděčným pohybem zapojil záznam experimentu i měřiče odečítající dobu, po jejímž uplynutí bude experiment automaticky přerušen, bez ohledu na další okolnosti. Bylo to bezpečnostní opatření. Někde na dně jeho vědomí byla vzpomínka, že je zavedl sám, přes námitky všech těch, co tvrdili, že doba, během níž je spojen se systémem, kterému je dáno nadvědomí, je omezená a po určitém časovém intervalu ho systém musí samovolně vypudit. Šumění v reproduktorech ustalo, slyšel teď jen lehce zkreslený tón o základním kmitočtu, tón, jehož intenzita se periodicky měnila.

Bílkovinné neuroidové glie uzavřené ve stěnách kanálů byly výtvor víc než myslící, byla to substance s nadvědomím, postrádala však smysly, neměla žádný přísun informací. Nalézala se ve stavu, který si člověk ani nedokáže představit, nedal se srovnat dokonce ani se stavem izolovaného mozku novorozeněte – ten přece zaznamenává pocity z období plodového vývoje.

Vtom blesklo Kornovi hlavou, že všechno, co pozoruje, už se někdy udalo, začínalo to právě tak, potom však následovalo něco, co si nepamatoval, ale byl to zážitek natolik silný, že pocítil neklid a pak strach. Chvíli se pokoušel zážitek si vybavit, byl však rázem neurčitější a Korn začal pochybovat, že něco podobného vůbec zakusil.

Naklonil se nad pultem, aby připravil první sérii impulsů pro vstup do nadsystému. Série se skládala z mnoha určených kombinací podnětů. Po některých z nich však následoval výboj o vysokém napětí, elektrický šok. Byla to série, kterou pravděpodobně používal už předtím Terton, protože záznam o ní Korn našel v příručních mnemotronech. Lépe řečeno věděl, že by tam záznam našel.

Stiskl klapku operátoru, ale sotva byly vyslány první kombinace impulsů do nadsystému, záznam na obrazovce se rozpadl na periodickou řadu zářivých bodů a v reproduktoru uslyšel podivné monotónní bubnování. Strach, který ho před chvílí přepadl, se vrátil, byl však konkrétní, ochromující. Pokoušel se ho překonat, pomyslel si dokonce, že se dá srovnat s primitivním strachem pračlověka, ale zároveň skoro automaticky přerušil zaváděnou sekvenci. Pohyb, jímž zmáčkl blokující klapku, byl vykonán téměř mimovolně. A vtom všechno pochopil. On sám je naprogramován na určité podmínky a obrazovka i ten zvuk jsou signál, na který má zareagovat. Jestliže ale je to tak, musel se už někdy na podobném experimentu podílet. To není možné, pomyslel si. Je to absurdní nápad mého mozku, který nefunguje tak, jak by měl – ale pak si připomněl šachtu, pach slizu a obratnost svých prstů, které manipulovaly klapkami neznámé aparatury. Bál se tenkrát stejně, týmž primitivním, ochromujícím strachem, který způsobuje, že hmyz v nebezpečí nehybně strne. Díval se jen na indikátory měřičů, odpočítávající nazpátek.

Obraz i zvuk se změnily. Zářivé body se shlukly uprostřed obrazovky a reproduktor vydával hukot o nízkém kmitočtu. Nadsystém čekal, věděl, že musí čekat. Korn si vzpomněl na přílbu. Visela nad jeho zády, zabudována do aparatury, připravená k bezprostřední výměně informací mezi neurogliemi a mozkem člověka, připravená umožnit vstup člověka do nadsystému. Pohyb, jímž si nasadil přílbu a přitiskl elektrody, se děl už vně jeho vědomí. S pohledem upřeným na indikátory pohnul na pultu páčkou a vytvořil uzavřený obvod.

Bílá mlhovina nebyla souvislá. Slyšel tlumené údery svého pulsu a v pozadí šumění, jako když se blíží příboj. Byl schopen ukládat si do paměti všechno zároveň, periodicita známých jevů vytvářela nekonečnou pyramidu analogií. Neexistovaly struktury izolované, s ničím nesrovnatelné. Byl vším a všude, a nad tím byl čas, vědomí hranic času, vědomí konce. Zároveň si uvědomoval, že to všechno je paměť jediného člověka, obrovská množina variant a extrapolací do budoucnosti, přesto však jediná paměť, paměť jeho – Julia Tertona. Indikátory se zastavily na nule, mlhovina mizela, a on seděl v křesle, na hlavě přílbu, které se zbavoval jen s obtíží.

Skláněl hlavu, až se čelem dotkl chladného kovu ovládacího pultu. Dosud cítil na kůži lebky palčivé stopy elektrod, bolela ho hlava, v níž se namáhavě a pomalu klubaly myšlenky, jako po mnoha hodinách práce na problému, který nelze vyřešit, přestože víme, že řešení lze najít těsně za hranicí vědomí.

Odsunul trochu křeslo a stiskl skryté, neviditelné tlačítko umístěné po straně pultu, v místě, které znal a pamatoval si je. Primitivní, zastaralý mechanismus, který vestavěl sám, bez účasti automatů, začal fungovat a vysunul s rachocením plochou kovovou zásuvku. Pamatoval si, že úplně stejnou skrýš objevil v jejich starém domě v matčině psacím stole a našel v ní fotografie usměvavých mladých žen a automobilů, které se ještě dají vidět v muzeu, a také pozvánku pro Romana Tertona na svatbu lidí, jejichž jména mu nic neříkala. V téhle skrýši ležel obyčejný sešit v tuhých šedých deskách a kuličkové pero – náplně do něho se občas dostanou koupit ve starožitnictví. Sešit obsahoval poznámky o jeho pokusech, jak o těch, co prováděl ještě na univerzitě, kde přednášel o neuronických strukturách, tak o experimentech ve zdejším ústavu, i o těch posledních, kdy lovil zvuky z kosmu. Listoval v sešitě, až našel zápis starý asi rok.

„… naprogramoval mě. Myslel jsem, že záznam na obrazovce se mění víceméně náhodně, ale to on určil rytmy, které ve mně vyvolávaly depresi. Zpočátku jsem ho z toho nepodezíral, ale všiml jsem si, že některé signály, ty, co byly spojeny s elektrickým šokem, vysílám s přemáháním. Zřejmě hned na začátku zjistil, že po rytmech budících depresi se snižuje má aktivita, a začal je používat ve chvíli, kdy jsem vysílal sekvence s šokem. Musím mu přiznat, že se to naučil bleskurychle. Mám mimochodem podezření, že objevil rovněž rytmy, které u mě vyvolávaly stav podobný epileptickému záchvatu. Vzpomínám si, že jsem několikrát ztratil na chvíli vědomí a byl jsem s tím dokonce u lékaře. Ten mluvil o přepracovanosti, ale to je nesmysl. On nakonec podobné rytmy vyřadil ze svého repertoáru, protože v tom stavu jsem přerušoval práci, a já jsem přece pro něj jediný zdroj informací o vnějším světě. Jsem zvědav, kdy mě začne odměňovat (stavy euforie?) za to, že pro něj pracuju přesčas. Pro tuhle možnost jsem se předem pojistil. Vestavěl jsem automatické systémy, které ho po jistém časovém úseku dezintegrují. Bylo to asi nezbytné, protože kdyby objevil příslušný rytmus, octl bych se v situaci krysy v klasickém pokusu s autoexcitací. Pokusy bych donekonečna opakoval, byl bych za ně odměňován dostatečně účinně, až bych před obrazovkou zemřel vyčerpáním. Samozřejmě přeháním (existuje přece vůle), ale příklad s krysou je dost přesvědčivý…“ Další zápis:

„Byla u mě Elsy. Na ni to působí mnohem silněji. Zkusil jsem na ní sekvenci s šokem. Mně se svět přestal líbit už za pár minut, ona však na tom byla tak, že jsem musel přerušit pokus a odvézt ji domů. Neřekl jsem jí samozřejmě ani slovo, od ní jsem ale musel vyslechnout všecko, co se dá uslyšet od ženy v takovém stavu. Zakázal jsem jí přístup do laboratoře a rozhodl jsem se zavést omezení pro vstup do nadsystému. Po takové seanci by ještě mohla spáchat sebevraždu. Dala by se přirozeně zrušit obrazovka a vypnout zvuk, ale proto jsem se přece nestal manipulátorem. Vždyť řešení se může objevit právě tam.“

Obrátil několik listů. Pamatoval si na ty poznámky a věděl už, co následuje. Přesto četl dál:

„… v hlášení Ochránci jsem samozřejmě všechno neuvedl. Ani ten nejdokonalejší mnemotronně transformační systém, jakým je Ochránce, není schopen předvídat všechny důsledky. Nort a ostatní v něj slepě věří, ale přestože Ochránce je systém autodidaktický, kontrolovaný Světovou radou, byl vytvořen pro konkrétní etapu vývoje lidské společnosti, v níž neexistovaly superinteligentní systémy. Já navíc pracuji s autodidaktickými systémy dostatečně dlouho, takže si uvědomuji, jak přinejmenším iluzorní je jakákoliv kontrola systému tak složitého, zahrnujícího celý svět, jako je Ochránce. Vždycky jsem se obával, že může nastat okamžik, kdy se Ochránce přestane přizpůsobovat lidstvu, a naopak začne lidstvo přizpůsobovat sobě. Nort ani žádný jiný z těch skalních s tímhle nebudou souhlasit. Jejich víra v Ochránce je neotřesitelná, stejně jako víra těch zbývajících osmi miliard – až na nepatrné výjimky. Ale i kdyby se to stalo, já to nezpozoruji.

Abych se však vrátil k základnímu problému – domnívám se, že superinteligentní struktury, takové, jako je nadsystém, najdou Interpretaci. Znamenají totiž novou kvalitu, přesahují všechno, s čím se až dosud člověk setkal.

Přečetl jsem si znova, co jsem dnes zapsal, a nabyl jsem dojmu, že se v tom najdou prvky sebeobhajoby. Ve skutečnosti to tak asi je, ale já jsem si dosud nezvykl na to, že se výsledky mé práce zkreslují. V každém případě, než výsledky předám, musím zjistit, jak vypadá bezprostřední výměna informací se superinteligentním systémem a zároveň zda je možné takový systém kdykoliv dezintegrovat. Předpokládám, že to nemusí být právě bezpečné.“ Pod datem následujícího dne četl dál: „První problém jsem vyřešil. Napojil jsem se přímo na systém (standardními spoji, stejnými jako s Ochráncem). Neopakovatelný zážitek (i tak myslím omezený mírou propustnosti standardního kanálu). Jazyk je rozhodně příliš chudý, aby tu zkušenost vylíčil. Paralelnost myšlení. Navíc kdo postřehne analogie mezi jevy, jak mě kdysi učili, ten je myšlenkově na výši, avšak ten, kdo vidí analogie mezi analogiemi – ten je geniální. A tenhle systém je génius nejvyššího řádu!

Ještě závěry: Jsem zásadně proti tomu, aby byli pro přímé spojení s ním používáni mutanti z pavilónu nula. Takový kočce podobný mutant by pak mohl být rozumově dokonalejší než člověk. To, že mutanti mají působit na Venuši, mě nepřesvědčuje o neškodnosti takového záměru. Venuše přece není nekonečně daleko od Země, a navíc by se zkušební spojení mělo navázat tady. Spojení se systémem musí být vyhrazeno (pokud vůbec) výhradně lidem. Je možné, že v nových podmínkách nebude už Ochránce nezbytný. Rozhodně ale ne kočky! Kočky jsou už tak dost inteligentní. Končím. Mám v sobě megadávku antidepresívních prostředků. Zahájil jsem druhou fázi experimentu – dezintegraci systému jako trest za to, že mě okamžitě odpudil a dostal mě do takového stavu, že bych se byl nejraději oběsil. Jestliže se to bude zítra opakovat, vypojím obraz i zvuk…

On nemá na vybranou. Potřebuje informace zaznamenané v mém mozku, a ne mou vědomou přítomnost uvnitř sebe. Nejraději by se mnou udržoval spojení tak, že by četl v mé paměti všemi možnými směry a poznal tím svět. Za to je mě ochoten odměňovat stavy euforie. Když se však napojím i se svým vědomím a myslím uvnitř něj, ruší to zřejmě jeho rytmy a skoro okamžitě mě odvrhne do stavu, kdy nevnímám. Ta chvíle nadvědomí je ovšem nesmírně cenná. Když si chci vynutit spoluúčast, reaguje brutálně. Vynucuji si to samozřejmě elektrickým výbojem a dezintegruji ho, když mě odvrhne. Je to nebezpečná hra. Chtěl bych vědět, jaké mám šance… Je to nebezpečné do té míry, že bych toho rád nechal a vrátil se k dřívějším pokusům, v nichž se do něj nenapojuji vlastním mozkem. V sázce je však příliš mnoho. Vesmír k nám mluví, signálů přibývá. Ani my, ani naše automaty nikdy nenašli Interpretaci. Myslím, že v něm, v těch superinteligent-ních neurogliích, se skrývá šance pochopit, možnost Interpretace. Člověk se však musí na ty signály podívat skrze něj, stát se na dostatečně dlouhou dobu jeho součástí. I kdyby to byl jenom stín šance, stojí za to zaplatit za něj cenu jakkoliv vysokou. Ve srovnání s takovou perspektivou můj život nic neznamená. Dohodl jsem se ostatně s Ochráncem i s Radou. Kdyby se něco stalo, zasáhnou oni… A když se to nepodaří jim, věřím, že přijdou další…“

Tím poznámky končily. Díval se na prázdné listy a věděl, že druhého dne našli Tertona v gliovém slizu – ve stavu klinické smrti, protože automaty vyhlásily poplach okamžitě, už ve chvíli, kdy se octl v šachtě. A jen proto je Tertonova paměť částí paměti člověka, který se jmenuje Stef Korn.

5

Pohnul páčkou po straně ovládacího pultu. Chvíli se nic nedělo, až se skoro bál, že za jeho nepřítomnosti odstranili mechanismus, který sem vestavěl s takovým úsilím a obtížemi. Když vzniklo izolované pracoviště v bublině, dělal všechno pro to, jen aby se pult nevyměnil za něco modernějšího, spolehlivého, lesklého. Vyhrožoval dokonce, že tady přestane pracovat, a teprve pak Ochránce ustoupil. Neuznával personifikovanou podobu Ochránce, a proto byl na něm jaksi méně závislý. Věděl, že ta nezávislost je iluzorní, ve skutečnosti neexistuje, to jen on si ji nepřipouští. Tentokrát však Ochránce přece jen udělal ústupek. A teď mechanismus nefungoval. Škubl znovu páčkou, a konečně se pult zachvěl a otočil o pětačtyřicet stupňů na vertikální ose v rohu. Pod ním zela čtvercová šachta, jejíž hrana měřila sotva dva metry.

Terton vstal z křesla, přistoupil k šachtě a naklonil se nad ní. Viděl, že do její stěny jsou zatlučeny obyčejné kovové svory ‚v nerezavějícího kovu. Sám kdysi nařídil automatům, aby je zapustily, protože věřil ve spolehlivost nejjednodušších zařízení, která jsou ovládána jediným, plně vyhovujícím řídicím systémem, jímž je mozek a tělo člověka.

Vnitřek šachty nebyl osvětlený, jen šedé stěny kanálu, vyložené plastickou hmotou, odrážely trochu světla, a proto viděl dolů. Sladkou, omamnou vůni cítil naproti tomu zřetelně, vzdor filtrům a ventilátorům. Byla to vůně tropického pralesa v dusném, parném odpoledni, kdy lodyhy zvadlých rostlin hnijí rychleji a kalná hnědočerná voda v kalužích se hemží životem.

Podíval se ještě jednou na svory, na něž tehdy, když ho pohlcovaly glie, nemohl dosáhnout. Sliz mu zalepoval oči a zacpával ústa a měl nasládlou chuť mléka.

Tehdy přestal existovat.

Když na to pomyslel, sevřelo se mu hrdlo. Strach, zachvacující celou jeho bytost, pronikající do vědomí z vývojově mladších částí mozku, strach společný všem živým organismům, jakmile se blíží jejich konec – ten strach se dosud nezměnil ve vzpomínku.

Vrátil se k ovládacímu pultu, pohnul páčkou a pult se znova vrátil na místo a zakryl šachtu.

Sotva se posadil do křesla, rozzářila se našedlým přísvitem malá obrazovka v rohu pultu. Uviděl na ní Nortovu tvář.

„Všechno v pořádku, Korne?“ zeptal se Nort.

„Ano,“ odpověděl Terton, „všechno je normální. Neruš mě.“

Všiml si Nortova udiveného pohledu a pomyslel si, že přece odpověděl jako pokaždé, kdykoliv mu Nort, člověk, kterého neměl rád, překážel v práci. Korn zřejmě takhle s Nortem nemluví, řekl si. Když Nortova tvář z obrazovky zmizela, pomyslel si ještě, že se vrátil z nebytí teprve tady, v experimentální bublině, a ne už dřív, ve vnějším prostoru, jak to mělo být. To zjištění ho zarazilo a znepokojilo. Vstoupil sem tedy jako Korn. Věděl už dřív, že musí být Kornem pro všechny, pro ten dav ambiciózních hlupáků. Jenže uvnitř to měl být pořád on, Terton, celou dobu, Korn měl existovat jedině tehdy, když si nasadí přílbu. Pro něj, Tertona, to měl být potom jakýsi bezesný spánek, celá ta simulovaná skutečnost toho druhého, jediná skutečnost, v níž měl Korn existovat. Chtěl Kornoví věnovat pouze své sny.

Něco tu nesouhlasilo. Rozhodl se, že si to vysvětlí při kontaktu s Ochráncem a uvede všechno do předpokládaného stavu.

Rozhodující experimenty, jejich druhá fáze, byly věc příliš vážná, než aby si při nich mohli hrát na schovávanou: jednou on, jednou Korn; v každém případě si tu zahrávali s ním, s Juliem Tertonem.

Sešit s jeho poznámkami – otevřený na poslední straně – ležel na pultu. Vzal pero a zapsal do něj:

„Obnovil jsem experimenty. První pokus. Prožitky vlastně stejné, přitom ale nepostižitelně jiné. Celek zřejmě nějak ovlivňují individuální, mimovědomé vlastnosti zapojené struktury (v tomto případě Kornova mozku). Je třeba to důkladně prozkoumat, je to přece ojedinělá možnost…“ Slovo „ojedinělá“ dvakrát podtrhl. „Pocit všudypřítomnosti a všemocnosti je silnější, jasnější“ – po chvíli váhání doplnil „čistý“. „Možná že můj nynější mozek je prostě strukturálně mladší, méně poznamenaný věkem. V mládí jsou přece naše dojmy také intenzivnější, prožíváme je plněji…“

Přestal psát, protože si všiml, že to, co si poznamenal před chvílí, je napsáno jinou rukou. Dřívější písmo, staré půl roku, bylo špičaté, hranaté, a teď byla písmena pedanticky vykroužená a dotažená, bez neuspořádané rozmáchlosti, kterou tak dobře znal a považoval za charakteristický znak svého rukopisu. Ale to není nakonec důležité. Myslí přece stejně jako dřív, je to on, Julius Terton. A to je to hlavní. Taková hybridizace není přece totéž jako ruce sepjaté k modlitbě – ty se pak znova rozpojí a každá dělá něco jiného. Je to spojení mozků navždy, aspoň v kategoriích toho času, který platí pro oba mozky.

Toto vysvětlení ho smířilo s danou skutečností, a tak škrtl problém z okruhu svých úvah, stejně jako celý život eliminoval problémy, které byly jednou dané a nedaly se žádným jeho činem ovlivnit.

„Stejný,“ zapsal si. „Jaký mám ale důkaz, že jsem stejný?“ Telpovo ujištění při tom krátkém procitnutí po operaci, když ten druhý – Korn – byl v interakci s Ochráncem v tom svém neskutečném světě. Nebo úvahy při letu do ústavu, když on pilotoval strator. Ten druhý nikdy strator neřídil a Ochránce se bál, aby se Kornoví, tomu vzácnému kříženci, něco nestalo. Jakmile však strator přistál, zmizel on – Julius Terton, zhasl jako vypnutý motor, rázem a bez varování, zatímco začal zřejmě existovat ten druhý. Co ale bylo dál, mezi přistáním a procitnutím jeho, Tertona, tady v laboratoři? Ty dny mi ukradl ten druhý, pomyslel si. A poprvé pocítil zášť k Stefovi Kornovi, jehož život znal, protože si o něm po svém druhém probuzení prostudoval všechny dostupné údaje. Až dosud o něm přemýšlel bez nepřátelství, o tom mladém muži, skoro chlapci, jehož život se zastavil právě v době, kdy se Terton narodil.

Stiskl přivolávací tlačítko a na obrazovce se objevil Nort.

„Skončil jsem,“ řekl Terton.

„V pořádku. Jak to šlo?“

„Jako obyčejně.“

„Jak to – jako obyčejně? Ty přece poprvé…“

Terton se dovtípil, že neodpověděl tak, jak měl.

„Přece si nemyslíš, že jsem ještě nepracoval na simulátorech,“ řekl po chvíli.

„Mluvil jsi jinak, Korne.“

Co ještě jim ten Korn povídal nebo nepovídal? pomyslel si Terton.

„Člověk řekne ledacos.“

„To vím. Ale proč?“

„Abys měl ve volných chvílích o čem přemýšlet, Norte.“

„Vidím, že už ses vžil do role velkého manipulátora, Korne.“

„Nikdy jsem ji neodložil. Zapamatuj si to, a teď dej vnější signál, že pokus skončil.“

„Ano, samozřejmě,“ řekl Nort a vypnul obrazovku.

Za chvíli Terton prošel stěnou bubliny a stál před Nortem.

„Jsi trochu podrážděný, Stefe,“ řekl Nort. „Chápu, musí to být úmorné.“

„Jako každá práce, když se dělá pořádně.“ Terton se chtěl ještě zeptat, jak pokračuje Nortova teorie. Věděl, že Nort se zabývá komplementací Einsteina, jak to sám nazval, zatím však bez úspěchu. Raději se však nezeptal, protože Korn přece o tom nemusel zatím vědět.

„Pamatuješ si, kde je východ?“ zeptal se ještě Nort.

„Ano, trefím už sám. Nemusíš se mnou chodit. Tak na shledanou.“

Došel k výtahu, vyjel nahoru a za chvíli už byl ve svém pokoji. Aspoň tady Korn nic nezměnil, pomyslel si. Možná že to prostě nestihl. Pak uviděl přílbu, kterou dřív nedovolil ve svém pokoji instalovat, a rozzlobil se. Pomyslel si však, že ji ten druhý potřebuje a že taková daň za „pohostinství“, jak to v duchu nazval, není snad cena příliš vysoká.

Dostal hlad. Poledne už minulo, věděl to, aniž se díval na hodinky, podle slunečních zrcátek na krytině podlahy. Zamířil k aprovizátoru a stiskl klapku menu, které obvykle jídal. Za chvíli vyndal ohřáté jídlo z útrob automatu. Snědl je, byl však pořád hladový. Mládí má jinou potřebu kalorií, pomyslel si, ale stejně víc nedostaneš. Zároveň si však uvědomil, že takhle uvažuje o žaludku, který je přece i jeho, jiný žaludek nemá. Musím si zvyknout i na tebe, dodal, ale další jídlo si už neobjednal.

Po obědě se natáhl v křesle, pod hlavu si dal svůj oblíbený polštářek s draky a požádal televideofonem o spojení s Telpem. Udal jeho sčet, který si pamatoval až příliš dobře.

Obrazovka potemněla, a když se rozsvítila, uviděl na ní část Telpovy laboratoře, řady přístrojů a klávesnic pod obrazovkami, procesy odrážející se na obrazovkách monitorů a nakonec Telpa, jak se blíží k televideofonu.

„Buď zdráv, Telpe,“ řekl.

„Ale, Korn. Buď zdráv! Jsem rád, že tě vidím.“

„Jsi sám, Telpe?“

„Ano, proč?“

„Protože to jsem já. Ten pravý já.“

„Aha,“ zvážněl Telp. „Všechno probíhá úspěšně?“

„Ne. Proto ta má návštěva.“

„Máš s něčím potíže?“

„O tom nebudeme hovořit přes média,“ řekl Terton. „Rád bych tě viděl tady.“

„Kdy?“

„Třeba dneska.“

„Vyloučeno. Mám připravené preparáty.“

„Tak tedy zítra.“

„Raději bych…“

„Víš přece, že nemůžu přijet k tobě, když s tebou chci mluvit o samotě. Na debatu s Ochráncem si vždycky najdu čas později.“

„Ale vždyť vidíš…“

„Kamaráde, známe se přece tak dlouho; já tebe od narození a ty mě trochu kratší dobu, musíme odečíst tvá batolecí léta. Znáš mě ale dost dlouho na to, abys přišel, když tě potřebuju. Nakonec situace, ve které jsem, je výplod tvé fantazie, a ne mojí.“

„Já jsem o tom ve svých pracích uvažoval jen teoreticky.

Víš to přece.“

„Na tom nezáleží. Realizoval jsi to spolu s Ochráncem v praxi a já tě teď potřebuju. Jsi přece lékař.“

„Někdy o tom sám pochybuju.“

„Zadrž tedy svoje pochyby až do chvíle, než uvedeš všechno do náležitého stavu. To, co existuje teď, je nepochybně tvůj úspěch, ale neznamená to ještě, že je celá věc dotažená.“

„Chápu. Zítra budu asi muset opravdu přiletět.“

„Tak platí. Pozdravuj matku. Ptala se na mě?“

„Ptala. Řekl jsem jí, že už ses vrátil.“

„Ale beze všech podrobností.“

„Samozřejmě, tak, jak jsi to chtěl.“

„Zítra tedy na shledanou, Keve. Dej mi vědět, půjdu ti na letiště naproti.“

„Nemusíš. On by to neudělal.“

„Máš asi pravdu. Budu čekat v altánu, tam co vždycky.“

Plně sám sebou byl až pozdě odpoledne. Ležel nehnutě a díval se, jak paprsky prudkého dopoledního slunce pronikají škvírami v žaluziích a vrhají pruhy světla na potah křesla a na čím dál větší plošky podlahy. Ve zbytku pokoje bylo pološero, jenom v rohu fosforeskovala prázdná šedá obrazovka, izolovaná od barev a tvarů vnějšího světa. Byl sám. Vstal, protáhl se, shodil tuniku a vešel do elektrizační kabiny. S údivem konstatoval, že zmizel plochý plastikový chobot přístroje vystřikujícího nabité částice mycího přípravku a na jeho místě se objevila sprcha, kterou znal dobře ze starých videozáznamů. Chvíli váhal, nemá-li zavolat přes interkom zřízence, ale pomyslel si, že vizáže automatů nedodají odpoledni právě příjemný ráz. Stiskl tedy knoflík a vzápětí ucítil na těle proud vody.

„Studenější,“ řekl a čekal, až voda dosáhne příslušné teploty.

Když ho osoušel vzduchový vysoušeč, náhodou se dotkl rukou brady a ucítil pod prsty, jak je zarostlá. Chvíli ustrnul, protože neměl potíže s vousy od té doby, co před mnoha lety podstoupil přeladění organismu. Řekl si, že v budoucnu tu věc prozkoumá, vtom však uslyšel bzučení interkomu. Podíval se na obrazovku. Byla to Elsy. Na dnešní odpoledne se s ní nemohl přece smluvit, ale nakonec Elsy je Elsy, a když ho chce vidět, pak to muži jeho věku může jen lichotit. Najednou si uvědomil, že se Elsy chce sejít s Kornem.

„Pojď dál, prosím,“ řekl a spěšně se oblékl.

Když vešel do pokoje, Elsy stála u vchodu a nějak nejistě se rozhlížela. Bylo to u ní nezvyklé.

„Sedni si,“ řekl, „to je hezké, že sis na mě vzpomněla i odpoledne. Sníš si se mnou svačinu a vypiješ kávu.“

Hleděla na něj s údivem a on přemýšlel, co tak zvláštního řekl.

„Dobrý den,“ ozvala se konečně. „Promiň, že jsem přišla tak brzo, ale včera jsem napovídala spoustu zbytečností.“

„Nic se přece nestalo, miláčku,“ řekl a zároveň si lámal hlavu, co mohla tomu druhému, tomu chlapci povídat.

„Miláčku…?“

„Řekl jsem, co jsem neměl? Omlouvám se za všecko předem.“

„Nechápu to,“ řekla Elsy. „Mluvíš dnes docela jinak, jako bys…,“ pohlédla na něj pátravě.

„Ale jdi, Elsy. Máš jistě nějaké starosti. Nemyslím, že bys za mnou přišla jenom proto, abys mě viděla. Nort tím nebude nadšený…“

Všiml si, že znova asi řekl něco nevhodného.

„Korne, ty přece…,“ zaváhala, „nějak ses změnil.“

„Dnes jsem pracoval.“

„Myslíš, že to dělá kontakt s nadsystémem? Terton vždycky říkal…“

„Terton? Kdo to je?“ nemohl si odpustit tu otázku a pomyslel si, že je prvním člověkem v lidské historii, který se může takto ptát a zároveň být tak dokonale, tak neproniknutelně maskovaný. „Už jsem ti o něm přece říkala. Byl to velký manipulátor, pracoval tady.“

„To byl ten, co zahynul, utopil se v organickém bahně. Ke všemu vinou vlastní hlouposti.“

„Takhle nemluv. Byl to velký vědec, a navíc by mohl být tvým otcem.“

„Postarší chlápek pohlcený svými experimenty, které ho nakonec pohltily.“

„Tak to není. Mladý jistě nebyl. Ty ovšem mladý jsi.“

„Nort také není mladý,“ řekl a zároveň si pomyslel, že míval Elsy nejraději, když mlčela.

„K Nortovi mě nic nepoutá,“ namítla. „To je snad vidět.“

„Až na těch pár let, co spolu žijete.“

„Jak to víš, Korne? On ti to říkal?“

„Stačí, že to vím.“

„Ale to, co jsem řekla před chvílí, to je pravda.“

„Nedávno ti záleželo jedině na Tertonovi. Je to tak?“

„Ano, ale to bylo už dávno, mnohem dřív, než zahynul. Byl to velký vědec.“

„Přesto jsi s Tertonem nezůstala…“

„Ne. Vždyť on to snad ani nechtěl. Nakonec jsem nechtěla ani já.“

Ano, je to tak, pomyslel si Terton. Nikdy jsem s ní nechtěl zůstat natrvalo. Ale ona…, pamatoval si dosud na ten večer dva nebo snad tři dny před tím, než přestal existovat. Jeli tehdy do hor malým dvousedadlovým terénním vozem, jeho motor tiše hučel a housenkové pásy se dokázaly vyšplhat do každého, i toho nejvyššího horského sedla. Seděli pak na kamenech v průsmyku, kolem byly jen suché pcháče, z nichž zbyly pouhé ostny. Slunce stálo nízko nad vrcholky hor, v údolích byl už soumrak.

„Nech těch pokusů,“ naléhala Elsy, „odjedeme odsud někam, kde je hodně vody a bílá oblaka. Všiml sis, že tady nejsou skoro nikdy mraky?“

„Je to prostě poušť, stromy a tráva jsou jen tam, kam se zavedla voda.“

„Ano, tráva u dálnice nad kanálem je zelená, ale připomíná spíš koberec než opravdovou trávu. Tak co, odjedeme?“

Věděl, že s ní neodjede nikam, ona je prostě děvče pro tuhle poušť, tenhle ústav a zdejší odpoledne, kdy on ukončí pokusy a má čas – stejně jako mnoho jiných děvčat se hodilo do měst, v nichž bydlel, a ústavů, kde pracoval. Byl však už dost starý na to, aby neříkal „ne“, ledaže opravdu musel.

„Možná že odjedeme,“ řekl, „ale mě čeká ještě tolik pokusů…“

Teď ty pokusy čekaly na Korna a on, Terton, je mohl provádět pod maskou Korna. A byla tu také Elsy, dívka pro tuhle poušť, tenhle ústav a tyhle experimenty.

„No, aspoň teď nemáš problémy, když Terton už nežije,“ prohodil k Elsy.

„Ano, všemu je konec, ale škoda že zemřel. Byl to dobrý člověk.“

To je přece nána, pomyslel si Terton – já sám bych se nikdy nemohl takhle charakterizovat, ani na vrcholu mládí, ani při maximu dobré vůle.

„Teď jsi tedy sama,“ řekl.

Podívala se na něj nějak jinak.

„Ano, sama…“

Přistoupil k ní, objal ji a políbil.

„Ale, ale, manipulátore,“ řekla. „Ty opravdu neztrácíš čas.“

„Možná že nemám víc času, než měl Terton.“

„Jenže jsi mladý. Jsi přece mladší než já.“

„Věk, má milá, je proměnná veličina, na nás nezávislá.“

„Nefilozofuj. Začínáš mi připomínat Tertona.“

„Byl nudný?“

„Občas. Radši mě líbej.“

Když pak leželi vedle sebe, venku bylo už šero.

To, co jsem si zaznamenal v zápisníku, je pravda a platí to pro všechny prožitky, pomyslel si Terton. Je dobré být Kornem, kterému je třicet let.

„Musím už jít,“ řekla Elsy.

„Nort?“

„Ano. Nemá rád, když se vracím pozdě. Čeká na mě s večeří.“

„Víš, Elsy, jsi vlastně děvka,“ řekl.

„Já? Proč? Říkala jsem ti přece, jak je to se mnou a s Nortem.“

„Nemluvím o Nortovi. Mluvím o Tertonovi.“

„Nedělej si ze mě blázny. Ten přece nežije.“

„A tudíž se nepočítá.“

„Prosím tě! Nevím vůbec, o co ti jde. Žárlíš na mrtvé. Nepřeháníš trochu? Vůbec jsi divný, takový labilní. Myslela jsem, že manipulátorem se může stát jen člověk vyrovnaný.“

„Tos myslela špatně, miláčku. A děvka jsi stejně.“

„Opakuj to ještě jednou, a já už za tebou nikdy nepřijdu.“

„Jak víš, že budu chtít?“

„Vím to, budeš. Pokud jde o Tertona, obdivovala jsem jeho znalosti, jeho inteligenci. Ty jsi zato muž.“

„On snad nebyl?“

„Pořád vedeš svou. Co vlastně chceš? Mám o něm mluvit špatně jen proto, že jsem s tebou? Já vím, dělá to tak spousta ženských. Ale mně se to nelíbí. Navíc to nemá smysl. Terton už není, je jen vzpomínka. A byl to dobrý člověk.“

„Kdybychom ještě věřili v peklo, vyhledal bych tě, být Tertonem, abys svědčila v jeho prospěch, až ho tam pošlou.“

„Zase šaškuješ. Musím už jít…“

„Tak na shledanou.“

Když odešla, zůstal ležet se zavřenýma očima. Jaký byl Terton vlastně člověk? uvažoval. Pak se protáhl. Stejně je dobré být Kornem. Zavolal automat a odtrhl přílbu od stěny. Věděl, že v noci by se přílba řízená čidly octla na jeho hlavě, a pak už by byl jenom Kornem.

6

Den zahájil spojením s počítačem ústavu a osady. Dověděl se, že Telpův strator je už na cestě. Pak vyhledal svůj velký rákosový slamák, který si kdysi přivezl z Mexika. Brýle proti slunci ležely na svém místě v zásuvce psacího stolu, tam, kde je nechal před mnoha měsíci. Klobouk mu byl trochu velký a brýle mu klouzaly z nosu, ale nijak zvlášť mu to nevadilo. Ten den bylo také horko, a když opustil klimatizovanou místnost, ucítil horký dech pouště. Přivolal dvousedadlový terénní vůz a rozjel se cestou přes osadu. Zatáčel právě na hlavní silnici, která vedla po nadjezdu nad šedými pruhy dálnice a mířila podél kanálu k opravdovému jezeru, vzdálenému několik minut jízdy, když vtom zahlédl muže, mávajícího kloboukem. Zabrzdil.

„Co se děje?“ zeptal se.

„Zdravím tě, manipulátore. Jsem Gotan.“

„Buď zdráv.“

„Nepoznáváš mě?“

Pokrčil rameny.

„Potkávám tolik lidí,“ řekl.

„Opravdu si na mě nepamatuješ? Předevčírem večer. Měl jsi problémy s automatem.“

„Já?“

„Zkrátka jsi ho rozbil,“ řekl Gotan. Terton viděl, že člověk, s nímž mluví, je dotčený.

Zase ten Korn, pomyslel si.

„No ovšem,“ odpověděl. „Promiň, že jsem tě nepoznal.“

„Tenkrát byla už tma,“ usmál se Gotan.

„A co ten automat?“ zeptal se Terton, když Gotan mlčel.

„Je z něj vrak,“ rozveselil se Gotan. „Máš páru, manipulátore. Bez nástroje, holýma rukama zničit takový automat. Závidím ti. Dnes nepracuješ?“

„Ne. Malá přestávka v experimentech.“

„Včera tě myslím sháněl Ochránce. Spojil ses s ním?“

„Ano, samozřejmě,“ zalhal Terton.

„Muselo to být naléhavé, protože tě volal veřejným kódem na všech kanálech.“

„Ochránce to vždycky s tím spěchem přehání. On má struktury elektronické, my jen bílkovinné. Jeho tempu prostě nestačíme.“

„Nezapomeň na pozvání,“ dodal ještě Gotan. „Zajdi za mnou, až budeš mít chvíli čas.“

„Určitě.“ Terton mu zamával a rozjel se.

Teď, když minul poslední budovy osady, měl před sebou několikakilometrový úsek k dálnici a kanálu. Viděl už zeleň podél kanálu a říkal si, že svět s opravdickými stromy a trávou se stejně zásadně liší od neskutečných výtvorů fantotronie. Zalitoval, že v osadě nejsou stromy a keře. Zavést tam vodu by samozřejmě nebyl problém, ale kdysi se rozhodlo, že kolem osady bude poušť. V poušti nemohli najít úkryt uprchlíci z pavilónů, podivné chiméry a pseudozvířata, variace člověka na téma evoluce. Uprchlíci se stávali kořistí svého tvůrce, respektive jeho stíhacích automatů, a pokud měli větší štěstí, padli za oběť supům.

Přejel nad dálnicí, která směřovala oběma konci k obzoru. Řítila se po ní vozidla na vzduchových polštářích. Všechna si byla podobná, detaily jejich tvarů se při té rychlosti nedaly rozeznat.

Pokračoval podél kanálu s břehy zarostlými sítím, a najednou uviděl v mezeře mezi dvěma stěnami rákosí rybáře. Seděl na břehu nakloněný nad udicí, s pohledem upřeným na splávek. Míjení času a staletí se ho nedotklo, byl takový jako celé generace rybářů, které se dívaly na vodu před ním.

Altán stál u jezera, umělé vodní nádrže, vybudované před desítkami let tam, kde byla předtím poušť. Jezero sahalo skoro až k obzoru, ale na dohled byl druhý břeh a budovy Ústředí kosmického odposlechu, které se na tu dálku stěží daly rozeznat. Antény na takovou vzdálenost vidět nebylo, věděl však, že tam jsou, že jsou zaměřeny na jediný bod ve vesmíru, který neustále sledují zvolna se pohybujícími mřížkovanými konstrukcemi a čekají na signály, jež se možná znovu ozvou. Nechal vůz na parkovišti a zamířil do aleje. Šel pomalu po stinné straně, naučil se to za dlouhá léta života na jihu. Stromy nesahaly až k altánu, ten stál v houští teplomilných keřů, které právě odkvětaly. Sotva vyšel ze stínu stromů, ucítil na zádech sluneční žár a skoro nezachytitelný pach vody a bahna. Na břehu chlapci spouštěli do vody člun, slyšel, jak se nahlas baví.

Při vstupu do altánu ho ovanul chladný klimatizovaný vzduch. Altán byla průhledná, skoro neviditelná klimatizovaná báň, která zadržovala jen část slunečního spektra. Stěnami altánu bylo vidět keře, stromy i jezero, uvnitř vál mírný , vánek, byl to ovšem vánek umělý. V altánu byly také květiny a keře, možná jen trochu jiné, ale hranice mezi nimi a rostlinami venku byla skoro nepostřehnutelná. Když člověk stál od stěn báně dál, musel vědět, kde jsou, jinak je nezpozoroval.

Telp na něj čekal tam co pokaždé, u keře jasmínu. Byl tam stolek s lavičkou a skříň aprovizátoru. Telp pil slámkou opalizující šťávu, a když se Terton přiblížil, vstal.

„Zdravím tě, Jule,“ řekl a stiskl mu ruku. Terton si však povšiml, že to neřekl tak jako dřív, když se na tomhle místě setkávali. Telp si asi také uvědomil jistou změnu, protože dodal: „Vím, že jsi to ty, ale nemůžu si na to zvyknout. Teď jsi můj vrstevník, Jule.“

„Vždycky jsem si tak připadal, od té doby, co je z tebe muž. Vypadáš špatně, Keve.“

Říkal mu křestním jménem vždycky, když byli sami. Jeho příjmení vlastně používal teprve od chvíle, kdy se setkali na sympoziu o bílkovinných náhradách před více než deseti lety. Terton nevěděl, že se sympozia účastní i Telp, a když ho uviděl za konferenčním stolem, připadal si starý.

„Mám hodně práce,“ řekl Telp. „Hlásí se nám stovky lidí, a já můžu pomoct jen málokterým.“

„Doufám, že si přesto najdeš čas pro mě. Musí se to opravit. Necítím se v tom ‚převleku dobře,“ ušklíbl se, ale Telp se na něj díval vážně, bez úsměvu. „Dokážeš to přece.“ Telp mlčel.

„Chci mít nad tím organismem plnou kontrolu,“ řekl Terton rázně. „Chci to být já, když se tělo probouzí, když pracuje, chci to být jenom já, když čerpám dojmy z reálné skutečnosti. On může mít svou simulovanou skutečnost s personifikovaným Ochráncem, když já spím. Jak vidíš, nejsem zase tak moc náročný,“ dodal, aby zmírnil dojem předchozích slov. Telp pořád mlčel.

„Nedá se to tak udělat, Jule,“ řekl nakonec. „Nedá.“

„Nemluv hlouposti. Oba víme, že to možné je. Nejsem tak vynikající odborník jako ty, Keve, ale všeobecnou představu o psychoimplementaci mám. Četl jsem všechny tvé práce. Jistě, nikdy se nedělal tak rozsáhlý zákrok jako u mě, ale překážky technického rázu tady nejsou.“

„Máš pravdu, Jule. Nejsou.“

„Tak o co tedy jde?“

„Není to tak jednoduché, Jule. To jenom u jabloní se roubuje plodící koruna jednoho stromu na jiný kmen, ale ten potom už není strom, jsou to jen kořeny, které čerpají z půdy živné šťávy a vyživují plodící část. Tady jsou ale dva lidé, ty a ten druhý člověk.“

„Víš přece, odkud jste ho vzali.“

„Přesto existuje: žije, myslí, cítí. Je to člověk, Jule.“

„Tenkrát v hibernátoru jsi takhle nemluvil.“

„Nevěděl jsem, že to tak dopadne. Je to moje vina. Nedovedl jsem si to představit, aspoň ne takhle.“

Terton si pamatoval na den, kdy sestoupili do hibernátoru. Po jeho hlášení je Ochránce nutil, aby našli podobné východisko. Když potom přiletěl do Ústavu transplantací, narazil náhodou na Telpa, a možná že to právě Ochránce chtěl. Už tehdy se mu Telp zdál jiný, neviděl ho však dlouho, oba tehdy hodně pracovali a měli si toho čím dál méně co říct. „Ten nápad je technicky realizovatelný,“ řekl tehdy Telp. „Jistě ovšem chápeš, proč to neděláme. Tentokrát je situace samozřejmě jiná, protože je to problém životně důležitý pro nás všechny, pro celé lidstvo. Podstata věci ale konkrétně, pro toho, kdo je na tom nejvíce zainteresovaný, zůstává nezměněná.“

Vzpomínal si, že Telp to říkal, když už sjeli výtahem a šli dlouhou podzemní chodbou do hibernátoru. V chodbě minuli automat, dálkově ovládaný vozík, který vezl na druhou stranu k výtahům sarkofág pokrytý tenkou vrstvou jinovatky, od něhož to zavanulo chladem. Pak čekali ve vpusti, až jim automaty navléknou skafandry. Nebyly to kosmické skafandry, byly z tenčího materiálu, měly však plnou tepelnou izolaci. Nakonec jim automaty nasadily přílby.

„Je tam zima,“ řekl Telp. „Teplota minus padesát šedesát stupňů. Samozřejmě ve spojovacích prostorách. V mrazicích schránách je teplota kapalného dusíku.“

Když potom vstoupili do kulaté haly, jejíž stěny tvořily stovky desek s rukojeťmi, Terton se zeptal: „Je jich tu hodně?“

„Jsou jich tisíce,“ odpověděl Telp, „svezli je sem z celé Země. Vidíš, tam u vchodu, třetí shora, je box Bedforda, prvního člověka, který se k tomu rozhodl někdy začátkem druhé poloviny dvacátého století. Přesně to nevím. Takových hal, jako je tahle, je něco přes deset. Je to historická sekce, ta nás teď zajímá. V sekcích blíž k východu se uchovávají těla z dnešních havárií. Těch není tak mnoho. Pokud k havárii dojde, z těla obvykle nezbude nic. A z jiných důvodů dnes nikdo neumírá mladý.“

„A proto jste přijali i lidi z minulého století.“

„Jaký je v tom nakonec rozdíl? Biologicky se člověk za to časové období nezměnil. Kdybychom měli těla ze starověku, i ta bychom mohli k transplantacím použít.“ Telp zamířil , k malému pultu s obrazovkou. „Vybral jsem kandidáta pro tebe, Jule. Už z našeho století. Jmenoval se Stef Korn a byl to biofyzik. Havaroval v jedenatřiceti letech, měl hodně zranění. Dají se odstranit dvěma třemi transplantacemi, bude ho bohužel nutno kyborgizovat, ale nejdůležitější je, že není poškozen mozek. Navíc žádné choroby. Před havárií musel být absolutně zdravý, a co je ještě lepší, charakter jeho tkání má první třídu shodnosti s tvými tkáněmi. Nemá myslím smysl hledat něco jiného.“

„Když jsi o tom přesvědčen ty, Keve…“

„Není to názor můj. Počítač pořídil srovnávací analýzu všeho materiálu, který máme k dispozici v hibernátorech. Chtěl jsem ti ještě ukázat jeho obličej, samozřejmě ne ten současný, ale portrét vytvořený počítačem podle předpokládaných rekonstrukcí.“

Telp sáhl na pult a Terton uviděl na obrazovce mladou tvář, trochu bezvýraznou, jako vždycky na počítačových syntézách. Tvář to byla sympatická, bez osobitých rysů, a když ji na Tertonův příkaz počítač na obrazovce pootočil, viděl ji Terton z profilu, a ten byl příjemný. „V pořádku,“ řekl Terton.

„Budeme ho tedy pro tebe rezervovat pro případ havárie, jejíž možnost ty i Ochránce předvídáš.“

„Platí,“ odpověděl Terton a obrazovka zhasla.

A teď byl ten obličej jeho obličejem a Telp se na něj díval. Terton vstal, šel k aprovizátoru a požádal o dvě sklenky šťávy. Jednu postavil na stolek před Telpa, druhou začal malými doušky pít.

„Nechápu tvé výhrady, Keve. Jedno je ale jisté. Takhle smontovaný nechci žít, a pracovat… také není lehké.“

„Kdybychom tě tak nesmontovali, už bys nebyl naživu.“

„To není pravda. Byl bych přerušil pokus. Věděl jsem dobře, jak je nebezpečný. Nechal jsem rozhodnutí na Ochránci, a tudíž na Světové radě. Pokračoval jsem v pokusu, protože jsem měl od vás záruky.“

„Nepřerušil bys ho, Jule. Víš, když jsem byl kluk, zbožňoval jsem tě. Byl jsi můj ideál. Když jsem dospěl, začal jsem se na tebe dívat,“ Telp na chvíli zaváhal, „realističtěji. Jsi velký vědec, jeden z nejlepších neuroniků naší doby. Vědí to všichni, od tvých studentů až po tvé kolegy. A ty víš sám, co pro tebe znamená tvá práce. Ty přece nemáš přátele, nikoho opravdu blízkého a… promiň – žádné zájmy kromě práce. Pokusy bys nepřerušil ani tehdy a nepřerušíš je ani teď v té možná trochu svízelné situaci. Zvlášť takové pokusy. Nemáš jinou volbu, Jule.“

„Nic o tom nevíš.“

„Víc, než bys myslel. Podobám se ti, nejsem možná jen tak schopný a tak drsný. Někdy jsem skoro měl podezření, že snad máme v žilách stejnou krev.“

„Nikdy jsem ti nic takového nepověděl.“

„Ani má matka. Kdysi to ostatně bylo pro mě hodně důležité. Teď už méně…“

„Dobrá. Když tedy jsme si tolik podobní, smířil by ses se situací, ve které jsem se octl já? Tady,“ Terton ukázal na svou hlavu, „je ještě jeden člověk. Nevidím ho, necítím jeho přítomnost, ale vím, že kdykoliv si zdřímnu, kdykoliv zavřu na chvíli oči, můžu přestat existovat, jakmile mi přílba pro kontakt s Ochráncem sevře lebku. Uvaž, že se ocitám ve stavu, který není ani spánek, ani smrt. Něco mezi tím. Nikdy nevím, jestli se ještě probudím, on může přece všechno, dokonce i zabít sebe… i mě. Začal rozbíjením automatů, ale provádí také pokusy, moje pokusy, a víš, jaké ohrožení to představuje. Kdyby to aspoň byla smrt. Pro nás, lidi opravdu myslící, je to nezbytný důsledek života, tudíž část života samého, neodvratná a definitivní, závorka uzavřená za vším, co bylo. Definitivně uzavřená. Zatímco tohle je skomírání, závorky se zavírají, aniž se otevřely. Taková formulka beze smyslu. Prostě groteskní parodie života. Já nejsem člověk. Jsem… myslící tvor, který je člověkem, ale funguje zároveň jako automat, vždyť se dá na nějakou dobu vypnout.“

„Co ti na to mám říct. Žádný oheň nehoří pořád jasným plamenem, někdy pohasíná a pak zase vzplane, ale přece jenom hoří.“

„To není odpověď. Udělej něco. Musíš něco podniknout! Provést další operaci. Otevři tu lebku a odstraň ho odtud, omez jeho působení! S tím se nedá žít!“

„A pomyslel jsi také na něj? Vyvolali jsme ho z nebytí, uviděl zase svět, lidi, sebe. Začal žít.“

„A ti, které zbavíte možnosti žít, ti v hibernátorech – ti také chtěli žít a mysleli na život, než se jejich těla octla v kapalném dusíku. A vy je parcelujete, části montujete do jiných lidí a zbytek spalujete. Pohřební ceremoniál opožděný o sto let. Zabíjíte je, můj milý, a oni přece nejsou mrtví. Oni trvají.“ Telp pobledl a Terton si toho všiml. „Vybíráme jen ta těla, o kterých je známo, že nejsou schopná života.“

„Nepovídej. O tom se nežertuje. Co to znamená ‚je známo‘? Známo komu, současné vědě? Když je ukládali do dusíku, bylo známo, že nikdo z nich není schopen života. Dnes už to platí jen pro některé z nich, s ostatními si už věda poradí a za sto, dvě stě, tisíc let by třeba mohli žít všichni. Prakticky jsou přece věční, jak tam trvají a čekají na probuzení.“

„Je to pravda, jen pokud jde o technickou stránku, Jule, pravda jenom potud. Člověk může žít, žít opravdu jako člověk jedině v té době, v níž se narodil a dospěl. Později… později je muzeální exponát, historický objekt. Nechápe nový svět, ten svět je mu cizí. Pro někoho, kdo by přestal existovat na tisíc let, by byla možná jediným přijatelným místem zoologická zahrada. Smíme je tedy po tolika letech budit? Jsou to přece lidé, kteří chtějí po probuzení žít, chápat svět. Chtějí být šťastní. Proto jsou tady, ne proto, aby se za každou cenu jednou probudili.“ Telp se na chvíli odmlčel. „Hodně jsem o tom přemýšlel, a nejen já. Už teď, a uplynulo teprve pár desítek let, vytváříme pro Korna simulovanou skutečnost, která je takoví jako jeho svět, který znal. To jsme jim dlužní…“

„Ať má tedy tu svou skutečnost pořád, ať má tu napodobeninu světa, a ne skutečný svět. Je to můj svět, ne jeho. Bere mi mé dny, mé hodiny, protože čas nezadržitelně odplývá jak pro mě, tak pro něj.“

„Dal ti tolik hodin, tolik nových let. Neodpírej mu je. Vždyť ani nevíme, jestli máme pravdu.“

„Nerozumím ti.“

„Jsou naše předpoklady správné a jsou naše soudy o člověku, který začal existovat v nové skutečnosti, vůbec pravdivé?“

„Sám jsi to řekl.“

„Pochybování je kořen vědy. Chceme to zjistit. A proto Korn občas vykoukne do tohoto světa.“

Terton chvíli mlčel.

„Taková je tedy pravda?“ řekl nakonec.

„Ano. To je také experiment. Experiment, který možná konečně odpoví na otázku, jestli ti, co trvají v hibernátorech, mohou žít později, v té cizí době, někdy mezi rokem svého narození a dalekou budoucností, jejíž podobu vůbec neznají.“ Telp zmlkl.

Terton se díval kopulí altánu na jezero, kde už chlapci dostali loď na vodu, zvedli plachty a odpluli, a jejich loď byla už jen bílá tečka na pozadí tmavomodré vody jezera.

„Teď vidím, že celý náš rozhovor je bezpředmětný. Nic na tom všem nezměníš, protože to změnit nechceš a zřejmě nemůžeš. Ale proč já? Proč jsi vybral mě, ty nebo někdo jiný?“

„Kdybys byl na mém místě ty, dokázal bys odpovědět?“

„Nevím. Ale jak s tím mám dál žít?“

„Prostě žít. Nemysli si, že jsi první. Příroda už dávno tuhle možnost naznačovala. Známe přinejmenším několik případů. Mluvím jenom o těch, co byly prozkoumány a dobře popsány. V minulém století žila ve Francii v Loteré žena o dvou osobnostech, které byly absolutně odlišné a projevovaly se střídavě. Byly to vlastně dvě bytosti v jednom těle. Dožila se vysokého věku. Známe samozřejmě jenom případy z našeho a minulého století. Jiné zmizely v uzavřených ústavech nebo shořely na hranicích inkvizice.“ Terton mlčel.

„Víš, Jule, co ti ještě řeknu? Ty si nějak poradíš. Ale ten chlapec… Je mi ho trochu líto.“

Terton se rozesmál a smál se tak hlučně, že se Telp na něj znepokojeně podíval. „Co ti je?“ zeptal se.

„Nic,“ Terton se pořád smál. „Připomínáš mi jenom babku, která řeže v zahradě květiny do vázy a zároveň se rmoutí, že ve váze zvadnou.“

„To je mi přirovnání. Však jsem povídal, že ty si s tím poradíš, Jule. Proto jsem tě kdysi přestal zbožňovat. Božstvo musí být velké, nádherné a ve své nádheře trochu bezmocné.“

„Je to navzdory všemu směšné, Keve. Experiment v experimentu. Asi jsi mě přerostl. Já bych si to nevymyslel. Ano, můj milý, mladí vždycky přerostou své otce a nastolují problémy, které pak musí oni sami nebo jejich nástupci řešit. No, pro dnešek tě mám dost.“

„Mrzí mě to, Jule, opravdu.“

„Nic si z toho nedělej, určitě to přejde.“ Terton vstal. „Stejně ale musím toho Korna poznat,“ řekl, „nakonec díky tobě i on ovládá mé tělo.“

„Všecko, co jsme o něm věděli, čím byl, jaký byl, jsme ti sdělili.“

„O to mi nejde. Musím vstoupit do jeho simulovaného světa. Jeho činy tady jsou jaksi podmíněné tím, co se děje tam. Musím to vědět a pochopit.“

Telp zaváhal.

„Myslíš? A dokážeš se v tom jiném světě pohybovat?“

„Každý z nás měl zkušenost s fantotronem. To je přece totéž.“

„Ne tak docela. Ve fantotronu máš strukturu danou a působíš jen na proces. Jako v životě. Svět je jednou daný, můžeš v něm jedině nějak fungovat.“

„A tam… u něj?“

„Tam můžeš ovlivňovat i strukturu. Vypadá to asi tak, jako bys myšlenkou mohl měnit skutečnost. Víme toho prostě málo o jeho době, o všech detailech, které rozhodují o tom, že simulovaný svět může on vnímat jako pravdivý a svůj. Proto když na něco myslí, představuje si něco, co bylo v tamtom ‚ světě, a my to přitom neznáme-pak to přechází do struktury.“

„Chápu. Kdyby si například představil hrochy na ulicích měst své doby, pak se tam hroši objeví.“

„Přesně tak.“

„To je zábavné. Hodně už si toho vymyslel…?“

„Ne, pořád jen doplňuje svůj svět dalšími detaily.“

„Dobrá. A co absurdity, rozpory? Kdyby si například představil, že proniká zdí, nebo že hroši mají šest noh…“

„Rozpory objektivně ověřitelné se eliminují a do struktury nezavádějí.“

„A rozpory logické?“

„To už je horší. Ale nakonec to není nový problém. Syntaktické chyby se dají rozpoznat a eliminovat. Problém sémantických chyb zůstává otevřený.“

„Ano. Chápu. Jak se tedy do té simulované skutečnosti dostat?“

„To také není jednoduché. Jakmile se nasadí přílba pro kontakt, přivolá se Kornova osobnost. Jestliže v okamžiku kontaktu existuješ ty, pak rázem zmizíš, a když Korn, pak zůstává i dál.“

„To chápu, ale jak to provést?“

„Myslíš opravdu, že je to nezbytné?“

„Tolik snad pro mě můžeš udělat?“

Telp zaváhal.

„Keve,“ řekl Terton, „všechno, co se zatím stalo, můžu pochopit. Sám bych možná postupoval zrovna tak, kdybys byl objektem podobných akcí ty. Ale to, o co tě prosím, to snad můžeš udělat, pro mě, pro Julia Tertona, kterého znáš málem od svého narození a snad ho máš i trochu rád.“

„Dobrá,“ rozhodl se Telp. „Vsunu do programu opravu, ale jenom jednorázově, na jednu seanci. Pamatuj si, že v tamtom světě jsi Korn a jsi od něj k nerozeznání.“

„To je samozřejmé. Já vím. Děkuji, Keve. A buď zdráv!“ Terton vstal a vyšel ven. Už se na Telpa nepodíval. Pohlédl na jezero, ale bílou tečku plachty neviděl. Budovy Ústředí kosmického odposlechu na druhém břehu se rozplývaly v oparu stoupajícím z jezera.

Když se blížil k terénnímu vozu, věděl už, co udělá.

7

Na zpáteční cestě i při obědě o všem znova přemýšlel. Definitivně se rozhodl pozdě odpoledne, protože měl všechno už důkladně promyšlené i se vstupními testy, které pečlivě připojil k základním prvkům, aby s nimi tvořily určitý celek. Jistě, pro podstatu věci to asi nemělo význam, ale na druhé straně neviděl důvod, proč by to neměl realizovat tak, aby kromě vytčeného cíle nezískal ještě konstrukci, která by se mu zamlouvala.

Když už byl rozhodnutý, přivolal automat a nařídil, aby mu nasadil přílbu přesně na to místo, odkud ji včera sejmul. Pomyslel si, že automat vykonává příkaz bez ptaní a v tom je jeho převaha nad člověkem. Když měl přílbu na hlavě, přitiskl elektrody a… rázem se octl v podivném bytě, z jeho oken bylo vidět město a za ním les a pole. Pomyslel si, že Kev splnil slib, a zaradoval se.

„Už jsi tady? Co tvé pokusy?“ ozvala se žena, která přišla odněkud z hlubin bytu a políbila ho na uvítanou na tvář. Nebyl připraven na to, že tu někoho takového potká, a pomyslel si, že Korn má, vlastně měl štěstí.

„Jsi moc krásná,“ řekl.

„Co…, Stefe, co se ti stalo?“ zeptala se udiveně.

„Budu ti to opakovat denně, protože je to pravda.“ Zároveň si lámal hlavu, jak zjistit její jméno.

„Měl bys mít častěji spojení s nadsystémem,“ řekla a on si všiml, že vypadá šťastně. Třeba ho opravdu miluje, pomyslel si. Samozřejmě jen natolik, nakolik může milovat personifikace Ochránce do chvíle, než se odloží přílba. „Oběd máš připravený,“ řekla.

„Děkuji, ale jedl jsem tam.“ Viděl, že ji to zamrzelo, neměl však rád ten přísun výživných látek do organismu v době seance, jejímž simulovaným odrazem bylo jídlo. „Stejně čekám hosta.“

„Nic jsi mi neřekl.“

„Je to starý kamarád, možná trochu exotický. Pokud přijde, musím si s ním o ledačem promluvit.“

„O čempak?“

„Nic důležitého. Taková odpolední debata. Nesmíš být překvapená tím, jak vypadá.“ Posadil se do křesla a pomyslel si, že by si měl opřít hlavu o svůj vyšívaný polštářek s draky. Pocítil na hlavě dotek něčeho měkkého a ani se neohlédl, protože věděl, že draci jsou na svém místě. Struktura se tedy mění, řekl si v duchu, v obyčejném fantotronu by se musel polštářek přinést, jako v životě. „Mohla bych vám uvařit kávu,“ řekla dívka. „Musím tě nějak pojmenovat, aby tě to nové jméno líp vystihovalo…“

„Jméno Koma ti už nevyhovuje?“

„Je to také hezké jméno, ale možná že ještě něco vymyslím.“

„To nemáš na práci nic jiného, Stefe?“ Dělala, že je nerada, ale věděl, že to jen předstírá.

No, měl by tu už být, řekl si v duchu. Vymyslel si ho a věděl, že za chvíli zazvoní u dveří. Věděl také, jak bude vypadat, protože právě tak si ho vymyslel. Polštářek byl test číslo jedna. Vymyšlená podoba objektu v testu číslo dvě byla na pomezí syntaktické chyby, jenže on chtěl právě zjistit, nakolik pružné syntaktické filtry struktura má. Objekt nebyl totiž mimo syntaktické možnosti, na druhé straně se však pravděpodobnost, že se tu objeví, blížila hranici nemožnosti.

Uslyšel zvonek, tak, jak to chtěl. Sám šel otevřít a za dveřmi stál onen objekt.

„Pojď dál. Dávno jsme se neviděli,“ řekl Terton. Podíval se na Komu a viděl její údiv. Na prahu stál Azték v oděvu starém několik staletí, na hlavě měl chochol z ocasních per mexického ptáka, jehož jméno si Terton nepamatoval, ale pamatoval si, jak vypadá, a to stačilo.

Je to tedy v pořádku, pomyslel si, syntaktické filtry zřejmě pustily do města i někoho takhle oblečeného. To, co on řekne, už je syntaktická chyba téhle skutečnosti, ale takové informace se zřejmě neprověřují, přejímají se přímo z centrálních mnemotronů, kde ta fakta samozřejmě jsou, musejí být, jako všechno, co zná naše civilizace.

„Sedni si,“ vybídl Aztéka a ukázal mu na křeslo, do něhož se host zabořil.

„Co tady dělá?“ zeptala se Koma.

„Neruš nás, miláčku. Uvidíš sama. Jde mi o dobu mezi ‚dvanáctým domem‘ a ‚třetím domem‘,“ obrátil se k Aztékovi.

„To potom jde také o ‚třináctého králíka‘, ‚první rákos‘ a ‚druhý pazourkový nůž‘,“ Azték mluvil podivným, trochu chraptivým hlasem.

Terton si pomyslel, že zvuk hlasu neurčil, ale představil si ho hned tak, jak by ho chtěl slyšet.

„Ano,“ odpověděl.

„Léta 1514 –1521,“ řekla Koma. „Kde jsi vzal takovéhle zájmy, Stefe?“

Ten Ochránce je opravdu číman, pomyslel si Terton. Poznal už, o čem mluvíme.

Výsledek testu byl pozitivní. Mohl proto hru přerušit a poslat Aztéka pryč, za dveře bytu. Chtěl ale, aby si Koma ještě poslechla, co Azték řekne, protože aztécká předpověď byla ozdobou jeho plánu.

„Vyprávěj, jak to začalo,“ vyzval ho.

„Drahných deset let před tím, než sem přišli Španělé, se zprvu ukázala na obloze první strašná věštba v podobě ohnivých kukuřičných klasů, v podobě plápolajících šátků, v podobě doširoka rozlité ranní zoře, dole široké, nahoře zašpičatělé, až se zdálo, že nebe nabodává,“ mluvil Azték klidným, zvučným, vyrovnaným hlasem.

„Bylo to zvířetníkové světlo nebo polární záře. Nikdy se to přesně neurčilo,“ přerušil ho Terton, ale Azték pokračoval:

„Bodala obzvlášť doprostřed, do samého srdce oblohy. I na západě viděli, jak se hned přibližovala a k půlnoci zas vzdalovala. Až teprv když se ukázala jitřenka o svítání a slunce vzešlo, teprve to ji zapudilo. A jak se objevila jednou, celý rok se ukazovala. Začalo to v roce dvanáctý dům. A když se zoře ukázala, pozvedl se křik lidský, dral se z hrdel; lidé se vylekali, cosi očekávali. Druhá strašná věštba se zjevila v Mexiku. Stalo se to samo od sebe: vzplál jasný oheň, aniž ho kdo rozdělal, stalo se to samo od sebe v domu Kolibříka z Jihu.“

„To byl bůh města,“ poznamenal Terton.

„Já vím, nepřerušuj ho.“ Koma pozorně poslouchala.

„Ukázalo se,“ pokračoval Azték, „že vzplál dřevěný sloup. Zevnitř sloupu ohnivé kukuřičné klasy vyrazily, ohnivé jazyky, rozvinuté stuhy plamenů. Vmžiku strávily všechny trámy domu. A tu se zvedl převeliký křik lidí. Volali: ‚Lidé utíkejtež sem hasit, vezměte džbány na vodu.‘ Když však lili do plamenů vodu, chtějíce je uhasit, tím víc sálaly, tím víc planuly, aniž uhasínaly.

Třetí strašné proroctví: Blesk udeřil do domu božího, domu krytého slámou, do svatyně Pána tyrkysů. Krápal řídký déšť. Seznali, že to nevěstí nic dobrého.

Čtvrtá strašná věštba: Ještě slunce na nebi bylo, když tu spadl ohnivý tyrkys a rozpadl se na tři kusy.“

„Později učenci prohlásili, že to byl meteorit,“ řekl Terton a pohlédl na Komu. „Meteorit může spadnout kdekoliv,“ dodal.

„Přiletěl odtamtud,“ ukázal Azték, „od západu slunce a mířil tam, na východ, drobné pršce ohnivých květů podoben. Jeho chvost se táhl do daleka. A když to spatřili, spustili lidé převeliký křik, a ten se rozptýlil jak nepatrný šelest.“

„To stačí,“ přerušil ho Terton. Azték zmlkl.

„Ještě povídej,“ zaprosila Koma. Tohle Terton nepředvídal. „Má naspěch,“ řekl. „Za hodinu odlétá stratorem.“

„Chtěl jsi říct letadlem,“ opravila ho Koma. „Ne, tolik zase nespěchám,“ ozval se Azték. „Věříš, Korne, že si nevzpomínám, kde jsem tě potkal?“

Ochránce převzal iniciativu, pomyslel si Terton podrážděně, protože tohle v jeho plánech nebylo.

„Nevzpomínáš si? Bylo to u pyramid v Teotihuacanu. Děláš tam průvodce turistů.“ Terton se rozhodl napovědět Ochránci tohle vysvětlení. „Trošku jsi to přehnal, když jsi za námi přiletěl v pracovní uniformě,“ dodal ještě.

„Dovolíte, abych si odložil chochol?“ zeptal se Azték a položil ho na podlahu. „Nevím, proč jsem k vám přišel. Asi chodím za Kornem pokaždé, kdykoliv jsem ve městě.“

„Ano. Ty se na něj nepamatuješ, Komo?“ zeptal se Terton. „Měl jsem dojem, že jsi s ním mluvila, když tu byl naposled.“

„Je to možné,“ odpověděla Koma. „Na něj se nedá zapomenout. Tenkrát také spěchal na letiště, jako dnes.“

„Ano, už si vzpomínám,“ řekla Koma. Azték vstal a zvedl ze země chochol.

Proklouzl jsem tedy Ochráncovou pastí, pomyslel si Terton. Mám štěstí, že je to jen automat, velký automat – a že pro něj všechno, co lze nějak ověřit, přestává být rázem zvláštní, i kdyby to bylo nevímjak podivné. S člověkem by to tak snadno nešlo.

„Půjdu už,“ řekl Azték. „Příště zase na shledanou.“

„Buď zdráv.“ Terton ho doprovodil ke dveřím a pečlivě je za ním zamkl.

Když se vrátil do pokoje, Koma seděla v křesle. Dívala se přímo na něj.

„Jsi nějaký jiný, Stefe,“ řekla. „Čím to?“

„Jsem možná trochu unavený a musím ještě pracovat.“

„Teď?“

„Ano.“

„Co budeš dělat?“

„Počítat.“

„Co?“

„Takhle zvědavá jsi nikdy nebyla, Komo. Dělám prostě výpočty pro další pokusy.“

„Sám? Bez počítačů?“

„Ano, jsou to jednoduché výpočty.“

Odešla do kuchyně a on se posadil k psacímu stolu. Sáhl pro papír a kuličkové pero, které sám kdysi v opravdové skutečnosti používal. Tady samozřejmě takové pero bylo, protože patřilo do té skutečnosti.

Kdyby to bylo možné, vzal bych si je s sebou, pomyslel si Terton. Měl takové pero jenom jedno, sehnal je s potížemi v jednom starožitnictví. Ale vždyť pero i všechno ostatní je jenom iluze, pomyslel si ještě. Věděl, že zařízení, které tu iluzi vytváří, je jenom o trochu méně komplikované než lidský mozek, pracuje však miliónkrát rychleji, proto je iluze tak dokonalá, že i jemu, starému manipulátorovi a profesorovi neuroniky, vnuká nereálná přání.

Začal počítat. Výpočty nebyly obtížné, ale on už takovému počítání odvykl. Počítači je svěřit nechtěl, protože pak by výpočty dostal Ochránce. A tak počítala jeho skutečná hlava sevřená přílbou, do simulované skutečnosti pronikaly jenom výsledky.

Začal hmotností, která by dala takový efekt, jaký potřeboval. Pak zahrnul do výpočtů ztráty v atmosféře i výchozí rychlost. Už po prvních výsledcích pochopil, že k rozpadu tělesa musí dojít už v atmosféře. Zvětšoval tedy bezstarostně hmotnost tak, aby to, co projde atmosférou, splňovalo předpoklady, i kdyby to byla jen střepinka. Vyšla mu apokalypsa. Prověřil předpoklady i výpočty, ale obojí bylo správné. Byl tak ponořený do práce, že si nevšiml Komy, která náhle stanula za jeho křeslem. Ucítil na vlasech její dlaň a otočil se. Koma se nedívala na něj, upírala pohled na stůl, tam, kde byla Einsteinova rovnice a pak její transformace, takže hmotnost se octla na levé straně rovnítka a vyměnila si místo s energií.

Věděl, že si toho všimla, ale že jí to ještě nedochází. Zvedl se z křesla a zaclonil tělem papíry. „Počkej, Stefe,“ řekla. „Počítáš něco zajímavého.“ Nesmí to vidět, říkal si v duchu. Informace od ní jdou přímou cestou k Ochránci. Nesmí…

Zvedl ji snadno, protože nadbytek síly, kterou získalo jeho tělo, platil i tady, v simulované skutečnosti. Udiveně se na něj dívala, když ji nesl v náručí k oknu. Je to fantom. Je to jenom fantom, opakoval si v duchu. Pochopila, až když byli u okna. Vykřikla a v jejích očích zahlédl strach. Chtěla se mu vysmeknout, ale on byl silnější. „Stefe…,“ a to už ji vystrčil z okna. Ještě něco křikla, ale pak už byla příliš hluboko, takže ji zdola nemohl uslyšet.

„Je to jenom fantom, ne člověk,“ řekl znovu polohlasně. Když vypnu projektor a z plátna zmizí tvář milované dívky, pomyslel si, tím ji přece nezabíjím. Takový obraz a dívka Koma jsou stejné fantomy. Odlišná je jen složitost aparatury, která je vytváří. To je všechno. Věděl však, že přesto může být někde rozdíl, a připadal si tak, jako by zabil člověka.

Teď musel jednat rychle. Simulovaná skutečnost musí reagovat stejně jako někdejší originál. Nevěděl sice, jak se naložilo v oné době s takovými jako on, ale společnost je jistě stíhala. Tady musela následovat stejná reakce. Sebral své výpočty a vyběhl ven k výtahu.

Ve výtahu nikdo nebyl. Díval se na blikající čísla pater a čekal, až výtah sjede do přízemí. Dole v prosklené hale jedlo malé děvčátko zmrzlinu a jacísi lidé, patrně její rodiče, vyjížděli se sportovním kočárkem z domu. Minul je ve dveřích, které sebou krátce škubaly, jak se pokoušely zavřít. To ovšem nedovolil číhající automat s fotobuňkou, která signalizovala přítomnost lidí. Jsou to všecko fantomy, pomyslel si, stejná kulisa jako ty budovy.

U věžového domu zahlédl sběh lidí. Nešel tam ani, zamířil rychlým, krokem k zahradám, které viděl shora z okna. Představil si, že má v těch zahradách kryt, vyhloubený stovky metrů do půdy, opancéřovaný vrstvami železobetonu, s klimatizací a obrazovkou. Viděl v duchu štoly nouzových východů a nálože výbušnin určených pro uvolnění chodeb, kdyby byly zasypány sutí. Pomyslel si, že to jistě všechno naplánoval příliš jednoduše, nevěděl vlastně, jak se v oněch dobách budovaly kryty. Nakonec na tom tolik nezáleželo. Konstrukci mohl vždycky doplnit nezbytnými detaily, které si vymyslí podle měnících se potřeb. Jedinou podmínkou, kterou stavba musela od začátku splňovat, bylo, aby odolala prvnímu úderu. Jedině to bylo opravdu důležité. Nebál se simulované smrti, bál se simulované bolesti, která byla k nerozeznání od bolesti skutečné.

Ke všemu, a to bylo nejdůležitější, nevěděl, jak vypadá v simulátoru konec seance v případě, že její hrdina zemře. Nejpravděpodobnější by bylo podobné řešení jako ve snu, v němž se řítíme z výšky do nevyhnutelné smrti – než však dopadneme, jednoduše se probudíme. Protože si nebyl jistý, rozhodl se raději neriskovat, tím spíš, že tu byl ještě Korn. Tomu by patrně docela znemožnil vstup do simulované skutečnosti, kdyby rázem usmrtil simulované tělo, které si vypůjčil. Jeho plán byl jiný, složitější a rafinovanější. Simulovaná skutečnost měla zůstat nadále otevřená a dostupná, ale měla být zároveň taková, aby v ní Korn nechtěl být. To samozřejmě znemožní Telpův experiment, pomyslel si, v reálné skutečnosti je Korn k nepotřebě. Jedině on, Terton, doopravdy ví, co je nadsystém. Korn je pouhý začátečník, začátečník a nedouk.

Ulice byla slepá, ústila do zahrad. Zapamatoval si to, když se na ni díval shora z okna, z výšky mnoha pater. Teď se od brány, za kterou začínaly stromy, ohlédl za sebe na bílé siluety věžových domů. V jednom z těch, co tvořily přední řadu, bylo to okno. Nevěděl přesně, které to je. Kulisa, moderní vystřihovánka vzniklá z reakcí a proudů mého mozku, říkal si a prošel bránou.

Nebyla to zahrada, byl to hřbitov. Starý hřbitov, jeden z těch, které občas navštěvoval ve městě, kde kdysi bydlel a kde přednášel užitou neuroniku na univerzitě staré jako hřbitov. Chodíval tam na procházky v pěkných podzimních dnech, kdy stromy nebyly už zelené, ale dosud ani žluté nebo červené. Pamatoval si na pěšinky zarostlé trávou a cizí jména, i na data z minulosti, která znal z historických knih.

Vybral jsem si nevalné místo pro své útočiště, pomyslel si. Ale vždyť ty náhrobní kameny, celý ten hřbitov je také jen přelud vytvořený před chvílí fantomatickým generátorem, protože jsem mířil právě sem, a také proto, že takový hřbitov byl v Kornově městě, právě na takovém místě, před několika desetiletími a možná tisíce kilometrů odtud. Svůj kryt plánoval poblíž brány, vlevo pod skupinou stromů, nebo spíše před ní, aby mu stromy nebránily ve výhledu. Cestou ke krytu si povšiml, že náhrobky jsou staré, pokryté mechem, ale beze jmen. Tady právě je ta mezera v informacích, pomyslel si, nedostatek údajů v generátoru fantomatické vize, kterou může vyplnit on, Terton, respektive Korn.

Představil si, že na nejbližším náhrobku uvidí své jméno s datem narození. Když k němu došel, všechno to tam už bylo, ale náhrobek byl nový, jiný než ostatní. Na chvíli se udiveně zastavil. Generátor doplnil rok narození rokem smrti. Postupoval logicky, u toho, kdo tu směl zaujmout místo, byla obě data jasná. Protože generátor neměl jiné údaje, uvedl rok Tertonova narození, který byl zároveň rokem, v němž se odehrávala simulovaná skutečnost. Proto náhrobek renovoval – vyvodil si, že musel být zřejmě čerstvě postaven, a tak ho zbavil mechu, puklin a všech stop uplynulého času.

Někdy mám pitomé nápady, řekl si v duchu a vtom pochopil, že byl na krok od rozporu a syntaktické chyby. Dobře, že jsem žil už v době, kterou představuje simulovaná skutečnost, říkal si. Kdybych se narodil o rok později, tedy v budoucnosti, bereme-li to z hlediska té doby, vznikl by rozpor a seance by skončila. Takhle jsem zemřel jako nemluvně. Musím si dávat větší pozor a nezásobovat generátor pitomostmi.

Vchod do krytu byl přesně tam, kde si ho v duchu naplánoval. Stiskl tlačítko a těžké pancéřové dveře se rozevřely. Za nimi na něj čekal osvětlený výtah. Na stěně výtahu uviděl jenom dva knoflíky s nápisem „nahoru“ a „dolů“. Stiskl ten druhý a rázem zakoušel známý pocit změny těžiště těla jako ve všech rychlovýtazích. Jízda trvala chvilku, snad jen pár desítek vteřin. Výtah se zastavil. Když z něj vyšel, octl se v kruhové místnosti s velkou obrazovkou, která zabírala třetinu stěny. Kromě obrazovky nebylo uvnitř nic, protože nic předem nenaplánoval. Na obrazovce viděl město, věžáky i stromy na kraji hřbitova. Věžové domy se zdály nějak blízko. Pomyslel si, že to je zřejmě charakteristické pro aparaturu, kterou v detailech neupřesnil, až na stínicí clony objektivu. Generátor zřejmě našel vzor takové aparatury přímo v centrálních mnemotronech.

Pohlédl ještě jednou na město, soustředil se a představil si meteorit letící odněkud z hlubin vesmíru. Byl to balvan antihmoty o hmotnosti, kterou předem vypočítal. Jeho rychlost dosahovala několika desítek kilometrů za sekundu a jeho trajektorie mířila atmosférou někam k obzoru, který viděl za věžáky. Balvan se už blížil hranici atmosféry. Všechno si to představil a chvíli se nic nedělo. Stačil si ještě pomyslet, že se možná nevyvaroval nějakého rozporu, vtom však oblohu proťalo několik oslepivých stuh od zenitu až k obzoru. Vznikly téměř okamžitě a byly tak zářivé, že svit Slunce vedle nich působil jako svíce v slunečné poledne. Stuhy byly stále širší, až celou oblohu zachvátil atomový požár. Oslepen září, Terton zpozoroval teprve po chvíli, že kolem na zemi, stromech i trávě vzplanuly plamínky, jako by někdo zapálil současně milióny svíček. I ve vzduchu letěl plamínek. Terton si uvědomil, že je to pták hořící za letu. Pořád ještě hleděl na ten letící ohýnek, když najednou domy pukly u základů a řítily se na něj. Domy se nesesouvaly pomalu jako při odstřelu výbušninami, ale jejich části letěly jeho směrem, jako by je zezadu postrčila mohutná síla. Všechno, co cestou smetly a vyrvaly ze země, letělo k němu. Uviděl ještě, jak se rozpadá hřbitovní zeď, a obrazovka zhasla. V tu chvíli si uvědomil, že to všechno trvalo několik desítek vteřin, méně než minutu. Předtím ještě cítil, jak mu pod nohama ustupuje podlaha. Stěží udržel rovnováhu. Základy se chvěly, slyšel tlumené dunění a rachot. Byl člověk myslící, znal historii, ale teprve teď, když pozoroval ten simulovaný svět s atomovým výbuchem, pochopil, čemu uniklo lidstvo v minulém století, které skončilo, ještě než se narodil.

Nemohli přece tohle spustit, aby se něčeho zmocnili nebo něco dobyli, po tomhle přece už nic nemůže existovat. Ale mohl to způsobit člověk jako já, někdo, jehož svět končí a rozpadá se, a to, co může být příštím světem, je jiné, cizí a děsivé. Pak je dobrá každá možnost, jak zadržet to příští.

Čekal ještě hodinu, až uragán nahoře ustane, a uvažoval o velikosti lidí, kteří v dávném skutečném světě našli východisko bez atomového požáru, myslel na všechny ty pozemské hrdiny, co to dokázali.

Odpálil nálože výbušnin a uvolnil tak průchod šachtou. Stoupal potom vzhůru po nekonečné řadě svorů zaražených do betonových stěn šachty. Odpočíval na stupátkách zapuštěných každých dvacet metrů do betonu. Konečně zahlédl v ústí šachty nebe, šedivá, špinavá oblaka, jimiž se stěží prodíralo denní světlo. Když vystrčil hlavu ze šachetního otvoru, ucítil na čele něco mokrého. Dotkl se toho prsty. Byl to stříkanec mastného bláta, které pršelo jako déšť. Představil si, že má v kapse Geigerův počítač, a skoro současně uslyšel jeho tikání, tak rychlé, že téměř splývalo v jediný zvuk. V následující chvíli přístroj zmlkl, zablokován nadměrným množstvím impulsů záření tam venku. Rozhlédl se kolem sebe. Viděl jen bláto – zvlněné pahorky bláta táhnoucí se až k obzoru – a šedivé nebe, které mělo celé tvar atomového hřibu.

Chtěl jít ještě pár set metrů, cítil však, že tu déle nevydrží. Rozhodl se vrátit do skutečnosti, probudit se.

I potom však, když mu přílba sklouzla z hlavy a on ležel na gauči a díval se na slunce zapadající za vrcholky hor, věděl, že nikdy nezapomene na to, co viděl v simulovaném světě, který zničil.

Vždyť je to jenom simulátor, opakoval si v duchu. Pilot, který za simulovaného letu zaviní katastrofu, vyjde z kabiny simulátoru, vypije si sklenku džusu, klábosí s kolegy, pak jede do města na schůzku s děvčetem a na simulovanou katastrofu už nemyslí. Tohle je také dílo simulátoru, a všechno to atomové bahno je jen kmitání proudů v pamětích a informačních transformátorech. Nic víc.

Stejně na to ale pořád myslel, ještě když přišla noc a nad pouští zářily hvězdy. Usnul až k ránu.

8

Zapadl až po kolena do bláta. Bylo lepkavé, bez zápachu. Nebyl na to připraven. Stál bez hnutí a rozhlížel se. Kolem viděl pahorky, na nichž nebylo ani stopy po stromech nebo po rostlinách, všechny monotónně stejné až k obzoru. Slunce stálo v zenitu, ale prosvítalo jako červený terč hustým oparem. Bylo tak rudé jako někdy při západu. V kapse cítil malý hranatý předmět, který nepravidelně cvakal. Vyndal ho a poznal Geigerův počítač.

Kde to jsem? ptal se v duchu Korn. Podivné slunce, záření. Třeba to není Země, nebo je to Země v jiné epoše? Kdysi dávno, ve své době, čítal vědeckofantastické příběhy a ta asociace se mu vybavila sama. To není možné, pomyslel si, muselo se něco stát. To záření… A kde je město… Koma…?

Z dálky uslyšel hrčení motoru a spatřil nízko letící vrtulník asi o kilometr dál. Nevšimne si mě, říkal si. Kdybych měl zrcátko…

Vrtulník ho minul, přestože na něj mával. Představil si, že má zrcátko, a najednou je držel v ruce. Nestačil se tomu podivit, protože vrtulník byl už daleko. Namířil na něj odražený sluneční paprsek a lehce zrcátkem pohyboval, aby světelné prasátko aspoň na okamžik zatančilo na kabině vrtulníku.

Vrtulník udělal oblouk a nalétával teď přímo na něj. Shora pocítil náraz vzdušného proudu. Pak vrtulník znehybněl nějakých deset patnáct metrů nad ním a z kabiny spustili provazový žebřík. Když po něm stoupal, cloumaly jím poryvy vzduchu vířeného vrtulí. Dva lidé ho vtáhli dovnitř. Oba byli ve skafandrech a měli na hlavě přílby. Jako kosmonauti, pomyslel si. Pilot měl stejný skafandr. Sotva se Korn octl uvnitř, pilot začal prudce stoupat a zamířil k severu.

„Kde ses tu vzal?“ zeptal se jeden z mužů. Jeho hlas doléhal ke Kornoví malým reproduktorem umístěným u okraje přílby.

„Nevím. Prostě jsem zapadl do bláta.“

„Tady to nikdo nepřežil. Nezůstalo tu nic,“ řekl druhý. „Musíš nám povědět, jak ses sem dostal.“

„Co se stalo s městem?“ zeptal se Korn. „Bydlel jsem tam.“

„Město už neexistuje. Došlo tu k výbuchu. Není tady nic.“

„K jakému výbuchu?“

„Jadernému. Proč, to nevíme.“

„A co lidé, kteří tam žili?“

„Všichni zahynulí.“

„Já jsem tam bydlel,“ opakoval Korn.

„Kde jsi byl v době exploze? To chci vědět,“ ptal se zase ten první.

„Tam, ve skutečném světě.“

Lidé ve skafandrech se po sobě podívali.

„Nevím, jak je možné, že žiješ,“ řekl ten druhý. „I kdybys přežil výbuch, při takovém záření…“

Korn ho dál neposlouchal. Myslel na to, že Koma už není a nebude, jako nebude jeho město a všechno, na co si pamatuje.

Naše, doba, má skutečná doba, se vrátila na své místo, do nebytí, přemítal. Teď jsem už opravdu sám. To, co existovalo tady, pro mě nebyla pouhá iluze. Byla to druhá skutečnost, ta pravá, protože moje vlastní, známá. Jestliže ji ale mohli rekonstruovat jednou, dokážou to znovu. Možná ale, že nechtějí. Možná že to všechno udělali úmyslně, mně navzdory… Ale proč? Třeba je to experiment, a já jsem něco nevykonal tak, jak bylo potřeba. Je to jako pokus s krysou. Správná reakce – odměna. Chybná – trest. Říká se tomu posilovat reflexy. Ale se mnou snad takhle neexperimentují? Jsem přece člověk a oni jsou taky lidé.

Díval se na černou pláň táhnoucí se až za obzor, na lidi ve skafandrech, kteří prováděli z kabiny jakási měření a vyměňovali si při tom různé poznámky. Najednou si představil, že vedle něho je Koma.

Cosi třesklo, jako když praskne balónek. Obraz zmizel a Korn, pořád ještě v šedém, liduprázdném prostoru, uslyšel hlas:

„Rozpor. Konec seance.“

Ležel na gauči v tom divném, cizím Tertonově pokoji a od hor se blížilo svítání. Později několikrát zabzučel videofon na znamení, že ho chce někdo vidět, on však ležel nehybně s pohledem upřeným na strop.

Ona prostě není a už nikdy nebude, uvažoval. Takový svět se neničí jen tak pronic zanic. Ta zkáza byla příliš důkladná, příliš definitivní. A dívka Koma, která byla i nebyla, si nehrála na písku, nepsala doktorskou disertaci. Personifikace Ochránce, která vypadala stejně jako my, lidé. Ale my jsme přece jiní jenom proto, že jsme odmítli hypotézu, že i my jsme jen personifikace Ochránce. Proto představujeme hodnotu o sobě, vrcholnou hodnotu. A oni – je lze odstraňovat, ničit, přetvářet a doplňovat, protože oni jsou odvození, jsou to kopie, přestože vypadají stejně. Zato jsou nezničitelní, nezničitelní jako sám Ochránce, a proto jsem mohl hovořit s Kar, vidět ji, dotýkat se jí, ačkoliv doopravdy ani nevím, jaká byla později, poté co já se octl v hibernátoru. Co ostatně znamená „doopravdy“?

Říkal si v duchu, že by chtěl objevit stopu té dívky, jež pak byla jeho ženou, stopu, která byla přerušena o mnoho desetiletí dřív, zatímco on spočíval v kapalném dusíku a ona definitivně přestala být. Pomyslel si, že proto tedy jí Koma byla tolik podobná, pak totiž nemělo smysl pátrat po stopách Kar a ptát se na ně, protože to by zároveň znamenalo odmítat Komu. A Koma tady byla doopravdy, ať už to slovo znamená cokoliv.

Jestliže ale byla Koma totožná s Kar, musel někde být zdroj údajů o Kar, její obraz v Korně přece nepůsobil jako padělek. Musel existovat objektivní zdroj ve skutečném, hmotném světě, který se dá popsat, prozkoumat a doopravdy poznat.

Vzpomněl si na Norta, protože Nort věděl o tom světě víc než on, začátečník Korn.

Spojil se s počítačem osady a zeptal se, kde je Nort.

„Právě zahájil přednášku. Budova C, třetí vchod,“ oznámil počítač monotónním hlasem stroje.

Za chvíli byl Korn v ulicích osady, a přestože slunce už hřálo, cítil ještě závany chladného vzduchu noční pouště. Budova C byla nedaleko, ale když Korn vešel do posluchárny, byla už přednáška v proudu. Světla ztlumili, a než Korn našel volné místo, klopýtal o nohy sedících posluchačů.

„Co znamená ‚teď?“ zeptal se Nort a odmlčel se, jako by čekal odpověď od posluchačů.

Korn se rozhlédl kolem sebe. Seděl ve druhé řadě nevelké posluchárny. Za ním i kolem něj seděli cizí, neznámí lidé, jejichž rysy viděl v přítmí tlumeného stropního osvětlení. V plném světle byl jen stupínek. Stál tam Nort před velkou obrazovkou zabírající celou stěnu. Na obrazovce zářila zelená exponenciála směřující vzhůru, vedle ní řádky čísel a symbolů.

„Vidíte tedy,“ pokračoval Nort, „že každý diskrétní stav z řady popsaných stavů na tuto otázku odpovídá. V souladu s našimi zvyklostmi bychom mohli řadu oněch stavů považovat za metačas vesmíru. Nebudu však tohoto výrazu používat, eho fyzikální význam je totiž pochybný a určitě nemá nic společného s nám známým pojetím času, lokálně určeným hmotností objektu.

Je zajisté těžké mluvit o intuitivní představě modelu, o němž hovoříme – představme si však skupinu hvězd i s jejich zářením v normálním euklidovském prostoru. Jestliže je uzlovým bodem jednotlivá hvězda, je pro ni její záření něco jako koncentrické kuličky směřující do nekonečna. Podívejme se teď na problém jinak. Záření neopouští obal hvězdy, nikoliv, smršťují se rozměry hvězdy a vlastně celá míra prostoru,“ zamával rukama, „takže v dalším okamžiku, dalším pozorovatelném okamžiku, je každá hvězda vždy krát Einsteinova konstanta menší než v okamžiku předchozím. Jak jsem předtím ukázal, netýká se to jedině částic bez klidové hmotnosti. Soustředné kuličky záření nejsou tedy nic jiného než stopy obalu hvězdy v předchozích okamžicích pozorování. Transformace při tom probíhající je taková, že vzdálenost každých dvou hvězd, měřená v nových jednotkách po transformaci, se matematicky rovná vzdálenosti ve starých jednotkách před transformací, a navíc po transformaci jsou pozůstatky jejich dřívějších obalů, to, co nazýváme zářením, nadále koncentrické ve vztahu ke každé hvězdě po transformaci.“

„To znamená,“ zeptal se jakýsi mladík, který seděl hned za Kornovými zády, „že když pozorujeme nějakou hvězdu, protínáme přímkou pohledu některý z jejích dřívějších obalů?“

„S takovou formulací se dá těžko souhlasit, domnívám se však, že myšlenka je správná,“ usmál se Nort. „Když už jsme takto nepřesní, můžeme tvrdit ještě víc: ocitáme se v nitru každé hvězdy, kterou pozorujeme.“

Někdo z druhého konce posluchárny položil otázku, kterou Korn pořádně neslyšel.

„Ano,“ odpověděl Nort, „při takovém pojetí je takzvaná rychlost světla kvalitativně odlišná od jiných rychlostí. V tomto modelu je ostatně jasné, proč je to rychlost mezní a pro tělesa s klidovou hmotností nedosažitelná. A to je závěr, ne předpoklad.“

„A co cesty časem?“ Tentokrát se zeptala žena z první řady.

„V tomto modelu bohužel ne. Čas, lépe řečeno následnost dějů, má v tomto modelu jednoznačný, nevyvratitelný, objektivní charakter. Domněnku – jež nebyla cizí dávným filozofům –, že čas je jen způsob vnímání světla, je nutno odmítnout.“

„Ta teorie se mi nelíbí,“ zašeptal kdosi vedle Korna, a pak teprve si Korn všiml, že na sousedním sedadle je Gotan.

Nort hovořil ještě o rudém posuvu ve spektrech galaxií, mechanismus že je tentýž, jenom konstanty transformace byly kdysi jiné, ale Korn ho už neposlouchal.

„Zdravím tě, Gotane,“ řekl tiše.

Gotan se na něj pozorně podíval.

„Buď zdráv, manipulátore. Co tvá expedice?“

„Jaká expedice? Prostě se vzdělávám.“

„Zajímáš se o to?“

„Jistě,“ odpověděl Korn a nemohl si vzpomenout, proč sem vlastně šel.

„Já ne,“ šeptal Gotan, „ale starý, totiž Nort, mě potkal a pozval mě. Odmítnout by nebylo slušné. Nakonec on je tu opravdu důležitý. Mám dnes volno a chtěl jsem jet ven.“

„První fakt, nad kterým je potřeba se zamyslet,“ poslouchal Korn dál přednášku, „je zvláštní vlastnost rychlosti, kterou se šíří světlo. Nabízí se domněnka, že má docela jiný, kvalitativně odlišný fyzikální význam než všechny ostatní rychlosti. Nemůže to být náhoda. Možná tedy, že tu jde o něco docela jiného. V naší teorii je rychlost světla rychlostí transformace, rychlostí zanikání vesmíru, pokud se vůbec dá mluvit o zanikání, když je to trvalý stav. Zanikajíce protínáme dávné obaly hvězd a vnímáme to jako záření. V tomto modelu přestává být Olbersův paradox paradoxem…“

„Já jsem se to učil jinak,“ zašeptal Gotan. „Nevíš, jak je to doopravdy?“

„Nevím. Nevím, co znamená ‚doopravdy‘.“

Někdo se dotkl Kornova ramene a pak ho chytil za ruku. Přes Gotana se k němu nakláněla Elsy.

„Pojď!“

„Kam?“

„Chci si s tebou pohovořit.“

Vstal a teď se prodírali na konec řady sedadel oba.

„Co se stalo?“ zeptal se až u východu.

„Vyhýbáš se mi, Stefe. Proč? Pokoušela jsem se dnes s tebou mnohokrát spojit. Neodpovídal jsi. A vím, žes byl doma.“

„Cos mi chtěla?“

„Takhle se mnou nemluv. Proč tak mluvíš?“

„Když ti to bude milejší – co si tedy přeješ?“

„Chtěla jsem tě prostě vidět. Je na tom snad něco špatného?“

Nechápu, co po mně chce, pomyslel si Korn. Viděl jsem ji dvakrát, a i to bylo víc než dost.

Vyšli před budovu. Teplota vzduchu stoupla, bylo horko. „Kdy tedy mám za tebou přijít?“ zeptala se Elsy.

„Nechoď vůbec, já odjíždím.“

„Kam?“

„Pryč. Záleží na tom, kam jedu?“

„A kdy?“

„Hned teď. Můžeš za mě dát sbohem Nortovi.“

„Odjíždíš, a to mi ani nemáš co říct?“

„Co mám povídat? Můžu říct jen tolik, že jsem tu nestrávil právě nejhezčí chvíle svého života.“

„Jsi brutální, Stefe.“

„Opravdu nevím, o co ti jde. Promiň, spěchám…,“ obešel ji a zamířil ulicí k Tertonovu bunkru.

Elsy zůstala stát. Nechápal, co na něm chce ta žena, kterou skoro neznal. Když se octl v Tertonově pokoji, pochopil, že se sem vracel zbytečně. Nic mu tu přece nepatřilo. Všechno, co tvořilo jeho domov, zůstalo na druhé straně, kde teď byly jen hromady radioaktivního bláta.

K dálnici šel pěšky a díval se na černé dešťové mraky, které viděl tady nad pouští poprvé.

9

Po zelené trávě na svažitém náspu vyšplhal na dálnici. Tráva byla mokrá, protože nedávno zapršelo, teď však svítilo slunce a velké čtverhranné desky dálnice vysychaly tak, že zbělal nejprve střed. Osada mu zůstala za zády, neviděl ji, protože akátový lesík, který minul, zacláněl kvádry budov i věžičky antén. Cestou nepotkal nikoho, nikdo ho nezastavil, když vyšel z domu a šel přípojkou k dálnici, kterou viděl z okna svého pokoje jako šedivý pás.

Na dálnici byl menší provoz, než čekal. Automobily jely bezhlučně, slyšel jen svist vzduchových polštářů o chvilku dřív, než ho minuly. Jsou velké, větší než ty, co pamatuju, a jsou nějak zploštělé, pomyslel si, věděl však, že jejich tvar je dán rychlostí, pro kterou jsou konstruovány. Pokoušel se některý zastavit zdviženou rukou, ale ani nezpomalily. Stál tedy na krajnici, cítil pach mokré trávy a betonu, který vysoušelo slunce. Když po dálnici nic nejelo, slyšel někde ve výši nad lesíkem hlasy ptáků.

Už byl skoro rozhodnutý jít pěšky, když konečně přijíždějící automobil zpomalil. Ještě než to zaznamenal, uslyšel hluboký monotónní hukot, pak auto sjelo ze středu dálnice ke straně a zastavilo skoro až u něj. Byl to dlouhý šedý vůz s nosníky chráněnými krytem a senzory, které se skoro dotýkaly vozovky. Dveře se otevřely: „Rychle nasedni, nebo si nás zjistí kontrola!“ Sedl si na pohodlné přední sedadlo a skoro současně pocítil zrychlení, které ho tisklo k opěradlu. Dovedl ocenit ten výkon, věděl, že je to jiný motor než v automobilech jeho doby. Podíval se na řidiče – byla to žena. Dívala se na vozovku, protože znova vjížděli do středního pruhu dálnice. Volant byl směšně malý a umístěný přímo u přístrojové desky. Když vjeli do středu, žluté světlo na desce několikrát zablikalo a pak už zářilo jasně a rovnoměrně. Teprve pak stáhla žena ruce z volantu a podívala se na něj.

„Jsi sám?“ zeptala se.

„Ano. Jak to víš?“

„To si člověk snadno domyslí. Když někdo zastavuje auta na dálnici, místo aby si zavolal vůz, znamená to, že hledá společnost,“ usmála se.

Vypadala mladě. Kůži na obličeji i na krku měla hladkou, ale když uviděl její oči, pomyslel si, že musí být starší, než se domníval.

„Kam jedeš?“ zeptala se.

„Pryč.“

„To může být opačným směrem.“

„Nevadí.“

„Jsi zkrátka tulák.“

„I tak se to dá nazvat.“

Náhle zvážněla.

„Třeba schováváš svůj sčet, a proto jsi mě zastavil?“

„Sčet? Ne, neschovávám. Mám ho tady. Chceš ho vidět?“

„Ne, proč? Věřím ti,“ usmála se znovu. „Nevypadáš na divouse.“

„To divousi schovávají svoje sčety?“

Chvíli se na něj pozorně dívala.

„S tím nežertuj. Máš divný smysl pro humor,“ řekla nakonec.

„A kam jedeš ty?“

„Do Leboku. To je taková malá osada.“

„Je to daleko?“

„Odtud nějakých tři sta kilometrů. Bydlím tam.“

„A kde necháš mě?“

„Tebe? Kde budeš chtít. Ale zvu tě.“

„K sobě?“

„Ano. Jinak bych ti přece už řekla. Jsi zvláštní. Jak se jmenuješ?“

„Stef. Stef Korn.“

„Nebuď tak oficiální.“

„Proč?“

„Představil ses příjmením, jako bychom měli spolu pracovat. Já se jmenuju Len.“

„Len. Hezké jméno. Myslíš, že bychom nemohli pracovat společně?“

„Pracovat? Co ty vlastně děláš?“

„Teď? Myslím, že mým nejdůležitějším zaměstnáním bude žít. Nicméně jsem absolvoval biofyziku a genetické inženýrství. Ale to bylo dávno. Koncem minulého století.“

„Tomu nevěřím. Nevypadáš jako stařec. Vůbec se mi zdá, že máš z našeho setkání prostě velkou legraci,“ řekla to úplně normálně, ale pochopil, že na to musí něco říct.

„Mluvím vážně, Len.“

Chvíli neříkala nic. Korn naslouchal vysokému, skoro neslyšnému hučení motoru.

„Abys věděl, já zdaleka nejsem stará,“ ozvala se náhle.

„Proč bys měla být stará?“

„Říkala jsem si, že si to možná myslíš.“

„Vůbec jsem si to nemyslel. Jsme možná vrstevníci.“

„To přeháníš. Jsem starší než ty.“

„Budeš asi na omylu.“

„To je od tebe hezké, ale slova nemohou změnit skutečnost. Na tom konečně nezáleží. Jsem reportérka videa, víš?“

„Ano? Je to zajímavá práce?“

„Já ji mám ráda. Teď právě jsem skončila službu a vracím se domů.“

„Nadlouho?“

„Normálně, na týden. Musím dát do pořádku zahradu. Nejvyšší čas. Všechno se začíná zelenat. Měla jsem to udělat už minule.“

„Co máš na té své zahradě?“

„Narcisy. Nemáš hlad?“ změnila téma. „Já totiž mám.“

„Já trošku taky. Víš, budu mít asi potíže s objednávkou oběda.“

„Zase šaškuješ. Tam za kopcem je motel, kde obyčejně obědvám. Mají tam skvěle udržované automaty na bifteky, nikdy maso nepřipálí. Vedoucí je příjemný člověk a má své povolání opravdu rád.“

„Výborně, uděláme si tedy polední přestávku.“

„A pojedeš se mnou dál?“ Viděl, že se na něj pozorně dívá.

„Ano, pojedu.“

„Do Leboku?“

„Jestli mě pozveš, když jsem takový divous.“

Pozorovala ho ještě chvíli a pak řekla:

„Jsi zvláštní člověk, Stefe.“

Neodpověděl, protože vyjeli na kopec. Viděl, jak lehce trhla volantem, žluté světlo zhaslo. Zpomalili a odbočili ze středu dálnice po široké příjezdové cestě. Před nízkým proskleným pavilónem zahlédl několik zaparkovaných automobilů. Dálniční poutník, přečetl si Korn blikající žlutý světelný nápis. Vjeli mezi zaparkované vozy a zastavili. Uvnitř bylo poloprázdno, ve světlém sále stálo nějakých patnáct stolků. U jednoho starší muž s dítětem, pak dvě ženy, které pily světlou tekutinu z úzkých vysokých sklenic. U stolku na druhém konci sálu seděl mladík, který se zvedl, když je uviděl.

„Ahoj, Len, zářná hvězdo našeho videa!“ zvolal hlasitě. Ženy se na ně zadívaly a dítě začalo plakat. Len se nerozhodně zastavila.

„To je Wat, z naší skupiny,“ řekla.

„Zakormidluj sem s tím svým novým mládencem.“

„Pojďme,“ řekla Len a oba zamířili k jeho stolku. „To je Stef,“ představila ho Len.

„A já jsem Wat. Zdravím tě, Stefe. To je druhý nebo třetí, že, Len?“

„Uklidni se, Wate. Kolikátá je to sklenička?“ ukázala na sklenku s bezbarvým nápojem, stojící na stolku.

„Snad čtvrtá,“ Wat zvedl sklenici a vypil obsah. „Hned si přinesu další, a tu už budu pít ve velice příjemné společnosti.“

„Nenamáhej se. Žádnou už nedostaneš.“

„Jsi na omylu, poklade. Dnes si můžu dát dvojitou dávku. Mám dva sčety, svůj a Romanův. Měl jet se mnou, ale něco mu do toho přišlo. Slíbil jsem, že pojedu sám, pod podmínkou, že mi dá svůj sčeťák. Teď se postí a oddává se kontemplaci.“ Vstal a zamířil k automatům u pultu.

Len pohlédla na Korna.

„Mrzí mě, že jsme tu na něj narazili. Je to schopný chlapec. Před dvěma lety u nás ve videu začínal. Vypadá to ale, že skončí v domě štěstí.“

„Kde?“

„No, jisté to pochopitelně není. Je ještě tak mladý.“

„Už jsem tady. Dlouho jsem vás o samotě nenechal. Zřejmě jste si chtěli hledět hluboko do očí u stolku v Dálničním poutníku, a zrovna taková smůla. Řeknu vám, pro zamilované je svět moc malý. Měli by se posílat do vesmíru jenom ve dvou, na slepou oběžnou dráhu na takových sto dvě stě let.“

„Moc žvaníš, Wate. Co si dáme, Stefe? Bifteky? Přineseš je?“

„Byl bych radši, kdybys je přinesla ty.“

Pozorně se na něj podívala.

„Platí. Dej mi svůj sčet.“

Stáhl si z prstu kroužek se symbolem. Když se vzdálila, Wat se k němu přes stůl naklonil:

„Tak co, hochu, nechceš mi něco říct?“

„Já? Nic.“ Korn pozoroval Len, jak se dotýká sčety snímačů v aprovizátorech.

„Změnil jsi plán, bráško?“

„Proč myslíš?“

„Poslals ji pryč a já myslel, že si spolu promluvíme jako muž s mužem. Já tu na ni čekal.“

Korn pochopil a pohlédl na Wata.

„Uklidni se, Wate.“

„Ted mi vyhrožuješ, hochu. Já se ale nebojím. Znám Len. Ta si vždycky vybere ňoumu, o kterého se musí starat, takového, jako jsem já nebo ty. Jsi ňouma, to si piš.“

Korn se odvrátil a podíval se na Len. Z otvorů aprovizátoru se drala pára.

„Už po ní koukáš, aby ti pomohla?“ zasmál se Wat. „Tu máš, napij se, to ti udělá dobře,“ přistrčil mu svou sklenku. „Budeš,se cítit jako muž, hochu.“

„Dej to pryč,“ řekl Korn a cítil, že ho Wat začíná dráždit.

„Co, ty nechceš?“ Wat vstal a přistoupil k němu. „Tu máš, pij!“ snažil se mu přitisknout sklenici ke rtům. Korn uhnul a Wat mu tekutinou polil oblek. Kapky stékaly na podlahu.

„Sedni si!“ popadl Wata za ramena a chtěl ho usadit na židli. Uslyšel třeskot skla, Wat mu dal ránu do žaludku. Nebyl na to připravený, ucítil tlak a nemohl popadnout dech, jako pokaždé po takovém úderu. Pustil Wata, ten ho však zdola praštil do brady.

Korn, aniž uvažoval, se rozpřáhl také. Pocítil prudkou bolest v ruce, Wat překotil stolek a dopadl dva nebo tři metry od něj. Ztěžka se zvedal a Korn si při tom všiml, že se ho Wat bojí.

„Nevěděl jsem, hochu, že jsi profesionál,“ zakoktal.

„Co se to tu děje?“ přiblížil se k nim muž v bílém lesklém oděvu.

Za ním Korn zahlédl Len s talíři v ruce.

„Já jsem to viděl. Tamten ho uhodil dřív,“ starší muž nechal ječící dítě být a ukazoval teď na Wata.

„Zopakuješ to kontrole,“ řekl muž v bílém úboru.

„Ne, jenom ne kontrolu, prosím vás,“ zbledl Wat.

„Tohle je případ pro kontrolu,“ odpověděl muž.

„Ne, já jsem nechtěl. Len, prosím tě, udělej něco…“

Muž pohlédl na Len.

„Znáš ho?“ ukázal hlavou na Wata.

„Ano. Je od nás z videa.“

„Ale kontrola musí být,“ řekl muž.

„Já přece nic neudělal. Stefe, nehněváš se na mě? Byla to náhoda.“

„Pěkná náhoda,“ ozval se muž s dítětem. „Kvůli takovýmhle lidem si člověk ani nemůže sníst v klidu oběd.“

„Stefe, řekni, že o nic nešlo,“ prosil Wat.

Muž v bílém oděvu se podíval na Korna.

„Pro mě za mě,“ mávl rukou Korn.

Muž pohlédl na Len.

„On je ještě moc mladý,“ řekla Len. „Normálně je to tichý chlapec.“

„Jak chcete,“ pokrčil muž rameny. „Ale ty odsud vypadni!“ nařídil Watovi. „A jestli můžeš, už sem víckrát nechoď.“

„Jistě, samozřejmě že půjdu,“ Wat zamířil ke dveřím. Dítě přestalo plakat, když je míjel.

„Takových je ted‘ všude plno,“ vedl svou muž s dítětem. „Mají moc volného času.“

„Sedni si, Stefe,“ vybídla ho Len, „vystydne nám jídlo. Děkuju ti, Kleo.“

Muž v bílém oděvu se usmál.

„Ty máš ale pěsti,“ řekl Kornoví. „Myslím, že i tak dostal za vyučenou.“

Korna bolela ruka. Sedl si proti Len a ta mu přisunula jeho talíř.

„Neříkal jsi mi, že máš dietu,“ poznamenala. „Přinesla jsem ti kaši.“

„Já, dietu?“

„Na svůj sčet biftek nemůžeš dostat. Můžu ti kousek věnovat, chceš?“

„Budeš mít hlad.“

„Vezmu si větší moučník. Zjisti si, jak to máš s tou dietou. Tys o ní nevěděl?“ Ne“

Korn snědl kousek bifteku a pak začal jíst svou šlichtu, protože byl hladový.

„Ochránce se zřejmě domnívá, že jsi nemocný.“

„Já? To musí být nějaký omyl.“

„Ne, ověřila jsem si to.“

„A myslíš, že ta dieta potrvá dlouho?“

„Zajdi si do zdravotní zkušebny, třeba ti změní záznam.“

„Záznam?“

„No ano, záznam. Jinak budeš jíst pořád kaši.“

„Není to k jídlu. Vezmu si tvůj sčet a objednám si pořádný biftek.“

„To nemyslíš vážně, Stefe. S tímhle se žertovat nesmí.“ Podíval se na ni, ale říkala to docela vážně. „Ale vždyť tvůj přítel Wat si dokáže poradit se dvěma sčety.“

„Je to hloupý, lehkomyslný kluk. Viděl jsi konečně, jak se bál.“

„Jistě to není nic příjemného zodpovídat se za takové vylomeniny, jako je zmlácení pokojného občana.“

„U něj je to na denním pořádku. Bál se prostě, že kontrola objeví jeho dva sčety. Nebýt toho, nedarovala bych mu to. Udělalo by mu jenom dobře, kdyby musel pár hodin upravovat s automaty trávníky ve městě. On ostatně tvrdí, že fyzickou práci na čerstvém vzduchu dělá rád. Prý mu nevadí, že na něj koukají školní výpravy.“

„A dva sčety – to je závažnější přečin?“

„Nedělej hloupého, Stefe. Dojdu pro dezert. Mám ti něco přinést?“

Kývl hlavou a díval se za ní, jak jde k automatům. Měla pěknou ‚postavu. Má v pohybech něco dívčího, jako Kar, pomyslel si, pak se ale rozhodl myslet na něco jiného, na cokoliv. Ke všemu ho bolela ruka.

„Nesu ti šťávu s ovocem,“ řekla Len. Před sebe postavila velkou porci zmrzliny.

„Tohle taky vybral sčet?“

„Ano, zmrzlina by ti mohla škodit.“

„A kde je ten, co to vymyslel?“

„Nevím, kdo ti dělal záznam, ale Ochránce to vydává podle záznamu, který dostane.“

„Ochránce? Právě jeho hledám.“

„Opravdu? Jestli to myslíš vážně, zavezu tě do Leboku na substanici.“

Korn dopil šťávu a odstrčil sklenici. Pomyslel si, že svět se přece jenom změnil víc, než se domníval.

„Na co myslíš?“ zeptala se Len.

„Na svět a vůbec,“ odpověděl podle pravdy a pak teprve si uvědomil, že Len nemá takové odpovědi ráda, že je to dobré děvče a on vlastně nemá důvod odpovídat jí způsobem, který se jí příčí.

„Pojedeme?“

„Výborně. Doufal jsem, že oběd bude lepší. V dávných dobách jsem jídával líp.“

„V dávných dobách jsi neměl dietu,“ usmála se.

„Ne, to ne,“ souhlasil.

„Ty pamatuješ dávné doby? Ne, ty to jenom předstíráš… Proč chceš být pořád takový jiný?“

„Já? Vůbec ne. Víš, Len, bojím se, že jsem opravdu jiný.“

Vyšli ven a nasedli do vozu. Korn se při tom opřel rukou o dvířka automobilu a ucítil bolest.

„Pochroumal jsem si asi ruku při výměně názorů s tím tvým mládencem.“

„Jakýpak můj mládenec, Stefe. Nic mi po něm není. Jemu se možná něco zdálo, ale to ještě o ničem nesvědčí.“

„Je jasné, že tobě na něm nesejde, ale ruku jsem si rozbil, teď mi dokonce otéká.“

„Ukaž?“

Vzala jeho dlaň a lehce ji stiskla.

„Přestaň, bolí to.“

Prohlížela si jeho ruku.

„Máš na ruce dvě velké jizvy. Co se ti stalo?“

„Nehoda.“

„Dávno?“

„Ano, dávno.“

„A ruka ti opravdu otéká. V Leboku zajedeme do zdravotní zkušebny. Musí to vidět lékař.“

„Třeba to přejde samo.“

„Zkušebnu máme při cestě.“

Hnuli se z místa a najeli do středního pásu. Dálnice se prodírala pahorkatinou, viděl skaliska na úbočích v místech, kde se kdysi skála odstřelovala dynamitem. Pak se octli ve stepi. Len neříkala nic, ale měl dojem, že ho pozoruje.

„Nejedeme teď pomaleji?“ zeptal se, protože neměl rád, když ho někdo pozoroval.

„Ano, tady je rezervace dojnic. Automatika zmírnila rychlost. Vozovka je sice nějak chráněná, ale krav jsou celá stáda a lezou přes zábrany na vozovku.“

„To je jich tolik?“

„Ano. Nekontrolovaná genetická rezerva. Fantasticky se množí. Když je sucho, stratory jim shazují seno navíc a zavlažování pracuje dvojnásobně.“

Korn se rozhlížel, ale krávy neviděl. Step byla ještě zelená jako pokaždé zjara, dokud slunce tolik nehřeje. Pak objeli širokým obloukem osadu. Korn viděl červené domky s věžičkami antén na střechách; po vysokém viaduktu jeli nad údolím, na jehož dně tekla řeka, a vjeli do buše. Vůz zvýšil rychlost. U příští obce sjela Len z dálnice na úzkou vedlejší silnici. Automatika na ní zřejmě nefungovala, protože žluté světýlko zhaslo a Len se chopila volantu. Vjeli do obce a zastavili u vchodu do několikapatrového domu.

„Počkám na tebe. Nemělo by to trvat dlouho,“ řekla Len.

„Sám nevím, jestli má vůbec smysl tam jít.“

„Vždyť tě to bolí.“

„To přejde.“

Chvíli se na něj pozorně dívala.

„Dobře, půjdu s tebou,“ otevřela dvířka vozu.

Vešli dovnitř a podle červených šipek našli ordinaci lékaře konajícího službu. Lékař měl pomačkanou tvář, zarostlou tmavým strniskem, neholeným zřejmě od časného rána.

„Pojďte dál,“ řekl. Pil kávu a díval se na velkou obrazovku, na níž se pohybovaly plastické trojrozměrné tvary.

To je tedy to jejich video, pomyslil si Korn. Chtěl se na přístroj podívat zblízka, ale lékař mezitím vstal.

„Co se stalo?“ zeptal se.

„Trochu jsem si poranil ruku,“ řekl Korn.

„Padl na ruku a teď mu otéká,“ Korn pohlédl na Len, ale ta se dívala na lékaře.

„Vyhrň si rukáv, hned se podíváme,“ řekl lékař a šel k jednomu z řady přístrojů u zdi. Stiskl klapku, rozsvítilo se červené kontrolní světlo a Korn uslyšel tichý hukot.

„Pojď blíž. Tak. Polož ruku sem.“

Korn se dotkl rukou chladného povrchu desky. Lékař se podíval na obrazovku a potom na Korna.

„Tohle jsem ještě nikdy neviděl. Jsi kosmonaut?“ zeptal se.

Ne“

„Ne.“

„Víš, já nejsem specialista. Co ti můžu říct… Kosti jsou v pořádku. Ale jestli není poškozené to biochemické vazivo, to musí zjistit specialista. V okolí se nenajde nikdo, kdo se v tom vyzná.“

„O čem to mluvíš?“ zeptala se Len.

„Prostě se nevyznám v kyborgizujících spojích.“

Len se teď na Korna podívala nějak jinak.

„On… on je kyborgizovaný?“

„Ano. Podívej, to je neorganické vazivo. Bohužel o něm nedokážu nic říct.“

Kom stáhl ruku z desky.

„Co že jsem?“ zeptal se lékaře.

„Jsi kyborgizovaný. Jako lékař to můžu říct. Nic na tom není. Jsi prostě takový.“

„Co to vlastně znamená?“ zeptal se Korn.

Lékař se na něj podíval nějak divně a vrátil se k psacímu stolu.

„Tvůj organismus obsahuje vestavěné prvky, které zvyšují tvou výkonnost. Kyborgizace se obvykle uplatňuje u kosmonautů. Proto jsem se tě na to ptal.“ Korn viděl, jak lékař tiskne klapku na stole.

„Víš to jistě?“ zeptal se Korn.

„Samozřejmě. Nejlíp to konečně víš asi sám. Říkám ti to před ní,“ ukázal na Len, „protože jsi přišel s ní, uvědomoval sis tedy, že se to doví. Z mé strany to není porušení lékařského tajemství. Doufám, že to tak nebereš.“

„Ne, ovšemže ne. A když je někdo kyborgizovaný, znamená to, že je… že není tak docela v pořádku?“

„Vůbec ne. Většina pacientů prostě nechce, aby se o tom vědělo. Vím to z informátoru, protože ty jsi první případ, který vidím na vlastní oči.“

Korn si říkal, že doktor to vyhrkl až moc rychle. Pohlédl na Len. Všiml si, že se snaží na něj nedívat. Otevřely se dveře a dovnitř vešli dva muži v nazelenalém oděvu, takovém, jako měl lékař.

„Zavolal jsi nás. Nějaký vážný případ?“

„Je to vlastně maličkost. Snad jen potlučená ruka, ale on,“ ukázal na Korna, „je kyborgizovaný. Nechcete se na tu ruku podívat?“

„Rádi,“ řekl jeden z příchozích a šel k přístroji. „Mohl bys jít sem?“

Korn se na něj podíval.

„Děkuju, ale to už stačí,“ odvrátil se, a aniž na ně pohlédl, vyšel na chodbu.

„Tvůj sčet. Podej mi sčet!“ volal za ním doktor. Korn neodpověděl a vyšel bez zastavení ven. Pohlédl na Lenin šedý vůz a šel dál. Vtom uslyšel, že za ním někdo běží. Byla to Len.

„Proč jsi mu nepodal sčet?“

„To by měl moc radovánek najednou. Stačí, že si prohlédl mou ruku.“

„Ale teď tě bude Ochránce hledat.“

„Tak ať mě hledá.“

„A bude si to pamatovat.“

„Jen ať si to pamatuje. Ty myslíš, že se to týká i kyborgizo-vaných?“ řekl to prostě, jen aby něco řekl, ale Len to brala vážně.

„Máš jistě pravdu,“ řekla, „pro vás platí jiné zákony.“

„Pro vás?“

„No ano. Pro kyborgizované lidi. Vám prý patří budoucnost.“

„Momentálně ale, jak jsem si všiml, to není zrovna důvod k hrdosti.“

„Přeháníš to,“ zarazila se. „Vzal jsi mě tam s sebou schválně, abych se to dověděla, že?“

Korn pokrčil rameny. Pomyslel si, že mu Len neuvěří, ať odpoví jakkoliv.

„Nemohl jsi mi to prostě říct? Tím se mezi námi přece nic nemění.“

„Mezi námi?“

„Vážně, věř mi, Stefe.“

Ona si tedy myslí, že když kyborgizovaný muž jede pár set kilometrů s nekyborgizovanou ženou, vytvoří to mezi nimi nějaké pouto, pomyslel si Korn, ale neřekl nic.

„Pojď,“ vzala ho za rameno, „pojedeme ke mně. Co tvá ruka?“

„Bolí o hodně míň, protože jsem na ni přestal myslet.“

„Nemůžeš to ale nechat být. Doma navážeme spojení s Ochráncem a ten nám řekne, co dělat dál.“

„Vím to moc dobře i bez něj.“

„Dobře, spojíme se s ním, až budeš chtít.“

Dovolil, aby ho dovedla k automobilu. Když se rozjeli, zdálo se Kornoví, že za okny zkušebny vidí tváře.

10

Dům, kde bydlela Len, nebyl velký, z prosklené verandy se vycházelo do zahrady. Typizovaný dům, jaký si Korn pamatoval ze své doby. V podobných domech tehdy bydlívali novomanželé. I on chtěl s Kar bydlet právě v takovém domě. Auto nechali před domem a po chodníčku ze dvou řad dlaždic šli zahradou k verandě. Už bylo šero a Korn viděl ve vzdálených domech první světla.

„Není to zrovna nejkrásnější dům,“ řekla Len, „ale mně stačí. V létě je to tady hezčí. Za měsíc rozkvete zimolez.“

„A máš zvláštní ohradu pro kyborgizované?“ zeptal se Korn a zároveň si pomyslel, že to, co dělá, nemá smysl.

Len snad otázku ani neslyšela. Vložila do snímače automatu svůj sčet a dveře se otevřely. V pokojích se rozsvítily stěny.

„Konečně doma,“ vydechla Len a posadila se do velkého křesla z dvacátého století, které spolu s knihovnou dodávalo pokoji starosvětský ráz.

„Nedivíš se, že nemám žádné zavazadlo?“ zeptal se.

„Zavazadlo? A proč? Všechny běžné věci ti poskytne můj domácí automat, a to ostatní vezmeme na tvůj sčet ze zásobovače. Je v sousední ulici, dvě stě metrů odtud. Napiješ se něčeho?“

„Když budeš tak hodná, dej mi gin s citrónem.“

„Ty máš ale nároky. Nevím, jestli to v mém automatu bude,“ šla k jedné stěně a odsunula dřevěná dvířka.

Korn se díval na knihy srovnané na policích a uvažoval, co se asi stalo s jeho knihami, s těmi, co dostal od svého otce, i s těmi, které si kupoval sám, když byl ještě na studiích. Kar jeho knihy neměla ráda. Měla své, ta příruční, užitečná nová vydání, a ne staré tlustospisy, na které se jenom ukládá prach.

„Zapomněli jsme, že na svůj sčet nic takového nemůžeš dostat. Můžeš mít mléko, čaj nebo něco z umělých nápojů.“

„Vezmi to tedy na svůj sčet.“

„Já takové věci skoro nepiju.“

„Pro jednou bys mohla.“

Za chvíli před něj postavila sklenku s jasnou tekutinou.

Korn ucítil známou vůni a chuť nápoje.

„Konečně něco známého,“ řekl. „Chutná jako za starých časů. Až skončím s dietou, budu to pít.“

Len vytáhla z automatu sklenici mléka a sedla si proti němu.

„Chceš se dívat na video?“

„Nemusí to být. A je tam něco zajímavého?“

„Co by ne? Teď běží nový seriál. Všichni se na něj dívají.“

„Jedině já ne.“

„To říkáš vážně?“

„Docela vážně.“

Len pomalu upíjela mléko.

„Přiznej se, Stefe, ty ses vrátil z kosmu,“ řekla po chvíli.

„Ne, Len. Opravdu jsem neopustil naši milovanou Zemi. V mém životě byla jenom, jak bych ti to vysvětlil…, taková pauza.“

Čekala, že ještě něco dodá, ale Korn si řekl, že pověděl právě tolik, kolik je potřeba, a neměl v úmyslu něco doplnit.

„Je to dobrý pořad,“ ozvala se konečně Len, „o kyborgovi, který je skoro nesmrtelný.“

„Ano, to musí být báječné,“ řekl Korn a pomyslel si, že i pohádky vypadají v tomhle světě jinak.

„Nechtěl by ses přece jenom podívat?“

„Ne… Radši si s kyborgem popovídej.“

„Nechtěla jsem tě urazit, Stefe. Ty přece vůbec v ničem kyborga nepřipomínáš.“

„Toho kyborga z videa? Víš, Len, za starých časů, ještě v televizi, byly místo příběhů o kyborzích jiné příběhy. Tehdy se jim říkalo science fiction. Ale já jsem se díval na to, co bylo jednoznačné, co opravdu existovalo.“

„Dělals zřejmě dobře,“ řekla Len, ale Korn ji podezíral, že už myslí na něco jiného.

Prohlížel si její obličej, tmavé široké obočí a vlasy s ofinou zakrývající čelo. Pomyslel si, že teď, v umělém osvětlení zářícím ze stěn, vypadá líp než předtím v autě.

„Věříš, Stefe,“ řekla, „v tom našem setkání je také jakoby něco z videa. Náhodné setkání, oběd v motelu…,“ zarazila se.

„A z něj se vyklube kyborg. Viď?“

„To jsem nemyslela.“

„Myslela.“

„Tak dobře, myslela,“ podívala se na něj zpříma. „A co bude dál?“ Usmála se.

„Už si pamatuju tvůj sčet,“ řekla. „Půjdu do zásobovače a přinesu všecko, co potřebuješ.“

„A já si zatím prohlédnu tvoje knížky.“

„Knížky?“

„Knihovnu.“

„Aha, tu. Ale to je přece jenom dekorace.“

„To nejsou knížky?“

„Samozřejmě že ne.“

„Ale proč to všechno?“

„Dovedeš si představit pokoj ve stylu dvacátého století bez knih?“

„Ale nějaké knížky snad máš?“

„Ne. Teď se knihy nepoužívají.“

„Vůbec ne?“

„Není to třeba. Máme video, a všechny informace můžeš dostat od Ochránce.“

„A co když si chceš něco přečíst znova, po letech, něco, cos četla dávno v mládí?“

„Přečíst? Uvidět, chtěl jsi říct. Spojíš se s Ochráncem, a on ti z archívu videa promítne na obrazovku to, cos chtěl vidět.“

„A v tom archívu je všechno?“

„Všechno, co má nějakou hodnotu. Ty jsi snad, Stefe, opravdu z jiného světa.“

„Něco na tom bude,“ řekl Korn. Chtěl být sám.

Len vyšla ven a on seděl a díval se na tmavý čtverec okna, zabírající půl stěny. Bylo ticho, slyšel jen hluk motorů stra-toru, který letěl někde vysoko. Kdysi tak večer sedával ve své pracovně, když laboranti už odešli, auta opustila dolní parkoviště a noční vrátný vypnul ve velké laboratoři v patře nad ním ventilátory, jejichž šumění pokaždé dopoledne slýchal.Vadilo mu, ale jednou mu řekli, že jsou to nejtišší ventilátory v té velikosti, jaké lze vůbec dostat. Vařil si silnou kávu z velké, hermeticky uzavřené skleněné nádoby, jejíž obsah vydržel na měsíc, vypil dva šálky a čekal na chvíli, v níž se jeho myšlení zrychlí. Pak se dal do práce. Většina toho, co vykonal a o čem byl přesvědčen, že za něco stojí, vznikla v těch podvečerních hodinách. Tehdy napsal několik prací o řízených mutacích, které měly smysl tehdy, dnes však jistě leží někde v archívu nebo spíše v pamětích informačních soustav. Vynoří se odtud jedině tehdy, když někdo udá jeho jméno nebo si vyžádá příslušnou literaturu právě z té oblasti, která byla kdysi jeho oborem. Pomyslel si, že si vybral špatné povolání, protože kdyby byl například historik nebo archeolog, mohl by ted pracovat dál, zatímco v oboru, který si kdysi zvolil, se všecko určitě změnilo. Teď byly jeho vědomosti méně užitečné než základní znalosti absolventa vysoké školy příslušného směru. Ano, ta kapitola byla pro něj uzavřená, protože i kdyby začal znova studovat, to, co si pamatuje – bezcenné historické znalosti –, mu zabrání udělat něco nového. Nové věci vytvářejí lidé nezatížení vědomostmi z minulosti, a vytvářejí je v mládí. Pak jsou z nich vědci, ale to už nejsou mladí.

Vstal s myšlenkou, že silná káva, kterou si uvaří, je jediná moudrá věc, kterou může momentálně udělat. Pak si však vzpomněl, že i kávu teď jistě obstarává aprovizátor, a zesmutněl z toho. Přecházel po pokoji, vtom uslyšel hlas:

„Stefe, mohl bys sem jít?“

Byl to hlas Komy. Podivil se, že si ho tak dobře pamatuje. Přešel do haly, kde byl domácí informační pult, a pohlédl na obrazovku. Nic na ní však nebylo.

„Nevidím tě,“ řekl.

„Já tě vidím. Jak se ti daří?“

„Výborně,“ řekl, protože nerad mluvil o tom, že je mu mizerně, dokonce i s Kornou. „Myslel jsem, že už ani neexistuješ.“

„Existuju, jenže už mě neuvidíš.“

„Proč?“

„Protože ta Koma, na kterou si vzpomínáš, ta už není.“

„A kdo teď vlastně jsi?“

„Jsem jen hlas; v jediném úzkém spojovacím kanále.“

„Jak jsi mě našla?“

„Použil jsi tady svůj sčet.“

„A chtěla jsi mě vidět?“

„Ano. Mám tě ráda, Stefe.“

„Ráda…?“

„Mám tě ráda… Aspoň mám ten dojem…, nic silnějšího cítit nemohu. I tenhle cit je u mě neobvyklý. Zapomněl jsi, že jsem si nikdy nehrála na písku… Já nejsem člověk, Stefe.“

„Proč mi to říkáš?“

„Abys na mě zapomněl a začal žít doopravdy. Abys zapomněl a pochopil.“

„Pochopil co?“

„Počátek a smysl toho všeho.“

„Jak to mám udělat?“

„Chtěla jsem ti to předtím sama sdělit. Sdělit tam, v tamtom světě, který by se pomalu měnil, až by splynul s reálnou skutečností. Byl by s ní rovnocenný. Pak bych byla také odešla. Ale teď ten druhý svět už není. Teď se musíš snažit obojí spojit sám.“

„Ale jak?“

„Dám ti sčet Cata Fura. Ten ví všechno.“

„Kdo to je?“

„To se dovíš. Poznamenej si jeho sčet.“

Řekla mu ho a on si ho zapsal.

„Kdy tě zas uslyším?“ zeptal se.

„Už nikdy. Až jednou nebudeš už v tomhle světě nováček, přidělí ti jinou personifikaci, když budeš chtít. Ale to už nebudu já,. ‚Za chvíli se navždy vymažu a se mnou celá ta druhá skutečnost. V ní ty už nejsi, Stefe. Zasáhla tě taková dávka záření, žes tam prostě přestal existovat.“

„Zemřel jsem?“

„Tam jsi zemřel.“

„Ale proč?… Co se to tam stalo?“

„Teď už to vím, jenže nic se nedá vrátit zpátky, protože ta druhá skutečnost má také svou logiku a svůj řád. Loučím se s tebou, Stefe, a buď šťastný.“

„Komo!“ zvolal, ale odpověď se neozvala.

Vrátil se do pokoje a bylo mu smutno. Zůstal sám, neodvolatelně sám. Najednou si uvědomil, že je unavený, den byl dlouhý a je čas ho ukončit. Uvažoval chvíli, jestli je v tomhle domě dostatečně dlouhá postel. To byl pokaždé problém, který ho večer zaměstnával v novém, neznámém místě. Tím spíše chtěl na to myslet teď, nemyslet na nic jiného. Vzpomněl si na lůžko v nemocnici, které připomínalo spíš operační stůl.

Rozhodl se, že se něčeho napije, čehokoliv, třeba mléka. Přistoupil k aprovizátoru. Dotkl se sčetem snímače a stiskl tlačítko, jako to dělala Len. Čekal, ale nic se nedělo. Řekl si, že asi na něco zapomněl, a chtěl už odejít, když uslyšel hlas: „Zapomněl jsi říct, co ti mám dát. Neznám ještě tvoje zvyky.“ Byl to normální mužský hlas a slyšel ho tak, jako by muž stál vedle něj. „Sklenici mléka,“ tiše řekl.

Slyšel někde v útrobách stroje zvuk nalévané tekutiny a v kovovém držáku se objevila sklenice. „Chceš ještě něco?“ zeptal se týž hlas. „Ne, děkuju.“

„Co takhle tabletku pro příjemné sny?“

„Ne. Mně se většinou nic nezdá,“ odpověděl. Pak si pomyslel, že se určitě znova nechoval tak, jak je potřeba, protože vysvětloval něco automatu, ale hlas se už neozval. Vzal si tedy mléko a napil se. Mléko bylo studené. Uslyšel v hale kroky a za chvíli vešla do pokoje Len.

„Tady to všecko máš,“ řekla a postavila u křesla velkou tašku z tenké světlé hmoty. „Promiň, že to trvalo tak dlouho, ale potkala jsem v zásobovači Gey. Neviděla jsem ji snad dva měsíce. Jistě se s ní seznámíš.“

Korn si pomyslel, že nevidí vůbec žádný důvod k seznámení s Gey, ale neřekl nic. „Nenudíš se?“ zeptala se Len. „Ne. Povídal jsem si s Kornou.“

„S Kornou? To, že jsi u mě, může vědět jenom Ochránce.“ Len se na něj dívala tak jako prve v ordinaci lékaře. Oba stáli a Korn věděl, že ho Len pozoruje. Bylo ticho a znova slyšel zvuk vysoko letícího stratoru. Konečně se Len usmála.

„Víš, Stefe, je to všechno divné, ty i celá ta historie. Ale mohla jsem to tušit.“

Neodpovídal. Pomyslel si, že opravdu je to všechno trochu divné, ale týká se to jenom jeho, je to jenom jeho záležitost. „Co tvoje ruka?“ zeptala se Len. „Všecko v pořádku.“

„Spát budeš nahoře. Pojď, doprovodím tě tam,“ vzala tašku s věcmi pro něj a oba vystoupili po schodech do patra. Schody byly obyčejné – jako ve dvacátém století – pomyslel si Korn.

„Tady,“ ukázala Len.

Vešli dovnitř. Stěny se rozsvítily, Korn uviděl opravdovou postel. Sedl si na ni, aby se o tom přesvědčil, a cítil, jak matrace lehce povolují pod jeho váhou.

„Koupelnu máš vedle,“ řekla Len. „Já budu dole. Musím ještě zařídit pár věcí.“

A odešla.

Rozbalil tašku a našel pyžamo. Bylo trochu krátké a z měňavé látky, na kterou si už zvykl. Přešel do koupelny a stoupl si pod sprchu. Kohoutky nenašel. Chvíli nerozhodně stál, pak řekl hlasitě a zřetelně:

„Sprchu!“

Voda mu zalila oči i nos. Byla příliš teplá.

„Studenější,“ řekl a hned ucítil změnu teploty. Když pak hledal ručník, uslyšel chraplavý nezřetelný hlas, který ničím nepřipomínal hlas automatu, s nímž mluvil předtím.

„Vysoušeč, nebo ručník?“

Chvíli váhal.

„Vysoušeč.“

Uslyšel šumění skrytého ventilátoru a ucítil na kůži horký proud vzduchu, připomínající vítr nad pouští. Když vyšel z koupelny, rozhodl se, že popřeje Len dobrou noc a tím definitivně zakončí večer. Sešel tiše po schodech a už na dolních stupních zaslechl Lenin hlas:

„… to nic nevysvětluje. Informace musíš získat ty. Já jsem udělala všechno, co se týkalo mě. Přivezla jsem ho sem…“

Korn se zastavil.

„Zajímalo by mě, jak?“ říkal muž na obrazovce. „To, co jsem věděl, to jsem ti sdělil. Nakonec jsi s ním mluvila ty, ne já.“

„Ano, ale on nepatří zrovna mezi sdílné.“

„Za těmi, co řeční jenom o sobě, neposíláme naše nejlepší reportéry.“

„V pořádku, vynasnažím se něco dovědět.“

„Měla bys to stihnout do zítřka do rána.“

„Ták zítra na viděnou.“

„Zítra,“ opakoval muž a vypnul spojení. Korn sešel dolů a zamířil k Len.

„To naše setkání opravdu připomíná video. Dokonalá režie.“

„Tys to slyšel?“ Len stála ještě před obrazovkou. „Slyšel. Dřív bych se byl možná oblékl a šel pryč, ale teď ti jenom řeknu dobrou noc.“

„Nic víc?“

„Nic.“

Popošla až k němu, takže musela zvednout hlavu, aby se mu mohla dívat do očí. „Stefe,“ řekla. „Nemáš mi to za zlé?“

„Ne. Měl jsem si to domyslet.“

„Co?“

„Ze v tomhle uspořádaném světě se náhody nedějí. Nechápu jenom, proč jsi předstírala, že o mně nic nevíš?“

„Ale já o tobě opravdu nic nevím. Oznámili mi, že jsi opustil ústav a jdeš k dálnici. Ty, nový velký manipulátor. Jenom tolik.“

„Dobrá práce.“

„Stefe, ale to není teď důležité.“

„Co?“

„Mé interview s tebou. Nemusíš říct ani slovo. Dobře že jsi tady, Stefe.“

Náhle ho políbila. Nečekal to. Vůně její pleti nebyla nepříjemná. Jemně ji odstrčil, tak jemně, jak jenom dokázal.

„Opravdu se na mě nehněváš, Stefe?“

„Ne. Co chceš vědět?“ zeptal se.

„Nic. Opravdu to není důležité.“

„Len,“ řekl. „Jsi pravá reportérka. Používáš vhodné metody ve vhodné chvíli.“

„Teď nejsem reportérka. Rozumíš? Celá ta historie mi může být ukradená. Důležité je, že jsi tady.“

„Je to od tebe hezké, Len,“ odvrátil se a šel k černému čtverci okna.

„Stefe…“

Podíval se na ni.

„Stefe, ty mi to asi nezapomeneš?“

„Je zbytečné o tom mluvit, Len.“

„… já vím…“

Korn se díval oknem a viděl pohybující se světla automobilů na dálnici. „Dobrou noc, Len,“ řekl. „Zítra ti povím, co vím, ale sám toho moc nevím.“ Stoupl na schodiště. „Stefe, já za tebou pak přijdu.“

„Ne,“ zavrtěl hlavou a šel do pokoje nahoře. Ležel ve tmě a uvažoval, jestli Len přijde. Pak pochopil, že už nepřijde, a usnul.

Vstal časně, když Len ještě spala. Viděl z okna ulici, která byla prázdná, jen na kraji vozovky se pohyboval malý soudkovitý automat a zametal odpadky. Korn se oblékl a tiše, aby stupně schodů nevrzaly, sešel dolů k televideofonu.

Vyznačil tlačítky symbol, který dostal včera od Komy, a čekal. Obrazovka se rozzářila a objevila se na ní tvář starce. „Buď zdráv, neznámý,“ řekl mu stařec. „Jak víš, že v mém věku se vstává brzo?“

„Jsem Korn, Stef Korn,“ odpověděl. „Dostal jsem tvůj sčet od…,“ chtěl říct od Komy, ale zarazil se.

„Aha, ty jsi tedy ten poutník časem,“ stará tvář, skoro maska, se usmála stovkami drobných vrásek. „Čekám na tebe.“

„Ty o mně víš?“

„Vím.“

„Ale ty… ty jsi člověk.“

„Ale jdi, chlapče! Podezírat Cata Fura, že je jen fantom. Ne, to se mi posledních sto let ještě nestalo,“ a Korn zaslechl zvuk, který byl zřejmě starcovým smíchem.

„Jsi teď v Leboku, jak mi řekli. Já bydlím v Yrobo. Je to jen půl hodiny subletem. Od stanice vede pěšina k domku na kopci. Dům je starý, starý jako já, najdeš ho tedy snadno. Tady konečně není zrovna moc domů a každý ti řekne, kde najdeš starého Cata. Kdy tedy přijdeš?“

„Za hodinu za dvě.“

„Dobrá. Mám tu chlebový kvas, jako za dávných časů. Ochutnáš ho.“

„Děkuju. Tak já přijdu.“

„A ne aby ses opozdil, nerad čekám. Můj věk má svá privilegia, chlapče.“

„Tak tedy na shledanou.“

Obrazovka zbledla. Chtěl se vrátit nahoru do svého pokoje, ale uslyšel Lenin hlas.

„Čekám na tebe se snídaní, Stefe.“

Vstala dřív a čekala, pomyslel si a potěšilo ho to.

Vešel do místnosti s aprovizátorem, uviděl Len u stolu a na něm připravenou snídani.

„Pojedu do Yrobo,“ řekl.

Len přesně usekla nožem špičku vajíčka a pak se na něj zadívala.‘

„Kdy?“

„Hned.“

Snědí pak ovesné vločky v mléce, protože měl hlad. Byl to špatný začátek dne, protože mu připomínal ty nejméně příjemné chvíle z dětství. Předtím však řekl, že vločky má rád, nechtěl Len říkat o něco jiného. Nakonec odsunul napůl nedojedený talíř a napil se trochu bílé kávy z velkého hrnku.

„A teď mi pověz, Len, co bys chtěla o mně vědět.“

„Jako reportérka nic. Řekla jsem ti přece už včera, že to není důležité.“

„Ale já ti to povím. Důležité, nedůležité, odpracovala sis to a ten rozhovor musíš napsat. Slyšel jsem, co včera povídal ten muž. Pro tebe je to důležité. Varoval jsem tě ale, že budeš zklamaná. Narodil jsem se v minulém století. Žil jsem nějaký čas, ne příliš dlouho, ale právě tolik, abych si začal života vážit. Když je člověk moc mladý, ještě si života neváží, to asi víš. Jakmile jsem tedy měl ženu, domov a v hlavě jakýs takýs systém, havaroval jsem v autě a octl jsem se v kapalném dusíku, v hibernátoru, jak tomu teď říkají. Uchovávali mě tam skoro do nynějška a nedávno mě vrátili do života. O vylepšení mého organismu víš, ale nevíš všechno. Kromě toho, cos viděla, kromě těch kyborgizujících prvků, dokážu provádět experimenty, které jsem nikdy nedělal, a poznávám věci, které jsem nikdy neviděl. Jedna z těch dovedností mi právě umožňuje dělat manipulátora. Je tu ještě pár nepodstatných detailů, ale zhruba je to všechno. Spokojena?“

„Ale to je přece půlka seriálu z videa,“ řekla Len.

„Vážně?“

„Opravdu. Ve videu je ještě další postava, velký manipulátor, který existuje nezávisle na debutantovi.“

„Debutantovi?“

„Ano, to je ta role, kterou jsi mi vyprávěl.“

„Ještě mi řekni, Len, kdo ten seriál napsal.“

„Jak to, že to nevíš? Pravda, ty to vědět nemůžeš. Napsal ho Cat Fur. Sto let už píše science fiction. Člověku se někdy nechce věřit, že vůbec ještě žije. Víš, už můj dědeček četl jeho knihy.“

„Chápu. Interview by nebylo zajímavé, když existuje ten seriál. Je mi taky jasné, žes zbytečně ztratila celý den.“

„Opravdu si to myslíš?“

„Ano,“ odpověděl Korn, i když o tom nebyl přesvědčen. „Víš, Stefe,“ Len se dívala do sklenice, ze které pila čaj, „párkrát za život, a někdy jenom jednou, potkáme muže, o kterém víme okamžitě, od prvního setkání, že právě on je ten jeden jediný. Bývá to málo platné, protože jsou tu děti, jiný muž, rodina. Nebo je žena moc mladá a neví ještě, jak zřídkakdy se to stává.“

„Proč mi to říkáš?“ přerušil ji. „Protože chci, abys to věděl.“

„Proč?“

Teď se mu podívala přímo do očí:

„Abys věděl, že se můžeš vrátit. Vy,“ usmála se, „se někdy vracíte k takovým ženám, jako jsem já, když je vám mizerně.“

Dopil kávu a vstal. „Už půjdu,“ řekl.

„Doprovodím tě,“ vstala a přešla do sousedního pokoje. Vrátila se upnutá do čehosi hnědého, co byl zřejmě plášť. „Čím chceš jet?“

„Subletem.“

„Máš pravdu. Je to nejrychlejší a nejpohodlnější. Mám zavolat auto?“

„Ke stanici je daleko?“

„Ne. Můžeme jít pěšky.“

Vyšli z domu. Slunce svítilo. Na chodníku na protější straně si hrály děti na školku, slyšel jejich štěbetání. Šli proti slunci. Ulice byla prázdná. Za zatáčkou stály vyšší domy. „Tady jsou automatizované služby,“ řekla Len. „Máš sem blízko.“

„Ano, je to pohodlné bydlení. Jako reportérka videa bych si mohla byt vyměnit za větší, ale já nechci.“

„Myslíš, že bych mohl bydlet v takovém domě, jako máš ty?“

„Nač by ti byl? Máš jistě vlastního fantóma. Takže stejně bydlíš v simulované zóně.“

„Fantóma?“

„Nedělej naivního. Myslím, že právě to je příčina, že si mě vůbec nevšímáš. Vy, co žijete s fantomy, jste většinou pro nás ženy ztracení.“

Chtěl namítnout, že nic nechápe, ale pak si řekl, že mu to Len stejně nebude věřit, proto mlčel.

„Jsme tu,“ řekla Len. „Tady je stanice subletů.“ Vešli do budovy. Sál nebyl velký. Strop zářil žlutým světlem a na stěnách blikaly různobarevné nápisy, které nečetl. Len přistoupila k řadě automatů zabudovaných do stěny a dotkla se čidla automatu svým sčetem.

„Kam?“ ozval se automat.

„Peronku,“ řekla Len.

„Prosím o sčet pasažéra.“

Teď se dotkl čidla svým sčetem Korn.

„Kam?“ zeptal se automat.

„Yrobo,“ řekl Korn.

„Jak dlouho musíme čekat?“ zeptala se Len.

„Chvilku. Za okamžik ti přistavím sublet.“

„Jedu bez přestupu?“

„Nerozumím. Co je to bez přestupu?“

„Nebudu muset vystřídat několik subletů, než dojedu do Yrobó?“

„Doletím,“ opravila ho Len. „Sublet je individuální, doletíš tam, kam chceš.“

Uvažoval, jestli se má zeptat, proč říká „doletíš“, ale neudělal to. Nebyli už sami. Do sálu vešel muž a stoupl si na dva kroky od nich. Pak vešla ještě žena s dítětem a zamířila k automatům.

Na druhém konci sálu zahlédl Korn něco jako žlab, půlkruhovitý kanál o průměru asi dva metry. Přistoupil blíž a na dně žlabu uviděl kolejnici z černé, jemu neznámé hmoty.

Výjezd ze sálu z obou stran uzavíral kryt z mnoha překrývajících se destiček, takže připomínal clonu fotografického aparátu z jeho dob.

Len se přiblížila a stanula za ním.

„Jistě se už neuvidíme Stefe,“ řekla.

„Proč? Navštiv mě, až budeš chtít. Máš můj sčet.“

„Ne. Přijď radši ty, když budeš chtít. Stejně vím, že nepřijdeš. Na světě je tolik miliard lidí, náhodně se potkat už nemůžeme.“

„Leda že bys zase té náhodě trochu pomohla,“ usmál se.

„Nepomůžu,“ řekla. „Buď zdráv.“

„Buď zdráva, Len… a děkuju.“

Otočila se a bez ohlédnutí se vzdalovala.

Viděl ještě průhlednými zdmi její plášť a znovu byl sám.

„Sublet pro Korna,“ ozval se automat z megafonu.

Destičky krytu se na chvíli rozsunuly. Žlabem se blížilo vozidlo ve tvaru rakety a vyplňovalo celý prostor kanálu. Šinulo se pomalu a nehlučně, až se zastavilo. Jeho střecha se odklopila a Korn uviděl pohodlná křesla. Nastoupil do vozidla a posadil se do jednoho z křesel. Kopule se nad ním zavřela. Zvenčí byla černá, matná, zevnitř však skrze ni viděl nástupiště, lidi, jak vycházejí i přicházejí, i dítě, které táhlo matku za ruku a chtělo za každou cenu nahlédnout do kabiny.

Na tabuli nad ním zazářil žlutý signál.

„Odlet,“ řekl hlas v kabině.

Vozidlo se pomalu rozjíždělo podél nástupiště, proniklo destičkami krytu do tunelu, a pak už byl v černém jícnu. Cítil sílu, která ho tiskla do křesla, a řítil se neslyšně v úplné tmě, která obklopovala vozidlo. V kabině se rozsvítila světla.

„Chceš poslouchat hudbu, dívat se na video, nebo něco pojíst?“ zeptal se hlas. „Chci přemýšlet,“ řekl. „Opakuj to, nerozumím ti.“

„Nechci nic. Tomu snad rozumíš,“ natáhl nohy a zabořil se hlouběji do křesla.

11

Vědomí se mu vracelo namáhavě, po kouskách. Nebylo to normální probuzení. Řítil se tunelem, nehlučně, ve tmě. Přišel na to teprve po chvíli a pak nastala ztráta vědomí.

Později viděl žluté světlo, matnou obrazovku, křesla, a věděl že je v subletu. Přemýšlel, proč vlastně je tady, v tomhle vozidle. Vzpomněl si na Korna a všechno se mu vybavilo. Vědomí se mu znova rozkolísalo. Vzpomínal si na jakési město, dav, který něco křičel a mával modrými praporky, viděl lidi v automobilech, zdravící zástup. Věděl, že to jsou kosmonauti a že se vracejí z Venuše. Potom si však uvědomil, že to, nač si vzpomíná, se událo před jeho narozením, a pochopil, že je to paměť jiného člověka – Stefa Korna, informace, kterou přečetlo jeho vlastní vědomí v Kornových molekulárních záznamech.

Soustředil se a byl znovu v subletu. Bezhlučně ujížděl tunelem, jehož černý strop pádil nad kopulí vozidla, jen občas se na něm rozsvítilo osamělé světélko měřiče vzdálenosti.

Stěží si vzpomněl na Telpův sčet, který si pamatoval celý život. Když vyťukával na klávesnici číslice sčetu, pletl se, přestože nad palubní deskou zazářila lampička, sotva k desce přiblížil ruku. Musel číslice vyťukat několikrát, než dostal spojení. Konečně uviděl na obrazovce Telpovu tvář. „Je to se mnou nějak špatné…,“ řekl. „Moc špatné…“ Telp se na něj chvíli beze slova díval. „Čekal jsem, že mě zavoláš,“ řekl posléze. „Musíš mi pomoct, Keve…“ Telp mlčel.

„Nepomůžu ti, Jule,“ ozval se konečně, „nedokážu to.“

„Proč? Co se stalo…?“ vypravil ze sebe Terton. „Odcházíš…“

„Proč? Všecko se přece podařilo…“

„Zničil jsi tamto… ten druhý svět.“ Neviděl už Telpovu tvář. Vzpomněl si na dívku, která řídila auto. Byla to ta dívka, jejíž tvář viděl tehdy ve věžáku, než se jí zbavil, a zároveň byla jiná, nepostižitelně jiná. Vzpomínal si na blížící se tmavozelenou šeď lesa, do něhož se nořila dálnice, i na modř nebe časného horkého dopoledne, modř, která těsně nad obzorem přecházela až do běla. Vzpomínal si, že chtěl obejmout tu dívku, kterou odedávna znal a miloval, chtěl s ní být a uznat to za jedinou, definitivní skutečnost, skutečnost, jakou prožívají jiní lidé, jeho kolegové z ústavu i řidič velkého nákladního auta, které předjeli. Řidič kouřil krátkou dýmku a o čemsi debatoval se svým závozníkem. Pamatoval si, že pak odjeli do dřevěného domu se strmou střechou. Dům stál ve smrkovém lesíku na svahu kopce a oni seděli na terase a pili čaj. Díval se tehdy na vzdálené horské štíty, které se vynořovaly z mraků. Pamatoval se také na večerní sportovní zpravodajství v televizi a později, než usnul přitulený ke Kar, slyšel šumění potoka, které jako by odměřovalo minuty míjejícího času. Zadíval se znovu na Telpa a tiše se zeptal: „Jak to, že si to pamatuju?“

„Co máš na mysli?“

„To jsou jeho vzpomínky…“

„Odcházíš, Jule, už jsem ti to říkal. Zničil jsi simulovanou skutečnost, tam už není nic.“

„To vím, vždyť jsem to tak chtěl.“

„Proč ses mě nezeptal?“

„A ty bys souhlasil?“ pokusil se o úsměv.

„Ne, ale řekl bych ti, že za každé seance, zatímco Korn byl v simulovaném světě, docházelo k projekci tvé osobnosti do jeho mozku.“

„K projekci…“

„Ano. Tys tam nikdy nebyl nastálo. Pokaždé musely pomáhat generátory, do jejichž paměti jsi byl zanesen ty, tvá osobnost. Když jsi byl přítomen v jeho mozku – protože to je jeho mozek, Jule – tvé záznamy se v něm stávaly čím dál hůř dostupné, opouzdřovaly se, byly izolovány…“

„A teď…?“

„Teď se už nedají posílit generátorem. Ten výbuch, anihilace té druhé skutečnosti…“

Zase Telpa neviděl, vnucoval se mu jenom úryvek nějakého textu, který nikdy nečetl:

„… Však Slunce zůstane a mraky zůstanou a vypučí zas les…“ Nepamatoval si, co to je a jakou to mělo souvislost s tím, co bylo.

„Můžeš mě zachránit, Keve,“ řekl, když znova uviděl Telpa. „Nemůžu. To je už konec, Jule. Rád bych, to mi věř…“

„Určitě bys mohl. Takoví jako ty…, ti nikdy neodmítají poslední možnost. Leda že už tehdy… tam v hibernátoru jsi věděl, že to takhle skončí.“

„Nevěděl, Jule. To ty sám…“

„Takhle mluvíte pokaždé. Ale to vy vytváříte možnosti… a pak je přenecháváte…“

„O čem to mluvíš?“

„… takovým, jako jsem já, hlupákům, co si myslí, že mohou všechno.“

Zas neviděl Telpa, jenom svah s jiskřícím sněhem a uvědomoval si, že se něco stalo.

„A co bude s experimentem…,“ hovořil dál, třebaže Telpa neviděl, „všecko se to dělalo proto, abychom uslyšeli Je…“ Žádná odpověď, proto se soustředil a znovu uviděl na obrazovce Telpovu tvář.

„Ulož mě v hibernátoru,“ řekl. „A pak udělej něco, abych se vrátil. Já chci žít… ještě trochu žít…“

„Nemůžu. Jsi daleko.“

„Ale mohl jsi… přece jsi věděl…“

„Nic jsi mi neřekl.“

„Vždycky jsi byl takový zásadový, Keve, a umíněný… Když jsem tě jako dítě choval, stůj co stůj jsi mi chtěl vzít…“

Zapomněl už, co mu chlapeček, na kterého si vzpomínal, chtěl tehdy vzít.

„Ale ona nezahynula doopravdy…,“ řekl nakonec.

„Kdo?“

„Ta dívka, tam ve městě. Teď si na ni vzpomínám, jenomže je jiná. Tu druhou znám, vždycky jsem ji znal, ale jinak. Dobře jsem ji znal, jenom nevím… Celý život si ji pamatuju, já se na ni pamatuju, ne on…, pamatuju se na ni jinak.“

„Na tom už teď nezáleží, Jule.“

„Chtěl bych to vědět.“

„Proč?“

„Prostě vědět.“

Znova neviděl Telpa, vybavoval si jenom noc, poušť, jakousi starou stavbu, hvězdy…

Pak viděl jiný černý tunel, kterým se řítil ke vzdálenému světlu, slyšel monotónní bubnování. Neviděl však ani kabinu, ani obrazovku, ani žluté signální světlo… a Julius Terton už nebyl. Telp se na něj ještě chvíli díval.

„Sbohem,“ řekl a vypnul obrazovku. Pomyslel si, že je jediný z osmi miliard lidí, který lituje odchodu Julia Tertona.

Korn ‚se probudil, když automat ohlásil stanici Yrobo. Podivil se, že spal tak hlubokým spánkem a že obrazovka v kabině šedivě světélkuje. Vypnul ji. Za několik vteřin se kryt tunelu rozevřel a sublet zastavil u nástupiště. Kopule se odklopila a Korn vystoupil. Byl v Yrobo.

12

Slyšel jeho smích, když mu automat otevřel dveře a vpustil ho předním vchodem.

Stál na prahu obrovského pokoje, jehož celou stěnu zabíralo velké okno obrácené do údolí. Na dně údolí mezi kamením a balvany tekla řeka. Blíž rostly stromy zaclánějící cestu, po které přišel, a dole stály domy. U dvou stěn byly až do stropu police na knihy, na stovky knih, a u zdi proti oknu planul opravdový oheň v opravdovém krbu.

Sám Fur seděl ve vozíku na kolečkách a nohy měl zabalené do plédu.

Odložil knihu, kterou četl, díval se na Korna a pořád se usmíval.

„Tak ty jsi Stef. Vypadáš výborně. Na první pohled je vidět, že jsi moc nezestárl, což se o mně říct nedá.“

„Ty mě znáš?“ zeptal se Korn.

„Horší je, že ty mě taky. Nepamatuješ se na Cata? Vždycky jsem chytal v brance.“

„V brance?“

„No ano. Kdopak tady má sklerózu, chlapče? Tys byl útočník, a moc důležitý. Já jsem byl trošku malý, nikdo ale nechtěl do brány, a tak jsem tam šel já.“

„Kdy to bylo?“

„Když jsme chodili do boudy. Nepamatuješ se? Narovnej mi pléd, zebou mě nohy.“

„My jsme spolu chodili do školy?“

„Jasně. Do stejné třídy. Tys byl lepší. Takzvaný dobrý žák. Já jsem byl trojkař, někdy jsi mi napovídal. Čím je člověk starší, tím líp si na takové věci vzpomíná.“

„Cat. Vzpomínám si, namouduši…“

„Tak vidíš, jak bys teď vypadal, nebýt tvého hibernátoru. Měl jsi kliku, škoda mluvit. Já konečně taky. Jsme z naší třídy určitě poslední. Jenže ty tu ještě budeš, a já už budu vonět ke kytičkám zespoda. Šel jsi pak myslím na fyziku nebo na biologii, a já, já začal psát a jakž takž to provozuju dodnes.“

„Já vím, vím. Tvůj nový seriál ve videu.“

„No právě, ale ten seriál, to je tvá zásluha. V naší době jsou pro fantastiku nejlepší témata ze života. Honím se za novinkami, poslouchám všechna zpravodajství s těmi kuriozitami, které vymýšlejí naši současníci, slídím v informátorech a občas padnu na něco opravdu dobře vymyšleného.“

„To mluvíš o mně?“

„Třeba o tobě. Stejně bud rád, že tě nedrželi v hibernátoru dalších sto let. To by ti teprve dali!“

„Já myslím, že i tak se dá těžko něco říct k celé mé historii.“

„Nech být, Stefe. Nemluvíš koneckonců s laikem. Snadno bych mohl dopsat pár situací, které by se ti jistě nezamlouvaly. Podívej se na to objektivně. Byl jsi mladý vědec, docela schopný, ale zase ne moc. Měls sympatickou ženu, schopnější, než jsi byl sám, ať se ti to líbí nebo ne, a to obyčejně nevěstí bůhvíjak šťastné manželství. Dítě na cestě…“

„Dítě?“

„Syn. Narodil se osm měsíců po tvé havárii. Šikovný, schopný chlapec, ale lotr a ničema. Trochu z toho vyrostl, ale něco v něm přece jenom zůstalo.“

„Žije ještě?“

„Je to důležité? Ted! mluvíme o historii, nepřerušuj starce.“

„Odkud ty to všechno víš…, Cate?“ Jeho jméno vyslovil zdráhavě, nezvykl si ještě na toho starého muže, který mluvil, smál se a zase mluvil.

„Sotva jsem se dověděl o tvém plánovaném návratu, podnikl jsem důkladná studia. Já nejsem líný jako ti všichni dnešní lidé, a když o něčem píšu, sbírám materiál kde se jen dá. A času mám dost. Nemáš tušení, kolik času má člověk v mém věku. Jakmile si jednou řekne, doopravdy si uvědomí, že tady na Zemi nejsme navěky, jakmile se s tou myšlenkou smíří, začíná vidět svět v patřičných proporcích. Musí si pak vybírat to, co ho opravdu zajímá. A ty, Stefe, ty mě velice zajímáš. Nejde už ani o to, že jsi můj spolužák, a jak jsem říkal, jediný žijící spolužák – tvůj případ je značně netypický, spletitý, pomotaný, a zároveň jedinečný; je to prostě jediné vhodné téma pro můj příběh.“

„A má žena Kar – víš o ní něco?“

„Samozřejmě. Pořád měla problém, jestli ti má do hibernátoru nosit květiny. Tehdy byly mrazicí schrány ještě novinka. Radila se s přáteli a známými, a nakonec rozhodli, že se nemají nosit květiny těm, co setrvávají v hibernátorech, ale jedině těm, co zemřeli. Za těch diskusí poznala filozofa a esejistu Roberta…, jak on se jen jmenoval…, někde v mnemotronech mám jeho příjmení, a provdala se za něj samozřejmě, až když tebe soud uznal za mrtvého ve smyslu právním. Obřad byl skromný, ale vkusný. V archívních mnemotronech mám dokonce fotografie. Ujišťuju tě, že vypadala skvěle. Pak se dál zdokonalovala v kosmické medicíně, postupně získávala vědecké hodnosti a pocty. Žila dokonce půl roku na Měsíci, sama, protože muže filozofa a esejistu tam nevzali. Vychovával tedy na Zemi tvého syna, jak mohl nejlíp, ale zvláštních pedagogických úspěchů nedosáhl. Pak se s tvou bývalbu ženou rozešel kvůli tanečnici z kabaretu Mléčná dráha, a zakrátko zemřel někde na druhé straně planety, kam kabaret odjel na pohostinská vystoupení. Tvá bývalá žena však žila ještě skoro dvacet let a poslední léta ti dokonce začala posílat květiny do hibernátoru. Její ostatky spočinuly pak na hřbitově ve tvém rodném městě, kde by ses zřejmě byl octl i ty, nebýt tvé slabosti pro rychlou jízdu autem. Jak vidíš, neztratil jsi tak mnoho, zvlášť když to bereme z delší časové perspektivy, a zřejmě jsi unikl spíš trampotám než rozkoším. Teď jsi mladý, známý, je ti něco přes třicet a můžeš se dívat soucitně na svého spolužáka v možná posledních měsících jeho putování po této planetě. V tomhle věku, kamaráde, je každý den dar.“

Stařec na chvíli umlkl, Korn se však nedíval na něj, ale oknem naproti, na druhou stranu údolí, kde rostl na svahu kopce les.

„Samozřejmě,“ začal znovu stařec, „ten skok v čase má své krušné stránky. Člověk má nepochybně žít v době, ve které se narodil a byl vychován. Když je mladý, poznává svět, vytváří si v mozku vlastní model skutečnosti, které je pak po celý život věrný. Nemůže jinak, je tak podmíněn vývojem, který nepředvídal existenci ani takových starců, jako jsem já, ani takových poutníků z kapalného dusíku, jako jsi ty. Kdysi, když byl svět neměnný, nebo se měnil jen pozvolna, člověk žil celý život ve stejném světě, takovém, jaký byl v jeho mládí. Později, v minulém století, když se všechno začalo čím dál rychleji měnit, lidé ve stáří žili v jiném světě, než do kterého se narodili, a cítili se mizerně, protože skutečnost neodpovídala modelu světa fixovanému v jejich vědomí.

Řeknu ti, Stefe, když se ohlížím do minulosti, myslím si, že jsem se stal tvůrcem vymyšlených skutečností proto, abych lidem pověděl, že to, v čem žijí, není jednoznačná realita, daná nebo zastižená, ale jedna z mnoha možností – je jich tak nesmírné množství, že to nejsme schopni ani postihnout. A v tom je, Stefe, tvůj problém. Svět, ve kterém teď žiješ, je jiný.“

„Já vím. Ale co s tím? Jaké vidíš řešení?“

Stařec se už neusmíval.

„Jsem bezradný, Stefe. Nedá se to obejít a zůstat dál sám sebou. Musíš se s tím smířit. Uvaž jenom, co by bylo, kdyby ses vrátil do života za pět set, za tisíc let…“

„Pro své hrdiny máš jistě nějaké alternativy?“

„Ano. Ale jsou to alternativy žalostné. Jeviště, Stefe. Život jako náhražka života, asi jako hra herce v divadelní hře, která byla kdysi pravým životem. Odehrát svou roli na scéně, pokud bude jeviště dál existovat, pak nicota až do další role a tak donekonečna. Jenomže – stojí za to přetrvat stovky let pro takové role? Není pak lepší tradiční řešení?“

„Když chtějí, mohou přece doopravdy žít, poznat novou skutečnost, stát se její částí.“

„Tak to není. Je to lež, kterou šíří takoví, jako jsem já. Do vedeš si představit člověka z doby před pěti sty lety v naší skutečnosti? Pro toho v ní opravdu není místo, stejně jako v ní nemají co dělat rytíři, koně, dávné zámky a králové. Každý člověk je součást své skutečnosti od chvíle, kdy dospěje, až do smrti. A neměl by tu skutečnost opouštět. Ty, kamaráde, máš vlastně štěstí, vypadl jsi ze své doby, ale udělal jsi kupředu jenom krok, takže ještě můžeš potkat někoho, koho jsi znal, a zahlédnout i stopy světa, na který si pamatuješ. Máš štěstí, Stefe.“

„A co ti, kteří čekají v hibernátorech?“

„Ty právě proto neprobudí. Ti budou setrvávat v prázdnotě ještě tehdy, až rovník změní svou polohu a Polárka přestane ukazovat sever. Přinejmenším budou přetrvávat jejich mozky, zmrazené v kapalném dusíku, ty izolované malé vesmíry, v nichž se odehrává simulovaná skutečnost, zmrazená a zadržená ve chvíli, kdy přestali žít a octli se v hibernátoru. Ty jejich malé vesmíry mohou ovšem existovat a fungovat jedině ve velkém opravdovém vesmíru, protože jsou jen jeho odraz, jeho transformace. Izolovány, odděleny od vjemů vnějšího světa, degenerují, jejich funkce se rozpadají, a než přestanou fungovat docela, jsou pomatené a nešťastné… Jak vidíš, biskup Berkeley přeháněl.“ Stařec na chvíli umlkl.

„Přistrč dřevo na oheň,“ řekl, „rok od roku je mi větší zima, klimatizace s tím nic nesvede. Teprve když vidím oheň, je mi teplo.“

Korn zamířil ke krbu, u něhož byla složena polena. Hodil jich pár na oheň a čekal, až plamen zahučí a znova vyšlehne. „Mě ale probudili,“ řekl.

„Protože přišly signály z vesmíru. Zřejmě přicházely pořád, mohly však být zachyceny, až když byly k dispozici nové filtry. Celou dobu se hledal jediný tón, jeden signál, a zatím je to celá symfonie v širokém pásmu mnoha spekter různých atomů. Už jenom reprodukovat tu kompozici je problém, reprodukce musí odpovídat záměru jejích tvůrců. Lidský mozek nedokáže vyluštit její koncepci, stejně jako to nedokážou automaty, které jsou jen rozvinutý a zdokonalený mozek. Tu kompozici je potřeba nejdřív uslyšet a pak teprve zachycovat. Je to jako se zvuky, které jsou ve zpěvu ptáků, vanutí větru a šumění vodopádů. Musí se vkomponovat do díla, aby se staly hudbou. Evoluce vytvořila mozek takový, jaký je, ani zvlášť specializovaný, ani příliš univerzální.“

„O čem to mluvíš?“

„O nadsystému, i když to slovo nepadlo, jedině on však ve vývoji znamená krok vpřed. Vytvořili ho, ale nikdo neví, jak vlastně funguje. To je také pravidlo evoluce, že ze struktury řádově nižší se dá sestavit struktura řádově vyšší a kvalitativně jiná, ale při tak obrovském množství kombinací se nedá předvídat, jak bude fungovat. Podobně se dá z molekul sestavit buňka, z buněk organismus nebo z lidí společnost. Později, když už je znám princip, podle něhož sestavená struktura funguje, dá se popsat pomocí funkcí prvků, z nichž se skládá, ne ale naopak. A taková struktura vyššího řádu – nadsystém – byla zkonstruována. Ten možná pochopí poselství z vesmíru a předá nám Interpretaci.“

„A co já?“

„Ty jsi manipulátor, ty navazuješ spojení s nadsystémem a lovíš zvuky z kosmu. Je to nebezpečné zaměstnání, manipulátore!“

„Proč?“

„Jako každá Velká Mise. Musíš splnit určité podmínky, abys uslyšel Poselství a zůstal sám sebou. V naší době o tom samozřejmě mluvíme ve vědeckých kategoriích. Tvůj mozek musí být funkčně natolik integrální, aby nedošlo k propletení funkcí, jakmile Poselství dojde. Brzdy tvé mozkové kůry musí být dostatečně účinné, aby tvé vědomí, ten vrcholek ledovce nad masívem podvědomí, uneslo Poselství. Není to náhoda, že starověcí mudrci ve všech světových kulturách umrtvovali tělo a dleli o samotě na poušti. Posilovali tím své korové brzdy, také čekali a naslouchali.“

„A co ten druhý?“

„Který druhý?“

„Ten z tvého seriálu.“

Stařec chvíli mlčel.

„On… on možná slyšet nic nemohl. Technické možnosti nejsou ještě všechno. Třeba to byl ještě člověk epochy násilí, která minula. Možná že byl něco jako kořen, kmen, na který byl naroubován nový letorost. On uměl a znal, ale neslyšel. A tak tedy jeho schopnosti jsou teď tvé… Tobě se to třeba podaří. Nevím… Ale teď už jsem unavený.“ Stařec přivřel víčka, a když už byl Korn u dveří, řekl tiše, že ho Korn sotva slyšel: „Už si nikdy nezahrajeme kopanou, Stefe. Sbohem.“

Korn vyšel před Furův dům a zahleděl se do údolí. Poledne dávno minulo, stíny se prodlužovaly. V dálce slyšel šumění řeky v korytě plném kamení, naplaveného z hor.

„Čekám na tebe,“ ozval se kdosi za jeho zády.

Otočil se. Byl to Rot, pamatoval si ho z doby, kdy se probudil k životu. „Zdravím tě.“

„Poletíš se mnou stratorem do ústavu.“

„Do ústavu? Proč?“

„Tentokrát ne do toho ústavu, kde ses probudil. Vracíš se do pouště. Čekají tě tam.“

Strator stál na malé přistávací ploše hned za domem. Vzlétli a Korn se díval pancéřovým oknem na slunce, červené, veliké. Rot si toho všiml, protože řekl:

„Divíš se, že je takové červené. Každým rokem je červenější, zvlášť tam, nad obzorem. Teď ale bývá někdy červené i v poledne.“

„Nad velkoměsty bylo takové vždycky. I za našich časů.“

„Teď je slunce rudé i nad tichomořskýtni ostrůvky.“

Korn neodpověděl.

Necítil zrychlení a domníval se, že strator pohání typ motoru, který nezná. Byl fyzik, věděl, jaký motor dokáže eliminovat pocit zrychlení. Avšak právě proto, že byl fyzikem, nemohl se smířit s pomyšlením, že letí gravitoletem. Byla v tom jakási disonance, gravitolet byl těžko představitelným strojem budoucnosti, a přitom pod ním uplývala krajina jeho doby.

Je to jako všechno v tom novém světě, přemítal Korn. Působí to skoro stejně, a přitom je to docela jiné. Tak zřejmě vypadá celý civilizační pokrok. Napohled se nic příliš nemění, stačí ale pár let – a zůstanou jen vnější kulisy, zatímco vnitřek, podstata věcí je už jiná.

Díval se z výšky na kolonii malých, stejných domků, které vrhaly ve večerním slunci dlouhé stíny, viděl skvrny zeleně v zahrádkách a říkal si, že ze vzduchu to vypadá právě tak jako před několika desetiletími.

Pohlédl na Rota, který seděl vedle něho v křesle dvousedadlového stratoru, na přístroje, jejichž funkci ani smysl neznal, a pak na širý prostor za sedadly, osvětlený červenými paprsky slunce, které pronikaly cvály oken. Slunce na chvíli jako by pohaslo, a pak zazářilo jasněji. Pronikli éterickým příkrovem oblačnosti a Korn teď viděl oblohu, tmavomodrou až do černa, jak stoupali stále výš. Dole, ve fialovém oparu, zůstala Země, šedivá, jednotvárná, jen občas někde stranou letmo bleskla vodní hladina, v níž se odrazily sluneční paprsky.

„Pronikáme do stratosféry, nabíráme plnou rychlost a brzy budeme na místě. Buď trpělivý, Korne,“ řekl Rot.

Mluvil k němu tak, jak se mluví k někomu, kdo přijel z daleka. Vypadal přesně tak jako piloti v pořadech stereovize: byl vysoký, snad o půl hlavy vyšší než Korn, v černé kombinéze, která mu obepínala mohutná ramena. Teď ve stratoru se také stěží vměstnal do křesla. Korn pozoroval jeho široké dlaně, které svíraly řídicí páku. Pocítil na okamžik sílu těch dlaní, když mu Rot při setkání stiskl ruku.

A jak je to s lidmi? uvažoval Korn. Jestlipak ten Rot, který by mohl pilotovat raketu mé doby, je jiný? A co Len, Nort, Gotan, Telp? Jsou to lidé mé doby, nebo už lidé budoucnosti? – Na takovou otázku nedokázal odpovědět. Až tu budu déle, možná že se to dovím, pomyslel si. Zároveň si však uvědomoval, že pokud jsou jiní oni, je jiný i tenhle svět a nikdy se nestane jeho světem.

Pohlédl dolů, k Zemi, viděl však už jenom fialový opar, zahalující všechno; pevninu i vodu, to, co za miliardy let vzniklo vývojem, i to, co pak doplnil poslední výtvor evoluce.

A nahoře byly hvězdy, beznadějně vzdálené signály atomového ohně, který doutná v kosmu mimo čas, téměř na pokraji Věčnosti. Pomyslel na vzdálená slunce, v jejichž dávných nitrech trvá všechno, co je vesmír, a tedy i vesmír sám, na signály spirál galaxií, inklinujících čím dál víc k červeni, na signály nesené stárnoucími fotony věčností, na slova vysílaná v jazyku, který je hlasem Vesmíru i osamělosti planety, jejíž částí je i on. Pak nejmenší hvězdy pohasly a ty jasné zahalila mlha.

„Přistáváme,“ řekl pilot, „za chvíli už hvězdy neuvidíš, i když jsou tam pořád. Ze Země není hvězdy pořádně vidět. A neslyšíme je, přestože k nám pořád mluví. Lidé odedávna lovili jejich hlasy. Teď je řada na tobě, Korne.“

1968-1978

Oyind Myhre

Mlha na Glyder-fachu

Cesta mířila stále a vytrvale vzhůru po zelených, vodou nasáklých svazích. Stezka, po níž jsem šel – spíš chodníček vyšlapaný ovcemi než pěšina –, se klidně vinula západním směrem pod samým temenem hřebene Capel-Curigu.

Jak jsem stoupal výš a výš, vynořovaly se nad blízkými horskými hřebeny vrcholky, dálkou tmavofialové. Z nejvyššího bodu hřebene jsem přejel pohledem po obzoru a spatřil jsem všechna významná pásma severovelšských hor: řetězec Car-neddu na severu, kde vodou zešedlá mračna, která přiletěla od moře, vytírala jako rozedrané hadry nebeskou podlahu ze zubatých horských hřbetů; – Snowdonský masív na jihu jako obrovskou nepravidelnou žulovou pěst, tisknoucí měděnkově zelená horská úbočí, a pomrkávající temně zelená jezera; na severozápadě – jako osamělý kolosální špičák – Tryfan, právě nezahalený mraky, což rozhodně nepotrvá dlouho; a přímo před sebou – na západě – Glyder-fach, svůj bezprostřední cíl.

Mezi dominujícími vrcholky se táhly nižší hřebeny, pásma a hřbety, rozseté nedbale kolem dokola ve zmateném nepořádku, kvůli němuž jsou velšská horstva tak chaotická, že jakmile obejdeš některou z hor, obraz krajiny se pokaždé do základů změní. Dominující směry tu neexistují; žádná údolí nebo hřbety, které by směřovaly stejným směrem desítky kilometrů a jaksi přitahovaly pohled a pozornost jako v Norsku. Chybí tu jakýkoliv plán; jako by se tu Pán Bůh jaksi nemohl rozhodnout a vyhověl každému svému nápadu, co jich měl, až nakonec celý projekt vzdal a poslední horské štíty podrážděně zahodil.

V ostrém kontrastu k divokým konturám byla krajina sama o sobě téměř skličujícím způsobem jednotvárná: tmavě, jedovatě zelená, oděná do přiléhavého mechu a nakrátko spasené trávy. Po horských úbočích byly rozsety bílé skvrnky; občas se pohnuly nebo se ozvalo vzdálené, naříkavé zabečení. Stromy tu nebyly; krajina ležela nahá a zimomřivě se třásla v nárazech větru a bouří z Irského moře. Divokost barev nespočívala v křiklavých barevných kontrastech jako v horách doma v Norsku: jejich barva byla pochmurná, uzavřená – jako by se země užírala tisíciletou křivdou.

Byl krásný den; mírně zataženo, jak tomu bývá na počátku června v těchto končinách, ale nepříjemné poryvy větru, ostřejší a úpornější, čím jsem stoupal výš, s sebou metly další a další mraky od moře. Oblaka se choulila k nejvyšším, zubatým vrcholkům jako chuchvalce pěny k vyčnívajícím kamenům v horské bystřině.

Hory byly prakticky liduprázdné. Později, až letní dovolená v Anglii propukne s plnou silou, několik kapek z vodopádů letních turistů vystříkne i na horské chodníčky; mnoho jich nebude – nejhorší nápor masové turistiky se bude držet hlavních cest a turistických středisek. Zatím jsem však měl zelená úbočí sám pro sebe – pokud odhlédnu od několika málo ptáků zahnaných větrem a nespočetných ovcí.

Měl jsem dobrý, lehký pocit, když jsem kráčel v zapadajícím odpoledním slunci srdcem starobylého království Gwynedd: Pocit, jaký plyne ze sněhobíle čistého svědomí, když se můžeš ohlédnout na dlouhou, vyčerpávající práci a souhlasně přikývnout nad výsledkem. Moje práce tady v severním Walesu je u konce a poslední řádky pojednání jsou napsány; těch několik málo dní, které jsem měl k dispozici, jsem použil přesně podle své chuti – a pro náruživého turistu jsou horské túry v národním parku Snowdonia neopakovatelný zážitek, bez něhož by se jen nerad vracel domů.

Moje práce zajímá jen hrstku lidí. Většina lidí má sklon dívat se na svět tím miniaturním výřezem lidské činnosti, kterým se náhodou právě zabývá: Hodinář se bude dívat na vesmír jako na gigantický hodinový stroj; politik se dívá na svět jako na neustálé balancování mezi křížícími se zájmy. Pokud se na svůj obor – keltské jazyky – podívám z širšího hlediska, má neskonale malý význam. Méně než stovka lidí, roztroušených po univerzitách západního světa, se seznámí s mým pojednáním – a většina z nich jen ve výňatcích a shrnutích. Pro mě to však je ten nejdůležitější a nejúchvatnější obor na světě a vyšší mocnosti na univerzitě ve slabé chvilce musely být téhož názoru, když jsem dostal toto stipendium. Za půl roku vyjde výsledek tiskem – stostránkový epos s názvem: Slova irského původu v severovelšských nářečích. Příspěvek k vyjasnění starého problému. A myslím to vážně, když tvrdím, že tento příspěvek přináší do keltologie něco zásadně nového: Dlouho se přijímalo za prokázané, že takzvané Q-keltské jazyky, irština, skotština a manština, představují starobylejší formu jazyka než P-keltské jazyky – velština, kornština a bretonština. Já tvrdím, že otázka je složitější. Během práce na systemizaci svého vlastního pojetí historických jazykových souvislostí jsem narazil na některá slova a obraty ve velšských nářečích, které vrhly nové světlo na otázku předpokládané irské invaze do severního Walesu v šestém až sedmém století: Tyto obraty by mohly být upomínkou na irské dobyvatele – pokud budeme považovat mé jazykovědné teorie za správné… Během pobytu se mi podařilo prokázat, že tyto formy jsou dosud používány sedláky v horách Snow-donie a hrabství Caernarfon. Na univerzitě v Caernarfonu jsem rovněž narazil na záznamy, které by mohly mít nesmírný význam pro další výzkum – pokud budou zasazeny do patřičných souvislostí…

Nečekám však, že by se velký svět mimo můj vlastní okruh omšelých jazykovědců třeba jen co by se za nehet vešlo o tuto práci zajímal. Naopak mám všechny důvody věřit, že by daňoví poplatníci, kteří naši činnost financují, pobouřeně protestovali, jakmile by se dověděli, na jakou „zhola zbytečnou“ činnost přispívají… Bráním se tím – a sám tomu upřímně věřím, odhlédnu-li zcela od vlastního zájmu –, že na jazyk se můžeme dívat jako na nesmírně komplikovanou mapu: Ten, kdo v této mapě dovede číst a ví, jak se mapa vyvíjí a mění s dobou, je schopen pochopit i lidské společnosti, které tato mapa popisuje; podmínky, v nichž žijí, jejich sny a naděje, představy a předsudky. A doufáme-li, že někdy pochopíme své vlastní společnosti – neřkuli ty budoucí, k nimž tápeme –, musíme nejdřív pochopit lidi, kteří žili před námi: poutník po horách, který chce vědět, kde je a kam směřuje a jak se tam dostane mlžným oceánem, musí ze všeho nejdřív vědět, odkud přichází.

Můj podíl na této životně důležité kartografické práci tedy spočíval v tom, že jsem zakreslil několik nepřesných čar do obrazu národů, kterým říkáme Keltové.

Cesta vedla znovu trochu z kopce před posledním stoupáním ke Glyder-fachu. Napravo se otevřelo údolí Cwm Tryfan; obrovská číše v krajině, věnčená nepravidelnými horskými stěnami. Prudký vítr od severozápadu byl vytlačován téměř svisle podél srázné skalní stěny, která spadala do prázdna několik kroků napravo ode mě: se supěním a štěkotem šplhal vítr mohutnými skoky ze dna údolí a vodní pára ve sveřepých, nárazových poryvech houstla do bílé mlhy. Tu a tam tryskala mlžná mračna podél skalní stěny jako prskající gejzíry, vyvěrající jen tak ze vzduchu… Výš, kde jsem stál já, se mlha roztékala do šíře a měnila se v šedivý opar, který setřel všechny ostré hrany na dně údolí. Přes opar jsem rozeznával řečiště potoka a kamenné zídky několik set metrů pod sebou jako slabé čáry tužkou na šedém podkladě.

Chvíli jsem se vydýchával a přitom jsem uvažoval o těch nekonečných kamenných zídkách, které tady ve Walesu všude křižují úbočí a vrcholky kopců, údolí a srázné horské svahy jako obří rybářská síť s velkými oky natažená přes celou zemi… Snad tyto kamenné ohrady – nezbytné pro sedláky v horách, kteří žijí z chovu ovcí – vypovídají víc než všechna historická pojednání na světě dohromady o úporné dřině celých generací za holé živobytí mezi jalovými horami a promáčenými třasovisky. Každý metr těchto ohrad, daleko od lidí, vpolou cesty vzhůru k věčnosti, je výsledkem perné celodenní práce a bolavých zad – a každá horská usedlost musí mít několik kilometrů ohrad, jak blízko statku, tak na salaších… O dřině generací za pouhé živobytí v zemi, která nechce o člověku nic slyšet, o tom vynášejí svědectví tyto ohrady.

Krůpěje potu mi při chůzi slézaly po obličeji a na krk jako mouchy. Teď v ostrém větru oschly; málem jsem se roztřásl zimou. Nadhodil jsem si krosnu na ramenou a vyrazil k poslednímu stoupání před vrcholkem. Šel jsem zas jednou z nejpoužívanějších pěšin, ale dosud jsem nezahlédl ani živou duši. Třasoviska přešla v skalnatý svah porostlý chomáči trávy. Brzy zmizela i tráva; pomalu jsem stoupal mezi obrovskými holými žulovými balvany a širokými splazy hrubé suti. Čím výš jsem vystupoval, byl vítr štiplavější. Zároveň zhoustla mlha – nebe už nebylo modré, dostalo šedomodrý nádech s bílými nitkami jako zkyslé mléko s cestičkami syrovátky. Napravo ode mě, od kraje kaňonu, spadajícího téměř svisle do Cwm Tryfanu, vřela nová mlžná oblaka: Celé Cwm Tryfan klokotalo jako obrovitý čarodějný kotel. Temeno Tryfanu zahalovala bílá oblaka; klínovitý vrcholek byl zahalen v bílém jako olbřímí krémová špička.

Byl jsem na rozpacích. Ocitl jsem se v neznámém terénu a pěšina se mezi skalisky začala ztrácet: Nemuselo by to být právě bezpečné pokračovat v cestě. Pak jsem pochybnosti zahnal; mám busolu a zabloudit tak, abych nenašel cestu dolů k lidem, bylo prakticky nemožné.

Pro jistotu jsem si busolou ověřil směr, kterým pěšina vedla. V pořádku. Pokračoval jsem v cestě.

Mlha dále zhoustla. Krajina podivně zešedla a už pouhých několik kroků ode mě ztrácela kontury; o kousek dál zcela mizela v bílých mlžných duchnách.

Myšlenky se dál potýkaly s touto podivuhodnou, rozporuplnou zemí, s národem, který se nechtěl vzdát svébytnosti a se vzdornou umíněností se postavil jak dějinám, tak anglickému kulturnímu tlaku. Myslel jsem na lidi, s nimiž jsem se setkal a s nimiž jsem mluvil – na vyhublé, uzavřené sedláky z hor, puntičkáře z univerzity v Caernarfonu, nacionalistu v hostinci včera večer…

S ním jsem hovořil dlouho. Dal mi snad nejlepší klíč k pochopení tohoto národa, nakolik mu člověk stojící mimo může porozumět. Zůstali jsme sedět dlouho do noci nad dalšími a dalšími pintami perlivého cideru uprostřed dubového nábytku hostince Pen-y-Gwryd, obklopeni fotografiemi horolezeckých relikvií ze všech hor světa – Pen-y-Gwryd je totiž středisko alpinismu; u stropu, kde visí sklenice stálých hostí, zaujímají holby Hillaryho a Tenzinga čestné místo a v rohu leží ve skleněné vitríně miniaturní úlomek z vrcholku Mount Everestu… – Mluvili jsme o lezení, o horských túrách, o zalykavém pocitu svobody, když se před člověkem otevřou hory a člověk zůstane sám s věčností a majestátními vrcholky; o radosti z návratu, jak krásné to je svalit se nádherně vyčerpán po perném dni v horách do křesla se sklenicí cideru v ruce – ale především jsme mluvili o Walesu.

Llewellyn Evans si říkal. Člověk jen zřídkakdy narazil na Walesany v tak drahých hotelích tady v jejich vlastní zemi – ty bývají spíš vyhrazeny bohatým Angličanům a jiným cizincům. Řekl mi, že bydlí v Breconu v jižním Walesu a že je tady na dovolené – vyrozuměl jsem z toho, že má jakési postavení v lokální politice.

Během hovoru jsme probrali celou dnes už téměř neustálou krizi: stávky, teroristické atentáty, stále četnější a bezohlednější; nezaměstnanost; nepokrytou bídu ve velkoměstech; rasové bouře; londýnskou byrokracii, která kyne do větších a větších rozměrů a je stále svévolnější v prosazování své pravomoci a stále bezmocnější v plnění svých skutečných úkolů; pravidelné pouliční srážky mezi mladými komunisty a členy fašistické Národní fronty v poslední době; stále zoufalejší a beznadějnější výjimečné zákony, které tak jako tak střídajícím se vládám nepomohly zastavit slepý pád do chaosu…

Tady, v bezpečném závětří za mohutnými hradbami Snow-donského masívu se ekonomické a politické krize zdály vzdálené, nepodstatné. Jako valutový cizinec jsem nedovedl tak docela pochopit řeči o lavinovité inflaci – ceny všeho – od šatstva po půllitr cideru – pro mě byly stejně pohádkově nízké jako odjakživa. Až když jsem si vzpomněl, že posledně byl kurs libry něco přes pět korun, zatímco mám ještě v živé paměti doby, kdy se za libru platilo jednadvacet, pochopil jsem, jak museli prožívat vývoj ti, kdo ho nepočítali v korunách, nýbrž v librách…

A Evans se dostal do ráže; černá kštice nad hubeným obličejem a tmavýma, pronikavýma očima se zaleskla potem: „Přidej tohle všecko k staleté hořkosti a ponižování, frustraci a bezmoci – pak pochopíš aspoň něco z toho, co žhne v nitru každého Walesana. Projdi se po ulicích Caernarfonu, Llangollenu, Llanrwstu, Betws-y-coedu – a co uvidíš? Tabule se jmény ulic v angličtině; Bed & Breakfast; Antiques; Welsh Crafts And Pottery… Jak myslíš, že by se cítil Angličan, kdyby se musel naučit německy, aby si mohl přečíst, jak se jmenují ulice v Londýně – jako bezdomovec v srdci vlastní země? – A co naše školy – naše vlastní řeč je nepovinný předmět asi jako francouzština nebo italština, a angličtina je povinná… Podívej se na naše národní parky, jak miliónové příjmy z turistiky plynou přímo do bezedného chřtánu, kterému se říká anglická státní pokladna, a ani jeden chudák Walesan z toho nemá, co by se za nehet vešlo… Podívej se na naše vodní zdroje, které udržely při životě celou jižní a střední Anglii ve třech nejhorších suchých letech, jaká Velká Británie zažila, zatímco v jižním Walesu je celý rok voda na příděl, protože stát vyvlastnil všechny potoky do posledního a zaplatil za to náhradu, které se dá nanejvýš říkat symbolická, a stát si myslí, že Angličani potřebují naši vodu víc než my, co tu žijeme… A zároveň šroubují daně výš a výš a výtěžek používají na subvencování neuvěřitelně ztrátových podniků ve velkoměstech na východě, takže z Walesu tu brzy nezbude nic než obrovská chatová oblast, plná malebné chudoby a vylidněných vesnic…“

Odmlčel se, aby si otřel pot z čela a upil mocný doušek cideru. Napadlo mě, že jejich problémy se možná ani tolik neliší od problémů doma v Norsku; rozdíl je jenom v měřítku – arogance ústřední vlády a její panovačnost jsou jen o stupínek horší, pohrdání okrajovými oblastmi a jejich zvyky, jazyky a kulturou jsou tady jen o poznání surovější a tupější než u nás doma –

Pokračoval: „A proč by na nás měli brát nějaký ohled? Je nás jen pár miliónů, když se jedná o celostátní záležitosti, nikdo s námi nepočítá – Plaid Cymru sice ve Walesu získala přes polovinu hlasů, ale o nějakého poslance v Dolní sněmovně víc nebo míň, toho se velké strany nebojí…

Proto začíná většině lidí svítat, že nikdy nemůžeme počítat s nějakou úctou k našim právům, naší řeči, naší kultuře – v rámci unie s Anglií. Jediná cesta z bažiny, cesta k ekonomickému úspěchu a národní sebeúctě vede přes svobodný, samostatný Wales.“

Ano. To už jsem slyšel kolikrát. Téměř každý sedlák v horách, každý horník nebo živnostník, s kterým jsem mluvil, snil o zemi, kde by nebylo kuriozitou být Walesanem; kde by velšská jména a zvyky byly něčím samozřejmým a přirozeným, a nejenom látkou k přihlouplým vtipům v televizi nebo k omluvnému pousmání, kdykoliv se hlasatel pokusí vyslovit některé z těch podivných jmen… Kde rozhodnutí, která hluboce zasahují do každodenního života a práce, nebudou přijímat anonymní byrokrati bez lidské tváře tam na východě, kteří patrně nikdy ani nohou nevstoupili na západ od Shrewsbury, nýbrž každý sám po dohodě s lidmi, s kterými se dennodenně setkává…

Přirozeně že v útocích na Anglii bylo mnoho neopodstatněného a přehnaného. Mocná byrokracie s ministerstvy a úřady, které leží na zemi jako obrovitá chobotnice a vysávají okrajové oblasti – to nebyl nějaký zvláštní anglický vynález; taková chobotnice by mohla stejně dobře týt a kynout v Cardiffu jako v Londýně. Jenomže hlas chudého chovatele ovcí ze Snowdonie by snad mohl dolehnout až do Cardiffu; v Londýně zanikal. – Z kanceláří plánovačů v Oslu je na sobí pastviny v Pasvikdalenu také daleko –

A přece: Jak jsem tu chodil po horách a narážel hlavou do bílé vzdušné zdi, začal jsem o takových lehkomyslných srovnáních pochybovat. Člověk si tady, v srdci prastarého království Gwynedd, mohl lehce představit, že je v zemi, která se nikdy nestala součástí Velké Británie.

Ne – neoplývám právě sympatiemi k představám přírodních blouznivců o mystické jednotě mezi zemí a lidem, od generace ke generaci: příliš mi to připomíná Blut und Boden. Naproti tomu věřím, že národní legendy, národní symboly a mýty (ach, to zneužívané, vulgarizované slovo!) – mohou být přinejmenším stejně ohromnou hnací silou jako ekonomické a sociální protiklady, o kterých sociologové neustále mluví – jestliže tyto symboly v sobě soustředí potlačované, jen napůl vědomé touhy některého národa…

Staré sny tu ještě žily, v temnotě, pod povrchem. Od Llangollenu po Caernarfon, od Llandudna po Abergafenny, třímali ještě lidé potrhanou vlajku s krvavě rudým drakem na zelenobílém pozadí: drakem, který se jednou vrátí a vyžene vetřelce ze zelených lučin…

I o tomto Evans mluvil, když cider rozpustil britskou re-zervovanost na povrchu a odkryl divokou keltskou fantazii pod ním. Mluvil o legendárním králi Lluddovi, který nechal zavřít rudého a bílého draka do dvou kamenných rakví v Di-nas Emrysu, přímo pod mocnými bedry Snowdonu; o hloupém králi Vortigernovi, který se dal zlákat čarodějem Merddynem a nechal rakve vykopat a otevřít, takže draci se vzbudili, zařvali na sebe, až nebesa pukla, a pak se do sebe pustili a rozdrásali zemi do krve v boji, který zuřil po celém nešťastném ostrově… Bílý drak však zavolal na svůj lid a ten přišel přes moře s mečem a ohněm v zástupech bez konce a pokořil si celý ostrov. Načas povstal zářný kníže a bránil zemi před dobyvateli; pak však král Artuš odplul k šťastným ostrovům, odkud se nikdo nevrací, a jeho svatý meč Caliburn leží skryt v horách Snowdonie: A rudý drak uprchl do oblak – od té doby panuje bílý drak a jeho lid bez omezení nad zelenými lukami Prydeinu… „Ale jednou,“ skončil Evans s podivným, zaťatým úsměvem, „bude Caliburn nalezen a povznese ho bojovník hodný toho, aby usedl na Artušův trůn; a pod jeho vedením národ povstane a setřese okovy. Znamením bude to, že se rudý drak vrátí na Dinas Emrys z oblak mezi horami Snowdonie.“

Přednesl několik veršů z Mabinogionu; oné podivuhodné sbírky středověkých hrdinských příběhů, plných fantastického přehánění a temných vzpomínek na krvavou pohanskou mytologii. Jak on je recitoval, dostaly staré příběhy vlastní vzrušující přízvuk – rytmus, v němž si do nebe volající protiklady navzájem nahrávaly a posilovaly se; kde syčivá dvojitá kreslila tanec jarních bystřin na úbočí hor a chrčivá blýskala jako obnažená ostří mečů. Postupně jsem si uvědomoval, že tyto verše a pověsti s kořeny hluboko v prehistorii keltských národů by dosud dovedly pohnout lidi k boji, ačkoliv politické argumenty a stranické programy narážejí na bariéru nezájmu.

Čas pokročil; těch asi pět ostatních hostů už dávno odešlo, když jsme s Llewellynem Evansem do sebe obrátili poslední půllitry cideru a odpotáceli jsme se nejistě po vrzavém schodišti do svých pokojů.

Bílá stěna zešedla. Sníh se změnil v prudkou bystřinu spadající podél skalních stěn. Ochladilo se; zastavil jsem se, přehrabal krosnu a vytáhl větrovku. Trčela ve větru jako kus lepenky, než se mi ji podařilo přetáhnout přes hlavu. Terén začal být chaotický a téměř neprostupný: obrovité balvany, kamenné plotny, opřené o sebe takovým způsobem, že vypadaly, jako by je mohl převrátit jediný závan větru. Člověk si mohl lehce představit, že se tu střetly gigantické příšery, rozdrásaly skálu do metrové hloubky, vyryly svými drápy mohutné balvany a svrhly je ze skály… Patrně tu řádil ledovec – o geologii toho vím málo, ale kdosi mi vyprávěl, že hranice zalednění při poslední době ledové vedla středním Walesem a jižní Anglií. Proto jsou hory na severu tak odlišné od zvlněné, obroušené pahorkatiny v jižním Walesu. Na vrcholcích tak vystavených vlivu počasí, jako je tento, musel ledovec po sobě nechat obrovské masy kamene.

Mlha se začala rozplývat, zaháněna větrem od moře, jemuž v takové výšce nestálo v cestě nic, a mohl si vzít rozběh až od druhého břehu Atlantiku. Možná také, že jsem přešplhal na druhou stranu mlžného pásu: viditelnost se pomalu zlepšovala; šedivé, rozplývavé obrysy se kolem mě vynořovaly jako zkamenělé předvěké příšery. Všiml jsem si podivuhodné zvláštnosti obou vrcholků Glyderu, o níž jsem slyšel, ale nikdy jsem ji neviděl: V pravidelných odstupech se z nich tyčily hromady ohromných žulových ploten jako obrovské, zavalité ruce s metrovými prsty ze žuly, roztaženými k nebi. Vypadalo to, jako by hora byla tisíciruká obluda, ležící na hřbetě a drásající nebesa.

Mlha se rozplývala stále víc. Bílé chuchvalce poletovaly vzduchem, jako by hledaly závětří v kamenných spoustách dole. A najednou –

Najednou jsem nechal mlhu za sebou. Bylo to jako zázrak; nemohu pro to najít lepší slovo.

Na kratičký okamžik se mi kolem hlavy vytvořila zlatistá svatozář, což se vzácně dá v horách zažít v okamžiku, kdy se mlha rozplývá v slunečním světle… A pak, v následujícím okamžiku, byl vzduch pojednou plný nesmírného množství tančících hvězdiček; třpytil se a blýskal jako vichřicí zvířený sníh v záři svítilny. Všude kolem proráželo slunce a přetvářelo prchající chuchvalce mlhy na hejna bzučících světlušek. Déšť jisker působil až hypnotizujícím dojmem – jako by mě povznášel z vlastního těla k vyššímu, jasnějšímu vědomí…

Jiskrný déšť ustal. Zároveň se pode mnou rozprostřel mlžný oceán – bílý a neporušený jako pokrývka čerstvého sněhu přes celý svět. Koberec ležel jen několik metrů pode mnou, tak bílý a hustý, že člověk měl sto chutí odtančit po oblacích a napůl věřil, že by ho unesly. V dálce se tyčily vrcholky hor jako ostrovy v moři: na severu se táhl řetězec Carneddu jako řada skalnatých ostrovů; opačným směrem se vrcholky v Snowdonské podkově vypínaly až do sluneční záře. Na několika málo dalších místech se daly vrcholky hor tušit jako matné skvrny na bílém pozadí, jako mělčiny na zvlněném moři… – jinak se však mlžné moře rozprostíralo od obzoru k obzoru a oddělovalo zářivé domény bohů od šedivého všedního světa pod mračny.

Bylo to jako být pozdvižen do vyššího světa; světa očištěného paprskovou lázní od veškerých všednodenních trivialit. Byl jsem sám s bezčasovou, bezvěkou věčností; nade mnou se třpytilo nebe jako ledově zelené horské jezírko, nekonečná kupole z fosforeskujícího krystalu, klenoucí se nad kobercem z vaty. Slunce svítilo s téměř nadpozemským jasem, jako v první den stvoření; tak blízko mi připadalo, že by muselo stačit natáhnout ruku a utrhnout ho, zlaté jablko, které by mi dalo věčné mládí, kdybych ho snědl –

Hluboce jsem se nadýchl, několikrát – a v tom jsem uslyšel ticho: nekonečný, bílý arch ticha bez jediného distrahujícího škrábnutí zvuku. Dokonce i šumění větru utichlo – vzduch zmrzl do krystalického klidu od obzoru k obzoru v témž okamžiku, kdy se slunce prodralo mlhou.

Konečně jsem se opanoval natolik, že jsem se pokusil se zorientovat. Musel jsem se odchýlit od vytčeného směru víc, než bych považoval za možné – možná že hora obsahovala magnetit, a busola mě oklamala –, protože nyní čněla okrouhlá plošina, tvořící vrcholek Glyder-fachu, nalevo, v pravém úhlu ke kursu, o němž jsem se domníval, že ho udržuji.

Terén byl teď téměř zcela neschůdný: Balvany, vztyčené kamenné plotny a rozevřené obří ruce z kamene – musel jsem skákat z kamene na kámen, přes rozsedliny, do nichž bych mohl spadnout a zlámat si ruce i nohy, kdybych uklouzl. Měl jsem však takový pocit lehkosti a jistoty, že se mi nemůže nic stát, že jsem se bez vteřiny zaváhání pustil do svahu, skákal jsem krkolomnými skoky z kamene na kámen.

Jako by mě cosi vedlo přesně tou cestou, jíž jsem se dal, jako by mi každý krok k vrcholku několik set metrů nade mnou byl celou dobu naprosto jasný, takže jsem se nemohl vyhnout právě té jedné kamenné plotně…

Vyčnívala asi v pětačtyřicetistupňovém úhlu z hromady obrovitých kamenů. Nebylo na tom nic zvlášť divného, že se jen málokdo odvážil do tak neschůdných končin; v každém případě právě na toto místo člověk nevstoupil stovky let – třebaže každoročně tyto vrcholky navštěvují tisíce lidí: plotna tu čekala, připravena vyvrátit se pod první nohou, která se jí dotkne.

Noha mi sklouzla. Podařilo se mi druhou nohou odrazit a udržet rovnováhu. Kamenná plotna se však vykláněla dál jako otáčivé dveře; uslyšel jsem rachotivý zvuk, jako by hora výhružně zavrčela… Hora se po mně ohnala. Lavina valounů se mi snažila zavalit nohy – vymrštil jsem se na nejbližší balvan a zachránil nohy před rozdrcením.

Prach se usadil. Podíval jsem se za sebe. Lavina odkryla štěrbinu ve svahu; něco z ní trčelo… Sklonil jsem se a vytáhl to: železná tyč, rozežraná rzí – hnědé šupiny rzi se mi odlupovaly mezi prsty. Obrátil jsem předmět: ne, nebyla to tyč – byl to meč.

V dějinách zbrojířství se příliš nevyznám, ale podobalo se to sahse, krátkému, lehkému tesáku nebo meči toho druhu, který dal jméno celému národu. Ale v tom případě ta věc musí být… přes patnáct set let stará.

Rozčilením mi přeběhl mráz po zádech: Všechny ty staré legendy…, meč, který ležel ukryt v horách Gwyneddu a který se měl objevit, teprve až…

Může to být jakýkoliv meč, samozřejmě – a mohl ho tu zapomenout bezejmenný válečník kdysi v oněch temných stoletích po pádu římské moci nad britskými ostrovy. Ale v představě, že je to jeden docela zvláštní meč a že mi bylo předurčeno, abych ho nalezl – protože nadešel čas –, bylo cosi téměř neodolatelného…

A tady, v tomto jiném světě, kde hlubší, čistší pravda mýtů vychází najevo mnohem jasněji než dole v šedé skutečnosti, mi ta myšlenka nepřipadala ani tak moc nepravděpodobná. S nekonečnou opatrností jsem nesl meč s sebou těch posledních pár set metrů. Vrcholek tvořil obrovský nepravidelný kamenný blok, zaklíněný do hromady menších balvanů. Vylezl jsem nahoru a několik minut jsem tam poseděl a rozhlížel se po mlžném oceánu.

Výhled by to byl přenádherný, kdyby bílý koberec nezakryl všechno kromě nejvyšších vrcholků. Mně ale rozhled nechyběl. I tak jsem byl očarován; měl jsem pocit, že mi jako jednomu z mála bylo dopřáno krátce navštívit tento vyšší svět, tuto zemi mytické jasnosti za všedností dnů. Myslím, že by mě nepřekvapilo, ani kdyby se ke mně mlžným mořem brodil nebetyčný obr Manawydan, Llyrův syn, s trojzubcem a rybářskou sítí přehozenými přes bronzová bedra a táhl za sebou na provaze flotilu lodí…

Seděl jsem tu sám v neznámém, neopotřebovaném světě, který se rozprostíral kam až oko dohlédlo přes oblaka podobající se měkkým chomáčům sněhobílého mechu. Myšlenky ubíhaly do dáli. Třeba toto je ta pravá skutečnost. Dole mezi malichernostmi brání rozhledu zvyk, jenž zkalil zrak hustými šedými mračny; zabránil nám, abychom viděli jasné barvy, snili velké, zářivé sny. Třeba sen o Artušovi a meči – ta nádherná, svůdná pohádka – v sobě nese čistší pravdu než všechny politické „reality“ na světě –

Zdvihl se vítr. Bílý koberec v mžiku zmatněl, na okrajích zešedl, jako moře rozvlněné před bouří. Pak začala mlha stoupat. Vrcholky zmizely jako útesy v rozbouřeném moři. Na neklidném povrchu se roztančily mlžné víry.

V následujícím okamžiku byl pohled ten tam: balvany kolem mě zešedly a zmizely v mlžném oparu.

Několik krátkých vteřin hořelo na ledově zelené obloze měděně rudé slunce, zatímco plošina kolem mě mizela v mlze. V těchto nekonečných vteřinách na pomezí mezi dvěma skutečnostmi se chuchvalce mlhy hnané větrem vyjímaly na pozadí oblohy jako obrovská bájná zvířata; blýskala se zeleně, žlutě, ohnivě červeně v posledních paprscích zapadajícího slunce… A téměř v témž okamžiku, kdy slunce a nebe zmizely za mlžnými oblaky, oddělila se od ostatních kolosální postava –: olbřímí, ohnivě červený drak, který letěl klidnými, jistými rozmachy křídel směrem k Dinas Emrysu.

Kdesi v mlze vykřikl svou hořkou, skřípavou stížnost havran. Pak zmizel poslední odlesk slunce v neforemné šedi.

Přišel jsem s trhnutím k sobě, jako bych se prudce probudil z podivuhodného, nádherného snu. Napůl jsem čekal, že se mi meč v ruce rozpustí do mlhy a zmizí, jako by i on mohl existovat jen ve snu: meč mi však v ruce zůstal.

Opatrně jsem ho zabalil do svetru a zastrčil do krosny. Pak jsem si nastavil busolu a vydal se dolů do údolí. Nejasný, nevysvětlitelný pocit očekávání mě lechtal v žaludku a přinutil mě, že jsem po horských loukách téměř běžel.

Za tři čtvrti hodiny jsem promočený potem a lezavou mlhou pospíchal přes poslední mokré louky k Pen-y-Gwrydu. Očekávání mě ne a ne opustit.

Na podmáčených loukách ležela hustá mlha; cestu jsem neuviděl, dokud jsem od ní nebyl na pár kroků. Začala se mi podlamovat kolena; měl jsem za dnešní den v nohou víc než čtyřicet kilometrů a hrozně jsem se těšil na zlatý hřeb večera – na línou pohodu nad pintou perlivého cideru v baru, kdy se stejně zapálení nadšenci budou vracet z túr ve větrovkách a vlněných svetrech, s vlhkými vysokými botami a krosnami na zádech a bude se mluvit o všem a o ničem, ale především a obzvlášť o tom bláznovství, které tu všichni do jisté míry sdílejí – o horách.

Přešel jsem po schůdcích přes ohradu pro ovce, sestoupil jsem na asfaltovanou cestu a táhl jsem se posledních padesát metrů k hostinci. Beztvaré budovy čněly do mlhy. Nevysvětlitelné očekávání mě rozechvívalo ještě silněji; rozbušilo mi srdce prudčeji, než by odpovídalo rychlosti, kterou jsem se pohyboval –

Zarazil jsem se. Dělo se tu dnes něco zvláštního: před hotelem parkovalo množství automobilů. Z improvizované žerdi vedle hlavního vchodu vlál rudý drak na zelenobílém podkladu: ze řvoucí tlamy trčel jazyk jako ohnivý šíp; jedna z předních tlap byla pozvednuta k ráně…

Kolem vlajky stál hlouček lidí; mrkaly blesky; vrčely kamery; mikrofony v dychtivých rukou se natahovaly. Nový pohled na vozy potvrdil, co je to za lidi: reportéři. Byly tady BBC a ITV, stejně jako velšská televizní společnost a lokální noviny.

Pozornost se soustřeďovala na vysokou postavu, která klidně a plynule hovořila do mikrofonu, zatímco čtyři nebo pět kamer ji sledovalo jako kruh hladových dravčích očí. Ani mě to příliš nepřekvapilo – jako bych to podvědomě čekal –, když jsem spatřil, že to je Llewellyn Evans. Po boku mu z obou stran stáli dva mlčenliví mladí muži s očima všude a rukama v kapsách.

Protlačil jsem se, kam až se v tlačenici dalo, a podařilo se mi pochytit většinu z toho, co říkal.

Mluvil dobře – představení muselo být pečlivě nazkoušené. Každou větu pronesl nejdřív v broukavé, syčivé velštině a pak ji opakoval dokonalou oxfordskou angličtinou. Přišel jsem včas ke shrnutí. Slyšel jsem Evansův hlas: „… Opakuji: trpělivost velšského národa je u konce. Dnešní demonstrace znamená první krok na posledním úseku cesty. Přesně před dvěma hodinami vyletěly všechny větší vodovody z Walesu do Anglie do povětří a bez takového názorného dotvrzení, že víme, o čem mluvíme“ (hořce se usmál), „byste se, pánové, na naši skromnou tiskovou konferenci stěží obtěžovali… Takže ještě jednou: toto je začátek. Ani na chvíli nepustíme svůj cíl ze zřetele a trpělivě budeme pokračovat v akcích, dokud si anglická vláda neuvědomí, že nemůže dál okupovat sousední zemi proti vůli většiny jejího lidu.

Lidské životy budeme šetřit. Vedeme akci odporu, nejsme teroristé. Ale veškerý majetek, který si angličtí státní občané, anglické společnosti nebo anglický stát přisvojili na základě vynucených, nespravedlivých zákonů, se stane cílem našich operací.

Našim krajanům a našim upřímným přátelům v Anglii a v Evropě bych chtěl říct toto“ (upřel oči do televizní kamery, jako by se chtěl obrátit na každého diváka jednotlivě): „Velšský drak se probudil. Zbytečně ho neprovokujte – protože je věrný svým přátelům, ale strašný vůči nepřátelům. A pro anglickou vládu a těžce zkoušený anglický lid bych chtěl dodat: Okupační mocnost tento boj nemůže vyhrát, i kdyby měl trvat pět let, deset let, lidský věk. Naši zákonní zástupci v parlamentu mají naši plnou důvěru; přijmeme každý kladný výsledek jednání o přechodu k nezávislosti Walesu, ke kterému dojdou v rozhovorech s anglickou vládou. Jakmile k takovému ujednání dojde, skončíme boj – dřív ne.“

Okamžik upíral oči přímo do kamery. Pak sklonil hlavu a spěšně procházel kruhem reportérů, kteří se před ním ohromeně rozestupovali. Oba osobní strážci spěchali za ním, a ani na okamžik nevytáhli ruce z kapes.

Reportéři procitli. Jeden z nich se snažil s Evansem udržet krok a přistrčit mu mikrofon k ústům: „Řekněte mi, pane Evansi – kdo stojí za vaší organizací?“ Evans zavrtěl hlavou. Reportér se však nevzdal: „Kdo je skutečný vůdce a jakou politiku chcete –“

Evans ho setřásl a zavolal na ostatní reportéry: „Omlouvám se vám za ten spěch – ale máme málo času. Každou chvíli tu bude pohotovostní oddíl policie a tou dobou už bychom byli raději někde jinde.“

Kráčel přímo proti mně. Naše pohledy se střetly a Evans rychle kývl hlavou na znamení, že mě poznal. Zamířil k sportovnímu automobilu, který parkoval u silnice; jeden ze strážců vskočil dovnitř a nastartoval. Druhý stál a čekal, až se Evans posadí.

Dosud nechápu, na jaký popud jsem to udělal. Bylo to, jako by mě na kratičký okamžik opanovala vůle mimo mě; stál jsem překvapeně v pozadí a pozoroval, co tato vůle dělá s mýma rukama, co říká mým hlasem –: Zároveň jsem věděl, že ta cizí vůle udělá, co je jedině správné; co jedině spojí všechny prožitky tohoto dne do velkolepého, romantického celku… Ať už to bylo jakkoliv, shodil jsem krosnu, zašátral v ní, našel meč – a podal ho Evansovi. Můj hlas – podivně cizí – řekl: „Našel jsem ho dneska v horách. Napadlo mě, že by u tebe – snad – byl v dobrých rukou –“

Zarazil se; podíval se na meč, na mě, znovu na meč, tázavě; zároveň se mu na rtech otázka zformovala do zašeptání: „Ty jsi Merddyn –?“

Po několika vteřinách se náhle usmál; širokým, vítězným úsměvem: „Díky!“

Pozvedl zrezivělý předmět a ukázal ho novinářům: „Rudý drak se probouzí – a Artušův meč se vrátil!“

Ani jediná kamera nemohla nezachytit ten dramatický obraz: vlajku, vysokou, vzpřímenou postavu s vítězným úsměvem, jiskřícím na tváři jako blesk, a především – meč v napřažené šlachovité paži… Ani jediný reportér nemohl nepochopit symboliku. Hloučkem proletěl vzdech jako poryv větru hustým lesem.

Pak Evans vskočil do automobilu; druhý strážce skočil za ním; dveře se zabouchly. Motor zavyl; vůz vyrazil v prašném mraku – směrem k Dinas Emrysu.

Gilda Mussová

Experiment žena

1

Až do té děsivé čtvrthodiny, kdy došlo ke katastrofě, probíhalo na palubě Diamantu vše normálně.

Jako první vstoupil na ošetřovnu velitel Leon. Pozdravil doktora Grumaniho pokývnutím hlavy a začal si obtáčet paži manžetou přístroje na měření tlaku. Lékař mu odvětil pousmáním, které se pro něj stalo stereotypem. Těch několik málo mužů, tvořících posádku Diamantu, žilo v neustálém těsném kontaktu a lékařská prohlídka byla pouze součástí každodenní rutiny.

Jak se Leon ukládal na lehátko, zaznamenal náhlé prudké zachvění. Doktor Grumani upustil hemodynamometr a v křeči si rukama sevřel srdeční krajinu.

„Co je vám, doktore?“ vykřikl.

Lékař se zapotácel. Jednu ruku instinktivně natáhl před sebe a snažil se zachytit opory, nedokázal ji však najít. Pak se sesul na podlahu. Vytřeštěné oči, upřené na Leona se zoufalou prosbou o pomoc, znehybněly.

Velitel se nad ním sklonil a pokusil se chroptícího doktora, jehož tělem zmítaly křeče, zvednout. Vtom si uvědomil, že sám mu nebude nic platný, a břitce přivolal ostatní členy posádky, čekající v předsálí, až na ně přijde řada.

Do ordinace vběhli tři muži v palubních uniformách. Leon zchladil jejich vzrušení věcným rozkazem: „Uložte doktora Grumaniho na lehátko!“

„Valdemare,“ pokračoval, „přineste kyslíkový přístroj, Manfrede, pokuste se oživit činnost srdce impulsním aktivátorem!“ Za několik vteřin byl lékař v moci obou přístrojů. Sinalá barva pleti i stále klesající tělesná teplota však po několika minutách ukázaly marnost veškerého úsilí.

Biolog Manfred přiložil ucho k lékařově hrudi. „Srdce už není slyšet. Jak je možné, že jeho stimulátor přestal fungovat? Měl přece model prověřený při tolika kosmických letech!“

„Ten by měl pracovat se stoprocentní jistotou, bez poruch,“ potvrdil inženýr Valdemaro, radiotechnik.

„Pracoval mu dobře celých dvacet let, nikdy s ním neměl žádné problémy,“ dodal astrofyzik Frank.

„Taky mi to připadá divné,“ pronesl spíše pro sebe velitel a jeho slova postrádající obvyklou strohost odhalila bezradnost, jak si vysvětlit příčinu selhání doktorova kardiostimulátoru.

Astronauti stáli kolem lehátka a hleděli na nehybné tělo doktora Grumaniho, skvělého astrolékaře, přítele i rádce. Přemýšleli o příčinách, které způsobily jeho smrt. Do otevřených dveří ošetřovny náhle vstoupil další muž. Prudce oddychoval. Uniforma bez distinkcí prozrazovala jeho hodnost – obyčejný vojín. Zastavil se na prahu, rty pevně sevřené, hluboké oči jako by vyzařovaly strach i údiv zároveň. „Co se děje, Untertane?“

Vojín strnul v pozoru, prudce srazil paty – spíš mechanicky než z opravdové úcty k nadřízenému – a ohlásil: „Veliteli, hlavní generátor se zastavil!“

Leon energicky zvedl hlavu od lehátka: „Musíme to okamžitě prověřit. Počkej na mě!“ Projelo jím zamrazení a v hlavě se mu vyrojilo několik hypotéz o příčinách tajemné poruchy. Nejdříve stimulátor a teď i generátor.

„Manfrede, vy se spojíte s hlavním počítačem a prověříte všechny obvody. Vy, Valdemare, odpojíte kyslíkový přístroj i aktivátor a přesunete se do vysílací ústředny. Připravte se na SOS. Vy, Franku, přejdete na pozorovací stanoviště v hlavním sále. Okamžitě mi ohlásíte, jestli se neblíží nějaká loď nebo neznámé těleso. Všichni si vezmete skafandry!“

Spěšně opustili ošetřovnu. Pochopili, že příčiny doktorovy smrti i porucha generátoru spolu souvisejí a že musejí být objasněny a odstraněny v co nejkratším čase.

Velitel odcházel dlouhým energickým krokem. Untertan ho uctivě sledoval ve vzdálenosti jednoho metru. Jestliže se nouzové zdroje energie vyčerpají dřív, než objevíme příčiny poruchy v obvodu hlavního generátoru, přemítal v duchu Leon, Diamant se vychýlí z dráhy a propadne se kdovíkam. Došli do sektoru B a vstoupili do ztichlého sálu se třemi generátory. Hlavní stroj se zhasnutými signalizačními světly vypadal jako osleplé mrtvé monstrum.

„Untertane, připrav autogen,“ přikázal Leon a sám zahájil předepsanou kontrolu generátoru. Podle instrukcí se ho nejprve snažil oživit pomocí nouzového přístroje.

Untertan se vrátil do chodby k výklenku, kde byly instalovány pomocné přístroje. V generátoru se náhle zvýšilo napětí. Vzápětí nastal mohutný výboj a stroj explodoval. Loď se zachvěla. Výbuch srazil Leona na podlahu a zelenofialové blesky začaly pustošit celý sál. Untertan se instinktivně vrhl k protipožárnímu zařízení. Z trysek vyrazila bílá pěna a v mžiku naplnila celý sál neproniknutelnou clonou. Velitelovo zuhelnatělé tělo mizelo v bílých chomáčích, jako by je pokrýval padající sníh.

Untertan bez viditelného vzrušení pozoroval, jak pěna dusí poslední záblesky ohně. Pak se otočil, spustil za sebou hermetickou dělicí přepážku a vyrazil zpět labyrintem chodeb za ostatními členy posádky. Volání, které se mu dralo ze sevřeného hrdla, se bez odpovědi neslo potemnělými koridory rozkymáceného Diamantu.

Až na konci spojovací šachty narazil na dvojici mužů, sbíhajících po točitém schodišti, Manfred, který ho v poslední chvíli zahlédl, na něj křikl, aby je následoval. Untertan je dostihl a běžel s nimi k záchrannému modulu, umístěnému v horní polokouli lodi.

„Musíme rychle opustit loď a dostat se co nejdál!“ vykřikl Manfred dozadu. „Diamant se asi dostal do periferní oblasti silné elektromagnetické bouře!“

„A co velitel?“ vypravil ze sebe Valdemaro. „A Frank? Untertane, musíš je varovat!“

„Velitel zahynul při výbuchu generátoru! Jdu najít profesora Franka,“ odpověděl poklidně vojín a otočil se, aby vyplnil radiotechnikův příkaz. Zarazil ho však Manfredův rozkazovačný hlas.

„Ne, nikam nepůjdeš! Nesmíme ztratit ani vteřinu! Jinak tu všichni chcípneme! Pomůžeš nám se záchranným člunem! Počítače jsou zmagnetizované, paměť nefunguje! Automatický systém nemůžeme použít, člun musíme uvolnit ručně!“

Astrofyzik Frank byl zasažen výbojem v okamžiku, kdy oživoval obrazovku elektronického radioteleskopu. Jeho mrtvé oči nemohly spatřit obrysy neznámého kosmického korábu, křižujícího dráhu jejich lodi, který se na obrazovce objevil. Frank se už nikdy nedozvěděl, že posádka neznámého tělesa vyslala proti Diamantu ničivou emisi elektromagnetických vln. Plameny živené kyslíkem z umělé atmosféry postupně stravovaly celou loď, jež se zvolna počala měnit ve výheň. Přístroje vybuchovaly jeden za druhým. Do kroutící se změti rozžhaveného kovu a hořící beztvaré hmoty stříkala ze všech stran bílá hasicí pěna. Kvílivý zvuk automatických požárních hlásičů stupňoval napětí a jako by předznamenával neodvratný konec.

Plameny porušily i zařízení na vytváření umělé tíže. Všechny předměty zbavené hmotnosti se začaly vznášet jako by hnány pozemským vichrem. Bezvládné tělo doktora Grumaniho se oddělilo od lůžka a strnule plachtilo v dýmovém oparu, podobné kusu plastikového cáru. Na ošetřovně, požárem dosud nezachvácené, vířily v nepřehledném chaosu prostěradla, léky a lékařské přístroje.

Zohavené torzo velitele Leona, pokryté načernalou pěnou, plavalo v bláznivém reji vloček hasicí pěny, hlavním sálem neslyšně plula mrtvola astrofyzika Franka, sežehlá požárem.

Zbývající astronauti horečně pracovali. Bojovali s časem i s černým, štiplavým kouřem, který se valil k záchrannému modulu. Všechny úkony prováděli zcela automaticky, pomáhala jim zručnost, kterou získali nesčetným nacvičováním, a především touha po přežití. Když se modul konečně vyloupl z mechanického sevření, bylo jim jasné, že mají vyhráno: pomocný zdroj energie je vystřelí z útrob mateřské lodi. V hustém dýmu začali šplhat po kovovém žebříku k průlezu do modulu. Jako první se nahoru dostal Manfred a vzápětí zmizel uvnitř.

O několik příček za ním se drápal Untertan, který na Manfredův příkaz šplhal jako druhý. Poslední stoupal Valdemaro. Husté chuchvalce neproniknutelného dýmu snižovaly viditelnost na minimum. Valdemaro slepě tápaje rukou kolem sebe minul příčku, zavrávoral a zřítil se dolů. Snažil se opět rychle postavit, ale dokázal se zvednout jen na kolena. „Untertane! Pojď mi pomoct!“ zakřičel na vojína a s klením se po čtyřech plazil zpět k první příčce.

Untertan se zarazil a snažil se pohledem proniknout záplavy dýmu. Neviděl nic, jen ve sluchátkách zřetelně zaslechl Valdemarův rozkaz. Sestoupil hbitě dolů a pomohl radiotechnikovi na nohy. Valdemarova ústa se zkřivila bolestí. Opět padl na kolena. „Mám něco s nohou! Musíš mě nahoru odnést!“

Untertan poslechl. Poklekl na jedno koleno a naložil si zraněného Valdemara na záda. Těžce se zvedl a ohnutý pod tíhou se neohrabaně drápal do modulu, odkud je Manfred poháněl vzteklým hlasem plným úzkosti: „Dělejte! Musíme odstartovat!“

Supící Untertan těžce stoupal vzhůru. Překonal poslední příčku a protáhl se se svým břemenem dovnitř. Valdemara bledého bolestí a skřípějícího zuby složil na nejbližší sedadlo a vrhl se k ovládacímu pultu, aby zapojil uzávěr hermetického poklopu.

„Konečně!“ vybuchl Manfred, připoutaný na velitelském křesle. „Jak dlouho vám to ještě bude trvat, vy volové! Chcete tady chcípnout?“ Jediným pohledem přelétl palubní přístroje a stiskl startér hypergolického pohonu. Při prvním kontaktu hydrazonu a kyseliny dusičné se zažehly hlavní trysky a nesmírná síla vyrvala záchranný modul z útrob kosmické lodi. Síla trysek překonala elektromagnetický vír, rozpoutaný neznámou kosmickou lodí, a modul mizel v hlubinách vesmírného prostoru.

Z Diamantu, zničeného požárem, zbyla rozžhavená koule, jež se propadala do neznáma. Kosmická loď neznámého původu se vzdalovala z bitevního pole, aniž její přístroje zaznamenaly, že z ohnivého pekla, jež rozpoutala, se vzdaluje miniaturní objekt se zbytkem posádky Diamantu na palubě.

2

Planeta Ekram se pomalu otáčela kolem své osy, téměř kolmé k rovině eliptické oběžné dráhy.

Astronauti z Diamantu s obtížemi přivykali neúměrně dlouhému ekramskému dni, trvajícímu třicet šest pozemských hodin. Zcela vypadli z přirozeného biorytmu, někdy upadali do otupující malátnosti, jež jim bránila v jakékoli činnosti, jindy ztráceli trpělivost a v přemrštěné činorodosti snadno podléhali návalům vzteku.

Dobu rotace Ekramu vypočítal Valdemaro pomocí palubního astrochronometru. Přitom hustě popsal několik usušených tatyrových listů, které Ekramané používali jako papír.

Zlomenina lýtkové kosti ho upoutala na lůžko. Zranění se hojilo velmi pomalu, jako by se regenerace buněk přizpůsobila pozvolnému toku ekramského času. Valdemaro zpracovával také údaje z rozborů, do kterých se biolog Manfred pustil, jakmile se usídlili v obydlí nedaleko osady, kde žili Rylané. Svorně mu říkali srub.

Přátelští obyvatelé planety je často zvali do svých domovů. Přijali je jako cizí, nicméně vítané návštěvníky a snažili se uspokojit všechna jejich přání. Jakmile pochopili, že muži sestoupivší z ekramského nebe nemají v úmyslu se usadit v jejich osadě, zavedli je na rozlehlou planinu, táhnoucí se podél lesa Mi-Ra, kde bylo dost prostoru i na jejich „létající dům“. Dali jim na srozuměnou, že od nynějška je planina vyhrazena jen pro cizince. Na samém okraji lesa stála obytná konstrukce, kterou Rylané používali pro návštěvy, jež občas docházely z ostatních ekramských osad. Byla to poměrně prostorná stavba sroubená z hladkých kmenů obřích roburů. jádro tvořila velká místnost, kolem níž byly situovány tři menší pokojíky.

Sirmios, ekramské slunce, putoval po svém dlouhém, osmnáctihodinovém oblouku a jeho paprsky prozařovaly hustou atmosféru bohatou škálou odstínů červeného spektra. Na nebi se střídaly valéry pro pozemské oko zcela nezvyklé – ruměnné svítání postupně tmavlo až do sytě červeného západu, až se nakonec zachmuřilo do narudle fialového večera. Noc, stejně dlouhá jako den, se vypínala nad planetou jako polokoule z tmavě fialového sametu, v němž zářil Naxa, rubínově červený měsíc, barvou připomínající pozemskou růži.

Manfred Naxu pravidelně pozoroval teleskopem, který do srubu přemístili ze záchranného člunu. Kromě malého vrtulníku, patřícího k povinnému vybavení každé expedice, bylo v modulu mnoho vědeckých přístrojů a nástrojů. Byla to skutečná laboratoř, vybavená pro geobiologické výzkumy na planetách, kde astronauti museli přistát, buď nouzově, nebo z vědeckého zájmu. Diamant byl kosmická loď druhé velikosti, měl tedy patřičně vybavený záchranný modul.

„Třpytí se jako drahokam, ale ve skutečnosti ho asi tvoří šedivá skaliska jako většinu satelitů,“ prohlásil Manfred pozorující měsíc, který skrze čočky vypadal jako obrovská kamej s rubínovými odlesky.

Valdemaro otráveně odvětil: „To je jasné. Naxa odráží rudou záři Sirmiose. Proto je tak červený.“

„Asi tam jsou skaliska s bohatým obsahem křemene,“ pokračoval biolog. Využíval pozorování měsíce také k tomu, aby Valdemara rozptýlil. Vždy spolu vášnivě debatovali, až se začali hádat. Untertan do diskusí nezasahoval, neměl právo na vlastní názor. Tak tomu bylo i teď. Untertan seděl za stolem a čistil ostrým dřevěným kolíkem trixové hlízy k večeři.

„Ať je to křemen nebo třeba diamanty, ať je to cokoliv, mně je to jedno!“ prohlásil popuzeně Valdemaro. „Zajímá mě spíš, kdy navážeme kontakt s nejbližší základnou a jestli pro nás někdo přiletí!“

Manfred vztekle vyskočil od dalekohledu a postavil se proti němu: „Jsi umíněný jako mezek! S Diamantem jsme měli namířeno na Yper, měli jsme tam rozjet výzkumy. A teď, když je s Diamantem konec a my díky bohu přistáli na Ekramu, tak toho přece musíme využít a prozkoumat tady tu planetku, o které zatím nikdo nic neví!“

„Po skončení výzkumů na Yperu by nás Diamant dopravil zpátky na Zem. Kdo nás odveze z Ekramu?“

„Proč se chceš hned vracet na Zem? Tady je nám přece fajn. Lidi jsou mírumilovní. Sice dost primitivní, divní, ale nechávají nás na pokoji. Navíc ti sem každý den posílají toho Martise, aby tě léčil bylinami. Jídlo a pití nám také nechybí. Máme střechu nad hlavou, není to sice žádná paráda, ale lepší než nic. Kdysi takhle lidi žili i na Zemi. Modul je naprosto v pořádku. Až se uzdravíš a dostaneš chuť pobýt mezi vědeckými přístroji a jiným pozemským harampádím, můžeš tam být celé dny. A ženských je tu taky dost. Jen se člověk nesmí zamilovat, protože… jsou takové zvláštní… No tak! Co bys ještě chtěl?“

„Mám doma ženu!“

„Čekala by na tebe devět roků a sedm měsíců. Tak nač ten spěch?“

„Chci jí dát zprávu, že jsem naživu a že se brzy vrátím, protože expedice Yper krachla!“

„Musím dokončit rozbor molekulární struktury téhle rasy. Musím zjistit, čím se od nás tak liší, co způsobuje jejich podivnou mentalitu!“

Untertan doškrábal hlízy a jako dobrý ošetřovatel přešel k Valdemarovu lůžku: „Nemáte hlad nebo žízeň? Nepotřebujete něco, inženýre?“

Valdemaro si ho ani nevšiml a opáčil rozčileně Manfredovi: „Můžeš klidně provádět výzkumy a zároveň opravovat vysílačku. Ty svoje rozbory přece neděláš celý den!“

„Ty nechápeš, že nemůžu a ani nechci dělat dvě důležité věci najednou?“

„Pověříme tím tedy Untertana!“

Manfred bouchl pěstí do stolu, až lampa na polici poskočila a plamen neklidně zaplápolal: „To tedy ne! Untertan se musí starat o tebe. Nemůže dělat tisíc věcí najednou! Ležíš tu jak lazar!“

Kdykoli Valdemaro začal mluvit o vysílačce, Manfred se rozzuřil až k nepříčetnosti. Aby se vybouřil, začal vždycky Valdemarovi spílat, že není astronaut, ale srab, mrzout, který se nedokáže chopit příležitosti a přiučit se něčemu novému, co mu nabídla šťastná náhoda.

„Čemu říkáš šťastná náhoda?“ vybuchl Valdemaro. „Celou dobu tu hniju mezi primitivy se zlomenou hnátou, která mi pořád nechce srůst!“

„No, to je pěkné,“ prohlásil sarkasticky Manfred. „Chtěl bys raději dopadnout jako velitel a ti další dva?“ Pak s rostoucím vztekem pokračoval: „Untertane, vyprávěj ještě jednou tady tomu pitomému nešťastníkovi, co mu říkáš ‚inženýre‘, jak se Leon uškvařil. Pobav ho, protože ten idiot se nudí. A co Frank? Jakpak asi dopadl náš astrofyzik? Pěkně uškvařený jako na oleji. Ty jsi opravdu blázen, Valdemare! Vyvázl jsi z toho pekla se zlomenou nohou, ale zůstal jsi naživu. Tomu neříkáš štěstí? To tedy ničemu nerozumíš!“

„Rozumím tomu až moc dobře!“

„Tak a dobře poslouchej! Vysílačky se ani nedotknu!

Jasné!“

„Jak myslíš! Kčertu!“ zahučel Valdemaro s tváří rudou zlostí. „Až budu chodit, spravím ji sám!“

Manfred zkřivil rty do křečovitého úsměšku. „No, uvidíme, uvidíme,“ zabručel a přiložil oči k teleskopu. V místnosti zavládlo ticho. Na vařiči tiše bublala voda.

Po několika minutách se Untertan rozhodl, že nastal vhodný okamžik, aby podle Manfredova příkazu začal vyprávět o velitelově smrti. Posadil se k Valdemarově posteli: „To bylo tak. Šel jsem pro autogen…“

„Hergot, Untertane!“ rozčilil se Valdemaro. „Snad mi to nebudeš zase vyprávět!“

„Doktor Manfred mi to přikázal!“

„Ty jeden androide pitomá! Proč bereš všechno tak doslova! Dobře vím, že jsi jen robot a že musíš poslouchat! Ale… kčertu s tebou, Untertane! Používej taky svoje nezávislé obvody, zaktivizuj je a snaž se rozlišit, kdy dostaneš skutečný příkaz a kdy se ti řekne něco jen tak!“

Untertanovy černé oči bezradně zasvítily. „To bylo jen tak, doktore Manfrede?“

Biolog odtrhl zrak od teleskopu, usmál se a ujistil Untertana, ano, byl to jen žert a ne příkaz, může se opět klidně vrátit k přípravě večeře. Někdo zaklepal na dveře. Untertan šel otevřít. Vstoupil vysoký muž atletické postavy.

„Pojď dál, Likosi!“ promluvil Manfred místním jazykem. Naučil se ho velmi brzy a každý den se v něm zdokonaloval. Valdemaro a Untertan už také rozuměli ekramštině, která měla bohatou slovní zásobu jednoslabičných a dvouslabičných slov, jednoduchou větnou stavbu a měkkou, zpěvavou výslovnost, a dokázali se v ní plynně vyjadřovat.

„Donesl jsem vám jídlo.“ Položil na stůj objemný balík, rozvázal ho a vyndal dvě nádoby: „Uzené kandu, grenisové placky a listexové stonky. Uvařil jsem to jen pro vás.“ Pak se otočil k Valdemarovi a zeptal se ho na zlomenou nohu. Jako všichni Rylané, s nimiž se pozemšťané dosud setkali, měl příjemně klidný, ale monotónní hlas. Jeho tvář byla bezvýrazná, zůstávala zcela netečná, jak už to bylo pro Ekramany charakteristické. Jako by všichni, muži i ženy, mladí i staří, nosili na obličeji masku. Třebaže každý vypadal jinak, jejich tváře měly stejný nehybný výraz.

Likos stál bez pohybu a dlouho nic neříkal. „Chceš nám něco říct?“ vyložil si Manfred ticho. Otázka zbavila Rylana rozpaků, které byly snad jen úctou.

„Kdyby vám to nevadilo, postavil bych si nedaleko vás dům.“

„Toto území nepatří nám, ale vám, Rylanům.“

„Od té doby, co jste ho dostali darem, rozhodujete o něm vy.“

„A proč chceš odejít z vesnice?“

Likos zatím území Rylanů nikdy neopustil. Jen jednou se vydal do krajiny Kus, aby poznal, je-li to tam jiné.

„A jak vypadá Kus?“ zeptal se Manfred.

„Stejně jako Ryl, stejně jako tady.“

„Myslíš, že ti s námi bude dobře? Víš přece, že my, pozemšťané, máme úplně jiný způsob života a myšlení.“

„Právě proto bych chtěl bydlet blízko vás.“

Manfred se podivil: „Opravdu si to přeješ?“

„Ano, přeju si to.“

„To je zajímavé. Je to poprvé, co jsem si všiml, že by Ekraman nebo přesněji Rylan, tvrdil, že si něco přeje.“

„Jak to, zajímavé?“ nechápal Likos. Manfred se otočil na Valdemara: „Co tomu říkáš?“

„Mně je to jedno. Ať si Likos bydlí tady nebo tam, vždyť je to fuk.“

„Víš, co je zajímavé? Ta prosba, ten projev vůle naprosto vybočuje z ekramské normy. To je nesmírně významné. V Likosovi jako by se vznítila zvědavost, touha něco poznat. Podle mě je třeba tenhle exemplář prozkoumat obzvlášť pozorně.“

Muž poděkoval zkřížením rukou před obličejem a měl se k odchodu. Manfred ho zadržel. „Vyprávěj nám ještě některou ze svých báchorek.“

„To nejsou báchorky, ale pravdivé příběhy!“ Pozemšťané – hlavně Manfred – rádi naslouchali vyprávění Rylanů, především Likose, který vykládal prostě, ale poutavě, z jeho vyprávění se linula jakási vznešená mytologie, protkaná fantastickými bytostmi, lidmi i zvířaty: mluvící ptáci zvaní fárové, tajemné, vysoce inteligentní černé bytosti bez schopnosti řeči, vydávající pouze skřeky, okřídlení hvízdaví ještěři. Chlupatá zvířata-zuti-s obrovskýma blýskavýma očima, vidícíma i ve tmě.

„Černí lidé a zuti bydlí společně na stejném místě,“ dodal Likos nakonec vyprávění. „Tamhle…“

„Severním směrem,“ upřesnil Manfred. „Viděl jsi je někdy?“

„Nikdo z nás tam nikdy nebyl, nikdo je neviděl,“ odmlčel se. „Proč bychom tam chodili? To, co nazýváš sever, je velmi daleko.“

Valdemaro pochybovačně zabručel: „Opravdu věříš, že existují fárové, černí lidé, zuti, štěbetající ještěři?“

„Vyprávěli to předkové a předkové našich předků. Okřídlení ještěři ale neštěbetají, hvízdají.“

„Ale, vždyť je to fuk…,“ prohlásil otráveně Valdemaro. Manfred si chtěl ověřit, je-li Likos zcela lhostejný vůči novým podnětům. „Kdybych se někdy vydal tam, kde žijí, šel bys se mnou?“

„Ano, doprovodím tě tam.“ Byla to odpověď diktovaná pouze obvyklou ekramskou zdvořilostí?

„Ty by ses nechtěl na vlastní oči přesvědčit, jestli tam opravdu nejsou černí lidé a zuti?“

„Ani nevím. Tak, už musím jít. Na shledanou.“ Vyšel do purpurové noci.

Manfred zakroutil hlavou. Pokud byl Likos odlišný od ostatních Rylanů, tak jen nepatrně, téměř neznatelně, i přes tu trochu zájmu, který projevuje o pozemšťany.

Valdemaro se pohrdlivě ušklíbl. „Podle mě to jsou žvásty, primitivní povídačky.“

„Pohádky,“ opravil ho Manfred. Přistoupil k otevřenému oknu a zahleděl se do nafialovělé temnoty lesa. Závan větru mu osvěžil čelo. Kdoví, kolik nepoznaných skutečností se skrývá v neprobádaných hloubkách planetky Ekram. „Chci prozkoumat severní část. Co nejdřív se tam vydám.“

„A vysílačka?“ vyklouzlo Valdemarovi. Manfred vytržený z úvah se zprudka otočil. Podíval se na Valdemara, jako by ho chtěl rozdrtit pohledem, sevřel rty, ale nic nepronesl.

Untertan nalil do neumělých dřevěných misek trixový vývar příjemně nakyslé vůně, v němž plavaly uvařené hlízy. K tomu si dali uzené kandu od Likose a zapili to čerstvým kirnerem a nasládlou vodou, načepovanou z pramene na kraji lesa. Untertan nejdřív obsloužil zamlklého Valdemara, donesl mu jídlo na hrubé desce nahrazující tác. Spolu s Manfredem jídávali za stolem uprostřed místnosti.

„Untertane, co říkáš Likosovi? Je ti sympatický?“ Jestliže byl vyzván, měl Untertan právo vyslovit své názory. „Jsem rád, že bude bydlet vedle nás. Vypráví pěkné příběhy. Ta chlupatá zvířata, zuti, mi připomněla, že například v zoologické zahradě ve městě, kde jsem se narodil…“

Manfred ho nenechal dokončit a povýšeně ho poopravil: „No, no, nikdy ses nenarodil, Untertane! Sestavili tě ve výzkumném středisku.“

Valdemaro smířlivě dodal: „Jen se spletl. Vždyť ví, že se roboti nerodí. Nezapomeň ale, že Untertanovi kromě jiného paměťovali i zoologii.“ Manfred neodpověděl, došel si pro počítačku, sedl si za stůl, který Untertan mezitím sklidil, a ponořil se do práce.

Později večer je přišla navštívit Lu-Luka a všichni čtyři hráli hru s tatyrovými tyčinkami, kterou jim přinesla jako dárek. Přistavili stůl k Valdemarově posteli a zahloubali se do hry. Lu-Luka, ať vyhrávala nebo prohrávala, si zachovávala svůj netečný výraz, neusmála se, ani nezamračila, její tvář nevyjadřovala ani spokojenost, ani nelibost. Byla to krásná žena s čemomodrýma očima, dokonalá ukázka své rasy, ale stejně jako ostatní Ekramané byla lhostejná, nikdy se neusmívala, nikdy se nemračila.

Že by to byli roboti jako já? přemýšlel Untertan, když pokradmu Lu-Luku pozoroval. Sám si však připadal odlišný – uměl se smát i plakat a dokázal navenek projevovat své pocity. A jako by chtěl kompenzovat své podřazené postavení vůči biologovi a radiotechnikovi, nepřestával se na dívku usmívat, ačkoliv dobře věděl, že Lu-Luce je stejně jako všem Rylanům známo, že on je člověk-stroj, přestože vypadá jako pozemská či ekramská bytost.

Lu-Luka se na Untertana podívala s poklidným, leč znejistělým výrazem: „Ale Untertan vypadá jako pozemšťan, jako vy.“

„Je pozemšťan, ale jen člověk-stroj,“ vysvětloval Manfred.

„My na Zemi dokážeme sestavit roboty ve všem podobné lidem. Používáme je na různé práce.“

„Nevymýšlíme si pohádky, vyrábíme užitečné předměty…,“ přisadil si Valdemaro.

„Také děláme užitečné předměty… Všecko, co potřebujeme.“ Lu-Luka se podívala kolem, jako by chtěla říct „vždyť vidíte“, a pohledem se zastavila na Untertanovi. „Takový stroj vyrobit neumíme, ale my ho nepotřebujeme. Pracujeme sami. Už musím jít,“ prohlásila po chvíli. Vstala a rozloučila se mírnou úklonou, jíž zdravily ekramské ženy. Manfred jí otevřel dveře. „Doprovodím tě, Lu-Luko.“ Šli přes velkou planinu, již fialové noční nebe a měsíční zář zalévaly červeno-fialovým svitem, oku pozemšťana úchvatným a zároveň absurdním. Manfred však nic z toho nevnímal. Hlavou se mu honila jediná myšlenka a nakonec se se stěží utajovaným vzrušením zeptal: „Viděla jsi Vila-Vilu?“

„Odpoledne jsem ji viděla jít do lesa Mi-Ra s Porfirem.“ Lu-Lukina lhostejná odpověď zapůsobila jako kleště, jež se Manfredovi sevřely okolo srdečního svalu. Takže Vila-Vila dala dnes přednost Porfirovi.

3

„Tak se ptej,“ řekla Vila-Vila. Natáhla se do mechového koberce ve stínu obrovského roburu protkaného purpurově fialovými paprsky zapadajícího slunce, které probleskovaly mezi rozeklanými větvemi. Světelné záblesky zabarvovaly mléčnou pleť mladé ženy do nachova.

Manfredovo „miluješ mě?“ u ní jako obvykle nevyvolalo žádnou odezvu. Vila-Vila hladila rukama mech a s vyčkávavým, výrazem pozorovala biologa přivřenýma očima.

„Řekni mi třeba lež, ale hlavně řekni něco jiného,“ vyzýval ji již poněkolikáté v naději, že se něco změní.

Vila-Vila zabořila lokty do mechu a nadzvedla se. Oříškové duhovky pokojně hleděly na Manfreda. „Jsi nenapravitelný,“ prohlásila a sedla si. Její prsty vláčným pohybem projely dlouhými kadeřemi, jež se na koncích vlnily jak otazníky rozhozené po šatu pomerančové barvy.

Manfred už věděl, že od ní žádá příliš. Vila-Vila byla prostá, přirozená a přátelská, ale nevěnovala se mu víc než ostatním. Nevymýšlela si lži, jen aby mu udělala radost nebo aby ho oklamala, jak to často dělávaly pozemské ženy, žárlivé a vlastnické. Zamiloval se do ekramské ženy. Pochopil však, že Ekramané brali všechno tak, jak to život přinášel, nikdy se nenechali vtáhnout do dramatických situací, milovali všechno a nic. Nikdo nepodléhal emocím, netrpěl, necítil se svázaný, omezovaný. Vše bylo prosté, přímočaré, jednolité. Na ekramskou ženu se stačilo podívat, naznačit jí pohledem nebo pohlazením ruky, co se od ní očekává, a ona vyhověla. A také žena mohla pohledem vyzvat muže, v němž našla zalíbení. Pak se obvykle uchylovali do lesa anebo si našli osamělý koutek a milovali se. Nikdo se nad tím nepozastavil. Když se znovu po čase setkali, mohli se opět milovat nebo také ne, podle souzvuku, který mezi nimi v dané chvíli nastal. Mohli se však také milovat s někým jiným a nikdo nežárlil, nikdo jim nedělal výstupy. Manfred konečně dospěl k názoru, že je to záležitost chromozómů a genů. Problém ho sužoval od chvíle, kdy se poprvé setkal s touto pokojnou, netečnou rasou, jež působila apaticky, lhostejně, jako bez citu. Pod objektivem mikroskopu mu prošly stovky sklíček, analyzoval molekuly organických kyselin, až nakonec objevil neznámou organickou bázi glukózy a heterodynamických kyselin nahrazující fosforovou skupinu. Zjistil, že molekuly kyseliny deoxyribonukleové neobsahují geny, jež jsou nositeli touhy a emocí. Aby této bázi dal výstižný název, pojmenoval ji „konstanta apatie“.

K vyrovnané ekramské mentalitě bez vzruchů jistě přispívalo i pozvolné střídání dne a noci, zalévající planetku nachovým svitem Sirmiosu i Naxy. Manfred přesto dychtivě očekával jakýkoli náznak signalizující obrat od lhostejnosti, záblesk skutečného cítění, lásky. Dělal si naděje, že on jako pozemšťan prolomí hradbu ekramské psychické strnulosti. Po měsících soužití se však nenaučil žít jako Rylané a Vila-Vila nebyla zasažena pozemskými emocemi.

Manfred ji uchopil za paže a zacloumal s ní. Dívka by se přece měla postavit na odpor, rozeznat násilí. Vila-Vila se však na něho dívala s obvyklým, téměř nepřítomným výrazem. Maska jejího obličeje se ani nepohnula. Pouze si přiložila ke rtům amighový polštářek, který nosila jako všichni Rylané na levém ukazováčku. Než stačila zapískat, Manfred jí prudkým pohybem ruku odstrčil a přesvědčoval ji, aby nevolala o pomoc, že jí nechtěl ublížit.

„Myslel jsem, že s tebou bude snadné pořízení, Vila-Vilo, ale je to těžší než s kteroukoli ženou na Zemi.“

Vila-Vila nemohla smysl těchto slov pochopit. Nedokázala skrývat či zamlčovat své úmysly, neuměla si ani představit, že když se pomilovala s Askrem po tom, co se milovala s Manfredem, mohla mu způsobit to, co nazýval bolestí.

„Jakou bolest, Manfrede? Píchl tě hmyz?“ Znala pouze fyzické utrpení.

Vstala, nazula si dřeváčky z černého lesklého dřeva a klidně odcházela. Otočila se až poté, co na ni Manfred dvakrát či třikrát zavolal z obavy, že zůstane sám, že ho opustí. Chtěl by jí říct, aby na něho počkala, že ji doprovodí, že jí musí vysvětlit spoustu věcí. Ale nenacházel slov.

Když viděla, že stojí a mlčí, Vila-Vila zvedla ruku, vztyčila ukazovák ozdobený amighovým kroužkem a pokynula jím na pozdrav. Nebo na výstrahu? Nepromluvila, nerozloučila se, obrátila se k Manfredovi zády a odcházela, zjevujíc se a zase mizejíc mezi obřími kmeny roburů a frixovým porostem, až se Manfredovi nakonec oranžová skvrna její tuniky vytratila z očí.

Prošel lesem na planinu a plný nespokojenosti vstoupil do srubu. Vadilo mu pomyšlení, že Vila-Vila k němu nedokáže nic cítit. Zmocňovala se ho hořkost, zklamání. Musel si najít nějaké rozptýlení, jež by ho odvedlo od mučivého pocitu žárlivosti.

Následujícího dne Valdemaro oznámil, že se pustí do opravy vysílačky a potřebuje, aby mu Untertan pomáhal.

„V žádném případě. Untertan půjde se mnou!“ Manfredův hlas se zbarvil prudkým záchvatem vzteku.

„A kampak půjdete?“

„Hledat černé lidi a zuty.“

„To je skvělé! Ty mi chceš vzít jediného možného pomocníka na tak důležitou práci, jen aby sis užíval na příjemném výletě do neznáma!“

„Snad na vědecké výpravě.“

„Nikdy jsem neslyšel, že by věda a pohádky primitivů měly něco společného.“

Manfred hned neodpověděl a dlouze se na Valdemara zadíval. „Proč tolik řečí?“ procedil chladně mezi zuby. „Dobře víš, že poletím a Untertan se mnou!“

Valdemaro zašermoval holí: „Zneužíváš toho, že nemůžu pořádně chodit. Jakým právem rozhoduješ?“

„Právem silnějšího!“ odsekl ironicky biolog. Břitce se obrátil na robota: „Untertane, jdeme!“

Untertan spěšným pohybem odložil mikroschéma vysílačky. „Jsem připraven, doktore Manfrede!“

„Jak to mám zvládnout? Jak dám tu vysílačku dohromady? Je napadrť,“ zaprotestoval chabě Valdemaro.

„Tvoje věc, mě se to netýká.“

„Untertane, zůstaneš se mnou!“ nařídil Valdemaro. Untertan se podíval z jednoho na druhého. Oba příkazy, třebaže protichůdné, měly stejnou hodnotu. Oba muži mu byli nadřazeni, oba měli stejnou hodnost vědeckých důstojníků kosmického letectva: nadporučík.

„Můj rozkaz se týká průzkumu neznámé planety! Má tedy přednost!“ vzpomněl si Manfred na ustanovení řádu pro meziplanetární expedice. Odebrali se k vrtulníku, doprovázeni sprškou kleteb. „Zavolej Likose. Dělá tamhle dřevo!“

Pak všichni tři odletěli v malém vrtulníku, poháněném krystalovou baterií, severním směrem. Manfred pilotoval, Untertan jako asistent letu pracoval s kamerou. Likos seděl na zadním sedadle a pozoroval s úžasem neznámou krajinu pod sebou.

Řeka, vinoucí se v sinusoidách, se občas rozlévala do zrcadlových ploch, z nichž vystupovaly písčité ostrůvky popelavé barvy, porostlé chomáči divokých stvolů. Nebe, podobné napnutému plátnu, zářilo červenavými barvami a slévalo vodu, ostrovy i planinu v jedno.

„Prý jsou tady i bažiny,“ prohlásil Likos.

„Ano, třeba tamhle,“ ukázal Manfred před sebe. Směrem na západ se rozprostíralo moře, do něhož se řeka vlévala. Ústí bylo rozbrázděné četnými rameny, mělké mořské dno vbíhalo daleko do pobřeží a říční a mořská voda se mísily v akordu roztodivných barev.

Odklonili se od pobřeží a přelétli rozsáhlý les. Za ním se objevila planina zvrásněná dunami. Manfreda okamžitě upoutaly podivně vyhlížející stavby v jinak pusté ekramské krajině zcela nezvyklé. Vyvolávaly v něm představu raného vývojového stadia pozemské civilizace. „Co to je?“ vykřikl vzrušeným hlasem. Likos nevěděl.

Kruhová stavení vypadala shora jako pecny chleba, tu trochu vyklenuté, tu zploštělé. Sešikmělé a všelijak pokřivené útvary však zároveň naznačovaly něco racionálního, logického jako výplod inteligence.

Biolog v duchu přemítal-tyto konstrukce dokazují existenci nějaké civilizace, třebaže primitivní, není pochyb, že byly vybudovány racionálně uvažujícími bytostmi. Byli jimi inteligentní, němí černí lidé z Likosova vyprávění? Pokud však existují, kde se ukrývají? Lokalita vypadala opuštěně.

Vrtulník oblétál v nevelké výšce v pravidelných kruzích rozlehlou šedivou členitou planinu, aby Untertan mohl podle rozkazu natáčet. Manfred chtěl zprvu přistát, ale pak názor změnil. Opět se sem vrátí a vezme s sebou potraviny na delší pobyt a také zbraně, aby mohl klidně provádět průzkum.

Otočil stroj a nabral zpáteční kurs. Když vrtulník přistál, obrátil se při vystupování Likos na biologa: „Létat se mi líbí. Až poletíš příště na sever, vezmeš mě zase s sebou?“

„Opravdu se ti to líbí?“

„Ano, vy z planety Země létáte jako okřídlená zvířata. Líbí se mi to.“

Likos odešel. Manfred a Untertan posbírali přístroje a zamířili ke srubu. Valdemaro nebyl doma. Na Manfredův příkaz za ním šel Untertan do modulu. Za několik minut se vrátil se zprávou, že inženýr pracuje na vysílačce.

4

Otevřeným oknem proudil z lesa Mi-Ra klid. Manfred ležel na lůžku a čerstvý vánek nasládlé vůně ho příjemně ovíval. Jeho pokoj ponořený do nočního polostínu byl zalitý tlumeným svitem Naxy.

Hluboce tajený zármutek přehlušil nadšení, které se Man-freda zmocnilo po objevu záhadných obydlí. Ležel a přemýšlel o situaci, do níž se dostal kvůli svým pozemským vášním.

Na Ekramu neexistovaly společenské rozdíly, ani antagonismy, pouze přátelství. Rylané pracovali, bavili se a milovali jen proto, že jim to přinášelo potěšení. Avšak potěšení konstantní, neodstupňované, neodlišené. Rylané vždy se vším souhlasili, nediskutovali, nehádali se, žili ve stálém porozumění, vyjadřovaném pohledy, krátkými rozmluvami, stisky rukou. Konstanta apatie se podle Manfreda rovnala lhostejnosti, prázdnotě, nicotě.

Kdyby je dokázal vyburcovat, naučit, co to je nadšení, zlost, mnohotvárnost citů! Vila-Vila by mu pak mohla dát skutečné štěstí, které tak marně hledal na Zemi, a nejen přechodné erotické vzplanutí. Kéž by jí dokázal předat alespoň zlomek vlastní vášně, přetvořit ji v ženu schopnou milostných vznětů, žárlivosti.

Na Ekramu nikdo nemiloval opravdově, nikdo neoplakával smrt nebo nemoc druhého. Všichni přijímali vše jako součást přírody a té se vzepřít nedokázali. Nebo nechtěli. Jejich primitivní civilizace byla jednorozměrná, bez minulosti, bez budoucnosti, protože jí chyběla zvídavost.

Z biochemických rozborů a molekulárních zkoušek, které Manfred provedl v následujících dnech, vyplynulo, že struktura Likosových molekul je obdobná jako u pozemšťanů. Jeho DNK sice obsahovala bázi konstanty apatie, avšak v oslabené formě. Proto se Likosovy projevy lišily od chování ostatních Rylanů. Byl dokonce schopen projevovat i emoce, byť v míře limitované konstantou apatie. Odtud zřejmě pramenila i jeho touha po poznání, stejně jako i jistá citovost.

„Tví rodiče byli Ekramané?“

„Matka mi vyprávěla o jednom svém příteli. Nebyl z Ekramu. Přiletěl prý z nebe jako ty. Ale nevím, jestli je to můj otec nebo ne. Dobře víš, jak je u nás těžké určit, kdo vlastně je otcem dítěte.“

Manfred se usmál. „Ani na Zemi to není vždy jednoduché.“ Pak zvážněl: „Ti lidé byli pozemšťané?“

„Nevím, odkud byli.“

Manfredovi se vybavila v paměti zpráva o kosmických letech, kterou četl v jakémsi sborníku: jedna expedice, vypravená do planetární soustavy Sirmiosu před třiceti lety, zmizela a nezůstala po ní ani stopa. „Možná že jsi ekramsko-po-zemský kříženec!“ prohlásil vzrušeně.

Rylanem to neotřáslo, ani nevěděl, co to kříženec je. Pro Manfreda to však byl objev, který objasňoval některé rysy Likosova chování, jež si dosud vysvětloval pouze jako napodobování, asimilaci s pozemským způsobem života.

Vzpomněl si, jak jim jednou Likos donesl do srubu jídlo připravené z hlíz a jak mu vyčetl, že jsou nedovařené. Vybil si na něm vztek z hádky, kterou předtím měl s Valdemarem. Likos se otočil na podpatku a nadával, že když se Manfredovi a jeho kamarádům u Rylanů nelíbí, mohou si táhnout, odkud přišli. Jak to, že vybuchl, že se choval tak nepřiměřeně na ekramské zvyklosti?

Jindy se při tatyrové hře snažil podvádět, hnán touhou vyhrát. Schoval si tyčinku do rukávu, jak to předtím viděl u Manfreda. Hned ho napodobil. Naučil se umění podvodu, jež dosud neznal ani on, ani ostatní.

Jednou se pohádali kvůli Vila-Vile. Manfred se s dívkou líbal ve srubu, když Likos bez zaklepání vstoupil. Sotva je spatřil, odhodil téměř pobouřeně košík s ekramskými plody na zem. Manfred vyskočil a se zaťatými pěstmi se na něho obořil: „Kdo tě naučil vstupovat bez zaklepám? A proč házíš ten koš na zem?“ Likos nejprve vyrazil proti Manfredovým pěstím, ale vzápětí, jako by toho litoval, se stáhl a zůstal stát s rukama napřaženýma před sebe jakoby překvapen sám sebou. „Nevím, proč jsem ho hodil na zem. Nevím, proč jsem tě chtěl napadnout.“ Vila-Vila prohlásila zastřeným, nevzrušeným hlasem, že takovou scénu dosud nikdy neviděla. Manfred na Likose zařval: „Opovaž se to udělat ještě jednou! Zabiju tě!“

Vila-Vila se na něho dívala něžným, avšak věčně lhostejným výrazem, který v Manfredovi rozněcoval stále palčivější lásku. Kdyby tak dokázal, aby se do něho zamilovala! Nebylo to však možné. Vila-Vila byla skutečná Ekramanka a na rozdíl od Likose nikdy nepodléhala sebemenším emocionálním podnětům.

„Chceš se mnou zase letět vrtulníkem?“ zeptal se Manfred Likose, na něhož vliv pozemského modelu chování působil jako reakční činidlo a bezděky v něm probouzel pozemskou část jeho povahy.

„Líbilo by se ti, kdybychom se pokusili najít zuty?“

„Zuty?“ otázku oživil téměř radostný tón. „Takže ty na ně věříš stejně jako my všichni? Už se z tebe stal tak trochu Ekraman, vid?“

Představa, že by se mohl změnit v Ekramana nebo že by pozvolna podlehl jejich lhostejnosti, Manfreda popudila.

Nikdy nebudu apatický jako oni, nechci se stát psychickou nulou, bez vášní a vzletu.

„Jsem pozemšťan a navíc vědec!“ V jeho slovech zazněla pyšná nadřazenost. „To je důvod, proč vůbec přikládám vašim slovům nějaký význam a proč chci prověřit, jestli odpovídají pravdě.“ Likose jeho povýšený tón neodradil, ani ho nepostřehl.

„Zuti prý žijí v lese.“

„Ale tady v lese Mi-Ra žádní nejsou.“

„Žijí jen tam, na severu, jak říkáš ty. Rostou tam zvláštní stromy – pinatsy. Několik jich je i tady v Mi-Ra, ale jen málo. Mají tenké špičaté listy, obrovské sukovité větve a nesou velmi tvrdé plody, které my nejíme.“

Na Manfredův příkaz připravoval Untertan výzkumný materiál a Likos dostal za úkol obstarat potraviny. Pak Manfred zašel do modulu, kde našel rozcuchaného Valdemara, jak sedí s vyhrnutými rukávy nad součástkami. Nepromluvili spolu již několik dní. Radiotechnik mu neodpustil, že se tak nepřátelsky postavil proti opravě vysílačky a že Untertanovi zakázal, aby mu pomáhal. Manfred mu naopak vyčítal dětinský postoj a nezájem o vědecké prozkoumání planety Ekram. Biolog beze slova otevřel zásobník se zbraněmi a vyjmul pistoli. Valdemaro zaslechl šramot a otočil se. „Na co potřebuješ tu pistoli?“ zeptal se stísněně.

Manfred by rád neodpověděl a choval se tak, jako by Valdemaro byl jen vzduch. Ale nedalo mu to: „Přece abych tě odpráskl!“ Namířil hlaveň Valdemarovi na čelo.

„To by bylo šílenství! Co jsem ti udělal?“ vystrašený Valdemaro vyskočil, slabostí mu však poklesly nohy, až se musel chytit panelu vysílačky.

„Chceš přece opravit vysílačku!“

„A co ti na tom vadí?“

Manfred se nervózně, tajnůstkářsky usmál. Valdemaro se pomalu přesunul z dráhy případného výstřelu. Nepřestával pozorně sledovat biologovy pohyby.

„No tak, neboj se! Pro tentokrát tě nechám naživu!“ Manfred si zasunul pistoli a několik zásobníků za opasek. „Letím na sever a tohle je opatření proti nenadálým útokům. Kdyby se něco stalo, budu okamžitě střílet.“

„Jak dlouho budeš pryč?“

„Uvidíme. V každém případě s tebou se o tom bavit nebudu!“ Otočil se na podpatku a provlékl se průlezem ven. Sestoupal po žebříku a seskočil na zem. U nedalekého vrtulníku, který nehybně spočíval na výsuvných nohách, čekali Untertan a Likos s materiálem na výpravu.

„Do toho, chlapci,“ zavelel vesele Manfred. „Nastupovat! Letíme na zuty!“

Při pohledu z vrtulníku byl les, rozkládající se mezi dvěma planinami, složen z různobarevných skvrn několika druhů stromů. Jižní okraj lemovaly obří zelenofialové robury, o něco dál rostly světle zelené kratiky, napravo žlutavé spirosy a na severu se až ke zvrásněným dunám táhla rozsáhlá oblast černozelených pinatsů.

„Pokud žijí zuti pod pinatsy,“ řekl Manfred, „měli bychom tady někde přistát. Najít kus rovného terénu asi nebude lehké. Untertane, nech natáčení a hledej místo, kde bychom mohli sednout. Sestoupím o trochu níž.“ Pevně uchopil řídicí páky. „Taky se pozorně dívej, Likosi. A musíš se naučit zacházet s kamerou a dalekohledem!“

„A svedu to?“

Manfred se usmál: „Na Zemi to dokáže každé malé dítě, proč bys to nesvedl ty?“

Konečně objevili uprostřed pinatsů volné prostranství. Přistáli. Vrtulník dosedl na výsuvné nohy jako obrovská vážka. Vlhký, jakoby mechový terén, se jim pod podrážkami zhoupl. Zpočátku se prodírali hustými větvemi, které splývaly ze stromů až na zem, po chvíli stromy prořídly, a tak postupovali kupředu bez potíží. Šli husím pochodem asi metr za sebou. Nemluvili, aby nevyplašili zvířata nebo další, dosud neznámé bytosti. Prales však vypadal jako bez života, prostupovalo jím tíživé ticho. Manfred z opatrnosti držel ruku na zbrani.

Untertan šel na biologův příkaz jako první. Dorazil na okraj mýtiny, zastavil se a přikrčil. Pohybem ruky ostatním dvěma naznačil, aby zůstali stát, a ukázal před sebe. Na rozlehlé mýtině ohlodávalo stádo velkých zvířat s lesklou černou srstí podlouhlé plody, roztroušené pod pinatsy, vzdáleně připomínající pozemské fíky. Zvířata se pohybovala těžkopádně.

„To jsou zuti?“ zeptal se šeptem Manfred.

Likos udělal pochybovačné gesto, ale ve tváři se mu zračilo uspokojení zcela neekramské. Nikdy zuty neviděl, ale teď začínal věřit, že to jsou skutečně oni.

Dospělá zvířata po chvíli zamířila k porostu a zmizela v něm. Jakmile mláďata zjistila, že zůstala sama, rozběhla se za stádem a v mžiku se vegetace zavřela i za nimi.

„Zuti tedy opravdu existují. Nejsou to jen pohádky!“ Likos, který se nikdy neusmíval – jako Ekraman toho ani nebyl schopen –, se snažil napodobit Manfreda a roztáhl rty do jakéhosi úšklebku. Zorientovali se a zamířili stejnou cestou zpět k vrtulníku. Vyšplhali dovnitř a připoutali se. Pojedli a přitom se rozhlíželi kolem a vyhlíželi zuty. Žádné zvíře se však už neobjevilo. Stáli na malém prostranství, kde pinatsy ještě neshazovaly zralé plody. Zvířata sem nechodila asi proto, že tu neměla potravu na dosah.

Manfred se rozhodl, že se zaletí podívat do oblasti, kde posledně zahlédl podivné stavby. Nastartoval motor. Stroj se plavně vznesl kolmo vzhůru a probarveným vzduchem odletěl za les. Znali kurs i vzdálenost, takže jim let nepřipadal tak dlouhý.

Untertan našel dalekohledem místo pro přistání a vrtulník se snesl na zvlněnou planinu ponořenou do ticha. Seskočili a vydali se k první kruhové stavbě břidlicové barvy ve tvaru bochníku, která vyrůstala na velké duně. Untertan šel s nákladem průzkumného materiálu jako první, za ním Manfred, který nespouštěl ruku z pažby pistole. Likos postupoval jako třetí.

Vyšplhali po svahu duny a obešli podivný objekt zvenčí. Celistvý kruhový útvar byl přerušen pouze jediným úzkým vchodem.

Sestoupili po několika vysokých stupních a vešli do těsné, úzké chodbičky, kterou se shrbeni vydali až k otvoru ústícímu do vnitřní části stavby. Světelný kužel přenosného reflektoru odhalil rozlehlou prostoru vymezenou zdí z nepravidelných kvádrů, mezery mezi nimi byly vyplněny drny a bahnem. Stropní klenba nepravidelně spadala k jedné straně.

Nečíhal zde žádný nepřítel, ani nástraha. Manfred si vzal kameru a začal natáčet. Vše dokazovalo, že jde o výtvor myslícího tvora, který dokázal racionálně zacházet s materiálem. V obydlí se však nenalézaly žádné předměty ani jiné stopy po přítomnosti jakýchkoli bytostí.

„Černí lidé se asi přestěhovali jinam,“ uvažoval Likos.

„Vzali s sebou všechny věci.“ Manfred navrhl, aby se šli podívat ještě do dalších staveb. Opět se sehnuli, aby mohli projít chodbičkou ven.

„Jsou to, vlastně byly to bytosti nevysokého vzrůstu,“ podotkl Untertan.

„Anebo vcházejí či vcházeli shrbeně jako my. Třeba k tomu mají nějaký zvláštní důvod,“ řekl Manfred.

V předklonu prošli chodbou, která připomínala průlez v obranném valu, a vyšli na hřeben duny.

„Jak to, že tu nikdo není?“ zamyslel se Likos. „Když tu mají domy, proč je opustili?“

„Něco ty stavitele donutilo, aby odešli. Podle tebe se jedná o černé lidi. Ale kdoví, o co tu jde!“

„Kdo jiný by tohle dokázal. Pouze černí lidé.“

Spustili se dolů a zamířili k nedaleké stavbě na protější duně. Pronikli dovnitř, byla stejná jako ta předchozí.

„Kameny u sebe pevně drží. Museli použít nějaký zvláštní spojovací materiál.“

„Kam se kčertu schovali?“ zaklel si pro sebe Manfred. Prohlédli ještě několik konstrukcí a v pozdních odpoledních hodinách se rozhodli k návratu. Vrtulník kolmo vzlétl a ponořil se do rubínově červeného nebe.

Dobrodružství toho dne zastřelo vzpomínky na Vila-Vilu. Jakmile však vrtulník znovu přelétal les Mi-Ra, Manfreda se opět zmocnilo palčivé rozechvění. Zatoužil po setkání s dívkou a přál si, aby jí mohl vylíčit, co všechno objevil. Zajímalo by to ale Vila-Vilu? Manfred znal odpověď na tuto zcela zbytečnou otázku, kterou mu neodbytně vnucovala jeho pozemská mentalita. Dívka by jistě vyslechla jeho vyprávění, jako by šlo o pohádku, o jednu z mnoha pověstí, v nichž se ona i ostatní Rylané vyžívali bez skutečného zájmu nebo touhy po poznání – jen proto, že ráda poslouchá poutavé příběhy o cizích bytostech a dalekých krajích, které nikdy nespatří a ani spatřit netouží. Konstanta apatie zamlžovala Rylanům mysl a chránila je před bolestí, dělila je jako neproniknutelný val od emocí, radostí i strastí.

Sotva se vrtulník dotkl země, Manfred zprudka odsunul kryt a seskočil. Viděl Vila-Vilu, jak sbírá na pokraji lesa suché větve a listy. O několik kroků dál vázala Lu-Luka posbírané větve do otepí. Manfred doběhl k Vila-Vile, zahleděl se jí do očí a na důkaz své náklonnosti jí pohladil ruku. V tváři se jí nepohnul ani sval a jako malá robotka odkráčela po jeho boku, aniž se zeptala, kam ji odvádí.

5

Když Vila-Vila odešla toho večera ze srubu stejně mechanicky, jako do něho vešla, dosáhlo Manfredovo duševní vyčerpání vrcholu. Ležel nehybně na posteli v pokoji zbarveném do nachova svitem Naxy, neměnným a líbezným jako Vila-Vila. Odevzdaně se oddával pocitu, že se nezadržitelně propadá do ekramské apatie a jeho tělo i duše jako by se už s tímto stavem smířily a podléhaly bez odporu všepohlcujícímu zmrtvení.

Manfred neměl sílu postavit se malátnosti na odpor. Připadal si jako lapené zvíře.

Náhle ho zamrazilo podezření, že Ekramané a především Vila-Vila se v tichosti zmocňují jeho pozemské přirozenosti, jeho lidské osobnosti. V záblesku sebekritického prozření si uvědomil svou slabost, nemoc těla i duše, jež mu hrozí předčasným zestárnutím. Pochopil, že sklouzne do lhostejnosti, že se změní jeho povaha, jeho touhy a nakonec i molekulární struktura buněk. Vzrušeně se posadil. „To nesmím dopustit! Musím je ovládnout! Jsem civilizovaný člověk. Pozemšťan! A pozemšťané vždy přetvářeli planety, na které pronikli. Nesmím jim podlehnout. To já je musím polidštit!“

Rozhodl se. Přejde k činu, prosadí se, vnutí jim svůj způsob myšlení. Využije svých znalostí z biochemie a genetiky a zkušeností z laboratorních pokusů na Zemi. „Asi nedokážu přeměnit všechny Rylany, ale u některých se mi to určitě podaří!“ Myslel především na Vila-Vilu, toužil, aby ji dokázal přetvořit co nejdříve. Pokud by se smířil s její apatií, musel by se odříct prožitku skutečné vzájemné lásky. Musí jednat! Život ubíhá a nakonec by v něm zůstala pouze vyprahlá lítost, že se nedokázal vzchopit k činu.

Ano, mohl by dokázat, aby byla psychicky podobná Likosovi, mohl by z ní udělat alespoň poloviční pozemšťanku, schopnou několika základních pocitů a vznětů. Přestrukturováním jejích nervových center se pokusí vynulovat nebo alespoň oslabit konstantu apatie. Povzbuzen tímto rozhodnutím zapomněl na strach, že by kdy mohl podlehnout zhoubné ekramanizaci, zapomněl na nepříjemný psychický stav, jenž mu začal zastírat vědomí, a nadchl se pro úkol, který si stanovil. Pozemšťan se nikdy nesmí vzdát! On se nevzdá nikdy. Pozemská věda zvítězí nad Ekramany. Předělá Vila-Vilu, udělá z ní skutečnou ženu. Pak bude pokračovat na dalších domorodcích.

Vila-Vila přišla na návštěvu, netečná jako vždy. Manfred byl ve srubu sám. Valdemaro byl zalezlý v modulu a zuřivě opravoval vysílačku. Untertan odešel do vesnice pro potraviny. Manfred seděl nad výzkumným materiálem, který si pro své pokusy přinesl z modulu. Vila-Vila pohlcena vodopádem složitých slov a obklopena tolika přístroji vůbec nechápala, co se po ní chce. Manfred nemohl mluvit o molekulárních strukturách, o recesívních genech, o DNK, o interakci mezi dědičností a prostředím, o základní konstantě apatie, typické pro Ekramany, o chemických látkách, pocházejících ze Země. Upřeně ho pozorovala, zjevně zmatená, s nechápavým, leč netečným údivem nad neznámými věcmi, které neměly místo v jejím primitivním světě.

Po delším naléhání, když ji Manfred ujistil, že to bude záležitost zcela bezpečná, Vila-Vila s experimentem souhlasila.

„A přinese mi bolest?“

„Žádnou bolest, Vila-Vilo,“ řekl konejšivě Manfred, který měl již látku na první injekci připravenou. Vila-Vila ležela na jeho lůžku a jakmile jí injekční stříkačka pronikla kůží, zaryla prsty do polštáře a stiskla pevně rty. Vzápětí zavřela oči a upadla do hlubokého spánku. Manfred přes ni šetrně přetáhl přikrývku.

V následujících dnech přicházela Vila-Vila pravidelně do srubu a bez hlesu se podrobovala pokusu, jehož přesný cíl neznala. Ostatně se ani neptala, nebyla zvídavá, jako vždy.

Pokaždé, když se Vila-Vila probudila, zprvu bloudila udiveným pohledem rozšířených zornic kolem sebe a pak vláčným krokem pomalu odcházela ze srubu. Osamocený biolog se pustil do vyhodnocování diagramů, získaných během dívčina spánku, srovnával výsledky a na základě komplexních rozborů stanovoval složení příštích dávek. Jen ztěžka přemáhal vzrušení, jež se ho zmocňovalo stejně jako na Zemi při každém novém výzkumu.

I toho dne dostal Untertan od Manfreda příkaz, aby zůstal venku, dokud Vila-Vila neopustí srub. Chvíli bloumal po planině, pak zašel na okraj lesa Mi-Ra a pozoroval feríse, jak poskakují po větvích a třepotají svými průsvitnými blánami. Nakonec si sedl na poslední příčku žebříku do modulu a čekal na případné příkazy. Po chvíli se objevil Porfir, provázený Likosem a Lu-Lukou, kteří šli do lesa na dříví. Dali se do řeči. V nepřítomnosti pozemšťanů nebyl robot vázán podřízeným postavením a volně si s Rylany povídal. Líčil jim poslední úděsné okamžiky na palubě Diamantu.

Uvnitř modulu Valdemaro zuřil nad vysílačkou. Přese všechno úsilí, trvající už mnoho dní, se mu nedařilo navázat spojení. Chyběla mu pomoc, kterou mu Manfred z nepochopitelných důvodů odepřel. Roztrpčen, že se mu práce nedaří, vstal od zařízení a udělal několik nervózních kroků po kabině, aby si protáhl údy. Vtom zaslechl Untertanův hlas.

„A teď vám povím, jak přišel o život velitel Diamantu. Byl to vysoký, silný muž, neměl strach před ničím, jmenoval se Leon. Byl jsem…“

Untertan tedy není pod Manfredovým dohledem, napadlo Valdemara, toho bych mohl využít. Vyklonil se z otevřeného poklopu a pohlédl dolů. V trávě u paty žebříku kolem Untertanových nohou seděli v kruhu tři Rylané a napjatě poslouchali.

„Untertane, pojď nahoru!“ rozkázal Valdemaro. Untertan zvedl hlavu: „Už jdu, pane inženýre.“ Pokynul přátelům a vystoupil do modulu. Valdemaro ho zavedl k vysílačce. „Zaktivizuj všechny své znalosti o meziplanetárním vysílacím zařízení a pomoz mi uvést do provozu vysílačku. Zjisti, co a proč nefunguje! Musíme se okamžitě spojit se základnou! S jakoukoli, na kterékoli planetě, třeba mimo soustavu Sirmiose.“

„Ano, inženýre.“

„Budeš na tom pracovat sám, i když tu nebudu.“

„Provedu, inženýre.“

„Tento příkaz si založ do paměti nastálo, aby se ti nevymazal, ani když ti někdo jiný – tím myslím doktora Manfreda – dá příkaz opačný!“ Pak se odmlčel. „Untertane, musíš příkaz vykonat! Dobře víš, že Untertan znamená poddaný. Jsi podřízený lidské vůli!“

„Vím, inženýre.“

„V laboratoři tě sestavili podle vzorce podřízenosti. Svobodně se můžeš rozhodovat pouze tehdy, když jde o tvou osobní obranu nebo o obranu tvých pánů!“

Untertan mlčel. Jeho myšlenkové centrum automaticky registrovalo výčet povinností a údajů z robotského kodexu, který nemohl nedodržovat. Valdemaro ukázal rukou na vysílačku: „A teď do práce!“

Vila-Vila přecházela planinu porostlou vysokými stvoly, jež šustily při každém kroku. Tunika pomerančové barvy se rytmicky vlnila vláčnými pohyby boků. Manfred ji sledoval z prahu srubu pln nadějí i pochyb o úspěchu svého pokusu. Víra ve vlastní schopnosti, podněcovaná láskou k Vila-Vile, však v něm vítězila a potlačovala pochybnosti, jež ho neodbytně přepadaly a podemílaly jeho jistotu.

Vila-Vila prošla bez zájmu kolem srubu a kráčela dál. V náhlém záchvatu žárlivosti za ní Manfred vyběhl. Dostihl ji až na pokraji louky, rozhodnut, že ji doprovodí. Dívka se na něho otočila s prázdným, ani přátelským, ani nepřátelským pohledem. Manfred šťasten, že může být v její společnosti, s ní došel až do Rylu, spokojený, že skutečně míří domů. Zanechal ji u stavu. Tkala si jemné plátno své oblíbené pomerančové barvy.

Pak se šel projít vesnicí. Zastavil se na kus řeči u starého, vousatého Paka, který z hladkého roburového dřeva vyráběl talíře, mísy a poháry. O něco dál zahlédl Koru, která před svým domem splétala z ohebných prutů košík. Příjemně si s ní popovídal, když mu náhle myslí bleskla vtíravá myšlenka, že už dlouho neviděl Untertana. Šel někam pro zásoby? Ve vesnici ho ale neviděl. Kde by jinak byl? V modulu? Pomáhá snad Valdemarovi? Spěšně se s Korou rozloučil a proběhl vesnicí zpět k lesu Mi-Ra. Na planinu dorazil ve chvíli, kdy Untertan seskakoval ze žebříku u modulu.

Přísně se ho zeptal: „Cos dělal v modulu, Untertane?“

Untertan podle Valdemarova příkazu odpověděl, že inženýrovi zanesl čerstvý kirner.

„A nic jiného jsi tam nedělal?“

„Ne, doktore Manfrede.“

Biolog si ho nedůvěřivě prohlížel. „Běž udělat něco k jídlu, mám hlad.“

Untertan odešel do srubu a Manfred vylezl do modulu. Valdemaro si právě naléval do dřevěného šálku kirner, který mu zbyl od rána. Tmavě žlutá tekutina vybublávala z úzkého hrdla dřevěné konvice. Radiotechnik se zhluboka napil a vzpurně pohodil hlavou. „Musím tě upozornit, že jsem na dobré cestě! Zítra, nanejvýš pozítří se mi podaří navázat spojení. Už dneska jsem zachytil několik signálů.“

Manfreda to zjevně zarazilo. Valdemaro pokračoval: „A protože ses rozhodl, že neopustíš ani Ekram, ani tu svou krásku, ani své tajemné experimenty, řeknu základně, že jsi mrtev. Nebude to ostatně nepravděpodobné. Leon a Frank jsou po smrti, o doktoru Grumanim ani nemluvě. Taky jim řeknu, že Untertan shořel při požáru na Diamantu. Takže tu může zůstat s tebou.“

„No to se podívejme,“ neudržel se Manfred. „Myslíš opravdu na všecko. Já jsem po smrti, Untertan shořel. A co až sem někdo přiletí a zjistí, že jsem živý a že Untertan normálně funguje?“

„Až někdo přiletí, můžeš se schovat. Co na tom konečně záleží, jestli někdo zjistí, že jsi taky přežil?“

„Nechci se vrátit na Zem!“

„Kdyby Diamant neshořel, vrátil by ses z Yperu tak jako tak!“

„Tak za prvé: Diamant je v tahu. Za druhé: stejně bych se nevrátil. Rozhodl jsem se už tenkrát, že zůstanu na Yperu!“

„Nemusíš odtud, ani když přiletí pro mě!“

„K čertu s tebou! Nechci vidět už ani jeden pozemský ksicht! Rozumíš!“

„Já se chci vrátit na Zem! Nechci zůstat na téhle mdlé planetě obydlené primitivy jen proto, abych ti udělal radost! Dělej si, ksakru, co chceš, ale já to tu balím!“ vypěnil Valdemaro.

„To nebude snadné, to tě ujišťuji!“

„Snadné, nesnadné. Udělám všechno pro to, aby to vyšlo!

Dokážu to! Uvidíš!“

„To tedy uvidíme!“ zakřičel Manfred a rozzuřeně odešel. Zaklapnutí poklopu, který za sebou Manfred prudce zabouchl, hádku ukončilo.

V noci, když se ujistil, že Valdemaro hluboce spí, vyklouzl Manfred ze srubu a vplížil se do modulu. Se systematickou promyšleností trhal kontakty, řezal kabely a ničil ovládací tlačítka. Vydechl si, až když vysílačku zcela zdemoloval. Konečně se cítil bezpečný. Nebezpečí, že by se Valdemaro spojil s nějakou pozemskou základnou, pominulo. Už mu nic nehrozí.

Když Manfred nastoupil do Diamantu, aby odletěl na planetu Yper, zanechal za sebou ošklivou historii, jíž byl – jak se sám definoval – odvážným, ale smolařským protagonistou.

Několik let pracoval v západobavorském Ústavu vyšší biologie, v jehož experimentálním středisku se při výzkumech duševních chorob zkoušely nové terapeutické postupy. Výzkumy i léčba se řídily přesně stanovenou metodologií, kodexem norem schválených zákonem, jejichž nedodržení bylo nepřípustné.

Manfredova pyšná ctižádost se ovšem nemohla spokojit s průměrnými výsledky, dosahovanými v ústavu. Snil o velkých pokusech prováděných přímo na lidech. Snažil se proniknout do oblastí, kde se skrývaly taje ovládání lidského vědomi. Všichni jeho kolegové považovali tyto touhy za utopii. Manfred byl nucen dodržovat oficiální normy a podřizovat se svým nadřízeným. Své biochemické pokusy, zatím na laboratorních zvířatech, tedy začal provozovat doma v soukromé laboratoři.

Po čase mu osud nahrál příznivou náhodu. Ředitel přešel do jiného, významnějšího ústavu a on jako jeho zástupce převzal dočasně jeho místo. V ústavu se v tom období léčili tři pacienti, kteří tam byli hospitalizováni už dost dlouho.

Vláčeli je z jedné terapie na druhou, aniž se v jejich stavu projevily známky zlepšení. Lékaři už začali považovat jejich duševní chorobu za nevyléčitelnou.

Pokušení bylo příliš silné, než aby Manfred dále bral ohled na zákony a lékařskou etiku. Uvědomil si, že tito tři pacienti by mohli být vhodnými pokusnými osobami při převratném experimentu. Skuteční lidé namísto zvířat. O tom přece dlouho snil. Podobná příležitost se mu jindy tak snadno nenaskytne. Nesmí si ji nechat ujít. Nový ředitel má nastoupit co nevidět. Nesmí tedy ztrácet čas! Potajmu a zcela sám začal urychleně a s nadějí zkoušet svou biochemickou metodu transformace lidské psychiky. Byl si téměř jist, že i na lidských bytostech dosáhne záhy vynikajících výsledků. Po úspěšném zakončení experimentu zveřejní své vědecké tajemství, Manfredovu metodu.

Už po prvním týdnu zemřeli v jednom dni všichni pacienti. Trojnásobné úmrtí, zahalené mnoha nejasnostmi, zneklidnilo všechny vědce v ústavu. Událost by mohl vysvětlit pouze Manfred, kterého neúspěch zcela zbavil sil. Uvědomoval si svou odpovědnost, ale byl pevně rozhodnut, že se k ničemu nepřizná a že zahladí všechny stopy pokusu, aby nevzbudil žádné podezření. Bylo zahájeno vyšetřování, byla provedena pitva a prováděly se další analýzy. Šetření potrvá nejméně tři měsíce, uvědomoval si Manfred. Předstíral živý zájem o výsledek, v skrytu však osnoval útěk. Nevěděl kam, nevěděl jak.

Jakmile se doslechl, že na dlouhodobou expedici na planetu Yper hledají biologa, přihlásil se jako dobrovolník. Snažil se tak oddálit konečné zúčtování. Věděl, že v tělech mrtvých pacientů komise nevyhnutelně zjistí stopy látek, které se tam nemohly dostat jinak než umělou cestou. Na Yperu už najde způsob, jak se ztratit, jak splynout s početnou pozemskou kolonií. Pevně v to doufal, protože až vyšetřovací komise odhalí skutečnou příčinu smrti pacientů, vyhlásí po něm pátrání. Obával se, že Kosmopol by ho mohl dostihnout i zde. Nepochyboval, že by ho postavili před soud. Proces by skončil odsouzením za trojnásobnou vraždu spáchanou při provádění zakázaných pokusů na lidech. Minimální trest by se v takovém případě rovnal zákazu vědecké činnosti na doživotí a nucenému pobytu v odlehlé mimozemské kolonii.

V této kritické situaci mu opět pomohla šťastná náhoda, v niž už přestal dávno doufat. Diamant ztroskotal dříve, než dosáhl Yperu, a záchrannému modulu se podařilo přistát na neznámé planetce Ekram. Nikoho na Zemi nemohlo napadnout, že ti, kteří katastrofu případně přežili, našli záchranu právě zde. Manfred byl přesvědčen, že řídící středisko považuje Diamant i jeho posádku za nenávratně ztracené. Dnem i nocí přemýšlel, zda se někdy na Zemi setkal se jménem Ekram. Nevzpomínal si a pevně věřil, že tato planetka není zaregistrovaná ani v materiálech Světového kosmického střediska. Soustava Sirmiosu, kde se nečekaně s modulem octli, se nacházela v odlehlém cípu, kam ještě nedospěly pravidelné expedice světového výzkumného programu na svých paprskovitě uspořádaných výpravách, jež měly za cíl zmapovat dosud neodhalené planety. A Ekram je jistě jednou z maličkých planet, které pozemšťany ještě dlouho nebudou zajímat. Štěstí v neštěstí mu kalil Valdemaro, který neměl o jeho zločinu ani ponětí a s dětskou tvrdošíjností usiloval o návrat na Zemi. Třebaže se Manfred cítil plně zodpovědný za smrt těch tří lidí, často se omlouval, že stejně šlo o nevyléčitelné případy, choré blázny, lidské trosky. Ve správnosti jeho počínání ho utvrzovalo také vědomí, že vědecký pokrok se nikdy neobešel bez obětí a že postupy, jež jsou zákonem zakázané, jsou naopak přípustné ve vyšším zájmu a nezbytné pro pokrok výzkumu a experimentování. Tenkrát to byly tři oběti, ale díky jim Manfred určitě postoupil o krok vpřed. Výsledku vyšetřovací komise – zatím jen dílčích – využil k tomu, aby odhalil, jakých omylů se vlastně dopustil. Třeba je způsobil jen jeho spěch. Vždyť měl tak málo času! Příště se jich určitě vyvaruje.

Následujícího rána vstal Valdemaro časně. Manfred ještě spal a Untertan už byl pryč. Radiotechnik vyšel ze srubu a zahlédl ještě robota, jak v dáli přechází planinu směrem k Rylu. Maně se mu zvedl žaludek, když si představil, co Untertan uvaří z potravin, které mu dají ve vesnici. Nejprve ho chtěl přivolat, aby mu šel pomoct, vzápětí však změnil úmysl. Na vysílačce zbývalo práce už jen na několik hodin. Dosavadní robotova pomoc mu opravu velmi usnadnila. Finiš zvládne sám. Untertana může použít později, až Manfred zase bude zaneprázdněný s tou svou krasotinkou. Kdoví, co s ní provádí. O ústavu, kde Manfred pracoval, se povídaly různé věci. Ale co, řekl si, teď mám jiné starosti.

Už několik dní se pohyboval bez hole. Martis mu zlomenou nohu bylinami skvěle vyléčil. Pohvizdoval si řízný pochod a šplhal do modulu. Byl spokojený. Untertan opravdu zapracoval a on se s tím blahořečeným přístrojem dostal pěkně kupředu.

Jakmile vkročil do kabiny, zůstal ohromeně stát. Pohled na zničenou vysílačku v něm vyvolal zoufalství, které vzápětí vystřídal divoký vztek. Naplnila ho obrovská nenávist k Manfredovi, k jeho nesmyslnému požadavku zůstat na této prokleté planetě. Slepý zlostí se vrhl k zásobníku se zbraněmi, vyjmul pistoli, odjistil ji a zasunul do kapsy. Zastřelí ho jako prašivého psa!

Manfred seděl za stolem a snídal grenisovou placku. Přemýšlel. Jeho pohled se nevzrušeně zastavil na Valdemarovi, který náhle vtrhl do srubu a zastavil se až u protější strany stolu. Radiotechnikovy bledé rty se chvěly. Víčka očí, jež se nenávistně zabodávaly do Manfredovy tváře, křečovitě po-škubávala. Než začnu střílet, uvědomil si Valdemaro, musím se uklidnit! Nesmím minout! Střelí ho z bezprostřední blízkosti přímo mezi očí, které ho tak výsměšně pozorují.

„Tak copak je nového?“ zeptal se nevinně Manfred. Po této pokrytecké otázce se už Valdemaro neudržel, vrazil ruku do kapsy a vyrval zbraň.

Manfred pochopil. Vymrštil se, chytil Valdemara za ruku a zkroutil mu ji dozadu. Rána šla šikmo. Valdemaro s prostřeleným hrudníkem zůstal bez hnutí ležet.

„To se ti povedlo, pitomče! Chtěl jsi mě oddělat a koupil jsi to sám! Nečekal jsi, že budu rychlejší, co?“ To byla jediná pohřební řeč, pronesená nad Valdemarem.

Manfred už nemusel mít strach, že ho pozemšťané najdou. Odtáhl mrtvé tělo stranou. Červená stopa, kterou za sebou zanechávalo, v něm vzbuzovala pohrdlivou nelibost. Setřel krev z podlahy a uklidil stopy po zápase.

Když se Untertan vrátil, vylíčil mu Manfred, co se stalo: „Podívej, zbraň má ještě v ruce!“ Prsty mrtvého dosud svíraly pažbu, ukazováček byl zkroucený kolem spouště. „Měl jsem se nechat zabít!“

„Všichni mají právo se bránit. I já, robot, mám na to právo. Pokud neuškodím lidské bytosti. Kdyby mě inženýr chtěl zničit, nemohl bych se bránit.“

„Ale já nejsem robot! Běž pro nějakou lopatu!“ Zamířili přes planinu a došli na vzdálenější okraj lesa. Při úpatí obřího roburu Untertan složil nářadí a pustil se do kopání jámy. Manfred stál nad ním a radil. Po chvíli k nim přišla Vila-Vila a ptala se, co to dělají. „Valdemaro se zastřelil,“ řekl lakonicky Manfred. „Co to znamená?“

„Že je mrtvý a teď ho musíme pohřbít.“

„Mrtví se přece pálí,“ namítla Vila-Vila. „My, pozemšťané z Evropy, pohřbíváme do země.“

„Evropa je velká jako Ryl?“ zeptal se Likos, který přišel zakrátko po dívce. „Daleko větší.“

„Jako les Mi-Ra? Nebo jako ten daleký les, kde jsme byli vrtulníkem?“

„Větší. Evropa je daleko větší.“

„To si nedokážu představit.“

„Já také ne,“ připojila se Vila-Vila a zvedla oči k nebi, jako by hledala něco podobného tak obrovské rozloze.

Oba Rylané přijali Valdemarovu smrt jako zcela přirozenou věc. Manfred byl rád, že se o Valdemarovi přestane mluvit. Jáma už byla dost hluboká. Nařídil Likosovi, aby pomohl Untertanovi přenést tělo. Všichni se odebrali do srubu.

Vila-Vila se podívala na mrtvého: „Krev?“

„Už jsem ti řekl, že se zastřelil. Tímhle.“ Manfred se/dotkl špičkou boty zbraně, která ležela na podlaze. Shýbl se pro ni, zaklapl pojistku a zastrčil ji do kapsy kombinézy. Likos i Vila-Vila pozorně sledovali každý pozemšťanův pohyb. Předmět, přinášející smrt, neznali. Manfred si uvědomil dívčin zájem a projel jím záchvěv uspokojení. Začíná Vila-Vila reagovat na nové podněty? Přináší jeho experiment konečně první výsledky?

Valdemarovo tělo uložili do jámy a zahrnuli hlínou. Vila-Vila zarazila do nízkého rovu větev obřího roburu. „Stín pro mrtvého,“ pronesla zpěvavým hlasem jako pozdrav na rozloučenou.

„Takhle se loučíme s mrtvým, než ho spálíme,“ vysvětloval Likos.

„A co děláte s popelem?“

„Rozprášíme ho po lese nebo po planině. Podle přání mrtvého.“

Závan větru rozhýbal větve obřího roburu a po čerstvém hrobu přeběhl tanec stínů a světel. Nikdo nemluvil. Rozhostilo se ticho, které mělo navždy uzavřít tuto tragickou událost.

„Pojďme odtud,“ zamumlal Manfred. Nechtěl už na Valdemarovu smrt myslet. Teď se konečně pustí do díla. Ne však zde, nad hrobem člověka, který byl jeho druhem v tolikerém neštěstí.

Poslal Untertana a Likose do Rylu pro kirner a zavedl Vila-Vilu do srubu. Vložil jí do ruky hvězdičku z pozlaceného plechu, kterou si sňal z uniformy, a zeptal se, zda se jí líbí. Přimhouřenýma očima si prohlížela blýskavou věc. „Hezká,“

řekla pouze a zapíchla si ji do tuniky. Manfred se však nevzdával: „Cítíš ke mně něco, Vila-Vilo?“

„Nerozumím.“

Tedy opět běžná reakce. Všechno zůstalo při starém. Stejně by se zachovala i před pokusem, odpověděla by „hezké“, řekla by „nerozumím“. Nic se v ní nezměnilo. Zkusil tedy, co se stalo s její zvídavostí. „Poslyš, zítra beru Likose do vrtulníku. Poletíme se podívat na zuty. Chtěla bys s námi?“ Dívčiny oči se rozzářily, až ztmavly: „Zuti?“ Několikrát zatleskala o sebe špičkami prstů. Manfred si toto gesto vyložil jako projev dětinské radosti. Zatím se s ním na Ekramu nesetkal. „Ano, ráda bych letěla s vámi.“

Manfred v duchu hodnotil změny, k nimž došlo ve Vila-Vilině chování. Porovnával, jak reagovala před časem, když jí vyprávěl o svém dobrodružství se zuty, se současnými projevy. Konečně dospěla k prvnímu aktivnímu gestu. Jeho vědecká hrdost zaznamenala první úspěch a jeho láska k Vila-Vile pocítila první záblesk naděje.

6

Vrtulník svištěl pod načervenalým nebem, do něhož od moře pronikala hradba tmavě fialových mračen. Manfred, zvyklý na věčně čisté rylské nebe, na němž se jen vzácně objevovaly tmavé čmouhy, byl tímto kouzelným pohledem uchvácen.

Vila-Vila seděla vedle pilota a beze známek strachu sledovala scenérii, která se kolem ní odvíjela. Ani teď však její tvář nepozbyla obvyklý mírně udivený výraz, jakoby vtištěný do tváře.

Likos pozoroval ze zadního sedadla dalekohledem okraj lesa a pátral po prostoru, kde minule přistáli. Zacházet s tímto pozemským přístrojem se naučil velmi snadno. Jakmile místo objevil, vrtulník se snesl k zemi. Vystoupili a ponořili se do pralesa. Vzduch byl prosycený vlhkostí, z ostrých pinatsových listů nepřetržitě kanuly kapky kondenzovaných vodních par.

Došli až k nízkému porostu a stejně jako při první výpravě se zastavili na jeho okraji. Schovali se za kmeny a Manfred vytáhl grenisové placky. Oba Rylané se do nich s chutí pustili, on však do sebe nedokázal vpravit ani sousto. Vzrušeně pozoroval mýtinu a s napětím občas sledoval Vila-Vilu. Doufal, že místo zase brzy ožije zuty a že z dívčiny tváře konečně zmizí ten věčně netečný výraz.

Z temné hloubi pralesa doléhal stále silněji lomoz, nesourodá směsice zvuků, skřeků a vytí se blížila a stále mohutněla. Manfred si připravil zbraň. Neznámé skřeky, jakoby vycházející z hrdel subhumánních bytostí, v něm vyvolávaly nepříjemné napětí. Likos ani Vila-Vila však nedávali najevo žádné znepokojení.

„Minule takhle nevyváděli,“ zašeptal Manfred, ale Likos nevzrušeně odpověděl, že to asi jsou přece jenom zvuky stáda zutů. Povyk přerostl ve vřavu a les kolem náhle ožil. Zuti se vřítili ze všech stran na mýtinu a celou ji zaplavili. Likos měl pravdu.

Manfred napjatě pozoroval Vila-Vilu. Dívka sledovala, jak nemotorná zvířata s hustou černou srstí freneticky pobíhají po prostranství, vydávajíce úzkostné skřeky. Svýma velkýma podlouhlýma očima přejížděla z jednoho konce mýtiny na druhý, její udivený výraz se však nezměnil. Obava, že tyto drásavé skřeky mohou být předzvěstí útoku, přivedla Manfreda k ráznému rozhodnutí: „Musíme se schovat! Rychle nahoru na stromy!“

Likos a Vila-Vila se bez obtíží obratně vyšplhali na nejbližší pinats. Byli zvyklí lézt po stromech a sbírat plody. Manfred, který je následoval, se jen ztěžka vydrápal do vysoké rozsochy.

Z výšky se mu naskytl rozhled po celé mýtině. Viděl mohutné, neklidem vroucí stádo zutů, posilované nekonečným přílivem dalších a dalších zvířat. Na rozlehlém prostoru se už shromáždily celé stovky zutů. Připadalo mu, že neklidné pobíhání zvířat má svůj řád: seskupovala se do pravidelných kruhů. Každý kruh byl protnut dalším a ten zase dalším, takže před Manfredem postupně vyrůstala složitá mozaika neustále rostoucího počtu kruhů. Pohlédl na dívku. Viděl ji však pouze z profilu. Nedokázal odhadnout, zda vůbec nějak reagovala na tu strhující podívanou. Rozhodl se tedy, že zkoumání vlivu neobvyklých událostí na její psychiku odloží na pozdější dobu – nyní ho přitahovala masa zvířat, jejíž neobvyklé chování si nedokázal vysvětlit.

Zuti se posadili ztěžka na zadní končetiny jeden vedle druhého. Monumentální hradba těl vydávala skřeky, jako by chtěla vyslat své poselství co nejdále. Manfred měl dojem, že jde o vrcholné shromáždění tajemných velkých zvířat, skrývající v sobě temný smysl, snad předzvěst bezprostředního nebezpečí.

Po nějaké době příliv zvířat na mýtinu ustal, skřeky zeslábly, až zcela ustaly. Rozhostilo se hluboké ticho, plné očekávání. Kruhová mozaika znehybněla. Neskutečný klid, prozářený téměř hmotným jasem rudofialového nebe, evokoval mimosmyslovou magii spiritistického kruhu. Ze zkřížených pohledů zutů jako by se uvolňovala neznámá síla. Za nějaký čas se zvířata vymanila ze strnuti, kruhy se rozpadly. Zuti se rozptýlili po planině. Někteří zmizeli v porostu, další začali chvatně sbírat zralé pinatsové plody. Část zutů dokonce vylezla na stromy a setřásala plody z větví na zem, odkud je ostatní snášeli na hromady. Pracovali spěšně. Nasbírané plody pak naskládali do kožnatých záhybů v tlusté srsti a jeden po druhém mizeli mezi stromy.

Mýtina zůstala ponořená do ticha.

Manfred se probral z ohromení. Obrátil se na Likose a Vila-Vilu a přikázal: „Rychle dolů! Musíme za nimi!“ Ekramané hbitě sešplhali na zem. Manfred opatrně slezl za nimi. „Kam asi šli?“ zeptal se Likos na zemi. Dívka se na něho dívala s neurčitým výrazem a mlčela. Když se Manfred dotkl jejího ramene s otázkou, zda se jí zuti líbili, přikývla, snad aby mu udělala radost. Její neproniknutelný výraz jako by však dostal trhlinu. Nebo se to Manfredovi jen zdálo? Biolog se na okamžik nad svou domněnkou zamyslel, ale vzápětí se probral: „Budeme je sledovat vrtulníkem.“ Vrátili se ke stroji a odstartovali. Přeletěli celou pinatsovou část lesa. Na hemžící se stádo černých zutů opět narazili až na pahrbkovité planině, kde při první výpravě spatřili ony zvláštní stavby. Manfred zavěsil vrtulník stranou, na rozhraní lesa a pláně, aby nebyl vidět, a přitiskl oči k dalekohledu. Zuti se drápali po dunách a jeden za druhým sestupovali v husím zástupu do podivných staveb. Z pralesa se valila stále další zvířata, šplhala nahoru po dunách a okamžitě mizela v bochnících z kamenů a bláta. Po chvíli zástupy z pralesa prořídly, až se planina úplně vyprázdnila.

„Asi ty stavby používají jako doupata,“ přemýšlel nahlas Likos.

Manfreda však napadla jiná hypotéza: zuty tak vychovali inteligentní černí lidé, podobně jako kdysi na Zemi byli psi naučeni k životu v lidských příbytcích.

„Chceš říct, že zuti bydleli dohromady s černými lidmi?“ podivil se Likos. „Tak proto se tedy v těch domech schovali až teď? Minule tam přece nebyli.“

„Třeba jim začíná období letargie,“ odpověděl Manfred a po chvíli zamyšleně dodal: „Jako by je hnal strach. Ty plody sbírali v překotném spěchu.“

„Minule jsme zřejmě viděli jen jednu rodinku. Ted bylo zutů mnohem víc a sbírali plody všichni dohromady.“

„Přesně tak,“ souhlasil biolog. „Na mýtině vypadali jako stejnorodá hmota nebo jako jedno tělo tvořené mnoha částmi.“

Vrtulník zvolna oblétával v pravidelných kruzích ztichlou pláň. Manfred, zabraný do pozorování zutů, si náhle uvědomil, že mraky nebezpečně zhoustly a nebe ztmavlo do hrozivé fialové barvy. Nabral zpáteční kurs, aby unikl bouřce, která se kvapem blížila. Avšak ještě než stačil přeletět prales, na zem začaly dopadat první rosolovité kapky. Ztěžklé nebe viselo nízko nad povrchem planety.

„To je asi ten velký déšť, co přichází od moře,“ řekl Likos, „a padá pouze tady, v krajině černých lidí.“

Manfred o tom pochyboval. Představoval si, jak se jejich srub hroutí pod záplavou té divné rosolovité hmoty. Pevně svíral páky řízení a vedl vrtulník rosolovitými provazci směrem k domovu. Za velkou řekou se však nečekaně a v celé své oslnivé záři vyloupl Sirmios. Likos měl opět pravdu. Nebe bylo rozťato vedví: zatímco se vrtulník plavně nořil do zářivě červené záchrany, rudofialové nebe zůstávalo daleko za jejich zády.

Untertan vykonával Valdemarovy příkazy, zapaměťované na stálo. Pracoval na vysílačce od chvíle, kdy Manfred odstartoval na výpravu za zuty. Opravoval ji potajmu, aby o tom nikdo nevěděl, přesně jak byl naprogramován. Když zaslechl vzdálené bzučení vrtulníku, blížícího se k modulu od lesa Mi-Ra, rychle uvedl zařízení do zdánlivě původního stavu, aby Manfred nic nepoznal. Vyklouzl z modulu a usadil se na poslední příčku žebříku.

Vila-Vila pravidelně přicházela do srubu každý den a podrobovala se biochemickému experimentu. Jednoho dne Manfred, sedící k dívce zády, dávkoval u pracovního stolu nový roztok, když náhle pocítil silné nutkání otočit se. Jako by se ozvalo volání. Vila-Vila seděla na posteli a probodávala ho tak intenzívním pohledem, až se zdálo, že je hmotný.

„Chceš mi něco říct, Vila-Vilo?“

Nedokázala odpovědět, ale zkoumavě ho sledovala a studovala každý detail Manfredovy tváře. Pak skryla pod víčky záblesk zklamání, natáhla se na lůžko a zůstala ležet bez hnutí. Manfred, nadšený změnami, jež zaznamenal v dívčině výrazu, se ji snažil přimět k řeči. Nedostal z ní však ani slovo.

V následujících dnech se z dívčina obličeje pozvolna vytrácela přirozená svěžest a její tvář pohasínala do šedi. Jen velké podlouhlé oči občas ožívaly prudkými záblesky.

„Cítíš ke mně něco, Vila-Vilo?“

Dívka nic neříkala. Netrpělivý Manfred byl zklamaný, že transformace Vila-Viliny psychiky probíhá příliš pomalu. Dívka se sice změnila, ale ne tolik, jak si představoval. Prohlížela si zvědavě zdi, stůl, vědecké přístroje, Manfredovu tvář, větev obřího roburu, která se kývala za okny, ale to bylo vše. Její zájem byl pasivní. Žila jako v hypnotickém snu, přijímala lásku, ale neoplácela ji, byla zakuklená do ekramské nevědomosti, jen občas protkané záblesky světla. Manfred často hloubal nad tím, zda se z těchto záblesků nestanou trýznivé trhliny v dívčině psychice a zda další pokračování experimentu nevyvolá nečekané reakce, traumata, nepoškodí nervová centra. Byl v pokušení přerušit choulostivou operaci a vzdát se další pygmalionské práce. Jenže nebyl Pygmalion, nýbrž biochemik, který provádí převratný a riskantní experiment z lásky k ženě.

„Ještě deset dávek a budeš pozemšťan jako já!“ Dívala se na něho a její pohled se propadal do propasti plné otázek.

Jednoho odpoledne, když se Vila-Vila probrala z hlubokého spánku, který vždy následoval po injekci biochemické látky, požádala vyhladověle o listex. Nesla ho k ústům, když náhle zastavila pohyb ruky na půli cesty a začala si se zájmem prohlížet žlutavou dužinu zdobenou labyrintem barevných žílek. „Ten je hezký!“ vydechla, jak otáčela plodem před očima rozšířenýma údivem. Pak se do plodu zakousla a se zjevným požitkem vychutnávala každé sousto. Když dojedla, prohlásila s uvědomělým přesvědčením: „Byl moc dobrý!“

Zvedla se z lůžka a pomalu přešla k oknu. Chvíli se upřeně dívala ven na obří světle fialové robury, v jejichž větvích se rozplývalo tmavočervené světlo Sirmiose, a pak náhle zastřeným monotónním hlasem smutně pronesla otázku: „Proč jsou věci tak složité?“

Manfred naléhal, aby mu vysvětlila, co tím chce říct, ale nedostal od ní žádnou odpověď. Pak – poprvé, co se znali – se odmítla milovat a bez vysvětlení vyšla ze srubu. Stále rychlejším krokem pospíchala k lesu, kde brzy zmizela ve spleti cestiček. Manfred se neslyšně plížil za ní ve vzdálenosti několika metrů, ukrývaje se v bujných křoviscích. Viděl, jak se Vila-Vila rozrušeně chvěje a jak jejím útlým tělem otřásají křečovité záškuby. Náhle vytrhla ze země šlahoun a vztekle jím začala šlehat kolem sebe. Byla nesmírně vzrušená, téměř na pokraji nervového zhroucení.

Manfred vyrazil z úkrytu, vytrhl dívce šlahoun z ruky a pevně ji sevřel v náručí. Vila-Vila, zcela vysílená, prudce oddychovala. Prosebně se na Manfreda dívala a pozvolna se uklidňovala.

„Co je ti, Vila-Vilo?“

Místo odpovědi mu položila otázku plnou zoufalství: „Proč jsou věci tak smutné?“

„Nejsou smutné.“

„Tak nejsou pravé. Vypadají jinak, než ve skutečnosti jsou.“

Manfred se jí zeptal, ale velmi opatrně a nepřesvědčivě, protože chtěl, aby s jeho návrhem nesouhlasila: „Chceš, abychom můj experiment přerušili?“

„Ne, chci pokračovat, teď vidím a chápu věci, které jsem předtím neviděla a nechápala.“

„Jaké věci?“

Vila-Vila tajemně opakovala: „Teď chápu. Předtím jsem nechápala.“

Manfred ji přesvědčil, že se musejí vrátit do srubu. Vzal ji za ruku a na zpáteční cestě, aby Vila-Vilu rozptýlil, vyprávěl o Měsíci, jak se liší od Naxy. Vysvětlil jí rozdíl mezi světlem Slunce a Sirmiose, mezi pozemským a ekramským nebem. Vyprávěl jí o rodné planetě, o omamně vonících jasmínech, které rozkvétají pouze v noci, o zvířatech rodících vejce, o krupobití, které popisoval jako déšť z tvrdých průhledných bobulí podobných zrnkům vyschlého kirneru. Sledoval dívku a připadalo mu, že poprvé vidí na jejích rtech náznak úsměvu. Byl to první úsměv, který se mu podařilo vyloudit na ústech milované ženy. Byl to vůbec první úsměv, který zahlédl na tváři Ekramana, protože ani Likos se nikdy neusmíval a protože na této apatické planetě se nikdo nikdy neusmíval, Manfreda zaplavila vlna štěstí a pocítil silnou naději do budoucna.

Také Vila-Vila vyprávěla. Manfred naslouchal jejímu povídání o plazivých zvířatech, rodících okřídlená mláďata, o dlouhodobých deštích v krajině moří a řek, o opeřenci zvaném arbis, zpívajícím táhlé melodie, o inteligentních černých lidech, kteří si rozumějí beze slov. Mnohé z toho už slyšel od Likose, přesto však dívku nepřerušoval. Byl rád, že se uklidnila a zapomněla na to, co prožila v lese. Vila-Vila nepřestala vyprávět, ani když došli do srubu, jako by se uvolnil tok dlouho zadržovaný vrozenou ekramskou mlčenlivostí. I Untertan, který se mezitím vrátil domů, naslouchal dívčiným báchorkám.

„Vidíš, Untertane, co toho Vila-Vila ví?“

„Dokonce víc než Likos, doktore Manfrede.“ Všichni tři seděli za stolem a popíjeli čerstvý kirner. Pokaždé, když Vila-Vila nesla dřevěný pohár k ústům, roztáhla rty do líbezného úsměvu. Manfred od ní nemohl odtrhnout oči. Celá jeho bytost překypovala nadějí a nadšením.

Někdo zabušil na polootevřené dveře a vzápětí se objevila kudrnatá hlava: „Mohu dál?“

„To jsi ty, Koro? Pojď dál!“ vyzval ji Manfred.

Mladá Ekramanka vstoupila a zamířila ke stolu. Měla na sobě modrou tuniku, převázanou v pase, v ruce držela nový košík, který přinesla Manfredovi jako dárek. Postavila se vedle pozemšťana a zadívala se mu upřeně do očí, pak mu podala košík. Vila-Vila vztekle vyskočila a vrhla se mezi ně. Rozmáchla se a vlepila Koře políček.

„Takhle se odnaučíš sem chodit!“ Obočí měla výhružně svraštěné, ústa se jí zkřivila do úšklebku.

Kora si přejela zčervenalou tvář dlaní a oči se jí zalily slzami. „Proč jsi mi udělala bolest, Vila-Vilo?“

„Běž pryč! Vrať se domů!“ zakřičela místo odpovědi Vila-Vila.

Kořin mírný pohled spočinul na kdysi laskavé Vila-Vile. Změnila se k nepoznání. Výhružně gestikulovala a v tváři měla nezvyklý, nenávistný výraz; její slova byla plna násilí. Kora se odebrala beze slova ke dveřím, kde se otočila, aby se ještě jednou podívala nechápavým pohledem na svou přítelkyni. Pak odešla. Vila-Vila skočila k východu a zkontrolovala, zda se Kora skutečně vzdálila. Dívala se za ní, jak kráčí přes planinu a stoupá do vrchu, přes nějž vede cesta k Rylu.

Nevídaná scéna na Manfreda hluboce zapůsobila. V lese si Vila-Vila vybíjela vztek na rostlinách, teď se rozlítila i na živou bytost. Byl zmatený, plný pochybností a obav.

Zrekapituloval si události dne: porcelánová maska na dívčině tváři se definitivně roztříštila, dívčiny projevy dostaly volný průchod. A tyto projevy byly výsledkem zcela neekram-ských pocitů. To bylo zjevné! Takže experiment konečně přinesl výsledky. Dívčin výbuch byl výmluvným důkazem rodícího se výhradně pozemského citu: žárlivosti. A jestliže Vila-Vila žárlila na Koru a na něho, mohlo to znamenat jen jedno – Vila-Vila se do něho zamilovala.

7

Vila-Vila nyní velmi často odmítala všechny Manfredovy milostné návrhy. Když se jí ptal proč, krčila rameny: „Nemám chuť, nic víc.“ Odmítavé, pohrdavé gesto bylo typicky pozemské. Bydlela teď ve srubu s Manfrédem a chovala se již zcela neekramsky. Někdy se Manfredovi věnovala s vášnivým vzepětím, jindy ho odmítala, vzpouzela se a její reakce se téměř blížily nenávisti. Manfred jí přestával rozumět, ale omlouval ji. Byla to přece jen mímozemšťanka a umělé pozemšťansko-ekramské křížení nemohlo přinést okamžitě jednoznačné výsledky. Ostatně i ženy na jeho planetě ne vždy byly vzorem přímočarosti a logiky.

Měl v úmyslu znovu zaletět do oblasti u moře a pokračovat ve výzkumech, které posledně přerušila bouře.

„Poletíš se mnou do krajiny zutů?“ obrátil se na Vila-Vilu, kterou chtěl vzít s sebou/Ta mu nevěnovala pozornost a prudce si nalévala kirner. Nápoj vzkypěl a vybublal z poháru. Vila-Vila vztekle vykřikla nad louží, rozlévající se po stole. Manfred byl nucen svou otázku zopakovat.

„Ne, nechci! Dej mi pokoj!“

Byl to opravdu černý den. Manfred cítil, že v něm narůstá napětí, a raději rázným krokem zamířil k Likosovi, ale našel jen prázdný dům. Uprostřed planiny narazil na Untertana, nesoucího svazek nahořklých cikových stonků. „Úklid! ve srubu a připrav něco k jídlu. Kde je Likos?“

„Odešel do Rylu.“

Vrtulník vrhal tmavý stín na hustý koberec travin pokrývajících planinu. Manfred krátce uvažoval a pak se rozhodl, že se na cestu vydá sám. Potřeboval se uvolnit, zbavit špatné nálady. Kromě toho by se konečně rád dozvěděl něco víc o zutech.

Jakmile vrtulník odletěl, vrátil se Untertan do srubu a pustil se do práce. Čistil cikové stonky. Vila-Vila ho pozorovala zpoza stolu.

„Proč jsi neletěl s doktorem Manfredem?“

„Neřekl mi.“

Vila-Vila vzala drobounký stonek a hrála si s ním v prstech.

„Viděl jsi Likose?“

„Odešel s Martisem.“

Untertan se pustil do uklízení a Vila-Vila mu pomáhala. Když byla trixová polévka hotová, Untertan ji odstavil, zkontroloval pořádek v ostatních místnostech a pak se považoval za volného. „Půjdu na chvíli ven. A ty?“

„Zůstanu doma. Počkám na Manfreda.“

Untertan odešel do modulu a sedl si k vysílačce. Brzy se zabral do práce a zcela zapomněl na své okolí. Neuplynula ani hodina, když uslyšel za zády tiché kroky. Vyskočil v obavě, že ho tam objevil biolog. Bzučení přistávajícího vrtulníku však neslyšel.

Za ním stála Vila-Vila: „Co tu děláš, Untertane?“

Rozpačitě mávl rukou: „Nic důležitého.“

Vila-Vile neunikla jeho neochota: „Nechceš mi to říct?“

Ted, když ho dívka přistihla, musel si vymyslet nějakou výmluvu, aby nemohla biologa informovat. „Je to překvapení pro doktora Manfreda. Ale nesmíš mu to prozradit!“

„Slibuji.“ Vila-Vila vztyčila ruku na znamení, že svou přísahu míní vážně.

Untertan jí jednoduchými slovy, aby mu rozuměla, vysvětloval: „Tímto strojem, který se jmenuje vysílačka, budeme rozmlouvat s našimi dalekými pozemskými kamarády. Opravuji ho, protože nefunguje.“

„Opravdu?“ protáhla Vila-Vila udiveně. „A Manfred také bude s nimi mluvit? To je to překvapení?“

„Ano, doktor Manfred bude velmi rád, až uvidí, že je vysílačka opravená. Připravuji mu to jako dárek. Vysílačku chtěl opravit i inženýr Valdemaro. Ten, co je po smrti.“

„Valdemaro?“ zeptala se nejistě Vila-Vila. Pak si vzpomněla. „Aha, ano, pohřbili jste ho bez spálení.“ Už ztratila zájem o přístroj i o to, co s ním Untertan dělá. Chtěla si jen ukrátit čekání na Manfreda. Rozhlížela se po kabině, občas přejela prsty po nějakém lesklém předmětu a po chvíli odešla. Untertan se opět vrátil ke své práci.

Manfred letěl nad rozsáhlou oblasti, kde ještě nedávno byly planiny, řeky a lesy, a jen stěží se orientoval v nepřehledné krajině, jež se pod ním odvíjela. Vše bylo utopeno v šedě fialovém bahnisku, z něhož trčely pouze stromy. Nedokázal rozlišit hlavní toky řek od jejich přítoků, protože celé území, kam dohlédl, se slilo v jednolitou masu. Moře, bažiny a pevnina vytvořily jedinou lesknoucí se plochu. Řeky vystoupily z břehů a slily se vjedno s mořem. Už nepršelo. Nebe však bylo zachmuřené, těžké ovzduší, chvějící se nezvykle vysokou teplotou, bylo prosycené vlhkostí, stoupající ze zatopené pevniny.

Manfred chtěl prozkoumat následky dešťů. Snížil rychlost a pomalu letěl až nad oblast se stavbami. Strmé duny čněly nad sinalou vodní plochou a zavalité kamenné kupole na jejich vrcholcích se tyčily jako šedavé puchýře. Hluboké ticho svíralo celou planinu. Manfred již začínal chápat, co vedlo zuty k tomu, aby se uchýlili se zásobami potravy do podivných doupat.

Bylo pravděpodobné, že stavitelé, jež Likos nazýval černými lidmi, odešli z této oblasti záplav a mořských přílivů, aby unikli pohromám. Zuti však zůstali, naučili se velké deště předvídat a včas nacházet úkryt. Už chápal význam toho nesmírného hemžení, které ho posledně ohromilo, toho chvatného sbírání pinatsových plodů a hromadného přesunu do staveb. Teď v nich zuti určitě ještě čekají, než vody opadnou. Třebaže zaplavená krajina vypadala smutně a neutěšeně, Manfreda okouzlovala. Pomalu kroužil v malé výšce nad celou oblastí. Doufal, že nějaký zut se přece jen odváží vystrčit ze zvědavosti hlavu.

Vila-Vila seděla u okna a upřeně se dívala směrem k Li-kosově chatě. Seděla nečinně s rukama zkříženýma na klíně. Co se odstěhovala z Rylu, úplně se přestala věnovat ručním pracím.

Neviděla, že by se Likos vrátil. Dveře byly stále zavřené. Došla si pro pohár s kirnerem a vrátila se zpět k oknu. Seděla u něho bez hnutí, jako na stráži. Náhle se dveře Likosova domu otevřely a vyšla z nich žena v blankytné tunice. Kora. Vila-Vila rozrušeně odhodila pohár, odkopla z nohou dřeváky a vyběhla ze srubu. Přeběhla pokradmu do pralesa a schovala se za jeden ze stromů, lemujících cestu k Rylu. Shýbla se a sebrala ze země kámen. Jakmile Kora přešla kolem ní, mrštila kamenem a plnou silou zasáhla dívčina záda. Kora vykřikla bolestí a otočila se. Prostranství bylo prázdné, nedaleko stál jen modul a srub cizinců. S nářkem se rozběhla nahoru k vesnici. Jakmile zmizela, Vila-Vila přeběhla k Likosově chatě. Pěstmi prudce zabušila na dveře a vtrhla dovnitř. Likos ležel se zavřenýma očima na posteli.

„Tak tys nešel do vesnice s Martisem,“ začala mu vyčítat.

Likos se posadil: „Co to do tebe vjelo? Ano, byl jsem v Rylu s Martisem, pak jsem se vrátil. Proč?“

Otázky padaly jedna za druhou.

„A Kora?“

„Přišla ke mně, když jsem se vrátil.“

„A co tu dělala?“

Likos, třebaže nic nechápal, odpověděl prostě: „Co bychom dělali, milovali jsme se.“

Vila-Vila sevřela ruce v pěst a křečovitě jimi zahrozila. „Jestli sem přijde ještě jednou, zabiju ji!“

„A proč? Co ti udělala?“

„V lese Mi-Ra poroučím já. Nechci, aby sem chodila!“

„Od kdy Ekraman poroučí?“

„Poroučím a hotovo!“

Udivený Likos se zvedl z postele, přišel k dívce, s něžnou starostlivostí ji pohladil, vzal za bradu a jemně ji přinutil, aby zvedla obličej. Pozorně se jí zadíval do očí. Vila-Vila zvedla mdle ruku, jako by ho chtěla pohladit po tváři. Její paže se však náhle zastavila a z něžnosti se stalo pomstychtivé gesto.

„To máš za to!“

Likos nic nechápal. Věděl s jistotou jen jednu věc: od té doby, co žije s tím cizincem, je panovačná a násilnická.

„Vůbec ti nerozumím. Co se děje? Proč jsi tak divná?“

Vila-Vila se najednou rozvzlykala a vrhla se Likosovi do náruče. „Já… Manfred…“ Plakala tak, že nebyla schopná slova. Anebo nechtěla nic říct? Pak se vymanila z Likosova objetí a vyběhla ven. Bouchnutí dveřmi otřáslo celým domem.

Untertan už byl ve srubu a prostíral k jídlu. Vila-Vila mu neřekla ani slovo a zavřela se do Manfredova pokoje. Dlouho plakala a naříkala. Untertan se neodvažoval vejít, měl to výslovně zakázané. Jakmile se však biolog vrátil, informoval ho, že Vila-Vila dlouho plakala.

„Nevíš, co se stalo?“

„Možná se jí po vás stýskalo, vyhlížela vás celý den.“

Manfred vešel do pokoje. Vila-Vila seděla u okna, ozářena purpurovým šerem přicházející noci. Sedl si k ní a dlouze k ní promlouval. Tváře měla propadlé a pod očima kruhy. Na Manfredova slova reagovala střídavě smíchem, pláčem, mlčením. Přiznala se, že se jí už ve srubu nelíbí. Že je všechno ošklivé a nesnesitelné. Že už nechce nikdy vidět Koru. Její vyděšené oči byly plné neštěstí. Chovala se jako lapené zvířátko.

„Kora už sem nepřijde. Řekneme jí, aby se držela daleko. Byla za mnou?“

Vila-Vila sevřela rty a vzdorovitě se na Manfreda podívala. Po významné odmlce rozhodně přisvědčila: „Ano, hledala tě tu.“

„Vila-Vilo, víš přece, že miluji jen tebe. Kora se mi nelíbí. Nezajímá mě.“ Snažil se ji uklidnit, ale v jeho nitru se vzedmula pýcha vyvolaná žárlivostí, kterou Vila-Vila projevila.

Odvrátila hlavu a zadívala se na Likosovu chatu, v níž se zrovna rozsvítilo světlo. Když se Manfred podíval stejným směrem, obrátila pohled na větev obřího roburu před oknem a řekla nepatřičně: „Ten robur je hezký.“

„Proč to říkáš teď?“

Zrozpačitěla a znovu se rozplakala: „Nevím, nevím! Ach, Manfrede!“

Uzavřela se do samoty, které nerozuměl. Prožívala autentické pocity, nebo to byly pouze pseudoreakce, vyvolané v jejím organismu biochemickými látkami, které jí dávkoval? Stala se z ní pozemšťanka, nebo pouhý biochemický mechanismus? Možná že transformace proběhla jiným směrem, než si přál a než si představoval. Udělal z ní nevyrovnanou, frustrovanou ženu, rozpolcenou mezi tím, co chtěla, a tím, co mohla mít, nikoliv lidskou bytost. Manfred sám sobě musel přiznat, že k té biochemické modifikaci nepřistupoval z čistě vědeckého zájmu, nýbrž i pod vlivem mužského egoismu: chtěl ji vyrvat ekramské přirozenosti, chtěl, aby se do něho zamilovala. Byl vinen? „Ty mě přece miluješ, Vila-Vilo, ne? Řekni, že ses do mě zamilovala.“

Vydala ze sebe tenounké ano, ale plakat nepřestala. Manfred ji pohladil po vlasech. „Ted se půjdeme najíst. Untertan připravil určitě něco dobrého.“

Vila-Vila vybuchla: „Pořád ty trávy! Nemám hlad, nemám žízeň, nic nechci!“

„Obstarám ti jiné jídlo, chutnější! Vy neznáte jídla ze zvířecího masa. Jsou dobrá. Uvidíš. Uvaříme je jako u nás na Zemi. Ulovím nějaké zvíře. Anebo pošlu Untertana nebo Likose. Dostaneš také ty lesklé věcičky z modulu, dáš si je do vlasů a na tuniku. Budeš ještě krásnější. Budeš nejkrásnější ze všech, protože se umíš smát a dokážeš měnit výraz. Všechny ostatní vypadají jako dřevěné panny. Ale ty jsi žena! Také si postavíme nový dům, když se ti tenhle nelíbí. Chceš odejít od Mi-Ra někam jinam? Chceš se vrátit do Rylu?“

„Ne, nechci nikam.“

„Tak tu zůstaneme. Udělám všechno, abys byla spokojená. Už neplač. Nemáš proč. Mám tě moc rád. A ty miluješ svého Manfreda, toho cizince, který změnil a obohatil tvůj život. Stala se z nás jedna bytost. Nemůžeme žít odděleně jeden bez druhého. Mezi nás nesmí nikdo vstoupit.“

Vila-Vila nepřestávala plakat. Její zoufalství prýštilo z hlubin rozervané psychiky, z porušené rovnováhy.

Manfreda napadlo, zda jeho pokus nepřinesl na Ekram spíš psychickou labilitu, úzkost, vztek a nenávist než kladné pozemské vlastnosti. Aby zmenšil pocit viny, ospravedlňoval se, že vyvolal u takového bezbarvého a monotónního stvoření, jakým byla ještě nedávno Vila-Vila, schopnost vnímat prožitky, projevovat vášeň, pocity a nálady. Dokázal udělat z loutky ženu. Nicméně ho sžírala pochybnost, zda se přece jen nedopustil nějaké chyby nebo zda jeho experiment nepřekročil meze únosné pro mimozemský nervový systém. Ale sama Vila-Vila přece naléhala, aby v pokusech pokračoval. Na okamžik svalil část své odpovědnosti na ni. Ale jen na okamžik. Jako vědec i jako vyspělý a civilizovaný pozemšťan dobře věděl, že svůj experiment měl ukončit hned při prvních varovných příznacích. Dokonce s ním neměl vůbec začínat.

8

„Půjdeš se mnou na lov, Likosi? Na naší planetě se loví zvířata a pak se jejich maso jí.“

„To jako zabíjet?“ Likos udiveně vzhlédl na Manfreda. Zabíjení považoval za něco nepřirozeného a pomyšlení na smrt, kterou by způsobil, ho vyvádělo z míry.

„Co je na tom divného? Vždyť je to jenom zvěř. Nižší bytosti. Sám jsi včera zabil raptilse.“

„Kdyby mě kousl, zemřel bych. Mají v zubech jed.“

„Když budeme jíst maso, bude se nám dařit mnohem lépe. I tobě. Měli bychom to co nejdřív zkusit. Uvidíme, z kterého zvířete bude nejlepší maso.“

Likos pokrčil rameny: „My se spokojujeme rostlinami.“

Manfred se nevzdal: „Vila-Vile rostliny už nechutnají. Téměř nic nejí.“

„Tak proto je taková divná, bledá a hubená…“

Manfred využil příhodné chvíle: „Naučím tě střílet. Zvířata umřou hned, bez utrpení. Pak se maso připraví na ohni. Je to dobré, výživné.“

Likos se dal do sbírání větví a neodpovídal.

„Střílení je jednoduché a zábavné. Je to hra.“

Likos, napůl pozemšťan, napůl Ekraman, začal projevovat zvědavost. Manfred neztrácel čas, zašel do modulu pro zbraně a náboje. Zavolal na Likose a na kraji lesa nedaleko srubu začala výuka střelby.

Likosovi střílení nešlo, nedokázal správně mířit. Měl se trefit do kmene obřího roburu, kulka ale letěla buď do koruny, nebo do země. Manfred se však nevzdával.

Karmínově červené nebe se zrcadlilo v mořské ploše a v bažinách. Vrtulník přelétal řeky, pralesy a planiny zbarvené září Sirmiose. Když se přiblížili k oblasti dun, která se nečekaně hemžila zuty, Manfred snížil hladinu letu a nařídil Untertanovi, aby začal filmovat. Oba si nasadili teleskopické brýle.

Zuti činorodě pobíhali po dunách a čistili svá obydlí od zbytků shnilých plodů a výmětů. Menši část stáda zaplňovala rozbředlým blátem trhliny, které ve zdech okrouhlých staveb zanechala povodeň. Zvířata pracovala systematicky a koordinovaně. Dokonce i mláďata pomáhala.

Úklid skončil a zuti se po dvojicích, trojicích a malých skupinkách rozptýlili různými směry a zmizeli v pinatsovém lese. Vrtulník přistál. Manfreda vedla nepřemožitelná zvědavost. Chtěl si dílo, jež po sobě zvířata zanechala, prohlédnout zblízka. Následován Untertanem vstoupil do jedné stavby.

Ve světle reflektoru se jim vnitřek ukázal ve stejné podobě jako při předchozí výpravě. Byl prázdný, uklizený, čistý. Schouleně prošli chodbičkou a vyšli ven.

„Myslím, že je mi to jasné, Untertane. Jestli se nemýlím, tak zuti jsou přibližně v polovině vývojového stadia mezi zvířetem a rozumnou bytostí. Žijí v rodinných seskupeních, ale když jim hrozí nebezpečí, převládne v nich pud sebezáchovy, který je zároveň jistou formou předvídavosti. Shromáždí se a spojí svou bioelektrickou sílu. Jejich spojená mozková energie vytváří kolektivní inteligenci, jíž mezi sebou komunikují. A tato síla nahrazuje rozum, vědomí i tvůrčí schopnosti.“

„V něčem jsou podobní lidem.“

„V něčem. A víš, co jsem také pochopil, a to je nejdůležitější? Stejně jako si opravují doupata, čistí je a udržují, stejně tak kdysi, nevím kdy, je vymysleli a postavili jako úkryt před záplavami.“

„Zuti?“

„Ty stavby nevybudoval nikdo jiný než zuti. To jsou ti inteligentní černí lidé z ekramských mýtů.“

„Takže zuti a černí lidé jsou totéž?“

„Ovšem. Souhlasí to do nejmenších podrobností. Zuti mají černou srst, nemluví, ale mezi sebou se dokážou dorozumět a navíc jsou vysoce inteligentní.“

„Takže Vila-Vila i Likos měli pravdu? Černí lidé opravdu existují?“

„Existuji. Jsou to zuti. To Ekramané nevědí. Dozvědí se to až od nás. Teprve my, pozemšťané, jsme odhalili skutečnou pravdu skrytou v jejich báchorkách.“

„Zuti jsou inteligentnější než Ekramané?“

„To se nedá tvrdit. Jisté je, že zuti jsou vybaveni vynikající osmotickou inteligencí, kterou například my, pozemšťané, nemáme. Nebo vlastně už ji nemáme. Neumíme přenášet myšlenky.“

Untertan se podrbal za uchem: „Takže zuti jsou na vyšším stupni vývoje než pozemšťané. A to už nemluvím o nás, androidech.“

„Ale ne! Lidé ze Země jsou bezpochyby na vyšším stupni než zuti. Řekl jsem pouze, že zuti se od pozemšťanů liší tím, že komunikují prostřednictvím přenášení myšlenek. My, lidé, ale máme jiné, daleko vytříbenější kvality.“

„Android je stále pouze stroj, doktore Manfrede. Takže já jsem méně než zut.“

Manfreda reakce překvapila, ale neřekl slovo útěchy. Nakonec bylo dobře, aby si Untertan zachoval přesvědčení o implicitní, bezvýhradné podřazenosti robota vůči člověku. Chvíli ještě pobyli na opuštěných dunách a pak nastoupili do vrtulníku. Zpáteční cesta proběhla v tichosti. Když přistávali na své planině, uzavřel Manfred dlouhé tiché meditování: „Untertane, v jednom z příštích dnů se mnou poletíš do pinatsového lesa. Podíváme se na ta inteligentní zvířata trochu zblízka.“ Své plány dále neosvětlil.

V následujících dnech měl Manfred spoustu práce. Když si uvědomil, že i přes Likosovu pomoc stavba, kterou nechal vztyčit mezi modulem a srubem, pokračuje pomalu, poslal Ekramana do vesnice, aby přivolal další Rylany. Všichni pak plnili jeho příkazy. Vrozená apatie jim bránila, aby se zeptali, proč se vlastně ta podivná chata staví. Byla z pevných trámů, zdi tvořily silné větve hluboko zapuštěné do země v malých vzdálenostech od sebe, takže bylo vidět dovnitř. V jedné stěně byly bytelné dveře, otevíratelné pouze zvenčí, jištěné řetězem. Podlahu tvořil travnatý porost planiny.

Untertan se na nic neptal, protože mu to nepříslušelo. Vila-Vila však byla plná neekramské zvědavosti. Biolog odbýval její otázky neurčitými odpověďmi, nevycházel z tajuplného mlčení, jen ji ujistil, že brzy všechno pochopí. Untertan ovšem záhy rozpoznal účel mřížové konstrukce.

Do klece, kterou Ekramané nemohli znát, byli posléze vsazeni dva zuti, matka s mládětem. Manfred je s Untertanovou pomocí chytil bez potíží, když zvířata odpočívala na mýtině ve stínu pinatsové koruny.

Akce proběhla rychle a účinně. Vrtulník tiše přistál nedaleko spící dvojice. Únosci vyskákali, chvatně zvířata svázali a pak je ve spěchu, aby jejich srdceryvný nářek nepřivolal pomoc ostatních zutů, odtáhli v síti do kabiny. Ticho pralesa rušilo jen úzkostné vytí zvířat, rozléhající se mezi stromy. Vrtulník se vznesl kolmo do vzduchu a sotva nabral výšku, už se na zelenofialové prostranství vyrojilo stádo tmavých běžících zutů.

„Dokázali jsme to,“ vydechl si Manfred. Pak se nervózně zasmál: „Už bychom se sem neměli vracet, co myslíš?“

„Proč ne?“ podivil se Untertan.

„Nevšiml sis?“ zase se nejistě usmál. „Viděli náš vrtulník a dívali se, jak letíme pryč. Mohli by nás poznat.“

„Mně připadají jako mírumilovná zvířata nebo mírumilovní lidé. Nevím, jak jim říkat.“

„Teď se od nich musíme držet hezky daleko. Dokážou stavět domy a přenášet myšlenky. Kdo ví, čeho jsou ještě schopná.“

A tak Rylané poprvé spatřili zuty. Všichni byli po ekramsku spokojeni, ale nedokázali najít důvod, proč je pozemšťan a člověk-stroj přepravili až do lesa Mi-Ra a zavřeli do toho podivného domu. Vila-Vila nemohla odtrhnout pohled od těch dvou vystrašených, naříkajících zvířat, která se v koutě tiskla k sobě, jako by chtěla vytvořit jedno tělo.

„Tak už běžte pryč,“ řekl Manfred malému zástupu Rylanů kolem klece. Poslechli a odešli do vesnice. Před klecí zůstali pouze obyvatelé planiny, kteří mlčky pozorovali vězně. Po chvíli ticha se Likos zeptal, jestli z nich budou dělat to maso, co se bude jíst.

„Hlouposti!“ zasmál se Manfred. „To bych je přece rovnou zabil. Nemusel bych se namáhat a dopravovat je živé až sem.“

„Ne? Tak proč jsi je vzal s sebou?“

„Nech těch zbytečných dotazů, Likosi. Mám je tady pro svůj výzkum.“

Manfred neodhalil nic ze svých záměrů. Chtěl na zvířatech provádět své biochemické pokusy, aby zjistil, na jakou inteligenční úroveň je lze dostat. Ted měl konečně k dispozici dva nádherné exempláře, tvory na rozhraní mezi zvířetem a člověkem. S takovými bytostmi se dosud nesetkal na žádné jiné planetě. Přemýšlel o tom, že by si z nich mohl udělat dva docela schopné pomocníky, vzhledem k jedinečné inteligenci a psychickým kvalitám schopnější, než je Untertan. Polidští je, jako polidštil Vila-Vilu. V případě neúspěchu či omylu to spraví pistole. Dvě rány a bude po zutech.

Vila-Vila celou noc nezamhouřila oči. Usnula až k ránu, kdy nářek uvězněných zvířat, rozléhající se opuštěnou planinou, zeslábl. „Chudinky zuti,“ zamumlala rozespale Vila-Vila. „Proč jsi je zajal?“

„Abych je zkoumal. To je přece můj úkol. Ale nechci jim ublížit. Uvidíš, zvyknou si. Jsou přece inteligentní.“

Sotva se rozednilo, rozběhla se Vila-Vila ke kleci. Mezerou mezi mřížemi pozorovala zuty schoulené v protějším rohu. Viděla chvějící se matku, která i ve spánku chránila mládě svými předními tlapami. Za několik minut přišel zívající Manfred. Postavil se vedle dívky a začal si oba zuty pozorně prohlížet.

„Určitě budou mít hlad.“

„Viděl jsem, že se živí pinatsy.“

Vila-Vila se otočila od klece. „Jdu se po nich podívat. V lese sem tam rostou.“

Biolog ji zadržel za ruku. „Sama? Neměl by s tebou raději jít Likos? Nebudeš to mít těžké?“

Vila-Vila se zarazila: „A ty bys se mnou nešel?“

Manfred teď nemohl ztrácet čas podřadnými záležitostmi. Měl před sebou daleko důležitější úkoly. „Neměj strach. Likos ví, že patříš mně. Nic si nedovolí. A potom, máš přece ten amighový prstýnek, můžeš mě zavolat na pomoc. Nebude to ale nutné.“

Vila-Vila se zamyšleně zahleděla na svůj prsten a mnohoznačně se usmála. Stín smutku, který jí zůstal ve tváři, už Manfred nemohl zahlédnout, protože se rázně vzdaloval k Li-kosově chatě.

Dívka se vrátila do srubu, převlékla si tuniku a obula pohodlné dřeváky. Untertan jí připravil koš. Když opět vyšla ven, Likos vycházel s Manfredem z chaty. „Dej na ni pozor!“ byla poslední slova, jež za nimi Manfred zavolal.

Jakmile Rylané zmizeli v lese, začal biolog připravovat svůj nový experiment. Nejdříve zutům odebral vzorky krve. Vstoupil obezřetně do klece a s Untertanovou pomocí svázal omámené zuty. Pak si na jejich těle vybral místo vhodné pro vpich. Bylo to na krku, těsně pod přední částí hlavy. Jehla ztěžka pronikala černou srstí, ale nakonec se mu podařilo odebrat vzorek a vstříknout ho do zkumavek. Zvířata stála nehybně, ale upřeně ho pozorovala velkýma očima plnýma vzdoru.

„Já vám přece nechci ublížit,“ chlácholil je Manfred. Zkoumavý pohled potemnělých očí mu však nepřidal na klidu. Vyšli z klece a Manfred pomohl Untertanovi uvolnit provazy. Zuti reagovali klidně. „Snad pochopili, že jsou mezi přáteli,“ komentoval nahlas Manfred. Ale nebyl si tím v hloubi duše jist. Z obou zvířat vyzařovala záhadná síla. Pospíchal do srubu, aby co nejdřív začal s rozborem.

Untertan zůstal u klece. Netečný klid zajatců, kteří ho s přivřenýma očima pozorně sledovali, ho překvapil. Dlouho však nevydržel jejich upřený pohled a zasažen náhlou předtuchou si pospíšil pryč.

Když se o něco později Vila-Vila a Likos vrátili, našli zuty, jak přituleni k sobě sedí nehnutě uprostřed klece. Dívka vzala jeden pinatsový plod a prostrčila paži mřížemi: „Tu máte!“ Zvířata se ani nepohnula, jen ji pozorovala zpoza přivřených víček. Vhodila už do klece skoro všechny pinatsy, když větší zut konečně sklonil hlavu k jednomu plodu. Opatrně ho očichal a nedůvěřivě se do něho zakousl. Mládě ho vzápětí napodobilo.

Noc byla opět naplněna vytím. Vila-Vila trpěla. Cítila s uvězněnými zvířaty a jejich smutek v ní podněcoval pesimistické úvahy o vlastních úzkostech.

Další den už byli zuti klidnější. Dívka u nich strávila většinu času a nové dojmy jí daly zapomenout na vlastní trýzeň. Přátelsky ke zvířatům promlouvala, když jí opatrně brali pinatsy z ruky. Jakmile se však objevil Manfred, zuti se opět schoulili do rohu klece nebo strnuli v nehybnosti a upřeně ho pozorovali. Bez pohnutí se podrobili dalšímu odběru krve.

Třetího dne už zuti Vila-Vilu očekávali. Když ji viděli přicházet ke kleci, přitiskli se ke kůlům klece a čumáky prostrčili ven. Z jejich obrovských hnědých očí vyzařovalo intenzívní magnetické světlo a plnou silou pronikalo do jejích panenek.

Na plamně nikdo nebyl. Manfred a Likos odešli do Rylu, Untertan toho využil a spravoval vysílačku. Všude panovalo hluboké ticho.

Vila-Vila cítila neodolatelnou přitažlivost neviditelné energie, prýštící do jejího mozku. Pochopila, že zuti s ní chtějí komunikovat. Přes bytostnou rozdílnost s ní dokázali navázat duševní kontakt, tryskající v prapůvodní čistotě z psychofyziologických hlubin, zakódovaných v minulosti planety Ekram. Vila-Vilu zachvátilo nečekané opojení, které jí navracelo klid a harmonii. Soustředila se na příjem poselství.

Pochopila, že nejen ona může rozumět zutům, ale že i oni jsou schopni číst její myšlenky. Její údiv stoupl, když zachytila první přesný dotaz: „Kdo jsou bytosti, které nás uvěznily?“

Vyslala odpověď: „Cizinci. Pocházejí z daleké hvězdy za Sirmiosem, která se nazývá Země.“

„Co tu dělají?“

„Zkoumají naši planetu a nás. Jeden z nich je člověk, druhý je člověk-stroj a pomáhá mu.“

„Vysvětli to líp!“

„Ten se světlými vlasy je člověk. Dělá složité věci, říká jim experimenty. Dělal je i se mnou. Ten s tmavými vlasy je člověk-stroj. Je to něco, co bylo postaveno. Tamhle ty věci jsou také stroje.“ Ukázala na modul a vrtulník.

Větší zut se po chvíli zeptal: „Umí člověk-stroj mluvit? Nikdy jsme ho neslyšeli.“

„Mluví, jí, spí, pracuje, dělá všechno jako člověk. Ted je v tom velkém stroji. Říkají mu modul. Dostali se v něm sem. Člověk stroj tam šel pracovat. Je velmi šikovný, opravuje tam další stroj, s kterým se pak cizinci budou domlouvat s hvězdou daleko za naším nebem.“

„Proč?“

„Nevím.“

Větší zut se zase odmlčel. Pak vyslal otázku: „Jak se cítíš po experimentech toho cizince?“

„Jsem jiná. O hodně jiná. Předtím jsem byla klidná. Teď se ve mně všechno hýbe, mění. Tady uvnitř.“ Vila-Vila si přiložila ruku na čelo a pak na hruď. „Chápu víc, a zároveň méně. Všechno ve mně vře.“

„Jsi bytost z této krajiny! Střež se cizince! To, co s tebou dělal, není dobré.“

„Někdy si to také myslím.“

„Až se cizinci spojí se svou hvězdou, budou chtít, aby sem přiletěli další. To bude zlé. Teď tu jsou jen oni dva. Až jich přiletí víc, kolik zla napáchají!“

„Jaké zlo?“

„Uvězní další z nás. Možná i z vás. I tebe. Budou dělat další experimenty. Ten se světlými vlasy na nás už něco dělal. Duševně jsme se postavili proti tomu, co prováděl, ale nevíme, jak dlouho budeme moct odolávat.“

Vila-Vilou projelo zamrazení. „Otevřu vám. Utečte!“

„Nemůžeš! Podívej!“

Vila-Vila pohlédla na dveře. Namísto řetězu tam visela kovová spona.

Vpila se do světélkujících očí zutů a smutně sdělila: „Nemohu vám pomoct.“

„Nedělej si starosti. Ale zabraň tomu, aby se cizinci spojili se svou hvězdou. Jinak sem zanesou zlo, zkázu celé naší planety.“

Zuti náhle sklopili víčka a pustili se do pinatsových plodů. Najednou z nich byla opět pouhá zvířata. Vila-Vila zaslechla za zády šustění stonků. Manfred s Likosem přicházeli ke kleci.

„Ty tu ještě stojíš?“ zeptal se Manfred.

„Dívám se, jak se krmí. Konečně.“

Spiklenecky se na zuty usmála a odešla do srubu. Oba muži poodešli k terči a ozvaly se první rány.

Vila-Vila klesla vysíleně na postel.

9

Likos ukrytý za obřím roburem svíral rukojeť zbraně, zavěšené v pouzdře u pasu. Prýštil z ní intenzívní, dosud nepoznaný pocit síly. Jako travnatý ostrůvek uprostřed lesa se před ním rozkládala malá mýtina. Stíny stromů probleskovaly světelné skvrny. Tělem mu chvílemi projelo podivné rozechvění, jež se změnilo ve vzrušení, když na mýtinu vběhl mladý lukux. Likos se za stromem vztyčil s napřaženou zbrani a počkal, až se zvíře uchýlilo do stínu nedaleko něho. Pak pozorně zamířil a několikrát vystřelil. Lukux se zhroutil na zem. Likos vyrazil z úkrytu a jeho ruce poprvé uchopily bytost, kterou sám zabil. Ještě teplé tělo, chvějící se v posmrtné křeči, zalévala pomalu vytékající krev. „Dokázal jsem to! Ukážu ho Manfredovi!“ pozemsky krutá radost lovce potlačila ekra-maskou apatii.

Vydal se zpátky a vtom ho napadlo, že svůj první úlovek dá Vila-Vile. Krásné Vila-Vile, které se už nesměl, jak mu výhružně oznámil Manfred, dotknout, Asi s ní udělal něco ošklivého během toho, čemu říkal pozemský experiment. Je podivínská, neklidná, někdy nepochopitelná: směje se, mlčí, křičí, pláče, zavírá se doma nebo utíká sama do lesa. Dokonce rozdává pohlavky. Navíc se mu vyhýbá a už se s ním nemiluje jako dřív. Už se nechová jako Lu-Luka nebo Kora, Ralmít nebo Tarí, které ho navštěvují téměř každý den. Asi ztratila ekramskou svobodu a volnost.

Když vyšel z lesa, spatřil Vila-Vilu před klecí, jak se upřeně dívá na většího zuta. Dívka byla nanejvýš soustředěná a nevnímala okolí. Musel na ni několikrát zavolat, než se probrala ze strnulosti a uvědomila si jeho přítomnost.

„Ten je pro tebe, Vila-Vilo,“ řekl a podal jí zkrvaveného lukuxe.

Vzala zvíře do ruky, prohlédla si ochablé tělo a její oči se zastavily na otvoru, z něhož vytékala krev.

„Proč jsi ho zabil?“ zeptala se mdle bezbarvým hlasem, jako by se probouzela ze sna.

„Pro tebe, Vila-Vilo, chtěl jsem ti udělat radost,“ vysvětloval Likos. Pohlédla na něho rozšířenýma očima, ale její zamyšlený pohled ho nevnímal. Po chvíli se rozhodně napřímila: „Když jsi schopen kvůli mně zabíjet zvířata, uděláš pro mě i něco jiného?“

„Cokoli, jen abys byla spokojená!“

Vila-Vila se odtrhla od klece a zatáhla Likose do jeho prázdné chaty. Lukuxe položila do kouta. Nepronesla zatím ani slovo. Likos chtěl prolomit napjaté ticho: „Připravíme si ho k jídlu, Manfred mě to naučí.“ Vila-Vila přešla jeho poznámky mlčením, vložila mu do ruky pohár s kirnerem a sama se zhluboka napila. Upřeně mu přitom hleděla do očí. Nakonec mu vysvětlila, co od něho žádá. Likos sotva znatelně přikyvoval. Na nic se nevyptával, jen se pak zeptal, jakou dostane odměnu.

„Budu pak bydlet s tebou.“

„A když se mi to nepodaří?“

„Podaří se ti to, Likosi!“

„A Manfred?“

„Na něho nemysli. Neměj obavy.“ Opět mu nalila kirner. „A pak, víš, je to tajemství. Manfred se o tom nesmí dozvědět!“

„Jaké tajemství?“

„Když jsem stála před klecí, mluvila jsem se zuty.“

„Vždyť jsi nic neříkala.“

„Myšlenkami. Ano. Dokážu to. Třeba to taky dokážeš.“

„Dobře. Neřeknu mu nic.“

„A ještě něco. Zuti mi řekli, že musíme Untertanovi zabránit, aby opravil ten stroj.“

„Jaký stroj?“

„Ten, o kterém říkal, že je to vysílačka. Tajně na ní pracuje. Teď je taky v modulu. Tím strojem budou pozemšťané mluvit se svými vzdálenými druhy.“

„A dál?“

„Zuti, kteří chápou víc věcí než my, mi vysvětlili, že by mohli přijet další cizinci a udělat všem zle.“

Likos vyskočil: „Už nadělali dost zla, ti cizinci, podle mě. Manfred uvěznil tvou mysl, stejně jako uvěznil zuty. Už nejsi volná! Jako bys byla také zavřená v té kleci. Všechno zavinil ten experiment!“

Vila-Vila se roztřásla. „V kleci… Ach, Likosi…“ Nedokázala pokračovat, vyjevit celou pravdu. Ale měla už plán. První krok již učinila a byl úspěšný. Podařilo se jí získat Likose. Teď musela udělat to, oč ji požádali zuti.

„Pojď říct Untertanovi, že nesmí mluvit se svými druhy!“. Vzala Likose za ruku a utíkali spolu k modulu. Vyšplhali dovnitř. Untertan skloněný nad přístrojem pozorně sledoval blikající světélka před sebou. V ruce držel lesklou destičku. Na uších měl malé černé talířky spojené lesklým drátem. Likos ho pevně uchopil zezadu kolem ramen. Vila-Vila mu prudkým pohybem vyrazila destičku a strhla sluchátka z uší.

„Co vás to popadlo? Co tu chcete?“ bránil se překvapený robot.

„Nesmíš mluvit se svými vzdálenými druhy!“ přikázala Vila-Vila. „Nepřejeme si to!“

„Poslouchám rozkazy pozemšťanů a ne vaše! Navážu spojení se Zemí, jak mi přikázali!“

Likos ho odtáhl od vysílačky. „Ne, ne! Ekram nepatří pozemšťanům! Tady můžeme dávat rozkazy jenom my!“

Untertan se zmítal mezi Likosovými mohutnými pažemi a snažil se vymanit ze sevření. Zatímco ho Likos táhl k východu, Vila-Vila vyklouzla ven, rozběhla se přes planinu a vší silou foukala do amighového prstenu. Tenký ostrý hvizd se nesl až do Rylu. Nepřestala, dokud neviděla přibíhat dvě postavy. Poznala Porfira a Askra. Mávala na ně, aby si pospíšili.

„Musíme zabránit člověku-stroji, aby dělal zle!“ křičela a ukazovala směrem k modulu, pod kterým se Likos a Untertan zmítali v zuřivém boji. Třem mužům se snadno podařilo robota přemoct.

„Odveďte ho daleko odtud. Zuti mi sdělili, že je nebezpečný. Chce opravit stroj a přivolat další zlé cizince!“

„Zuti?“ otázal se Porfir, ale nedivil se, když nedostal odpověď.

„Postarejte se o Untertana. Já zůstanu tady!“ Vila-Vila se dívala za odcházejícími muži, jak vlečou vzpouzejícího se vězně, a pak zamířila ke kleci, kde byli uvězněni zuti.

Untertana odvlekli do Rylu. Cestou všechny obyvatele informovali, že je nebezpečný, že je nutné ho zavřít daleko od Mi-Ra a hlídat ho, aby neutekl.

Zavedli ho do domu uprostřed vesnice. Bydlela v něm Lu-Luka. „Tvůj dům je nejvhodnější,“ prohlásil Likos. „Když uteče, stačíme ho chytit dřív, než se dostane z vesnice. Jen musíš zapískat.“

Lu-Luka zůstala klidná: „Budu ho dobře hlídat.“ Byla spokojená, že právě jí bylo svěřeno hlídání cizince. Untertan sebou přestal házet, už se nebránil. Ruce mu ochable visely podél boků. Likos ho přesto bedlivě střežil. „Raději mu svážeme ruce a nohy. Bude to jistější.“

Robot neprotestoval. Vypadalo to, že pochopil, že pro něj odtud není úniku. Zvědavě si prohlížel prostředí, které pro něho bylo zcela nové. Tvářil se odevzdaně jako poražený, který se vzdal dalšího boje.

„Likosi, nemůžu najít žádný provaz,“ zavolala Lu-Luka z vedlejší místnosti.

„Půjdu se po něčem podívat vedle. Dejte na něho pozor!“ otočil se Likos na Porfira a Askra.

Jakmile vyšel ven, Untertan prudce vyrazil ke dveřím. Rylané mu s křikem zatarasili cestu a vrhli se na něj. Začal souboj mezi Untertanem, který rozdával dobře mířené rány a kopance, a mezi silnými, ale nezkušenými domorodci, neschopnými násilí. Do místnosti vtrhl Likos a v mžiku se vrhl do boje. Dům byl plný výkřiků a supění, dokud Likos nesrazil Untertana prudkým zásahem doprostřed lebky. Kost zapraště-la a robot se sesul na podlahu. Tupý pád zmrtvělého těla ukončil boj. Ekramané ho vzrušeně obstoupili.

„Může vůbec člověk-stroj umřít?“ zeptal se mladý Askro Likose.

„Myslím, že ne. Žádný stroj nemůže zemřít. Nanejvýš se rozbije.“

Lu-Luka přiklekla k Untertanově hlavě. „Je rozbitý, podívejte.“ Lebka byla rozpolcena vedví podélnou prasklinou s černě roztřepenými, jakoby spálenými okraji. Skrze chomáče vlasů prosvítala blyštivá mušle s mikroskopickými otvůrky.

„Položíme ho na postel a svážeme,“ rozhodl Likos.

Porfir nesouhlasil. „Proč ho svazovat? Vždyť se nehýbe.“

„Nechte to na mně,“ navrhla Lu-Luka. „Sešiju mu to. Snad se to spraví. Jeden z vás zůstaňte před domem na stráži.“

Muži vyšli ven. Askro, ozbrojený klackem, si sedl vedle dveří. Tmavočervené světlo zapadajícího Sirmiose již ohlašovalo příchod noci, když se u Lu-Luky objevil Manfred. Unavený usilovnou prací na výzkumech se zuty a rozladěný nevysvětlitelnou změnou ve Vila-Vilině chování se rozhodl strávit podvečer daleko od Mi-Ra. Když spatřil Askra, jak sedí u domu s klackem jako na stráži, zvědavě se zastavil. „Co tu děláš?“ Bylo mu divné, že všechna okna i dveře jsou zavřené.

Askro mu několika slovy vypověděl, co se přihodilo. „Chtěl mluvit s dalekými druhy? Nedal jsem mu žádný takový příkaz. Prokletý zrádce! Měl poslouchat mě!“

Lu-Luka pootevřela okno, když zaslechla Manfredův hlas.

„Teď nikoho neposlouchá, je rozbitý.“

Manfred se prudce otočil: „Rozbitý? Jak to?“ Přistoupil k oknu. Lu-Luka ustoupila, aby viděl dovnitř, a prstem mu ukázala do rohu. Untertan ležel na posteli s obvázanou hlavou. Pravidelně dýchal.

„Vpravila jsem do něho kratikový odvar, tiší bolest a uspává. Možná že necítí bolest, je to jen stroj.“

„Cítí bolest, cítí všechno jako my a vy, i když je to jen stroj,“ odpověděl pomalu Manfred. „Dobře ho tu hlídejte. Teď by mohl být nebezpečný i mně,“ dodal po chvíli.

„Buď klidný, neuteče.“

Manfred se rozloučil a se zahloubaným výrazem ve tváři odešel směrem k svému domu. Byl rád, že Ekramané překazili Untertanovy záměry, avšak zuřil, že robot vykonával Valde-marovy příkazy i po jeho smrti. Nepochyboval, že Valdemaro zakódoval tyto příkazy v Untertanově paměti nastálo. Do kdy tím ale bude robot vázaný? A co vlastně má ještě v paměti? Znervózňovalo ho, že se najednou ocitl bez pomocníka. Teď se bude muset se vším obracet jen na Likose. Jenže na toho není spolehnutí. Nezbude než uspíšit humanizaci zutů. Ještě několik dávek a budou z nich dobří služebníci.

Cestou se Manfred zastavil u Tarího, aby v jeho bohaté zahradě vybral dárek pro Vila-Vilu. Proto nemohl potkat Porfira a další tři Rylany, spěchající do Lu-Lukina domu.

Planina jemně šuměla po závanu větru, který rozechvíval stonky zbarvené fialovou září Sirmiose. Vila-Vila seděla na pařezu a přemýšlela nad spletí událostí a snažila se vnést pořádek do svých myšlenek. Když se uklidnila, odešla ke kleci a několik minut se soustřeďovala. Chtěla zutům sdělit události kolem Untertanova únosu.

Spojení, jež navázala, bylo krátké. Pochopila, že má čekat. Opět se tedy posadila, plná nejistoty, zda rozuměla správně. Po chvíli se z hloubi lesa začaly ozývat nezřetelné zvuky, jež brzy přerostly ve stále sílící šustot. Na planinu se vyrojil houf zutů. Porostlá planina tlumila jejich dusání. Takže byla pravda to, co jí sdělil starší zut, že již od prvního dne volají své druhy na pomoc. Uvězněná zvířata přivítala svým radostným ryčením ostatní zuty. Nakupili se kolem klece. Vila-Vila se náhle ocitla v chumlu zvířat. Intenzívně cítila jejich vlhký, živočišně teplý pach. Všichni zuti znehybněli a soustředili se.

Vila-Vila je napodobila a zapojila se záhy do komunikačního řetězce, až zachytila dlouhý rozhovor beze slov. Právě v tom okamžiku dorazili na okraj planiny Likos s Porfirem. Spatřili klec obklopenou nehybnou černou masou, z níž prosvítala zářivá tunika Vila-Vily a skvrna jejích světlých vlasů. Opatrně došli až do poloviny planiny.

Skupina se najednou pohnula a opět ožila. Vila-Vila se vymanila ze sevření a živě gestikulovala směrem k modulu.

Pak vybrala čtyři největší zvířata a rozběhla se s nimi k němu.

Několikrát se ohlédla, zda ji následují. Vtom si všimla obou Rylanů uprostřed planiny. Naznačila zutům, aby počkali. „Likosi, běž do své chaty a počkej tam na mě. A ty, Porfire, se vrať do Rylu a zničte Untertana. Je nebezpečný, nesmí zůstat celý!“

Porfir se beze slova obrátil a spěšně odcházel k vesnici. Likos odešel do chaty, odkud pozorně sledoval planinu.

Vila-Vila provázena zuty vyběhla po schůdkách dovnitř modulu. Zuti se mrštně vyšplhali za ní. Planina zůstala opuštěná. Jen pod lesem se kolem klece hemžili zuti.

V modulu se Vila-Vila okamžitě zorientovala. Sejmula kryt z vysílačky a začala systematicky vytrhávat jednu součástku za druhou. Zuti pak rozmetali kostru vysílačky. Úlomky sebrali a nacpali je do svých vaků.

Likos viděl, jak jeden po druhém vylézají z otevřeného průlezu a šplhají dolů. Nakonec vyšla Vila-Vila, seskočila z posledního schůdku na zem a doprovodila zvířata ke kleci. Zutí stádo vydalo poslední zavytí a pak spěšně za velkého šustění a praskání zmizelo v lese. Vila-Vila se dívala za nimi, až dozněly poslední zvuky. Otočila se k Likosovi a pokývla na něho hlavou. Likos zavřel okno.

Jako obvykle chvíli po západu Sirmiose přišla do Likosovy chaty Kora. Přijal ji jakoby pod vlivem konstanty apatie, nevzrušeně, jen naznačil, že jí chce něco ukázat. „Když se ti to bude líbit, můžeš si to vzít.“

Kora otáčela v ruce směšným předmětem a nechápavě kroutila hlavou. Likos jemně obrátil hlaveň směrem k její hrudi. „Zmáčkni tohle. Říkají tomu kohoutek.“ Kora poslechla. Vyšla rána. Dívka se zhroutila na podlahu, do modré tuniky prosakovala tmavě červená barva. Likos se nevěřícíma očima díval na skvrnu, jež rostla jako něco živého a nezadržitelně se rozšiřovala, jak se krev vpíjela do látky.

Sotva výstřel dozněl, dveře se rozletěly a Vila-Vila vtrhla dovnitř. „Už sem nikdy nebude chodit! Nechci ji vidět! Vyhoď ji ven!“ Prudce se začala svlékat. „Držím slovo, Likosi. Jsem tady. Pro tebe.“

Likos stál ohromeně uprostřed místnosti a hleděl na mrtvou Koru ležící v tratolišti krve. Uvědomil si až nyní, že spáchal něco hrozného, když poslechl Vila-Vilu. Zabít Koru nebylo jako zabít lukuxe, jak Vila-Vila tvrdila. Nyní to chápal. Pohlédl na polonahou dívku na lehátku.

„Pojď sem, Likosi,“ naléhala marně.

„Co se to děje?“ do místnosti vstoupil Manfred.

Likos se ani nepohnul, vědom si své viny. Vila-Vila vybuchla: „Teď už sem nebude chodit! A ty jdi taky pryč!“

„Takže Vila-Vila chodila spát s tebou. Zamilovala se do tebe, ne do mě!“ pronesl ohromený Manfred.

Likos zavrtil odmítavě hlavou: „Ne. Od té doby, co bydlí u tebe, se mnou nebyla. Ale nařídila mi, abych zabil Koru.“

Manfred se zahleděl na mrtvou Ekramanku: „To ty jsi ji zabil? Vila-Vila ti to nařídila?“ prohlížel si užasle mrtvé tělo v modrých šatech nasáklých krví a s velkýma skelnýma očima. „Proč?“ zašeptal. „Proč?“

„To tys mě naučil střílet živé tvory! Tys mi dal pistoli!“ vykřikl Likos. „Kora nebo lukux, to je totéž!“

„Ty hlupáku! Žena a zvíře, to není totéž!“

„Je to stejné, je to stejné,“ umíněně odporovala Vila-Vila, ale věděla, že hraje divadlo. Znala rozdíl, ale chtěla odstranit Koru.

„Co děláš na Likosově posteli?“ zařval Manfred. Přiskočil k ní a začal s ní třást. Vila-Vila jak ve zlém snu jen monotónně opakovala těch několik slov s úporností šílence.

„To je hrůza,“ klesl Manfred na lůžko vedle dívky a zabořil hlavu do dlaní. Udělal chybu, když chtěl Ekramanku přeměnit v pozemskou ženu. I v rozsahu experimentu udělal chybu, a Vila-Vila, i když nezemřela jako ti tři muži, které má na svědomí, změnila se v psychicky labilní, rozervanou bytost, neschopnou rozlišit dobro a zlo.

Manfred proklínal Ekram, sám sebe, svůj úděl. V záchvatu vzteku náhle vyrazil vpřed a vrhl se na Likose. Vila-Vila sklouzla z postele, zvedla zbraň ležící na podlaze. Sevřela ji oběma rukama a povolila až dlouho potom, co dozněla poslední rána.

„Už nikomu nebudeš ubližovat! Nikoho nebudeš na Ekram přivolávat, nebudeš vnášet zmatek do našich hlav! Nebudeš nikoho zavírat do klecí!“

Manfred neslyšel slova, která mu mohla vysvětlit, proč ho Vila-Vila zabila. Padl k zemi. Vila-Vila odhodila revolver a vítězně přiskočila k Likosovi: „Jsme volní! Ti dva už nejsou!“

Likos stál jako solný sloup. Díval se na mrtvá těla a zakoušel při tom hluboký pocit viny a bezmoci. Pak s naprostou lhostejností pohlédl na Vila-Vilu: „Oblékni se a vrať se domů. Musím pohřbít ty dva. Byli to mí přátelé.“

Vila-Vila se k němu chvatně přitiskla, ruce mu obtočila kolem krku: „Likosi, miluji tě! Konečně ti to mohu říct. Zamilovala jsem se do tebe! Ne do něho, jak si tolik přál! Dlouho jsem si to nedokázala uvědomit. Byla jsem zmatená. Žila jsem s ním jako v kleci. Nutil mě, abych mu vyznávala lásku. Lhala jsem mu! Ale nevěděla jsem, jestli mě také miluješ! Až dnes, když jsi mi donesl toho lukuxe, jsem pochopila, že i ty mě miluješ. Ale Kora se kolem tebe pořád točila…“ Likos hleděl strnule před sebe a mechanicky se snažil vymanit z dívčiných paží. Náhle pochopil, jakou úlohu sehrál v jejích plánech. Chtěla se zbavit dvou překážek naráz a podařilo se jí to. Teď ho tedy měla jen pro sebe. Byla schopná odstranit své nepřátele. Násilí, jehož se dopustila, ho vyděsilo.

Stál beze slova. Vila-Vila pomalu sejmula ruce z jeho krku a uchopila ho za ramena. „Cožpak nechápeš?“ začala jím lomcovat, aby ho vytrhla z netečnosti, jež v ní vyvolávala hrůzu. „Přivolal by další pozemšťany, a to by pro nás byla zkáza!“

Byla to pravda. Ten pozemšťan se svými experimenty byl větším nebezpečím než člověk-stroj. Přesto jí Likos nedokázal odpustit to úskočné zabití. Sevřel útlá zápěstí rukou, jež se mu zarývaly do ramen, a prudce od sebe dívku odstrčil. V záchvatu zklamání skočila po zbrani, přinášející smrt. Likos zkamenělý strachem dokázal jen přiložit ke rtům amighový prstýnek a zoufalým hvizdem přivolávat pomoc.

10

Lu-Luka uklidila místnost, kde došlo ke rvačce, sedla si k lůžku a pozorovala Untertana, který konečně pootevřel oči. Probíral se z těžkého spánku vyvolaného kratikovým odvarem.

„Už je ti lépe, Untertane?“

Lu-Lučina melodická řeč přicházela k pozemšťanovu uchu z dálky. Zvedl hlavu z polštáře a tázavě se dívce zadíval do tváře. Domnívala se, že přes obvaz neslyšel. „Jak ti je, Untertane?“ řekla hlasitěji.

„Proč mi říkáš Untertane?“

„Tak se přeci jmenuješ. Alespoň co já vím.“

„Mýlíš se, jmenuji se Damiano. Jsem člověk.“

Lu-Luka neprojevila překvapení. „Jsi pozemšťan. Ale ne člověk. Jsi muž-stroj a jmenuješ se Untertan. Podívej se, co ti vypadlo z hlavy, když jsi upadl.“

Podala mu lesklý, podlouhlý váleček, na obou koncích zašpičatělý, z něhož vybíhaly jako vlas tenké drátky. Raněný natáhl ruku, uchopil předmět a pomalu jím otáčel před očima. „Stáhni tu látku z lampy.“

Lu-Luka sundala hadr. Jasné světlo ozářilo kovovou trubičku. Zpřetrhané drátky se komíhaly jako hmyzí nožičky. Obličej, obtočený obinadly, vzplanul v náhlém poznání a ústa se roztáhla do vítězoslavného úsměvu: „Já nejsem robot, Lu-Luko!“ Přerušilo ho rázné bušení na dveře a vzrušené halasení. Dívka začala spěšně odstraňovat bariéru ze židlí, kterou byl zatarasený vchod, a otevřela. Dovnitř vtrhli čtyři Ekramané a vrhli se k posteli. „Musíme ho rozbít! Je nebezpečný,“ řekl Porfir a pevně Untertana sevřel zezadu. Druhý muž ho chytil za ruce, další za nohy.

Lu-Luka stála jako přimrazená a zírala na zraněného pozemšťana, který se snažil vykroutit z pevného sevření.

„Nezabíjejte mě! Nejsem stroj! Jsem z masa a kostí jako vy! Podívejte, co jsem měl v lebce! Lu-Luko, pověz jim to!“ protestoval s tváří plnou bolesti. Roztáhl prsty a na dlani mu zazářila maličká trubička, jejíž rozkomíhané drátky jako by ožily.

Lu-Luka se probrala z překvapeni: „Je to pravda! Našla jsem to na zemi. Vypadlo mu to z hlavy.“ Nepojmenovala ho. Nevěděla, jak mu říkat. Ekramané, aniž povolili sevření, upírali oči na malý předmět, který potvrzoval, že takovou věc může mít v hlavě pouze robot.

„Počkejte! Nechte mě, vysvětlím vám to!“ naléhal. „Je to antimagnetický kondiční článek. Voperovali mi ho do hlavy a prostřednictvím těchto drátků, kterým se říká terminály, ho napojili na mozková centra. Naprogramovali mě tak, abych se choval a myslel jako robot, abych se považoval za robota. Udělali ze mě stroj, který slouží lidem. Dali mi nové jméno, které v jednom pozemšťanském jazyce znamená poddaný, podřízený, bezprávný, otrok. Teď už zase vím, kdo ve skutečnosti jsem a jak se jmenuji. Jsem Damiano Markoni, zoolog a botanik, Evropan.“

Rylané rozuměli jen velmi málo technickým výrazům, tak vzdáleným jejich světu. Přesto povolili sevření a postávali nerozhodně kolem postele. „To znamená…,“ začal rozpačitě Porfir, „chceš říct, že jsi živá bytost jako my, jako Man-fred?“

„Přesně tak!“

„A proč ti dali do hlavy tu věc?“

„Byl jsem rebel, antikonformista, anarchista. Jak bych vám to jen vysvětlil… je to tak těžké! Byl jsem postaven před Evropský konfederální soud… Ten mě odsoudil k trestu, jaký dostávají všichni lidé, jako jsem byl já. Doživotní robotizace! Jen proto, že jsem se nikdy nepodrobil pitomým zákonům, které neměly vůbec smysl. Vždycky jsem bojoval proti nespravedlivosti. A ten rozsudek byl nespravedlivý. Vynesli ho lidé, kteří nedovolí, aby někdo myslel jinak, aby se někdo nepodřídil. Rozumíte? Udělali ze mne robota na základě nespravedlivých zákonů, které si sami vytvořili! Občas mnou problesklo něco z mé bývalé existence, sem tam se vynořila nějaká mlhavá vzpomínka. Hned se ale smazala a já věděl jen jedno – že jsem robot.“

„Tedy muž-stroj?“

„Ano. To ze mě udělali v biologicko-kybernetické laboratoři v Bavorsku, jednom z malých států Evropské konfederace. Ale to vy nemůžete pochopit… Udělali ze mě předmět, věc. Stal se ze mě stroj… Teď ale ten prokletý článek vypadl. Už nejsem robot. Jsem zase člověk!“

Rylané ho konečně pustili.

Damiano si masíroval spánky, pak ramena. Lu-Luka se na něho užasle dívala. Porfir náhle zneklidněl. Uvědomil si, že teď již ne jeden, ale dva pozemšťané se budou chtít spojit se svou planetou, aby přivolali další pozemšťany, a tak přinesli Ekramanům zkázu.

„Co teď budeš dělat? Budeš mluvit se svou planetou?“

„Já? Nikdy! Zbavil jsem se konečně svých nepřátel i robotizace. Nechci o nich nic vědět! Kdyby sem přišli, určitě by mi zase dali do hlavy ten trestný kondicionátor.“

„Manfred ale bude chtít přivolat pozemšťany!“

„Nebude. Nechtěl, abychom uvedli vysílačku do provozu. Musel jsem na ní pracovat tajně. Ale jen proto, že mi Valdemaro dal příkaz.“

„A Manfred bude rád, že ses stal člověkem jako on?“

„Ne. Určitě bude vyžadovat, abych ho poslouchal a pomáhal mu jako dřív. Dobře ho znám. Myslí si, že je nadčlověk. A poroučet člověku, z kterého udělali násilím robota, to by bylo podle jeho gusta.“

„On ví, že nejsi stroj?“

„Samozřejmě! Vždyť mě robotizovali v laboratoři ústavu, kde pracoval.“

„Neboj se. Pomůžeme ti proti Manfredovi,“ rozhodl Porfir. „Nikdo nesmí poroučet jinému člověku!“

„Jestli chceš, můžeš bydlet tady,“ navrhla Lu-Luka.

Damiano přejel pohledem nehybné tváře, jež ho obklopovaly. Usmál se. Byl šťasten, že se stal opět člověkem právě zde, mezi bytostmi, které dokáží žít bez násilí, které necítí potřebu někomu vnucovat svou vůli, jimž byly etické zákony vtisknuty přírodou. To, co našel na Ekramu, byla dokonalá, instinktivní forma sebevlády.

Rylané cizince pozorovali. Ticho, které v místnosti zavládlo, bylo náhle přerušeno hvizdem, zaznívajícím z daleka.

„Přichází od lesa Mi-Ra,“ zpozorněl Porfir.

„Někdo je v nebezpečí! Unterta… Damiano, ty nikam ne-chod! Jsi nemocný!“

Damiano položil hlavu na polštář a dlaní si přejel přes tvář.

„Co jste to se ranou udělali… Jsem zafačovaný jako mumie.“

Hvizd neustával. Lu-Luka se posadila vedle nemocného. „Mám zavolat Martise? Je to náš léčitel.“

„Neboj se, uzdravím se sám. Rána se brzy zahojí. Snad mě ta hlava někdy přestane bolet.“

Likos odtrhl od úst amighový polštářek, až když do chaty vběhl Zimor a Derbio, kteří bydleli nejblíže u Mi-Ra.

Manfred a Kora leželi v lepkavé kaluži krve. Vila-Vila, zhroucená na posteli, svírala v útlé ruce podivný předmět, mířící na její zkrvavenou hruď.

„Jsou oba mrtví,“ vykoktal Likos. „Ona možná ještě žije…,“ ukázal na postel. Zimor se sklonil nad dívkou a přiložil jí k hrudi ucho. Chvíli napjatě poslouchal: „Žije,“ řekl, „odneseme ji k Martisovi.“

Oba Rylané zručně zhotovili nouzová nosítka, uložili na ně tělo a přikryli ho prostěradlem. Pomalu vyšli z chaty. Likos je následoval a přemýšlelo Vila-Vile. Odpuzovala ho i přitahovala zároveň. Dokázala se vymanit z otroctví a zbavila Ekram nebezpečí zotročení, poznala vášeň a po svém bránila svou lásku a nakonec, nepochopená, zklamaná a nešťastná, rozhodla se pro smrt. Použila lsti a násilí, které v ní vypěstoval Manfred svým polidšťovacím experimentem. Nejednala podle ekram-ských norem, ale ani podle pozemských, protože smíšení dvou opačných přirozeností v ní rozbilo ekramské zákony soužití a ekramskou morálku, a vytvořilo zrůdnou mentalitu. Krutý, ale logický kruh se uzavřel, násilí zplodilo násilí.

Likos pochopil souvislosti, které mu dříve unikaly. Dozrál. Nejen blízkost Manfredova, ale spíš tragédie dívky v něm vyvolaly znovu schopnost samostatně uvažovat, kterou pozemská část jeho bytosti uzavírala v jeho vědomí. Vila-Vila byla hrůzná oběť, ale byla i hodna soucitu, víc než on sám. I on byl ovlivněn pozemskou mentalitou, takže se dal pohnout k zabíjení zvířat a pokládal je za méněcenné tvory, kteří nemají právo na život. Zabití lukuxe v jeho mysli rozbilo přirozený zákon ekramského soužiti a otevřelo před ním odchylnou cestu, která vedla ke zklamání a k vraždě Kory.

Slábnoucí svit nafialovělého západu protáhl přikrývku, jež zahalovala dívčino tělo, do světle purpurové skvrny. Z hlavy, spočívající na okraji nosítek, splývaly k zemi dlouhé vlnité vlasy, v nichž si pohrávaly poslední měňavé záblesky světla.

Muži s nosítky dorazili do vesnice. Když podivný průvod procházel kolem domu, kde ležel Damiano, vyběhla Lu-Luka před dveře.

„Co se stalo?“ zeptala se Likose.

Průvod se zastavil. „Vila-Vila je zraněná. Kora je mrtvá, Manfred byl zabit.“

„Jak se to stalo?“

„To vám řeknu později. Teď ji odneseme k Martisovi, doufám, že ji zachrání.“

Ano, Martis ji snad zachrání a snad se mu podaří i vrátit jí její přirozenosti, porušené Manfredem až k vykořenění. Martis se snad bude muset ujmout dlouhé a trpělivé práce, aby ji znovu poekramštil, aby vymazal nebo alespoň zmírnil následky popozemštění.

Muži opět vykročili a pomalu se vzdalovali. Lu-Luka zašla dovnitř: „Slyšel jsi? Už ti nehrozí nebezpečí. Manfred už ti neublíží.“

Damiano se díval do prázdna: „Ano, jsem volný, ale je mi líto, že Manfred nežije. Prošli jsme spolu mnoha nebezpečími od katastrofy Diamantu až po přistání tady na Ekramu.“

„Všichni jednou zemřeme, dříve či později, to je přece přirozené.“

„Máš pravdu. Musím se naučit žít jako vy. To, co z vás chtěl Manfred udělat, byla chyba. A teď ho stihl trest. Je mrtvý… Já ale chci přijmout tuto planetu takovou, jaká je. Musíte mě naučit žít jako Ekramana!“

Pak opět uchopil ten miniaturní elektronický přístroj a zamyšleně jím otáčel v prstech: „Kdo by si pomyslel, že taková maličká věc mě odlidštila, udělala ze mě stroj, uvěznila mou mysl do neviditelné klece.“ Náhle se zarazil. Vzpomněl si na klec, kterou pomáhal stavět: „A co zuti? Musíme je osvobodit!“

Askro s Porfirem vzali sekyry a kladiva.

„Byl to osud,“ řekla Lu-Luka, „abyste dnes něco rozbili. Naštěstí to bude jen klec.“

Muži zamířili ke dveřím.

„Postarám se zatím o Untertana… Vlastně o Damiana,“ opravila se Lu-Luka a potřásla hlavou, jako by chtěla přeřeknu-tí smazat a zároveň s ním i minulost. Damiano se jí díval do modročerných očí, v nichž se najednou objevila konejšivá starostlivost. Poprvé po návratu k lidskému vědomí objevil v dívčině měkkém pohledu ženskost. Vzal ji za ruku: „Jsi krásná, Lu-Luko. Škoda, že se neumíš usmívat…“ Zarazil se. „Ne, takhle je to správné. Nechci, aby ses podobala obrazům, které nosím v hlavě. Jsi Ekramanka a musíš jí zůstat!“

Červenavé světlo Naxova srpku nad obzorem osvětlovalo Rylanům cestu až pod les Mi-Ra. Když došli na planinu, z fialového stínu se před nimi vynořily temné obrysy podivných pozemských letounů – štíhlý vrtulník na ocelových nohách, vyhlížející jako obrovský útočný hmyz, a velký modul rozkročený na masivních podpěrách jako předpotopní veleještěr. Muži je lhostejně minuli a pokračovali směrem k vězení zutů.

Klec byla prázdná.

Porfir zatlačil rukou na dveře. Ihned povolily a doširoka se před ním rozevřely. Vstoupil a o něco zavadil nohou. Sklonil se k zemi. Srovnány na hromádce ležely kousky kovu a dřeva.

„Kdo to rozbil?“ zeptal se Askro potichu.

Odpověď by dokázala dát jen Vila-Vila a Likos. Nikdo jiný. Náhlý závan větru donesl z lesa vzdálený hluk. Zuti, inteligentní černí lidé z rylských mýtů, se potemnělým pralesem, pod nafialovělým obzorem vraceli tam, kde mohli volně žít.

Přirozený chod planety se obnovil. Ekram se znovu stal Ekramem.

1978-1979

Gaku Konisi

Autosen

Odhodil jsem přečtený sportovní časopis a v zárodku potlačil mohutné zívnutí. Začíná moje každodenní úřadování, nudné a rutinní: poopravuji si brýle a co nejpomaleji listuji objemným dokumentem plným čísel. Mé oči však čísla nečtou. Stačí, že něco dělám. Cokoliv.

U této společnosti, vyrábějící elektrické spotřebiče, pracuji už déle než třicet let. Někteří z mých někdejších kolegů dnes po zásluze zastávají různé vysoké funkce. Nebyl jsem tak šikovný v práci a pochlebování nadřízeným jako oni, a definitivně jsem zaostal. Hrdost padesátníka mi však brání, abych pracoval s mladíky, kterým ještě teče mléko po bradě; kvůli efektivitě práce se tomu vyhýbá i podnik. Dostal jsem psací stůl v koutě administrativního oddělení a mlhavý titul „interní poradce“. Všichni kolegové v místnosti jsou bez výjimky mnohem mladší než já. Dávají si dobrý pozor, aby si ode mě udrželi odstup; sblížení s takovou nulou by je vystavilo všeobecnému posměchu. Izolovaný a zbavený všech ambicí a nadějí se celý den jako robot přehrabuji v papírech, jen abych nevypadal jako nic nedělající parazit.

„Pane Y,“ zavolal na mě mladý kolega, který právě vstoupil do místnosti. S překvapením jsem odtrhl oči od papíru. „Pan A vás volá. Máte se k němu okamžitě dostavit,“ vyřídil chladně a odkráčel ke svému stolu. Vstal jsem a vyšel z kanceláře. V zádech jsem cítil zvědavé pohledy.

Proč, ptal jsem se sám sebe. Je nemyslitelné, že by se ředitel chtěl na něco zeptat nebo měl nějaké připomínky k mé práci, která je povýtce jen nominální. Musí se tedy jednat o mou osobu. Marně jsem hledal odpověď, až jsem konečně stanul přede dveřmi jeho pracovny. Zkontroloval jsem si kravatu a zaklepal.

„Pan Y? Pojďte dál.“ Přívětivý hlas prozrazoval, že alespoň nejde o nějakou mrzutost. Poněkud uklidněn jsem strčil do dveří. „Čekal jsem vás.“ S nezvyklou laskavostí mi ukázal na křeslo. „Mám pro vás dobrou zprávu. Naše společnost vám nabízí práci ve Spevlabu.“ V té chvíli jsem nevěřil svým uším, Že by mě potkalo takové štěstí?

Žijeme v epoše nápadů. Velké společnosti se o závod snaží vyvinout nové výrobky, aby vítězně vyšly z tvrdého konkurenčního boje o trhy. Zvlášť na poli elektrických spotřebičů je v dnešní době boj tak ostrý, že žádný výrobce nemůže očekávat výraznější úspěch jen na základě malého zdokonalení svého výrobku. Je zapotřebí originálního nápadu, na jaký by soupeřící podniky nikdy nepřišly. Speciální vývojová laboratoř – Spevlabo – byla založena před několika roky s úkolem předejit konkurenci ve vývoji nových spotřebičů. Pracují v ní přísně vybraní talentovaní výzkumníci pod přímým vedením samotného prezidenta společnosti. Zaměření výzkumu je nejpřísněji střeženým tajemstvím společnosti, ale i ke mně se donesla fáma, že Spevlabo brzy dokončí práce na prvním výzkumném úkolu, nazvaném Projekt sen, který podle hodnověrných pramenů vyvolá senzaci v celé zemi.

„Nastoupíte v laboratoři,“ oznámil ředitel. „Nejsem o věci blíže informován, ale patrně tam mají nějaké problémy s mezilidskými vztahy, a potřebují vaši pomoc. Je to pro vás skvělá příležitost. Gratuluji a mnoho štěstí v další práci!“ Důvěrně mi poklepal na rameno. V jeho usmívající se tváři jsem vedle blahopřání mohl vyčíst i uspokojení nad tím, že se oddělení zbaví obtížného parazita.

V každém případě to vypadá, že se na mě konečně usmálo štěstí. Navždy sbohem, ty zatracený koute! Když jsem se večer vracel z práce domů, nohy mě nesly jakoby samy. Se škodolibou radostí jsem si před vnitřním zrakem opakoval scénu v kanceláři, když sekční šéf oznamoval moje přeřazení. Mladíkům, kteří se na mě dosud dívali lhostejným nebo výsměšným pohledem, se v očích objevila závist, ba žárlivost.

Příštího dne ráno jsem navštívil Spevlabo, které stojí na kraji města Jako přepychová loď, plující mořem zelených obilních lánů. Ředitel dr. B mě přijal ve své pracovně a stručně seznámil s obsahem tajného Projektu sen. Nepředstavitelně originální povaha projektu mě uchvátila. Název Sen není jen banální kódové označení, jak by se člověk mohl domnívat. Projekt se ve skutečnosti opravdu týká snů.

Odpradávna mají lidé ve spánku sny. Sny bývají tu hezké a příjemné, tu hrůzyplné či stísňující. Po pěkném snu přichází ráno s příjemnou pohodou, zatímco tísnivý sen ruší klidný spánek nebo člověku aspoň zkazí náladu na celý příští den. Život bude určitě mnohem příjemnější, budeme-li si moct předem vybrat sen podle své chuti – asi jako hudbu z gramofonové desky. „Konzervovaný sen“ by se tomu dalo říkat.

Když dr. B skončil s vysvětlováním; představil mi doktora C, hlavního inženýra. „Zavede vás do laboratoře a představí vám ostatní spolupracovníky.“ Zmíněný dr. C byl vysoký mladík, stěží třicetiletý, absolvent kterési státní univerzity. Probodl mě ostrým pohledem, ale jeho oči za brýlemi zrozpačitěly a uhnuly stranou. „Doprovodím vás. Prosím…,“ zadrmolil tiše a vykročil přede mnou. Mlčky jsem ho následoval.

Vešli jsme do první místnosti. Několik bíle oblečených vědců rozmlouvalo před počítačem, zabudovaným do stěny. Vypadali, jako by měli přestávku. „Kolegové,“ oslovil je dr. C a představil mě jménem. Bílé pláště se současně obrátily na mě, ale jejich oči ihned uhnuly stranou, vyhýbajíce se pohledu do mých očí. Procházeli jsme místností za místností a všude to bylo stejné. Opakoval jsem svůj nováčkovský pozdrav v tíživém ovzduší. Zamyslel jsem se a vzpomněl si na slova pana A. Má pravdu, pomyslel jsem si, chybí tu uvolněná atmosféra, která je nezbytně nutná pro práci v kolektivu. To tedy patrně bude důvod mého příchodu. Úkol je to těžký, ale za pokus to stojí. Zkusím to!

Především jsem usiloval o to, abych si získal důvěru vývojových pracovníků. Ale moje snahy nepřinášely ovoce. Čím víc jsem se s nimi snažil sblížit, tu přátelským úsměvem, tu pozváním na skleničku, tím rozpačitěji se ode mě odtahovali.

Pozvolna se mě začalo zmocňovat podezření, a jakmile bylo jednou na světě, rychle narůstalo: určitě jsem jim pro smích jako tamtěm v mé dřívější kanceláři. Vemte si například snový přístroj sám. Ještě jsem ho ani neviděl. Skrývají ho přede mnou pod záminkou, že ještě nedozrál čas, kdy ho budou moct představit i neodborníkům. A to jim mám věřit! Určitě si sami – aby to nikdo nevěděl – dopřávají krásné sny, a přede mnou to potěšení žárlivě střeží. Jejich upjaté vystupování vůči mé osobě tomu plně nasvědčuje, není-liž pravda? A přesto jim mám sloužit, třebaže se mi vysmívají a ignorují mě? To by znamenalo úplně stejný život, jaký jsem vedl ve svém koutku kanceláře. To určitě! Já jim ukážu, ano, nějak už to zařídím, abych tu nebyl páté kolo u vozu.

Pevně jsem se rozhodl a zaklepal na ředitelovy dveře. Vysvětlil jsem mu, jaký mám o projekt zájem, a požádal jsem ho, zda by mi alespoň jednou jedinkrát nedovolil okusit požitky snového přístroje. Chvíli se na mě upřeně, beze slova díval a pak pomalu otevřel ústa: „Když si to tak moc přejete, dobře, souhlasím.“ Zvedl vnitřní telefon a poručil hlavnímu inženýrovi: „Pan Y si přeje vyzkoušet aparát. Okamžitě připravte číslo jedna.“

V laboratoři číslo sedm mě čekali vývojoví pracovníci s kamennými obličeji. Na pokyn doktora C jsem si sedl na pohodlnou pohovku, vystlanou polštáři. Na hlavu mi nasadili přístroj podobný helmě, který byl kabelem napojen na hlavní aparát. Hlavou mi probleskla myšlenka na elektrické křeslo, ale hned jsem ji zahnal. Nikdy jsem neviděl jejich oči tak vážně a starostlivě upřené na mě. Zapojili aparát. Hlavou mi začalo šimravě probíhat jemné chvění a brzy mě ukolébalo do příjemného spánku.

Kolik času uběhlo, nevím. Probral jsem se k vědomí a zjistil jsem, že mám jasnou, klidnou hlavu. Do očí, které jsem váhavě otevřel, vskočil široký úsměv doktora B. „Tak co, měl jste příjemný sen?“ Pokoušel jsem se upamatovat. „Ano…, nejdřív… jsem se houpal na hustém růžovém oblaku. Potom se změnil v měkký oblak z bavlny a obklopil mě takovým protepleně mírným pocitem. A… to je všechno. Bylo to velice krátké.“ Byl jsem však spokojen. Směl jsem vyzkoušet ten obdivuhodný přístroj, ještě než se dostal na veřejnost a než k němu měli přístup ostatní zaměstnanci společnosti. Měl jsem pocit, j jako bych se jim tím pomstil.

Od toho dne se situace kupodivu začala obracet v můj prospěch. Pracovníci z vývoje, kteří ke mně dřív byli tak neteční, teď se mnou vlídně, ba přátelsky hovořili. Patrně se chtěli zbavit pocitu viny za to, že přede mnou skrývali takový požitek. Pocítil jsem, že po dlouhé řadě nekonečných let, plných šedivých dní, na mě konečně zasvítilo zářivé slunce.

Se zlepšením situace můj mozek začal pracovat s obdivuhodnou vervou. Snový aparát má vedlejší účinek, budí dřímající talent, pomyslel jsem si s radostí. Odhalil jsem mnoho nedokonalostí v administrativě Spevlaba. Projekt sen se přirozeně rozvíjel rychleji, než se čekalo. Šest měsíců po mém přeložení do Spevlaba byly úspěšně provedeny poslední praktické zkoušky snového aparátu.

Rozběhla se reklama; byla vypsána veřejná soutěž na název snového aparátu a vedení společnosti z množství návrhů vybralo krásné jméno autosen. Ještě než se dostal do prodeje, vyvolal autosen senzaci ve všech vrstvách společnosti. Neexistovaly noviny, v nichž by o něm nevyšel článek. Rozhlas a televize vysílaly diskusní pořady, v nichž se o autosnu vyslovovali fyzikové, elektrotechnici, fyziologové, sociopsychologové a jiní odborníci.

Zpočátku se autosen nijak zvlášť rychle nerozšiřoval, protože veřejnost zaujala vyčkávací postoj. Postupně však nová móda stále rychleji a rychleji zachvacovala celou zemi. Obchodní domy ve velkých městech dennodenně obléhali lidé, kteří si přišli opatřit autosnové aparáty a autosnové programy na magnetofonových páscích. Když se výrobní kapacita továren dostatečně zvýšila, začal se autosen i vyvážet. Dnes letí móda autosnu celým světem rychleji než tryskové letadlo. Již po měsíci jste všude na světě mohli narazit na slogan: Šťastný den – autosen! Všude na světě jste mohli slyšet melodii reklamní písně: „Krásný je den a za to může jen, ó, ó, ó, autosen!“

Za zásluhy na zefektivnění administrativy jsem se stal náměstkem ředitele Spevlaba. Ještě před necelým rokem bych se o takové kariéře neodvážil ani snít. Ale brzy jsem se začal v práci nudit. Vývoj se teď zabývá jen drobnými vylepšeními autosnu. V řízení administrativy není jediná možnost, která by mi dovolila využít můj probuzený talent. Malý úspěch ve mně vzbudil touhu po slávě. Abych ji uspokojil, bylo třeba nějakého drastického prostředku. Několik dní jsem si lámal hlavu, až jsem se objevil u ředitele společnosti…, abych mu přednesl svůj nový plán.

Můj návrh byl zcela jasný a jednoduchý. Chceme-li posunout techniku o krok kupředu, je nejlepší učit se z historie. Na poli elektrotechniky máme dva typické precedenty, totiž: po gramofonu přišel rozhlas a po filmu se objevila televize. Je tedy přirozené, že po autosnu musí následovat něco jako telesen. Každou noc budou snové stanice vysílat na velmi krátkých vlnách autosnové programy. Člověk bude moct ve snu sledovat dramata, varietní programy, detektivky, a dokonce i reklamu na prášky pro spaní a podobně. Podaří-li se získat monopol na vysílání snů, zisk bude dvojnásobný: z prodeje telesnozorů a z reklamy ve snových programech.

Můj názor ředitele zaujal natolik, že se na místě rozhodl ho přijmout, a já jsem získal místo nejvyššího odpovědného pracovníka v novém projektu.

Po technické stránce to nebyl žádný problém. Stačila malá úprava ve schématu autosnu, aby mohl být přenášen bezdrátově. Obtížnější bylo získat monopol na vysílání snů. Rozhlasové a televizní společnosti se postavily svorně proti tomu. Nechtěly si nechat ujít podíl na zisku, který přinese nový systém. Všemi prostředky jsem se snažil podplatit vládu, ale tisk se nechtěl dát umlčet. Nakonec se všichni shodli na kompromisu, podle něhož ostatní společnosti začnou s vysíláním o rok později. To nám však stačilo. Byla zřízena zvláštní dceřiná společnost pro telesnění. Jako její prezident jsem dal urychleně vystavět vysílače snů po celé zemi.

Přesně rok po mém přechodu do Spevlaba nadešel den, na“ nějž jsem tolik čekal: den prvního vysílání. Přijímače snů se ještě příliš nerozšířily, zčásti proto, že tisk spustil žárlivou propagandu, podle níž přístroj za rok bude mnohem dokonalejší. Ale toho se nebojím. Rozdal jsem už přijímače všem osobám, které se nejlépe hodí za moje první zákazníky: ministrům a všem poslancům. Nikdo neví, že vlny vysílané mými snovými stanicemi mají zvláštní frekvenční spektrum. Zvláštní, protože zanechává v mozkových buňkách telesnících určité podvědomí. Za rok monopolního vysílání bude rozhodnuto, politika naší země bude plně záležet na mé libovůli.

Zvítězím! Na úspěch telesnu! Hrdě a spokojeně jsem vysoko pozvedl pohár šampaňského…

V tom okamžiku jsem pocítil náhlou závrať. Všechno přede mnou, hosté, stoly a vybrané lahůdky slavnostní recepce, všechno zmizelo jako mávnutím kouzelného proutku v bílé pěně, která mi zaplnila celé zorné pole. Svalil jsem se na zem. I hlava mi šumí, jako by byla plná citrónové šťávy. Chtěl jsem se zvednout, ale marně. Spím! uvědomil jsem si. Snažím se pohnout, probudit se, ale čím víc se snažím, tím více krve se mi žene do hlavy a slévá se do jednoho víru s citrónovou šťávou. Srdce mi buší, začínám se dusit. Pěnící zorné pole stále víc a víc ztrácí na světlosti. Slabounce, jako z velké dálky slyším hlasy doktorů B a C: „Bohužel, nic už nepomáhá.“

„Takovou nehodu jsme přece nemohli předvídat. Přílišné vzrušení nejspíš vyvolalo zmatek v mozkových centrech, a to způsobilo poruchu v budicím obvodu. Podívejte se, rozbil se galvanometr.“

„Možná že jednoletý program je příliš zhuštěný na deset minut. V každém případě musíme pokus opakovat ještě nejmíň desetkrát.“

„Máte pravdu. Budeme potřebovat nového pokusného králíka. Zatelefonuji panu prezidentovi.“

Moje vědomí slábne a slábne.

1964

Arkadij a Boris Strugackij

Pokus o útěk

1

„Dneska bude hezky,“ řekl Vadim nahlas.

Stál před zapnutou telestěnou, plácal se po nahém těle a díval se do zahrady. V noci pršelo, tráva byla mokrá, keře také a střecha vedlejší vilky se rovněž dosud leskla po nočním dešti. Obloha byla ještě zatažená a na cestičkách se blýskaly louže. Vadim si natáhl trenýrky, seskočil z okna rovnou do trávy a rozběhl se po pěšince. S rozkoší vdechoval chladný ranní vzduch. Míjel osiřelá lehátka, ploché bedny a velké balíky pod přístřeškem a pak běžel podél plotu sousedovy zahrady, kde se za mokrými keři a borovicemi skvěl polorozebraný kolibřík. Bez zastavení skočil do jezírka, přeplaval na druhý břeh porostlý ostřicí a odtud se vydal zpátky po souši. Krev mu bujaře proudila v žilách, přeskakoval velké louže a lekal malé, popelavě šedé žabky. Mířil k palouku před Antonovou vilkou, na kterém stál Koráb.

Koráb byl mladík, ještě mu nebyly ani dva roky. Jeho matově černé boky byly suché a sotva znatelně se zachvívaly. Kuželovitou horní část nakláněl k obloze ve směru, kde jen on dokázal najít slunce: jako obvykle nabíral energii. Vysoká tráva kolem Korábu byla zažloutlá, polehlá a pokrytá jinovatkou. Byl to hodný a poslušný hvězdolet turistického typu; pořádná vesmírná loď by za noc zmrazila les v okruhu desíti kilometrů.

Vadim Koráb oběhl, párkrát uklouzl na jinovatce a zamířil domů. Zatímco se do ruda vytíral huňatým ručníkem a vydával při tom zvuky vrcholné rozkoše, vyšel z protější vilky starý Saša se skalpelem v ruce. Vadim mu zamával ručníkem. Sousedovi bylo sto padesát, celé dny se šťoural ve vnitřnostech svého vrtulníku, ale naprosto bez výsledku. Kolibříkovi se do létání nechtělo. Soused se zamyšleně díval na Vadima.

„Nemáš náhodou zásobní bioprvky?“ zeptal se.

„Copak, shořely vám?“

„Nevím. Něco s nima je.“

„Zavolejte Antonovi, jel teď do města, ať vám dva tři přiveze,“ navrhoval Vadim.

Soused se otočil k vrtulníku a ťukl ho skalpelem do nosu.

„Copak že nelítáš, blbečku,“ řekl otráveně.

Vadim se oblékal.

„Bioprvky,“ hučel starý Saša a nořil ruku se skalpelem do vnitřností kolibříka. „To je zase něco. Živý stroje… Položivý stroje… Skoro neživý stroje… Žádná montáž, žádná elektronika… Jenom nervy! Jenže já nejsem chirurg, v tom je ta potíž!“ Vrtulník se pohnul. „Stůj, ty… zvíře! Ani se nehni!“

Saša vytáhl skalpel a obrátil se k Vadimovi.

„Vždyť je to proti lidskosti!“ prohlásil. „Tahle ubohá mašina mi připadá jako… jako bolavý zub. Nebo že bych byl nemoderní? Víš, mně je ho totiž líto.“

„Mně taky,“ řekl polohlasem Vadim a přetahoval si košili přes hlavu.

„Prosím?“

„Jestli nechcete pomoct.“

Starý Saša se střídavě díval na vrtulník a na skalpel.

„Ne,“ rozhodl se konečně. „Nechci, aby mi s tím někdo pomáhal. Opravím ho sám.“

Vadim usedl ke snídani. Zapnul si stereovizi a na stůl zároveň položil spis s názvem Nejnovější metody stopování tachorgů. Byla to stará, ještě papírová knížka, ve které si čítal už Vadimův dědeček. Na obálce byl obraz planety Pandory, která byla později vyhlášena za přírodní rezervaci, a na jejím pozadí se skvěly dvě zvířecí příšery.

Vadim jedl, listoval v knize a zároveň se zalíbením pozoroval pěknou hlasatelku, která povídala cosi o klání kritiků kolem emociolismu. Hlasatelka byla nová a Vadimovi se líbila už celý týden.

„Emociolismus,“ povzdechl si Vadim a zakousl se do chleba s kozím sýrem. „To je ale odporné slovo, krásná slečno! Víte co, pojeďte raději s námi a tohle slovo nechte na Zemi. Než se vrátíme, určitě samo zajde. Uvidíte!“

„Emociolismus jako směr je velmi slibný,“ klidně vedla dál svou krásná hlasatelka. „Jen tento přístup je totiž dnes schopen zajistit skutečně reálnou perspektivu zmenšení entropie emocionální informace v umění. Jen tento přístup je totiž dnes…“

Vadim vstal a s chlebem v ruce šel k oknu.

„Haló, strejdo!“ zavolal na starého Sašu. „Říká vám něco slovo emociolismus?“

Soused stál s rukama za zády před rozvrtaným vrtulníkem. Kolibřík se otřásal jako strom ve vichřici.

„Cože?“ řekl starý Saša a ani se neohlédl.

„Emociolismus,“ opakoval Vadim. „Já v tom slyším vyzvánět pohřební zvony, vidím obřadní síň v krematoriu a cítím vůni hřbitovního kvítí.“

„Tys měl vždycky smysl pro jazyk, hochu,“ řekl děda a povzdechl si. „Je to opravdu příšerný slovo.“

„Naprosto nemožný,“ žvýkal Vadim. „Jsem opravdu rád, že to taky cítíte… Poslyšte, kde máte skalpel?“

„Zůstal uvnitř,“ řekl starý Saša.

Vadim se chvíli díval na vrtulník, který se nepřestal křečovitě otřásat.

„To se vám teda povedlo, strejdo,“ řekl Vadim. „Tím skalpelem jste totiž uzavřel digestální systém. Jdu zavolat Antonovi, ať vám přibalí ještě nový skalpel.“

„A co tenhle?“

Vadim se usmál.

„Dívejte se,“ Vadim dal zbytek chleba do úst, rozžvýkal ho a spolkl. Saša ho se zájmem pozoroval.

„No a?“ řekl Saša.

„Viděl jste, ne? Skalpel dopadl stejně.“

Starý Saša se zahleděl na vrtulník, který už přestal vibrovat.

„Konec,“ řekl Vadim, „skalpel je v tahu. Zato kolibřík má pohonnou látku aspoň na třicet hodin bez přestávky.“

Soused obcházel vrtulník a v hlubokém zamyšlení se dotýkal jeho různých součástek. Vadim se usmál a vrátil se k snídani. Když dojídal druhý krajíc chleba a dopíjel druhý hrnek kyšky, ozvalo se cvaknutí a z informátoru zazněl klidný, tichý hlas:

„Nikdo vás nenavštívil, ani nenechal žádný vzkaz. Anton odjel do města a vzkazuje, abyste se hned po snídani začal zříkat všeho pozemského. Do institutu přišlo devět nových úkolů…“

„Stručně,“ požádal Vadim.

„… Úkol číslo devatenáct nebyl dosud vyřešen. Pali Minchinová dokázala platnost teorému o existenci polynomiální operace nad Q-polem Simonjanových struktur. Adresa: Richmond 17-17-7. Konec.“

V informátoru to zapraskalo, chvíli bylo ticho a pak hlas dodal výchovně:

„Závistivost je špatná vlastnost. Závistivost je špatná vlastnost.“

„Nesmysl,“ odporoval Vadim. „Já nikomu nic nezávidím. Naopak mám radost. Pali je šikovná holka.“ Zamyslel se a zahleděl se do dálky. „Ne,“ řekl. „Pryč s tím vším. Odříkám se všeho pozemského.“

Hodil špinavé nádobí do odpadního potrubí a zvolal:

„Vzhůru na tachorgy! Ozdobíme pracovnu Pali Minchinové, Richmond 17-17-7, senzační lebkou z tachorga!“

A začal zpívat píseň vlastní produkce:

Tachorgové strachem ječí vyděšení dočista, neboť na ně zaútočil náš strukturní lingvista.

„Tak to bychom měli,“ řekl Vadim, „Kde je radiofon?“ Vytočil číslo. „To je Anton? Tak jak to vypadá?“

„Stojím frontu,“ odpověděl Anton.

„Cože? To všichni chtějí na Pandoru?“

„Jo. A říká se, že lov na tachorgy brzy zakážou.“

„Ale my to zvládnem, že?“

Anton chvíli mlčel. „Určitě,“ řekl nepříliš nadšeně.

„Holky tam jsou taky?“

„Samozřejmě.“

„A taky to zvládnou?“

„Moment, zeptám se… Říkají, že jo.“

„Tak jim řekni, že je pozdravuje známý strukturní lingvista, 184/73, dle mínění jiných pohledný, bez závazků… Co jsem to chtěl… Už to mám. Prosím tě, přivez strejdovi Sašovi skalpel. A dva BE 6. A taky BE 7.“

„A rovnou novou mašinu,“ řekl Anton. „Co zase ten dědek dělal se skalpelem?“

„No co myslíš, že se s ním dá dělat.“

„To nevím,“ řekl Anton po chvilce přemýšlení. „Skalpel je přece nástroj nadosmrti. Něco jako Baalbecká plošina.“

„Upustil ho kolibříkovi do žaludku.“

Z radiofonu se ozval smích několika hrdel. Fronta se bavila.

„Tak ahoj,“ řekl Anton. „Za chvíli jsem doma. A začni nakládat, správce lodního nákladu!“

Vadim odložil radiofon a začal měřit vzdálenost k východu z vilky.

„Duch nohou je slab, moc rukou zlá,“ zarecitoval, postavil se na ruce a rozběhl se ke dveřím. Na prahu udělal salto a s výkřikem dopadl na všechny čtyři na trávník před domem. Zvedl se, oprášil si ruce a procítěně zarecitoval:

Vždycky v první řadě stojí, byť je bitva nejistá, každá rána se mu zhojíjeť strukturní lingvista.

Potom se už na nohou pomalu vydal k aleji, kde na něho čekala hromada balíků a beden. Nákladu bylo dost. Vezli s sebou zbraně, munici, zásoby jídla, oblečení lovecké i společenské… Chtěli totiž také mezi jiným navštívit známou kavárnu U Huberta na plochém návrší Everiny, kde mezi stoly pofukuje voňavý vánek a kde se v třistametrové hloubce vrší jako bouřková mračna černé houštiny; kde lovci poškrábaní od trní vyprazdňují baňaté sklenice s vínem značky Tachorgova krev a se smíchem se vytahují, jakou lebku kdo mohl mít, kdyby věděl, na kterém konci má puška pažbu; kde se v tmavozeleném soumraku válejí páry kolem unavených nohou vířících za zvuků Světlého rytmu a kde nad pohořím Hrdinů vycházejí na bezhvězdné obloze placaté, mihotavé měsíce.

Vadim přidřepl zády k nejtěžší bedně, navalil si ji na záda a trhem ji zvedl. V bedně byly zbraně, tři automatické pušky se zaměřovačem pro střelbu v mlze a šest stovek patron v plochých plastikových obalech. Vadim podklesával při každém kroku, ale nepovolil a bednu odtáhl přes celou zahradu až ke Korábu. Membrána, která uzavírala oválný průlez, se otevřela a Vadim shodil náklad do tmy, ze které táhl chlad.

Pak se vydal zpátky a v chůzi otrhával z keřů velké bobule nějakého hybridu a strkal je do úst. Každý keř se mu za to odměnil pořádnou sprškou velkých studených kapek.

Budu muset dostat nejmíň pět tachorgů, uvažoval Vadim. Jednoho pro Pálí Minchinovou z Richmondu. Ať ví, že jsem správnej kluk. Jednu lebku pro mámu. Ta si ji nevezme, protože nemá ráda, když dělám hlouposti, takže ji dám první dívce; kterou potkám na rohu Něvského a Sadové po desáté ráno. Třetí lebkou praštím Samsona, aby mi konečně věřil – když jsme byli posledně u Nelly a já vyprávěl o výpravě na Pandoru, choval se velice nespolečensky. Čtvrtou dostane Nelly, aby věřila mně, a ne Samsonovi. A pátou si pověsím nad stereovizor… Zálibně si představoval, jak výborně se bude ta pěkná hlasatelka vyjímat pod tou příšernou lebkou s vyceněnými zuby.

Přetáhl na Koráb ještě čtyři velké bedny se živým masem, osm beden se zeleninou a ovocem, dva balíky s oblečením a nakonec velkou bednu s dárky pro starousedlíky s nápisem Pandořina skříňka.

Kdesi za mraky se slunce dralo výš a výš a bylo čím dál větší horko. Rosa mizela, voda se odpařovala a žáby se poschovávaly v trávě. V prázdných vilách se s hlukem otevíraly stěny. Starý Saša si pověsil mezi stromy houpací síť a uvelebil se v ní vedle svého kolibříka s novinami v ruce. Vadim odtahal náklad a pak se usadil u angreštového keře.

„Takže vy letíte,“ řekl starý Saša.

„Mhm.“

„Na Pandoru?“

„Jo.“

„Tadyhle píšou, že se rezervace bude zavírat na několik let.“

„To nic, my to ještě stihnem,“ řekl Vadim.

Saša byl chvíli zticha a pak řekl:

„Bude mi tady smutno.“

Vadim se přestal krmit.

„Ale vždyť my se vrátíme, strejdo. Za měsíc jsme zpátky.“

„To je jedno. Na ten měsíc se vrátím do města. Co bych tady dělal, sám v pěti vilách? S tímhle blbečkem položivým,“ podíval se na vrtulník.

Na obloze se ozvalo tiché vrčení.

„A tamhle letí další,“ doložil Saša.

Vadim zaklonil hlavu. Nízko nad osadou pomalu opisoval osmičku jasně červený rhamphorhynch. Na jeho tlustém břiše zářilo bílé číslo.

„Tohle bych taky dokázal, kamaráde,“ řekl starý Saša. „Ale co takhle to vzít vývrtkou, nespadnout do rybníka a hezky to vybrat těsně vedle!“

Rhamphorhynch poodletěl. Nad betonovou přistávací plochou za zahradou se ozvalo supění v docela jiné tónině.

„To je tady najednou živo,“ řekl starý Saša. „Provoz jako na mezinárodním letišti.“

„To je Anton!“ Vadim vyskočil a běžel ke Korábu.

Anton zahnal stroj do garáže, pak vyšel a roztržitě vyprávěl, co je nového.

„Všechno je v pořádku, Dimko. Nechal jsem zaregistrovat letový deník. A dostal jsem za jedna.“

„Ale?“ zeptal se jasnovidně Vadim.

„Co ale?“

„Jasně slyším v tvém projevu neukončené odporovací souvětí se spojkou ale.“

Anton otráveně řekl:

„Stavoval jsem se u Galky. Neletí s námi.“

„Kvůli mně?“

„Kdepak…,“ Anton chvíli mlčel, „kvůli mně.“

„Mno jo,“ hlubokomyslně pronesl Vadim.

Anton se zeptal:

„A co lodní náklad, správce podpalubí?“

„Všechno v pořádku, kapitáne. Můžeme startovat.“

„A jak to vypadá v domě? Je uklizeno?“

„V kterém domě?“

„Například v mém.“

„Ne, kapitáne. Je to moje vina, kapitáne, promiňte. Před chvílí jsem skončil s nakládáním, kapitáne.“

Nad střechami domů se znovu objevil červený rhamphorhynch. Anton se za ním zahleděl.

„Co se děje?“ podivil se. „Zase WY 268? Vypadá to, jako by mě sledoval. Letí za mnou už od Palácového náměstí.“

„Není v tom ženská?“ informoval se Vadim.

„Neřekl bych. Za mnou ještě ženská nikdy nelítala.“

„No vždyť už je taky na čase…,“ řekl Vadim, ale vtom dostal nový nápad. „A není to náhodou člen tajné společnosti pro ochranu tachorgů?“

Rhamphorhynch jim znovu přeletěl nad hlavami a najednou jeho vrčení utichlo.

„No jo, to je k Sašovi,“ řekl Vadim. „Ten se má tedy na co těšit. Určitě ho pumpne o náhradní díly. Mimochodem, přivezl jsi je?“

„Přivezl,“ řekl Anton, ale díval se mimo Vadima. „Ne, strukturní správce podpalubí, tenhle nejede k Sašovi…“

Zpoza keřů se vynořil vysoký hubený člověk v bílé blůze a bílých kalhotách. Měl opálený hubený obličej, huňaté obočí a velké hnědé uši. V ruce držel velkou nacpanou aktovku.

„To je on,“ řekl Anton.

„Kdo?“

„Člověk v bílém. Pořád chodil kolem fronty a každého si prohlížel.“

„Víš co, já mu naznačím, jak se chovají tachorgové. Uvidíš, jak vypadne,“ řekl Vadim.

Muž v bílém mezitím došel až k oběma lovcům a pozorně si je prohlížel.

„Víte, že tachorgové napadají lidi a někdy je i vážně zraní?“ zeptal se ho Vadim.

„Neříkejte,“ odpověděl muž v bílém. „Tachorgové? To slyším poprvé. A upřímně řečeno, o to mi nejde. Měl bych k vám prosbu. Dobrý den!“ dotkl se dvěma prsty spánku.

„Dobrý den,“ odpověděl Anton. „Jdete za mnou?“

Neznámý hodil aktovku na zem a setřel si z čela pot. V tašce něco hluše cvaklo. Byla to velká, hodně odřená aktovka, nabitá k prasknutí, s množstvím různého řemení a lesklých západek. Aktovka se japonsky řekne „tlusťoch“. Japonci mají vyvinutý pozorovací talent.

Příchozí pomalu řekl:

„Ano, jdu za vámi.“ Zavřel oči a přejel si rukama po tváři. „Jenomže nevím, proč právě za vámi. Je to jenom náhoda, mohl bych stejně dobře za někým jiným.“

„To teda máme štěstí,“ řekl vesele Vadim. „Opravdu, osud nám přeje.“

Neznámý se na něho vážně zadíval.

„Vy jste kapitán?“ zeptal se.

„Já jsem potenciální kapitán,“ odpověděl Vadim. „Z kinetického hlediska jsem správce podpalubí a vedoucí odborný pracovník specialista na tachorgy. Zoolog amatér, chcete-li…“

Vadim byl ve svém živlu a nic ho už nedokázalo udržet. Musel za každou cenu přimět cizince k úsměvu, byť jen zdvořilému.

„Kromě toho jsem druhý pilot, ale taky amatér,“ pokračoval. „To je pro případ, že by kapitána náhle začaly trápit kamínky nebo se mu zablokovalo koleno.“

Neznámý mlčky naslouchal. Anton tiše řekl:

„To se ti opravdu povedlo, Vadime.“

Nastalo ticho.

„Jestli jsem dobře rozuměl, letíte na Pandoru,“ řekl neznámý a díval se na Antona.

„Ano, letíme na Pandoru,“ potvrdil Anton a podíval se na aktovku. „Chcete tam něco poslat?“

„Ne,“ řekl neznámý. „Nikoho tam neznám. Jdu za vámi s něčím jiným… Mám pro vás návrh… Jedete tam přece za zábavou, že?“

„To ano,“ souhlasil Anton.

„Pokud je možno lov na nebezpečná zvířata považovat za zábavu,“ významně doložil Vadim.

„Bude to senzační dovolená,“ řekl Anton. „Výlet do vesmíru plus lov na tachorgy.“

„Výlet do vesmíru,“ pomalu, jako by tomu nevěřil, opakoval neznámý. „Turistika… Poslyšte, mládenci, vždyť vy vůbec nevypadáte jako turisti. Vy jste přece už na první pohled průzkumníci. Proč chcete zrovna na obydlenou planetu? To vás tak lákají elektrifikované džungle a automaty s limonádou v poušti? Nechcete to raději zkusit s nějakou neznámou planetou?“

Mladí muži se na sebe podívali.

„Kterou planetu máte na mysli?“ zeptal se Anton.

„Není to jedno? Kteroukoliv, na které ještě nebyli lidi. Nebo to už neexistuje?“ Neznámý pojednou polekaně vzhlédl.

Bylo zřejmé, že nežertuje, a oba přátelé se na sebe znovu podívali.

„Ale existuje,“ řekl Anton. „Takových planet je, kolik chcete. Jenže my jsme si celou zimu plánovali, jak budeme lovit na Pandoře.“

Vadim si pospíšil: „Já osobně jsem už rozdal lebky tachorgů, které jsem ještě neulovil.“

„A potom, co bychom dělali na nové planetě?“ ve vší zdvořilosti pokračoval Anton. „Nejsme přece vědecká expedice, nemáme ponětí o průzkumu. Vadim je lingvista a já jsem pilot hvězdoletu. No ale třeba vy máte nějakou představu…“

Neznámý svraštil huňaté obočí.

„Nemám žádnou představu,“ řekl prudce, „prostě musím na neznámou planetu. A vás se ptám: Můžete mi pomoct, nebo ne?“

Vadim si začal hrát se zipem na bundě. Způsob, jakým teď neznámý mluvil, mu nebyl po chuti – nebyl to tón, na jaký byl Vadim zvyklý. Ale situace nebyla snadná. Člověk, který jede někam za zábavou, může stěží přesvědčovat jiného, který potřebuje pracovat. Vadimovi chyběly argumenty, a proto se už už chystal začít se šaškováním, když vtom se stalo něco neočekávaného.

Z vedlejší zahrady se ozval pes. Byl to erdelteriér Trofim, starý, hloupý pes s rodokmenem a neobyčejně výrazným hlasem. Zaštěkal nejspíš proto, že mu na nos sedla vosa a on nevěděl, co s ní, ale mělo to za následek nanejvýš podivnou změnu v cizincově chování. Jeho obličej se zkřivil strachem, jeho dlouhá postava se najednou zmenšila a cizinec uskočil stranou. Vadim nechápal, co se děje. Neznámý se zatím vzpamatoval a záměrně pomalými kroky se k nim vracel. Na čele se mu perlil pot. Vadim se podíval na Antona, ale ten se tvářil, jako by se nic nestalo.

„No tak se na to podíváme,“ řekl uvážlivě. „Ve druhé zóně je hodně žlutých trpaslíků s planetami zemského typu. Mužem to zkusit třeba s EN 7031. Už se tam chystala výprava, ale odložili ji, nelákalo je to. Dobrovolníci nemají rádi žluté trpaslíky, každý touží po nějakém obrovi… Vyhovuje vám EN7031?“

„Ano, úplně,“ řekl neznámý. Už se vzpamatoval. „Jenom jestli je to opravdu neobydlená planeta.“

„To není planeta,“ zdvořile ho opravil Anton. „To je hvězda. Slunce. Ale jsou tam i planety, s největší pravděpodobností neobydlené… A jaké je vaše ctěné jméno?“

„Já jsem Saul,“ řekl neznámý a poprvé se usmál. „Saul Repnin, historik. Dvacáté století. Ale určitě vám budu užitečný. Umím vařit, řídit auto, šít, opravovat boty, střílet…,“ odmlčel se. „Kromě toho vím, jak se všechno dělalo dřív. A taky umím několik jazyků – polsky, slovensky, německy, trochu francouzsky a anglicky…“

„Škoda že neumíte řídit hvězdolet,“ povzdechl si Vadim.

„Ano, to je škoda,“ řekl Saul. „Ale teď už to nevadí, hvězdolet umíte řídit vy.“

„Nenaříkej, Dimko,“ řekl Anton. „Je načase, aby ses i ty dostal jednou na úplně neznámou planetu. Tancovat můžeš i na Zemi. Jen ukaž, co umíš, když se na tebe nedívají holky, ty vejtaho!“

„Já vzdychám nadšením,“ řekl Vadim. „Nakonec tachorgy už znám, jsou to stejně jen neohrabané potvory.“

Saul se zdvořile zeptal:

„Doufám, že jsem váš souhlas nevynutil násilím? Že poletíte dobrovolně a že jste se rozhodl svobodně?“

„Jak by ne!“ řekl Vadim. „Vždyť co je to svoboda? Poznaná nutnost! A všechno ostatní jsou jen její odstíny.“

„Cestující Saule Repnine!“ řekl Anton. „Start je ve 12.00. Vaše kajuta má číslo tři, pokud se ovšem nerozhodnete pro číslo čtyři, pět, šest nebo sedm. Pojďte, ukážu vám je.“

Saul se sehnul pro aktovku a při tom mu z podpaží vyklouzl velký černý předmět a dopadl na trávu. Anton zvedl obočí. Vadim se obrátil a zatvářil se stejně. Na zemi ležel těžký scorcher s dlouhou hlavní, jaký Vadim znal jen z kina. Na celé planetě nebylo víc než sto kusů této strašné zbraně, kterou dostávali jen kapitáni průzkumných hvězdoletů superdalekého doletu.

„To jsem ale nešika,“ zahučel Saul, sebral scorcher a vsunul ho pod blůzu. Potom zvedl aktovku a řekl:

„Já jsem připraven.“

Anton se na něho chvíli díval, jako by se chystal něco se zeptat, ale nakonec řekl:

„Jdeme, Saule. Vadime, ukliď doma a odnes dědovi skalpel. Je v zavazadlovém prostoru. Ten skalpel samozřejmě.“

„Rozkaz, kapitáne,“ řekl Vadim a šel do garáže.

Člověk se nemá na nic těšit, říkal si cestou. Ostatně, kdo je to optimista? Vzpomíná si, že v nějakém starodávném slovníku četl, že „optimista jest člověk plný optimismu“. A kousek výš bylo napsáno, že „optimismus jest radostné a kladné vidění světa, kdy člověk věří v úspěch a v budoucnost“. Nakonec není marné být lingvista, člověk aspoň hned ví, co co znamená. Zbývá jenom dostat do souhry radostné a kladné vidění světa se skutečností, že na palubě je přítomen po zuby ozbrojený náměsíčník…

Vadim vzal ze zavazadlového prostoru skalpel a bioprvky a zamířil k Sašovi. Děda dřepěl pod břichem červeného rhamphorhyncha.

„Haló, strejdo!“ křikl Vadim. „Tady máte nový skalpel a…“

„Děkuju, nepotřebuju,“ řekl starý Saša a vylezl zpod stroje. „Dostal jsem tady tohle,“ poplácal rhamphorhyncha po lesklém boku. „Prý je skoro živý.“

„Vy jste ho dostal?“

„Ano, od jednoho mládence, měl takový bílý oblek.“

„Tak takhle je to,“ řekl Vadim. „To znamená, že věděl, že poletí s námi. Nebo se chtěl do Korábu dostat násilím?“

„Prosím?“ zeptal se nechápavě Saša.

Vadim zamyšleně odcházel. Doma se dal do úklidu. Ložní prádlo hodil do odpadního potrubí, přepnul úklidovou automatiku na nulu, a když vyšel na zápraží, pověsil na dveře vlastnoručně vyrobený nápis: Dovolená. Prosím neobsazovat. Potom šel k Antonovi. Při úklidu jeho vily přemítal: Nakonec není vůbec nic ztraceno. Nechtěl si to nikdy přiznat, ale tachorgové se mu už pěkně dávno zhnusili. A z Pandory se staly módní lázně. Divím se sám sobě, že jsem tam vydržel tři sezóny. Vždyť je to pod úroveň, vytahovat se s náhrdelníkem ze zubů tachorga! A házet po Samsonovi lebkou – vždyť je to dětinskost! Samson si zaslouží něco mnohem lepšího: zaslouží si, aby byl zvěčněn. Na neznámé planetě bude přece plno neznámých živočichů. Nikdo neví, jak se jmenují, ani oni sami ne, chudáčci. Ale já to vím už teď. Já osobně jako první člověk ve vesmíru ulovím samsona lichonohého blanouchého! Nebo co takový samson chudozubý hřebenozadý! A hodit po Samsonovi lebkou ze samsona – to taky není k zahození!

Když se vrátil na palouk, Koráb byl už připraven ke startu. Jeho anténa už neslídila po slunci a jinovatka z trávy byla dávno pryč.

Vadim se pohodlně usadil v průlezu a spustil nohy dolů. Díval se na Antonovu vilku s odsunutou stěnou, na nízká oblaka, v nichž se tu a tam objevovaly a zase mizely modré skvrny. Ano, příteli Samsone, lichonohý bratře, pomyslel si mstivě. V bibli jsi přemohl lva, ale kam se hrabeš na strukturního lingvistu…! Je to ale legrace: ani by mě nenapadlo mlátit se na dovolenou někam na neobydlenou planetu, nebýt toho strejce v bílém. Jsme děsně konzervativní, dokonce i my, mladí strukturní lingvisté! Pořád nás to táhne na obydlené planety.

Na palouk vyšel erdelteriér Trofim. Zamrkal na Vadima dobráckýma slzícíma očima, zívl, posadil se a začal se drbat zadní nohou za uchem. Život byl krásný a mnohotvárný. Třeba takový Trofim. Je starý, hodný a hloupý, ale přitom dokáže ještě někoho polekat… Možná ale, že všichni náměsíčníci se bojí psů… Vadim se zadíval na Trofima. Proč si ale myslím, že Saul je náměsíčník? Třeba to není historik, ale špión, kterého vyslala nějaká humanoidní rasa na naši planetu… Jako je třeba Benny Durov na Tagoře… A krásně by se všechno vysvětlilo. Sám se ze Země nedostane, bojí se psů, ale musí se dostat na neosídlenou planetu, na neutrální půdu, aby za ním mohli poslat loď. Vrátí se domů a bude o nás vypravovat, jak jsme veselí, zdraví a slušní, a oni s námi hned navážou diplomatické styky…

Vadim se vzpamatoval a křikl do chodby:

„Antone, jsem na palubě!“

„Konečně!“ ozvalo se zevnitř. „Už jsem myslel, že jsi dezertoval.“

Za stromy se objevil tlustý červený rhamphorhynch, který bezhlavě kroutil ocasem a nadměrně hlučel. Děda Saša opisoval kolem Korábu čestné kolo a mával při tom z okna něčím bílým. Vadim mu zamával v odpověď.

„Start!“ zavelel Anton.

Koráb se pohnul, maličko poskočil – Vadim se stačil odstrčit od země nohou – a začal stoupat vzhůru.

„Dimko!“ křikl Anton. „Zavři, táhne!“

Vadim naposled zamával Sašovi, vlezl dovnitř a nechal membránu, aby zakryla průlez.

2

Anton přenechal řízení kybernetickému pilotovi, založil si ruce na prsou a zamyšleně pozoroval panoramatickou obrazovku. Koráb letěl po poledníku na sever. Kolem nich se rozprostírala fialová obloha stratosféry a hluboko dole se bělala špinavě bílá clona mraků. Vypadala hladká a rovná, jen sem tam bylo možno tušit trhliny obrovských trychtýřů nad stanicemi pro makropočasí. Meteorologové popřáli severní Evropě deště a teď zaháněli oblaka jinam.

Anton přemýšlel o lidech, které znal, a o jejich podivínství. Jakub Osinovský, kapitán Herkula, nesnášel plešaté lidi. „Mě nikdo nepřesvědčí,“ říkal vždycky. „Ukažte mi plešatce, aby to byl slušný člověk.“ Pravděpodobně měl s plešatými ty nejhorší zkušenosti, ale nikdy se nesvěřil jaké. A svůj názor na ně nezměnil ani tehdy, když mu za sarandacké katastrofy vypadaly všechny vlasy. Jen se bolestně usmíval a mluvil o výjimce, která i ve vesmíru potvrzuje pravidlo.

Walter Schmidt ze základny Hatteria zase nesnášel lékaře. „Šarlatáni,“ cedil skrz zuby s nesmírným opovržením. „Dřív léčili pavučinama a shnilou zmijí krví, teď mají psychodynamické pole a nevědí, co to je. A kromě toho – co je komu po tom, co já mám uvnitř? Taková chobotnice tisíc let neviděla doktora, a jak je zdravá!“

Volkovovi říkali Dreadnought, a on se tak i podepisoval: Dreadnought Adamovič Volkov. Kaneko zásadně odmítal teplé jídlo, Ralph Pinetti věřil na levitaci a úporně trénoval… No a historik Saul Repnin se bojí psů. Je to divné, ale jeho to v mých očích nesnižuje.

Podivíni… Proč? Jsou prostě jiní. Jejich podivínství je jen vnější projev nepostižitelné tektonické činnosti v hlubinách lidské psychiky, kde rozum svádí boj na život a na smrt s předsudky a minulost se bije s budoucností. To jenom my bychom chtěli, aby byli všichni podle jedné šablony, pěkně poslouchali a slušně se chovali, protože na ně prostě nestačíme… Protože tihle lidi nejdou nacpat do škatulek s nálepkami odpovídajícími dětskému chápání světa. Něco jako: hodný pán, lakomý pán, nudný pán. Odporný člověk. Hlupák.

Takže vůbec není divné, že Saul se bojí psů, ani že Kaneko nejí teplá jídla. Nebo že Vadimovi nikdy nedojde, že jeho veršíky jsou někdy až trapné. Nebo že by tak mohly působit. Například na Galku.

A co já? Napřed jsem chtěl na Pandoru. Kdyby se to dověděl třeba kapitán Malyšev, podíval by se na mě udiveně a řekl by: „Jestli si chceš odpočinout, tak lepší místo, než je Země, nenajdeš. Ale jestli se ti chce pracovat, tak si vyber některou černou soustavu, třeba EN 8742, která je teď na řadě, nebo obra EN 6124, o toho mají zájem na Tagoře.“ A Malyšev by měl pravdu. Ale aby se na mě přestal tak dívat, musel bych říct, že jsem chtěl být s Dimkou a ten zase chtěl střílet tachorgy.

Anton se musel smát sám sobě. Proč tak složitě, kamaráde? Ve skutečnosti je to tak, že teď kdekdo lítá na Pandoru, a Galka mi jednou řekla, že by se tam chtěla podívat. Takhle dneska vypadá plánování našich vesmírných letů, prosím. A stejně lehce se taky ty plány mění. Jenže mohl bych já přiznat Malyševovi, že to všechno je kvůli Galce?

Anton se zadíval na kytičku karafiátů, která ležela před obrazovkou. Galko! Galko! Dýchl na pult a snažil se napsat na mizící matový kruh: Galko! Ale písmena rychle mizela a vykřičník už napsat nestačil. Dýchl tedy ještě jednou a vykřičník napsal zvlášť. Potom se znovu opřel do křesla a po sto prvé se pokusil s pomocí logiky řešit svůj základní problém: Miluju dívku, ona mě nemiluje, ale chová se ke mně přátelsky. Co s tím?

Ovšem co by se vlastně změnilo, kdyby mě začala mít ráda? Mohli bychom se objímat a líbat. Mohli bychom být pořád spolu. Měl bych z toho radost a byl bych pyšný. A to je asi tak všechno. Prostě splnilo by se mi další přání. Když se to posuzuje tak racionálně, tak je to dost ubohé… Jenže já jinak než racionálně uvažovat neumím. Jsem asi cynik… Představil si Galku, jak mluví trochu přes rameno, dlouhé řasy sklopené… Ať jdou do háje s celou medicínou a psychologií… Tyhle vědy dokážou odstranit bolest, zachránit před lhostejností i před smrtí, ale na bolavou duši z neopětované lásky není léku. Zamilovanému nikdo nepomůže… A nejhorší je, že on ani nechce, aby se mu pomáhalo, to je na tom to absurdní…

„Počkejte přece, kam jdete?“ zvolal Saul.

„Do pilotní kabiny,“ odpověděl Vadim.

„Ale no tak nespěchejte, času dost, ne? Vždyť jsme se ani pořádně neseznámili…“

Dveře do pilotní kabiny byly pootevřené a Anton koutkem ucha poslouchal zatím nezávaznou diskusi o tachorzích, o džungli a o teorii historické posloupnosti. Teď zpozorněl.

„Vy jste, jak se zdá, Vadim?“ zeptal se Saul.

„Obvykle ano,“ vážně odpověděl Vadim. „Někdy mi ale říkají Nejstrukturnější Lingvista, jindy Létající Buvol a ve výjimečných případech – Miláček Vadim.“

„Aha… A kolik je vám let?“

„Dvaadvacet lokálně pozemských.“

„Lokálně… Ano, samozřejmě… Jak jste to říkal? Lokálně pozemských?“

„Dvacet dva. Starých hvězdných jsem se ještě neměl možnost zúčastnit.“

„Aha. Já si to hned myslel. A váš otec, ten bude asi čím?“

„Čím bude? Doufám, že zůstane meliorátorem.“

„Ano, ano… Rozumím, rozumím… To právě jsem měl na mysli…“

Nastala odmlka.

„Máte tu krásný nábytek,“ řekl rozpačitě Saul.

Znovu odmlka.

„Ano, musí něco vydržet.“

„A co vaše matka?“

„Matka? Ta je… to… staniční pozorovatelka. Pracuje na mezojaderné stanici.“

Saul nervózně bubnoval prsty po desce stolu.

„Víte, Vadime, nevšímejte si toho,“ řekl. „Já vím, že mluvím divně, jistě to vypadá směšně… Ale, víte, to dělá způsob života, modus vivendi,abych tak řekl… Já jsem příliš úzce zaměřený odborník, zažraný do dvacátého století. Kdysi se říkalo knihomol. Věčně v muzeích a pořád ležím ve starých knihách…“

„To je vliv prostředí.“

„Ano, ano, to je ono. Velice málo se stýkám s lidmi, až teď mi nezbylo… Znáte profesora Arnautova?“

„Ne“

„Vynikající odborník. Ale právě jako odborník zastává naprosto jiné názory než já. Požádal mě, abych prověřil některé aspekty jeho nové teorie. Nemohl jsem mu to odepřít, že? No a tak jsem musel… opustit doupě… Ano… Ale to je pořád jen o mých problémech… Vy jste, zdá se, strukturní lingvista?“

„Ano.“

„Je to zajímavá práce?“

„A vy znáte nějakou nezajímavou práci?“

„Ne, to ovšem ne… A čím se zabýváte?“

„Strukturní analýzou. Ale promiňte, Saule, já jsem se odřekl všeho pozemského. Raději vám budu vyprávět o tachorzích.“

„Ale ne, děkuju, o tachorzích ne. Raději mi vyprávějte, jak pracujete.“

„Promiňte, už jsem řekl, že jsem se vším pozemským skoncoval. Aspoň dočasně.“

„Ale jak to, skoncoval! Copak vy teď nemyslíte na svou práci?“

„Naopak, já na ni myslím pořád. Vždycky ale myslím na práci, kterou právě dělám. Teď jsem správce podpalubí a druhý pilot pro případ, že by Antona začaly zlobit ledviny nebo že by se mu zablokovalo koleno… Ale to už jsem myslím… No a teď se mi chce chvíli řídit Koráb.“

„Prosím vás, k tomu budete mít ještě spoustu příležitostí! A potom, já nechci, abyste mi povídal o odborné náplni vaší práce, ale o její vnější podobě, abych tak řekl… Tak třeba ráno přijdete do práce. Je to normální pracovní den…“

„Tak dobře. Přijdu do práce, vrhnu se na počítač a přemýšlím.“

„Aha… Počkejte…, na počítač? No ano, jste lingvista a vrhnete se na… A co dál?“

„Přemýšlím hodinu. Přemýšlím dvě hodiny. Přemýšlím tři hodiny… Pět hodin přemýšlím, a nic mě nenapadá. Tak se pustím počítače a jdu pryč.“

„Kam?“

„Co já vím. Třeba do zoo.“

„Do zoo? Proč právě do zoo?“

„Jen tak. Asi že mám rád zvířata.“

„A co práce?“

„No co práce… Do práce jdu druhý den a zase začnu s přemýšlením.“

„A zase přemýšlíte pět hodin a pak jdete do zoo?“

„Ne. V noci mě obyčejně něco napadne, takže druhý den to jenom domýšlím. A potom shoří počítač.“

„Aha. A vy jdete do zoo.“

„Proč do zoo? Začne se opravovat počítač. Opravujeme ho obvykle do rána.“

„No a potom?“

„Potom skončí pracovní dny a začíná dlouhé souvislé volno. Všichni jsou z toho na větvi, protože teď se všechno zastaví a bude se muset začínat znovu.“

„No dobře. To jsou pracovní dny. Ale pracovat se přece nedá pořád.“

„Nedá,“ řekl s lítostí v hlase Vadim. „Já aspoň nemůžu. Nakonec se člověk vždycky dostane do slepé uličky, neví, jak dál, a musí se nějak rozptýlit.“

„Jak?“

„Jak se dá. Například já jezdím na plachetních saních. Taky jezdíte?“

„No… Nějak jsem to ještě nezkoušel…“

„Ale Saule! To vás určitě naučím! Jaký máte zdravotní index?“

„Zdravotní index? Jsem úplně zdráv… A na čem teď pracujete?“

„Na redukci dezintegrovaných struktur.“

„A k čemu to?“

„Jak to myslíte?“

„No, komu to bude k užitku?“

„Každému, koho to bude zajímat. Teď se totiž projektuje univerzální translator a ten musí umět redukovat dezintegrované struktury.“

„Prosím vás, Vadime, je tady na Korábu možné si poslechnout nějakou hudbu?“ zeptal se Saul.

„Samozřejmě. O co byste měl zájem? Co takhle Trelli od Scheera? Mně se při ní výborně řídí Koráb.“

„A Bach?“

„Ó, Bach! Myslím, že tu máme i Bacha. Poslyšte, Saule, myslím, že budete výborný společník.“

„Proč myslíte?“

„Vždycky je přece příjemné poslouchat hudbu s někým, kdo se v ní vyzná. Máte rád Mendelssohna?“

„Vy znáte Mendelssohna?“

„Saule! Mendelssohn je nejlepší ze staré doby! Doufám, že ho máte rád! Ovšem je pravda, že se tady na Korábu špatně poslouchá. Víte, co myslím?“

„No jistě… Víte, když si vzpomenu, jak sedím u sebe v pracovně a v klidu poslouchám Mendelssohna…“

Tak se nakonec domluvili, pomyslel si Anton s uspokojením. Podíval se na hodinky. Koráb se dostával do startovní zóny nad severním pólem. Na obrazovce se ve fialové hlubině objevily tmavé tečky hvězdoletů, které čekaly na start. Anton křikl do dveří vedoucích do jídelny:

„Promiňte, že ruším. Zanedlouho startujeme. Dimko, ukaž Saulovi, jak se zachází s bezinertní kabinou.“

Anton vyslal na kontrolní stanici žádost o program svého letu a za třicet minut, během nichž Koráb plul ve stratosféře společně s dvěma desítkami jiných velkých i malých hvězdoletů, dostal program na přechod, sedm variant programů cesty zpět a povolení k přechodu do podprostoru. Vyzval své pasažéry, aby se uložili do kabin, sám udělal totéž, zkontroloval přístroje a vydal povel ke startu.

Jako vždy, i teď bylo Antonovi hodně špatně. Celým tělem mu projížděla jedna žhavá vlna za druhou, na obličeji a na zádech mu vyrazil studený pot. Zamženým pohledem sledoval, jak červená ručička trhavými skoky odměřuje na stupnici rychle se měnící zakřivení prostoru. Dvě stě riemannů, čtyři sta, osm set…, šestnáct set riemannů za sekundu! Prostor kolem Korábu se stále více smršťoval. Anton věděl, jak to vypadá ze strany. Černý obrys Korábu se začne mihotat, pomaličku se rozplývá, až náhle úplně zmizí a na jeho místě vybuchuje na slunci obrovský oblak tuhého vzduchu. Teplota v okruhu sta kilometrů náhle prudce klesá. Tři tisíce riemannů. Červená ručička se zastavuje. Skončila epsilon deritrinitace a Koráb přešel do stavu podprostoru. Z hlediska pozorovatele ze Země byl teď „rozmazán“ na vzdálenosti celého půldruha sta parseků mezi Sluncem a EN 7031. A teď nastával opačný proces.

Při výstupu z podprostoru existuje vždycky nebezpečí příliš těsného kontaktu s nějakým tělesem s přitažlivostí. Toto nebezpečí je ovšem čistě teoretické. Pravděpodobnost kontaktu je mnohem menší než pravděpodobnost, že člověk, který vypadl nad Leningradem ze stratoplánu, se trefí přímo do komína Ermitáže. Však také Koráb úspěšně vyplul do normálního prostoru ve vzdálenosti dvou astronomických jednotek od žlutého trpaslíka EN 7031.

Anton si oddechl, setřel si pot z čela a vyšel ven. V řídicí kabině bylo všechno v pořádku. Prošel se podél ovládacího pultu, přejel pohledem po panoramatické obrazovce a pak vypnul automatiku přechodu. Na pultu před obrazovkou ležela jako předtím kytička karafiátů. Dotkl se jí a květy se rozsypaly na nazelenalý prášek. Nevydržely, pomyslel si. Kdo to má taky vydržet. Vzpomněl si na své spolucestující a vydal se do jídelny.

Jídelna byla okrouhlá a ústily do ní dveře všech osmi kajut a průlez do podpalubí, kde byla skladiště, kuchyně, sprcha a další prostory. Anton si prohlédl stůl a křesla, poopravil kryt na odpadovém potrubí a šel do Vadimovy kajuty. Otevřel víko kabiny a Vadim vypadl ven jako hadrový panák. Byl bílý a mokrý jako myš.

„Je ti špatně?“ účastně se zeptal Anton.

Vadim zaúpěl pohřebním hlasem:

K trpaslíku vyletělo, podprostorem prosviští, už je zase celé tělo strukturního lingvisty.

Ale hned si roztáhl pohovku a usadil se.

„Tady vidíš, proč jsem se nestal hvězdoletcem,“ řekl ochraptělým hlasem a zalehl.

„Tohle říkáš pokaždé,“ řekl Anton. Vadim mlčel. „Půjdu k Saulovi.“

„Ty jsi nás slyšel?“ zeptal se Vadim se zavřenýma očima.

„Ano.“

„Zajímavý člověk, že?“

„Nevím,“ řekl Anton. „Podle mě ho něco trápí.“

„To určitě. Jinak bys ho taky na Koráb nevzal. Jen se domluvíme, že někam spolu pojedem, už začneš mít lidumilné sklony… Počkej, nechoď ještě…“

Anton se zastavil ve dveřích.

„Tobě nic není,“ řekl, „ale Saul tam určitě zkouší. Řekl bych, že je ještě horší než ty, i když je to neuvěřitelné.“

Vadim na to reagoval tragickým šeptem:

„Jsi slepý! Nevidíš! Ne, nechoď, mně je taky špatně… Copak nechápeš, co je to zač?“

„Nevím, co máš na mysli.“

Vadim se konečně posadil.

„On se vůbec nevyzná v lingvistice. Doufám, že sis toho všiml.“

„A ty snad rozumíš historii?“

„Neříkej mi, že tohle je opravdu nějaký knihomol! Knihomola přece poznám – jeden je na Tagoře, říkají mu Benny Durov, zeptej se na něj!“

Anton se nechtě usmál.

„Dobře,“ řekl. „Hlavně se ale ovládej. Já tě snáším v jakýchkoli dávkách, ale jinak dokážeš zlikvidovat kdekoho. Neuškodilo by ti méně hříběcího optimismu a víc taktu.“

„Rozkaz, kapitáne,“ vážně odpověděl Vadim. „Provedu, kapitáne!“

Anton odešel. Když šel kolem stolu, znovu se musel usmát: s Vadimem se člověk aspoň nenudí. V kajutě číslo tři nejdřív rozložil pohovku a pak teprve otevíral víko kabiny v očekávání padajícího těla. Místo toho se zevnitř vyvalila oblaka modrého kouře. Anton uskočil.

„Copak, už je konec?“ ozval se z kouře Saulův hlas.

Anton rozehnal kouř rukou a nahlédl dovnitř. Saul seděl na své aktovce postavené na výšku a kouřil černou dýmku. Vypadal klidně a vyrovnaně.

„Není vám zle?“ zeptal se Anton, ucouvl a sedl si na pohovku.

„Vůbec ne. Tak co, už můžu ven?“

„Prosím,“ řekl Anton.

Saul se zvedl, sebral aktovku a vyšel z kabiny.

„Jsme skoro na místě,“ oznámil Anton. „Zbývá jen vybrat si planetu a místo přistání.“

Saul si sedl vedle něho.

„Jsme daleko od Země?“ zeptal se.

„Sto padesát parseků. Skoro na hranici pro náš Koráb.“

Vadim zařval ze své kajuty:

„Saule! Vyberte si planetu podobnou Zemi! Ve skafandru se vám určitě nebude líbit a kyslíková maska není o moc lepší!“

Anton vstal a zavřel dveře.

„Mně je jedno, jaká to bude planeta,“ řekl tiše Saul. „Hlavně, aby se na ní dalo dýchat…“ Najednou se usmál. „To je snad nejdůležitější – aby se dalo dýchat…“ Anton se na něho pozorně zahleděl. „Ale nejdůležitější ze všeho je, aby tam nikdo nebyl.“

„Víte co?“ řekl Anton. „Najdeme vám planetu. To je maličkost. Na palubě máme obytný komplex pro šest osob, vznášedlo, zásoby potravin pro zahájení cyklu, kvalitní radiostanici a tak dál. Pomůžeme vám zabydlet se a hned odletíme. Souhlasíte?“

Saul seděl se svěšenou hlavou.

„Ano,“ řekl chraptivým hlasem. „To bude nejlepší.“

„Tak to bychom měli…“ Anton strčil do dveří. „Já jdu do řídicí kabiny, jestli chcete, přijďte za mnou.“

V pilotní kabině zapojil Anton palubní katalog a prošel si údaje o systému EN 7031. Nic zvláštního. Kolem žlutého trpaslíka obíhají čtyři planety a dva pásy asteroidů. Nejvhodnější je druhá planeta. Vypadá jako Země a je od svého slunce vzdálená jeden a půl astronomické jednotky. Anton předal údaje automatickému pilotovi.

Z jídelny k němu dolehly hlasy.

„Jak jste přežil přechod, Saule?“

„Jaký přechod? Nic jsem nepozoroval.“

„Myslel jsem si to.“

„Co?“

„Že to nezpozorujete. Chcete se osprchovat?“

„Ne. Jak dlouho to ještě bude trvat?“

„Dlouho ne. Cítíte to?“ Koráb sebou škubl a podlaha jim podjela pod nohama. „Dostává ho na kurs. Půjdem za Antonem, ne?“

„Nebudeme tam překážet?“

„Ovšemže ne. My jsme přece turisti. Samozřejmě že v cestovním nebo průzkumném hvězdoletu by nám to nedovolili… Proč s sebou pořád nosíte tu aktovku?“

„Má pro mě velkou cenu.“

„Tak ji nedávejte na odpadové potrubí.“

Anton si pozorně prohlížel planetu na obrazovce. Byla modrá jako Země a zakrytá clonou bílých mraků, takže obrysy pevnin bylo vidět jen velice špatně. Jedna velká pevnina se táhla podél rovníku, druhá, menší, směřovala k pólu.

„Tak tady máte vaši planetu, Saule,“ řekl Anton a vzal do ruky lístek, který vypadl z dálkového analyzátoru. „Senzační podmínky. Žádný přetlak, délka dne dvacet osm hodin, hmota jedna celá jedna, škodlivé plyny tu taky nejsou, kyslíku hodně. Je tam trochu málo kysličníku uhličitého, ale to vás nemusí znepokojovat.“

Podíval se na Saula. Ten pozoroval svou planetu s očima navrch hlavy, až mu obočí povylezlo nahoru jako dva kosmaté oblouky. Vypadal, že se každou chvíli rozpláče. Anton byl dojat.

„Přátelé!“ zvolal Vadim pateticky. „Mám nápad! Navrhuji, aby se tahle planeta jmenovala Saula!“

„Budiž,“ řekl slavnostně Anton.

Přitáhl si mikrofon palubního deníku a diktoval:

„Juliánský den dvacet pět čtyřicet dva devět set šedesát sedm. Druhé planetě soustavy EN 7031 bylo dáno jméno Saula podle křestního jména historika Saula Repnina, člena posádky.“

Tento obřad ve skutečnosti neměl žádný velký význam. Planety dostávaly jména podle názvů kosmických lodí, měst, literárních hrdinů, přístrojů a podobně, nebo to prostě bylo jen spojení hlásek, které se autorovi zdálo být dost výrazné. A kdo měl málo fantazie, otevřel si nějakou knihu, namátkou z ní vybral jakékoliv slovo a nějak už je přizpůsobil. Tak vznikaly názvy planet, jako Smíchovina, Obočín nebo Mela.

Ale Saul byl neobyčejně dojat, breptal „děkuju, děkuju vám, přátelé“ a tiskl Vadimovi ruku. Bylo to velmi dojemné.

Mezitím planeta rostla. Když z ní na obrazovce zůstala jen pevnina podél rovníku, Anton se zeptal:

„Tak kdepak si vystoupíme, Saule?“

Saul ukázal prstem někam doprostřed pevniny. Anton měl dojem, že při tom zavřel oči.

„Ale to ne!“ protáhl Vadim. „Lepší to budete mít blíž k pobřeží!“

Všem bylo jasné, že nejmladší člen posádky se chce vykoupat. Vykoupat se v oceánu Sauly, ve vlnách, které dosud neomývaly tělo žádného pozemšťana a pravděpodobně žádné rozumné bytosti.

„No tak dobře,“ nepřesvědčivě souhlasil Saul. Podíval se na Antona. „Pro moje cíle,“ odkašlal si, „není výběr místa podstatný.“

„Vynikající!“ řekl Vadim. Sedl si rychle do křesla vedle Antona. „Konec! Kapitána ranila mrtvice a byl v kritickém stavu dopraven do své kajuty. Řízení se ujímá statný, širokoplecí druhý pilot.“ Položil prsty na kontakty biořízení a Koráb se v tom okamžiku jako by propadl do propasti. Pevnina na obrazovce se začala otáčet, až se z toho zvedal žaludek. Vadim zarecitoval:

Vše se třese napětím jako fíkové listy.

Koráb je pod velením strukturního lingvisty.

Saul pustil aktovku na zem a křečovitě se chytil Antona za rameno.

„Dimko, řekni aspoň, kam máš namířeno,“ žádal samozvaného pilota Anton.

„Tam, kde modré vlnky laskají písek pobřeží,“ značně neexaktně odpověděl Vadim.

Koráb se otočil na pravý bok.

„Lehčí ruku a míň emocí,“ napomínal ho Anton. „Netrefíš se na pevninu!“

„Třeba jo,“ zněla odpověď.

„Brzdi! Vidíš, zanáší tě to!“

„Vidím všechno!“

„Havarujeme, pane bože!“ řekl Anton do prostoru.

„Jen klid, neboj,“ uklidňoval ho Vadim.

Obrazovka potemněla, Koráb vstoupil do atmosféry. Na mracích tuhého vzduchu zazářila duha a hned se ztratila.

„Zapoj trysky,“ radil Anton.

„Vím…“

„Zase tě to zanáší! A máš velkou rychlost!“

Vadim rychle řekl:

„Jestli mi to sebereš, tak nejsi kamarád!“

„Vadime, prosím vás, dávejte pozor,“ přidal se Saul.

Kolotoč na obrazovce najednou přestal. Ukázalo se bílé pole, potom obrazovka potemněla a zhasla. Koráb sebou trhl.

„Hotovo,“ řekl Vadim. Protáhl se a zamnul si ruce.

„Co je hotovo?“ zeptal se Saul. „Havarovali jsme?“

„Přistáli jsme,“ řekl Anton. „Vítáme vás na Saule.“

„Ale vy nejste moc dobrý pilot,“ obrátil se Saul k Vadimovi.

„To teda není,“ souhlasil Anton. „Víš, o kolik ses odchýlil? Nejmíň o dvě stě kilometrů. Ovšem obrazovku jsi vypnul, na to jsi nezapomněl.“

„To je zvyk,“ nedbale pronesl Vadim.

Anton vstal.

„Mimochodem, co je to fíkový list?“ zeptal se.

Vadim vstal také.

„To je, kamaráde, problém. Existuje takové archaické spojení ‚třást se jako fíkový list‘. No a fíkový list – to byla taková velká pánev,“ ukázal rukama rozměry, „na které se sušily fíky. A když se zahřála, tak fíkový list vibroval.“

Saul nevydržel a dal se do smíchu. Smál se, až se za břicho popadal, a utíral si slzy velkými dlaněmi. Oba mladíci se na něho chvíli nechápavě dívali, ale pak se rozesmáli taky.

„To je legrace, co?“ kuckal se smíchy Vadim.

„Moment, Saule, ale proč se vlastně smějete?“ ovládl se Anton.

„Ach jo,“ smál se Saul dál, „kdybyste věděli, jak jsem rád, že jsem na své planetě…“

Teď se přestal smát Vadim.

„No, upřímně řečeno,“ řekl důstojně, „diachronie není moje specializace. Já se zabývám především strukturní analýzou.“

„Výborně,“ řekl Anton. „Tak už pojďte.“

Vyšli z řídící kabiny. Vadim držel Saula za loket a vysvětloval mu:

„To není můj výklad, abyste si nemyslel! Takhle se to běžně vysvětluje.“

„To nic, to nic,“ řekl rychle Saul a zvážněl. „Víte, ten váš výklad je tak vzdálený realitě, že jsem se nemohl udržet. Promiňte, jestli jsem se vás dotkl…“

„A co si o tom myslíte vy?“ nedal se odbýt Vadim.

Saul netrpělivě odpovídal: „Výraz ‚třást se jako fíkový list‘ prostě neexistuje. Já znám jen obrat ‚třást se jako list osiky‘ a potom ‚zakrývat něco – třeba hanbu nebo nepříjemnost – fíkovým listem‘.“

„Ale zakrývat něco listem – to je hodně primitivní metafora, nemyslíte? Asi to souvisí s padáním listí ze stromů na zem. Jenže fíkový list přece není list ze stromu, tak jak by se s ním mělo něco zakrývat! To je teda divný!“

Anton otevřel membránu průlezu. Dovnitř chlístl silný mrazivý vítr. Saul odstrčil Vadima a zvolal:

„Počkejte! Pusťte mě, prosím vás.“

Anton, který už byl jednou nohou venku, se zastavil. Saul se tlačil ven se scorcherem nad hlavou.

„Chcete být první?“ usmál se Anton.

„Ano, ano,“ rozčileně drmolil Saul. „Bude to tak lepší.“

Prolezl úzkým průlezem a vyskočil. Anton, který lezl za ním, do něho strčil hlavou.

„Tak jdeme, Saule,“ pobídl ho.

Ale Saul stál jako socha. Zezadu strkal Antona do zad netrpělivý Vadim.

„Tak mě přece pusťte, Saule!“ žádal znovu Anton.

Saul nakonec uhnul a Anton vylezl ven. Kolem se rozprostírala sněhová pláň, na kterou pomalu, ve velkých chomáčích padal další sníh. Koráb stál v nízké prohlubenině mezi nevysokými pahorky, které sotva znatelně narušovaly jednotvárnost bílé roviny. Pod nohama na ně zpod sněhu jukala krátká bledě zelená tráva a plno drobných modrých a červených květů. A deset kroků od nich leželo na zemi tělo člověka s lehkým popraškem sněhu.

3

Vadim se protáhl průlezem a hned se obrátil k Saulovi:

„Nejlepší by bylo si to ověřit v nějakém starém slovníku, jenže na palubě…“

Ale Saul ho neposlouchal. Stál napjatý jako struna, scorcher držel připravený ke střelbě a oči mu těkaly z místa na místo. Vadim se rozhlédl a uviděl tělo ve sněhu.

„No nazdar,“ protáhl překvapeně.

Anton přistoupil k ležícímu, ale Saul zůstal stát. Doufám, že jsem ho nesrazil při přistání, s hrůzou si pomyslel Vadim. Všechno se v něm sevřelo, vrhl se za Antonem a naklonil se spolu s ním nad ležící tělo. Sotva se podíval, napřímil se a ostražitě se rozhlédl. Kolem nich se táhly řady jednotvárných pahorků, zasněžených a úplně stejných, obloha byla zatažená nízko visícími mračny a jen daleko na obzoru se daly tušit nejasné obrysy horského hřebenu. To je ale smutná planeta, pomyslel si Vadim.

Pole i hory, všechno tiše ukradl sníh…

Najednou bylo všude pusto.

Anton poklekl a opatrně se dotkl ruky ležícího člověka. Ruka byla bílá a úzká, s tenkými úbělovými prsty a s nehty potaženými zlatem.

„Tak co?“ řekl Vadim a polkl.

Anton se zvedl a pečlivě si setřel sníh z holých kolen.

„Zmrzl. Před pár dny. A je strašně hubený.“

„Je nějaká naděje?“

Anton zavrtěl hlavou.

„Je zmrzlý na kámen.“

„Na kámen…“ opakoval Vadim. „Jak se to mohlo stát? Podívej se, vždyť je to ještě kluk…,“ přinutil se pohlédnout mrtvému do tváře. „Podívej, je podobný Valerkovi. Pamatuješ se na Valerku?“

Anton mu položil ruku na rameno.

„Ano, je podobný Valerkovi,“ řekl tiše.

„Děsně jsem se vylekal. Myslel jsem, že jsem ho srazil při přistávání.“

„Ne, ten už tady leží několik dní, neměj starost. Byl tak slabý, že nemohl dál, a zmrzl.“

„Poslyš, Antone, a proč je jen v košili?“

„Nevím. Pojďme dovnitř.“

Vadim se nehýbal.

„Tohle nechápu. Znamená to, že nejsme první?“

Ohlédl se po Saulovi, ale ten tam nebyl.

„Třeba se mýlíš, Antone. Možná že se mu dá ještě pomoct.“

„Pojď, pojď, Dimko. Jdeme.“

„A jak se sem…“

„Jak to mám vědět?“

Vtom uviděli Saula. Šel pomalu do mírného svahu, klouzalo mu to po umrzlém sněhu. Byl zamračený, na tvářích mu tály velké vločky sněhu a nohy měl až po kolena obalené sněhem. Přišel k nim, vyndal z úst vyhaslou dýmku a řekl:

„Je to zlý, mládenci. Tamhle jsou ještě čtyři.“

Podíval se na mrtvého.

„Taky svlečení. Co chcete dělat?“

„Pojďme dovnitř,“ řekl Anton, „musíme se poradit.“

V jídelně se usadili do křesel a chvíli jim nebylo do řeči. Vadimovi zašlo za nehty a pociťoval nutkavou potřebu mluvit.

„To je teda planeta,“ řekl a stiskl čelisti. „Slyšeli jste někdy o něčem takovém? Kdo je to? Odkud jsou? Proč jsou tady, a ještě k tomu mrtví? Vždyť tady nikdo nikdy nebyl! Aspoň se to všude píše. A co ten kluk? Jak ten se sem dostal?“ Umlkl a zavřel oči, jako by chtěl odehnat obraz mrtvé tváře pod sněhovým popraškem.

Anton se zvedl z křesla a začal obcházet stůl se svěšenou hlavou. Saul si nacpával dýmku.

„Můžu si zapálit?“ dovolil se.

„Jistě, jistě,“ řekl Anton roztržitě. Zastavil se a řekl hlasem zvyklým dávat příkazy:

„Teď mě poslouchejte. Vznášedlo máme. Vezmeme proviant a šatstvo a obletíme to tady kolem. Na těch kopcích můžou být ještě živí.“

Tento nový tón Vadim u svého přítele neznal. S nepokrytým zájmem si ho prohlížel. Anton si toho všiml.

„Jak vidíte, přátelé,“ řekl o poznání vlídněji, „na turistiku to nevypadá. Nastalo to, čemu se říká mimořádné okolnosti. A vypadá to, že mi nezbude než vydávat rozkazy, které vy budete muset plnit.“ Podíval se na Saula a rozpačitě rozhodil rukama. „Uznejte, Saule, že se nedá nic dělat…“

„Jistě,“ souhlasil Saul. „Samozřejmě. Já se vším souhlasím, kapitáne. Dávejte nám rozkazy.“

„A ty už víš, co v tom je?“ zeptal se Vadim.

„To snad později. Nejdřív musíme vypěstovat vznášedlo. Pojď, Vadime.“

Saul odložil dýmku, vstal a urovnal si na rameni řemen scorcheru.

„Díky, Saule, zvládnem to sami,“ řekl Anton.

„Nebudu vám překážet a rád bych to viděl,“ řekl Saul.

Vynesli z Korábu vejce a položili ho opodál na návrší. Sníh padal hustěji, vločky studily do tváří a Vadim si je vztekle rozmazával po obličeji. Foukal vítr a Vadimovi bylo zima, jen když se díval na Antona, jak pomalu a pečlivě upevňuje aktivátory na hladký povrch mechanického embrya. Vítr jim spaloval ruce a nohy a Vadim si najednou představil, jak se někde kousek od nich potácejí sněhem a propadají do závějí bosí lidé v dlouhých šedivých košilích.

Anton se zvedl a dýchal si na mrazem zčervenalé ruce.

„Zdá se, že je to v pořádku,“ řekl. „Zkontroluj to, Dimo!“

Vadim obhlížel rozmístění aktivátorů. Všechno bylo v pořádku. Obrátili se a šli ke Korábu; Saul se jich držel jako stín. Koráb už zase nabíral energii: tyčil se jako černá hora na bílém pozadí a jeho pohyblivá kopule vyhledávala svit neviditelného slunce EN 7031. Cestou utrhl Vadim několik květů a hned mu jich přišlo líto. Jak jsou ubohé a bledé!

Živé i mrtvé, všechno tiše ukradl sníh…

Najednou bylo všude pusto.

Sníh padal stále hustěji, a když přišli ke Korábu, Saul řekl:

„Za chvíli to tu všechno zapadá sněhem. Neměli bychom je tady nechávat.“

„Proč ne?“ zeptal se Anton. „Vždyť jsou beznadějně mrtví.“

„Právě proto. Měli bychom přijít na to, proč umřeli.“

„Zmrzli,“ řekl důrazně Anton. „Takže nějaké prohlížení je k ničemu.“

„Myslel jsem…,“ začal znovu Saul, ale zarazil se a vlezl dovnitř.

V jídelně se k němu Anton obrátil:

„Pochopte mě, já nejsem kvalifikovaný lékař… Nechce se mi do toho…“

„Rozumím,“ přikývl Saul.

„Vadime,“ vydával další příkazy Anton, „sbal všechny zásoby. Saule, vy jste říkal, že umíte šít. Musíme ušít pro nás i pro ně nějaké oblečení. A já vyberu léky.“

Kombinézy byly všechny stejné, ale postavy členů posádky byly tak rozdílné, že nezbylo než oblečení pro Saula natáhnout a pro Antona podstatně zmenšit. A tady se ukázalo, že Saul šít neumí. Rozpačitě obracel v ruce ultrazvukovou šičku, roztahoval obleky a zase je skládal a provinile při tom pokukoval po Antonovi. Potvrdilo se, že historikové neznají základní věci ze současnosti, zato však perfektně vědí, jak se co dělalo dřív. Nakonec to nevydržel Vadim, vzal Saulovi šičku z ruky a ukázal mu, jak se s ní zachází. K jeho údivu se Saul projevil jako učenlivý žák a za chvíli už se každý mohl věnovat své práci.

„Proč myslíte, kapitáne, že někdo zůstal naživu?“ zeptal se Saul, aniž zvedl hlavu od své nové práce.

„Nemyslím, jen doufám,“ odvětil Anton.

Vadim naskládal jídlo do vaku a přisedl k nim.

„Ti čtyři jsou taky mladí?“ zeptal se.

„Ano,“ řekl Saul. „Skoro děti. Nebo výrostci. O mnoho mladší než vy.“

„Před pěti lety jsme s kluky chtěli vzít loď a letět na Tagoru,“ řekl Vadim. „Samozřejmě nám loď nedali… Možná že tihle měli větší štěstí.“

„Těžko,“ odporoval mu Anton. „Loď dostane jen pilot s velkou praxí. A kolik mohli tihle nalítat? Vždyť jsou to děti. Vůbec tomu nerozumím. A co ty pozlacené nehty? A ty košile na nahém těle! A hlavně – jak se sem dostali?“

„Velice snadno,“ řekl Vadim. „Někdo se chystal k letu, nechal hvězdolet bez dozoru, oni ho v noci ukradli a odstartovali. Prostě hra na dobyvatele vesmíru. Tady přistáli a zabloudili. A začalo mrznout.“

„To je ovšem naprosto vyloučeno,“ oponoval Anton. „Kdyby se něco takového stalo, já bych se o tom přece dověděl. Tihle zemřeli před pár dny. To by na Zemi bylo už dávno vyhlášeno globální pátrání.“

„Možná že jsou tu s nimi dospělí.“

Anton chvíli mlčel.

„Tak půjdem hledat dospělé,“ řekl nakonec.

„Mě zaráží pořád jedna věc,“ řekl Vadim. „Ty příšerné košile.“

„To nejsou košile,“ řekl neočekávaně Saul.

Oba mladíci se k němu překvapeně obrátili.

„To jsou pytle. S dírami pro hlavu a pro ruce. Hrubé jutové pytle. Teď už se takové nedělají,“ usmál se nevesele. „Chápejte, Vadime, ti kluci by se spíš dostali ke scorcheru nebo k batysféře než k takovému pytli. Ty se používaly velice, velice dávno. A mně se vůbec nelíbí, že kromě těch pytlů na sobě neměli vůbec nic.“

Vadimovi se udělalo zle. Připadal si jako v příšerném snu. Jutové pytle, které se používaly tak hrozně dávno! Neměl pocit nebezpečí, spíš cítil hrůzu a děs. Jako by mu před očima začal stárnout člověk a zakrátko byl z něho vetchý, vrásčitý stařec. Otřásl se a pocit děsu zmizel. Saul vzal jednu kombinézu, roztáhl ji a pečlivě si ji prohlížel.

„Proto taky s vámi nesouhlasím. Obávám se, že to jsou místní obyvatelé. Nevím, jak bych vám to měl vysvětlit… Totiž v éře jutových pytlů se děly různé věci… Já osobně si myslím, že tyhle mládence někdo svlékl do naha a nechal je v téhle ledové pustině… Zkuste si to, Antone.“

Anton si vzal podávanou kombinézu.

„To podle vás znamená, že na Saule existuje původní civilizace?“ zeptal se nedůvěřivě. „A že tu právě prožívají éru jutových pytlů?“

„Jak to mám vědět, kapitáne? Říkám jenom to, co vidím. A vidím jutové pytle, o kterých vím, že se v současné době na Zemi nepoužívají. Ergo – nejsou to pozemšťané. Možná že je někdo okradl. Nebo jsou to náboženští fanatici, kteří se šli poklonit svatým ostatkům. Na znamení pokání měli na sobě jen pytle, dostali se do sněhové bouře – kdoví, jak to bylo…“

Vadim všechna ta stará slova spojená s náboženstvím kdysi slyšel, ale nedokázal si je spojit s ničím konkrétním. Bylo mu to všechno neobyčejně vzdálené a jen si mimoděk pomyslel, že Saul je opravdu odborník. Už ho to však tolik nepřekvapovalo.

„Pardon,“ vmísil se do debaty. „Tak vy říkáte, že je tu civilizace. Takže my jsme si vyjeli na výlet a jen tak mimochodem jsme objevili planetu s lidskou civilizací. A tomu vy věříte?“

„Mimochodem…“, řekl Anton zamyšleně. „Opravdu mimochodem? Vždyť EN 7031 je ve výzkumném programu.“

„Ano, to jsi říkal. Jenže expedice neodletěla.“

„Expedice neodletěla. A kromě toho EN 7031 je v seznamu hvězd, které leží na předpokládané dráze Poutníků.“

„O tom jsem nikdy neslyšel,“ řekl Vadim.

„Ale já ano, je to seznam Gorkovského-Badera. Takže šance najít tady civilizaci existují, Vadime. Možná že má Saul pravdu a že jsou to místní kluci. Ale jestli nějak souvisejí s Poutníky, to už je zase jiná věc.“

Vadim seděl s lokty opřenými o stůl a s hlavou v dlaních. Takže civilizace. Prosím, pak by to opravdu mohly být oběti loupežného přepadení… Ale vždyť je to nesmysl! Zdraví šestnáctiletí kluci se nechají jen tak svléknout a pokorně pomrznou! A že by to byli náboženští blouznivci? Podle jeho zkušeností z četby je náboženský fanatik hubený, plešatý a otrhaný stařík se šílenýma očima a s ohromným rezavým řetězem přes prsa. Ne, fanatici to nebudou… Nebo že by to byli Poutníci? To určitě. V jutových pytlích. Vzpomněl si na kyklopská zařízení, která Poutníci zanechali na Vladislavě, a zmocnilo se ho zoufalství. Tohle se mu stávalo vždycky, když měl před sebou neřešitelnou záhadu.

„Antone,“ řekl. „Co vznášedlo?“

Anton se podíval na hodinky.

„Už to bude,“ řekl. „Jdeme. Oblečte se a každý vemte jeden pytel s jídlem a s oblečením.“

„Počkejte ještě,“ řekl Saul. „Snad bychom se měli domluvit, co přesně budeme hledat.“

Vadimovi se zdálo, že Anton váhá.

„Budeme přece hledat lidi, kterým se něco stalo.“

„A co když už žádní postižení nezbyli? Mám na mysli variantu s lupiči.“

„V tom případě bych se dlouho nerozmýšlel,“ řekl Vadim.

„V každém případě vás žádám,“ reagoval Anton, „abyste nedělali nic bez mého příkazu.“ A postoupil k průlezu.

„Vy si neberete zbraně?“ zeptal se Saul.

„Nebudeme je potřebovat,“ odtušil Anton.

„A mrtvol je tu už dost,“ přizvukoval mu Vadim.

Vyšli z Korábu a propadli se do hluboké závěje. Vznášedlo bylo za bílou stěnou padajícího sněhu sotva vidět. Byl to antigravitační kluzák značky Kovářík, výkonný šestimístný stroj, používaný všemi průzkumníky vesmírných dálav. Tyčil se na okraji velké jámy, z níž stoupala hustá pára, jeho hladké boky byly ještě teplé a uvnitř bylo dokonce horko.

Naházeli vaky jeden po druhém do zavazadlového prostoru a šli do strojovny, do níž pronikalo světlo vnějšími ochrannými skly.

„K čertu,“ řekl náhle Anton. „Promiň, Dimko, prosím tě. Vždyť ty budeš potřebovat analyzátor, kvůli překladu.“

„Kvůli jakému překladu?“ zajímal se Saul.

Vadim se podrbal na nose.

„Analyzátor ještě ne,“ řekl pomalu, „napoprvé postačí mnemokrystaly. Někdo pro ně bude muset dojít.“

„Ach jo,“ povzdychl si Anton a lezl ven ze vznášedla. „Kolik jich budeš potřebovat?“

„Jeden pár bude stačit. Hlavně vem ty s přísavkami, abychom je nemuseli držet v ruce.“

Anton se rozběhl sněhem ke Korábu.

„O čem jste to mluvili?“ informoval se Saul.

„Budeme se přece muset nějak dorozumět, pokud najdeme nějaké lidi,“ vysvětloval Vadim.

Zapnul motor, lehce s kluzákem povyletěl a pak s ním opět dosedl na zem.

„A vy si myslíte, že to půjde jen tak?“ řekl s nedůvěrou v hlase Saul.

Je to přece jenom cvok, pomyslel si Vadim. Nakonec asi do včerejška opravdu seděl někde v knihovně a jenom občas si pustil Mendelssohna.

„Saule,“ řekl. „Od té doby, co vyšly Sugimotovy práce, je dorozumění s humanoidy čistě technická záležitost. Copak se nepamatujete, jak se Sugimoto domluvil s Tagorany? To byla přece úžasná věc, hodně se o tom psalo i mluvilo…“

„Jak by ne,“ nadšeně přizvukoval Saul. „Na to se přece nedá zapomenout! Já jsem si jenom myslel…, že… é… to dokáže jen Sugimoto.“

„Nesmysl,“ řekl Vadim opovržlivě. „To dnes dokáže i ten nejposlednější strukturní lingvista.“

Anton se vrátil, podal Vadimovi pouzdro s krystaly a sedl si na své místo.

„Jeď,“ řekl.

„Poslyš,“ řekl Vadim a díval se na sotva znatelnou vyvýšeninu nedaleko Korábu. „Neměli bychom je nechávat jen tak. Měli bychom je pohřbít.“

„Ne,“ řekl Anton. „Myslím, že právě na tohle nemáme právo.“

Vadim pochopil. Nejsou to naši mrtví a nemáme právo je pohřbívat podle našich zvyklostí. Chopil se řídicí páky a zapnul motor. Stroj se plavně vznesl nad závěje a vrhl se do bílé mlhy.

Vadim zkorigoval stabilitu stroje. Letěli proti vířící sněhové stěně, kterou pilot vnímal jako bílou tisíciocasou kometu, jejíž střed mu pomalu plaval před očima. Zapnul lokátory.

„Co je to za obrazovky?“ zeptal se zezadu Saul.

Vadim vysvětloval:

„Jednak nic nevidím, jednak můžou být zasypaní sněhem.“

„Rozumím,“ poděkoval Saul. Vznášedlo vyskočilo náhle z vánice a octlo se nad zasněženou, zvlněnou rovinou. Vadim pomalu přidával. Motor hučel a pod nimi zběsile ubíhaly dozadu bílé vrcholky pahorků. Obloha byla bílá, nízko nad obzorem prosvítala oslepující skvrna EN 7031 a na severu se začaly zřetelně rýsovat obrysy skalnatých hor. Místní slunce se pomalu sunulo napravo a dozadu – vznášedlo se pohybovalo po desetikilometrovém oblouku kolem Korábu. Vepředu, vpravo i vlevo nebylo nic než nízké pahorky. Anton najednou zvolal:

„Podívejte se, stádo!“

Vadim přibrzdil a zastavil. Vznášedlo viselo nad zemí bez pohybu. V úžlabině mezi pahorky se rychle pohyboval houf nějakých zvířat. Byli to nevelcí čtvernožci, vypadali jako bezrozí jeleni, a běželi, skákali, propadávali se do sněhu a zase skákali, zjevně už z posledních sil. Hlavy s dlouhými černými nosy zakláněli dozadu a jejich tenké dlouhé nohy vázly v závějích. Jak padali, rozviřovali mračna sněhu a při každém skoku se prohýbali v zádech. Za nimi zůstávala brázda rozrytého sněhu, po které se na dlouhých kostnatých nohách hnalo několik obrovských ptáků připomínajících pštrosy. Jen jejich zobáky se od pštrosích značně lišily – byly velké, silné a zahnuté a svědčily o dravcích choutkách jejich majitelů.

Vadim se spustil dolů a dál letěl podél úžlabiny. Stádo proběhlo pod vznášedlem, aniž si ho všimlo, ale zato ptáci – byli tři – se rázem zastavili, přisedli k zemi, zvedli hlavy a rozevřeli své hrozné zobany. To by se to střílelo, pomyslel si Vadim, to by byla štvanice! Znovu zvedl vznášedlo a zapnul skokovou automatiku. Docela blízko, div že nepoškrábaly spektrolyt ochranného skla, zacvakaly zobany těch příšer, ale okamžitě zmizely. Teď se kluzák hnal vpřed ve dvoukilometrových skocích, z jejichž vrcholku bylo pokaždé znovu vidět, že kolem dokola se táhne sněžná poušť bez konce.

„Je to zlý,“ zabručel Saul.

„Proč?“ zeptal se Anton.

„Ti ptáci…“

To je teda civilizace, pomyslel si Vadim. Nedokážou zorganizovat normální pátrání. A ještě nechají kluky odejít beze zbraní. Teď už je jasné, že beze zbraně se tu přežít nedá…

Vznášedlo dokončilo desetikilometrový okruh a začalo nový, dvacetikilometrový. Za chvíli Anton řekl:

„Tak tamodtud jsou, vidíte… Třicet stupňů vpravo!“

Na okraji roviny pod šedomodrou masou horského hřebenu bylo vidět nejasné skvrny pravidelných tvarů.

„Vypadá to na nějaké větší osídlení,“ řekl Saul. „Nemáte tu dalekohled?“

Spektrolyt ochranného skla světlo rozptyloval, ale Vadim, který se chopil dalekohledu, jasně rozeznával obrysy budov, zubatých zdí a jakýchsi kupolí či věží.

„Město,“ řekl. „Co teď?“

„Město?“ opakoval Saul. „To je zajímavé. Jak je to daleko?“

„Asi patnáct kilometrů.“

„Aha, takže ke Korábu je to asi třicet… Při jisté výdrži je možné to zvládnout dokonce bosky…“

Vadim se otřásl.

„V životě by mě nenapadlo to zkoušet,“ zahučel.

Vznášedlo viselo asi dvacet metrů nad zemí a jen sotva znatelně se občas zachvělo pod náporem větru. To je teda organizace, myslel si Vadim. Jak to, že je nehledají? Kde jsou kluzáky a vrtulníky? Pár desítek kilometrů od města zmrznou lidi, a tady není živé duše kromě těch ptačích oblud. Že už je dávno nevymlátili! A proč zase Anton nic neříká? Proč váhá? Proč bychom se nemohli ukázat ve městě a vysvětlit jim, co mají dělat? Formality pro první setkání jsou tady na draka. Podíval se na Antona.

„Tak co, kapitáne?“ řekl.

Anton se vzpamatoval.

„Upřímně řečeno,“ řekl, „mám dojem, že ted bychom se měli vrátit na Koráb. Ale… Jeď. Zastav někde blízko. A drž se trochu výš.“

Vznášedlo překonalo vzdálenost od města třemi skoky, ale už na konci druhého bylo Vadimovi jasné, že jednak tohle není město, jednak že tady se o zmizelé chlapce nikdo zajímat nebude.

„Něco tady vybuchlo,“ ozval se za Vadiniovými zády Saul.

Vznášedlo zůstalo viset nad okrajem obrovské prohlubně, která vypadala jako jícen sopky. Obrovitý trychtýř byl v šířce nejméně půl kilometru až po okraje plný kouře. Kouř byl šedomodrý, líně se válel, vytvářel nevídané útvary a byl určitě těžší než vzduch, protože nad strží nebylo vidět ani jediný proužek stoupající vzhůru. Ze strany vypadala oblaka kouře jako hustá tekutina. K okrajům strže se tiskly trosky zasypané sněhem. Ze závějí trčely zbytky různobarevných plechových plátů, zkroucené kovové konstrukce, překocené věže a pomačkané obliny kupolí.

Vadim hleděl ohromeně dolů. Saul si bručel pod nos:

„No jistě, tohle známe… Bombardování… Vybuchly sklady… A docela nedávno, ještě tam něco hoří…“

Vadim kroutil hlavou.

„V takovém městě těžko kdo bude, všichni určitě utekli. Ale jak to, že jsme našli jen těch pět?“

„Ostatní jsou tam,“ ukázal Saul dolů do strže.

„Tohle má být civilizace?“ vrčel Vadim. „Co je to za nesmysl? Takové pokusy se přece nedělají ve městě!“

Anton řekl potichu:

„Tamhle jedou nějaké stroje.“

Ód severu se ke strži táhla úzká, odtud sotva znatelná stuha cesty. Po ní se pomalu, jeden za druhým pohybovaly temné body. Aha, řekl si Vadim, ještě není všechno ztraceno. Obrátil vznášedlo, přeletěl strž a octl se nad perfektní silnicí, která ústila přímo do mračen dýmu. Po silnici jela nekonečná kolona strojů, která zabírala celou její šířku. Stroje se táhly jako neprostupná hradba ze severu, jen ze severu na jih: ploché zelené stroje, které vypadaly jako osobní vozy na atomový pohon, ale bez ochranného skla; malé modrobílé tahače s dlouhým ohonem prázdných otevřených plošin; oranžové stroje, které vypadaly jako terénní syntezátory; ohromné černé věže na pásech a malé stroje se širokými roztaženými křídly. Valily se jako nepřekročitelná řeka, jeden za druhým, beze spěchu a klidně, zachovávaly stále stejné vzdálenosti a jeden za druhým mizely v šedivém kouři strže.

„To jsou jen automaty,“ řekl Vadim.

„Ano,“ přisvědčil Anton.

„Ale někdo je sem musí posílat. Asi na záchranné práce. Takže na druhém konci silnice budou lidi.“ Vadim se zarazil. „Poslyšte, Saule, byly takové stroje už v éře jutových pytlů?“

Saul neodpověděl. Hleděl dolů jako očarován a ve tváři měl výraz nadšení a obdivu. Podíval se na Vadima.

„To je úroveň, to je technika!“ řekl. „A kolik jich je! Nemá to konce!“

Vadim se podivil a také se podíval dolů.

„No a co?“ řekl. „Jo tak! Že je jich hodně! No to ano, až zbytečně moc. Na postavení nového města by takových kyberů stačilo tak asi deset.“

Znovu se podíval na Saula, ale ten zamrkal:

„Ale mně se to líbí, je to krásné! Copak nevidíte, jaká je to krása?“

„Vadime,“ řekl Anton, „pusť to podél silnice. Musíme tomu přijít na kloub.“

Vadim zatáhl za řídicí páku. Proud strojů se slil v jednolitý pestrý pás.

„Teď je to teprve krása,“ řekl Vadim. „Ale vy jste mi neodpověděl, Saule. Jak jdou dohromady jutové pytle s touhle technikou?“

„Proč by nešly? Z rozbombardovaných měst utíkali lidi úplně bez ničeho. Vás ty pytle nějak zajímají. Tak abyste věděl, jutové pytle existovaly několik století. Je to levná a šikovná věc, třeba na nošení dříví.“

„Jakého dříví?“

„Dřiví je ze dřeva, kdysi se s ním například topilo v lázni.“

Proud strojů neměl konce a silnice taky ne. Po jejích obou stranách se až k obzoru táhla netknutá zasněžená rovina. Vadim zvýšil rychlost. Nějak to nedává smysl, přemýšlel. Jedou do kouře a dýmu jako do propasti. Představil si rozměry strže a množství strojů, které do ní vjíždějí. Nějak to nehraje. Samozřejmě, nejsem technik. Normální humanoid z Tagory – tam jsou všichni technici – by si mohl myslet, že tohle je docela slušně velký dopravník se součástkami pro nějaký středně velký stroj, který se montuje v podzemí. A třeba prostý pastýř z Leonidy by byl přesvědčený, že to jsou stáda dobytka hnaná z pastvy přímo na jatka.

„Antone,“ řekl. „Dovedeš si představit, jak by reagoval v téhle situaci Leoniďan?“

Anton řekl:

„Hloupý Leoniďan by předstíral, že je mu všechno jasné. Ale chytrý by řekl, že má málo informací.“

Ano, my máme také málo informací. Všechny stroje jedou na jih, a ani jeden se nevrací. Pokud skutečně stavějí nové město, tak ho stavějí ze sebe. A konečně proč ne, to by bylo vysvětlení!

„Poslyšte,“ řekl najednou Saul, „já z toho začínám dostávat strach. Kolik cesty už máme za sebou? Aspoň čtyřicet kilometrů. A oni pořád jedou.“

„Spíš by je měli poslat za těmi běženci,“ řekl Vadim.

„To těžko,“ odporoval Saul. „V takovém zmatku se nikdo nestará o jednotlivce.“

„Jak to? Tak pro koho stavějí to město? Těm klukům už nebude k ničemu!“

Saul mávl rukou.

„Když to bouchlo, zahynuly desetitisíce takových chlapců. Je mi jich líto, ale on na ně opravdu není čas.“

To Vadima rozpálilo, až kluzák uskočil stranou.

„Tak mám dojem, Saule, že to vaše knihomolství a historie vám lezou na mozek, promiňte. Jak můžete takhle uvažovat? Nakonec ještě budete tvrdit, že účel světí prostředky.“

„A proč ne,“ řekl Saul chladně. „Někdy ano.“

Vadim se ovládl. Je to troglodyt, řekl si. Ale takhle ho nechat bez kalhot ve sněhu, to by určitě volal všechny tyhle mašiny na pomoc. V tom okamžiku zahlédl Vadim polní cestu odbočující od silnice a prudce přibrzdil.

Polní cesta se vinula mezi vrcholky na východ od silnice jako stuha.

„Tohle je první odbočka,“ řekl Vadim. „Zkusíme to po ní?“

„Stojí to za to?“ namítal Saul. „Co tam může být?“

Anton mlčel. Co pořád váhá, podrážděně si pomyslel Vadim. Jako by to ani nebyl on.

„Tak co bude?“ ozval se nahlas. „Já navrhuju, aby se jelo dál.“

„Já taky,“ přidal se Saul. „Vrátit se můžem vždycky.“

„Dobře, leť rovně,“ nerozhodně řekl Anton. „Ačkoliv…, uvědomte si… Dobře, leť dál.“

Vadim znovu zamířil podél silnice.

„Co je to s tebou, Antone?“ zeptal se. „Váháš jako bohatýr na rozcestí! Dám se vpravo, ztratím vznášedlo, dám se vlevo, ztratím hlavu…“

„Jeď a koukej, abys viděl,“ odpověděl Anton klidně.

Vadim pokrčil rameny a demonstrativně se díval před sebe jako špatně vyřezaný svatý. Za pět minut uviděl šedivou skvrnu.

„Zase ta jáma s kouřem,“ řekl.

Byla to úplně stejná strž. Její okraje byly poprášeny sněhem a převalovala se v ní stejná oblaka dýmu, ale nepřetržitý proud strojů vycházel zevnitř.

„Čekal jsem něco podobného,“ řekl Anton.

„A zase tady není ani noha,“ řekl rozmrzele Vadim. „Zase se nic nedovíme.“

Něco ho napadlo. Podíval se na kompas a sehnul se k okulárům. Na okrajích jámy chyběly rozvaliny – byla to zřetelně jiná strž.

„Je to přízračné,“ řekl Saul. „Vyjíždějí z kouře a zase se do něj vracejí.“

„Vraťme se,“ naléhal netrpělivě Vadim. Upřel pohled na Antona, ale ten se tvářil pořád stejně nerozhodně.

„Promiňte, je to moje vina,“ omlouval se Saul. „Ale je to příliš fantastické…“

„Jakápak fantazie!“ vykřikl Vadim. „Co jste z toho pořád na větvi! Prostě tady nějací nezodpovědní idioti přepravují stroje přes podprostor… Nulová doprava – ale pěkně zvoraná… Doplatilo na to celé město… A co ty, Antone, pořád nic neříkáš?“

„Je tady nějak větší hluk,“ řekl Anton a dál se díval dolů.

„No a co? Tebe snad zajímá přímo technologie tohohle nesmyslu?“

„Ne, to ne,“ váhavě řekl Anton. „To mě tak nezajímá…“

Vadim se obrátil i s křeslem a zadíval se na oba své spolucestující. Anton vypadal, jako by usínal, dokonce si sepjal ruce na břiše. A Saul zase měl ve tváři dál výraz zbožného vytržení a dojetí.

„Co se děje?“ zeptal se Vadim. „Vypadáte jako nafetovaní!“

Saul se vzpamatoval.

„Ale ano, ovšem! Že jsem na to nepřišel dřív! Vždyť je to jasné: Máme dvě díry do země, vzdálené od sebe zhruba osmdesát kilometrů. Z jedné vyjíždějí stroje, projedou tu vzdálenost po perfektní autostrádě a bez jakéhokoliv zřejmého účelu zmizí v druhé díře. Z ní se pak nějakým podzemním tunelem vracejí do té první…“

Vadim si povzdechl.

„Nikam se nevracejí,“ řekl. „Tohle je nulová doprava, rozumíte?“ Saul horlivě přikyvoval. „Normální nula transport, chápete? Někdo tady to místo používá k přepravě techniky na velké vzdálenosti nejkratší cestou. Tisíce kilometrů, možná tisíce parseků. Už tomu rozumíte?“

„Ale ano, samozřejmě,“ vykřikoval Saul, ale tvářil se jako ignorant. „Už tomu rozumím, je to normální nulová doprava.“

„Správně,“ řekl Vadim, „a nám může být ukradená. My musíme hledat lidi.“

„Dobře,“ ozval se konečně Anton, „budeme hledat lidi. Vrať se k té odbočce.“

Vadim rozjel vznášedlo a vyrazil nazpátek.

„Antone, tobě není dobře?“ zeptal se po chvíli.

„Nejsem nějak ve své kůži,“ přiznal se Anton. „A nezapomeň mi to pak dosvědčit, až se tě budou ptát.“

„Kdo se mě bude ptát?“

„Jen se neboj, on už se někdo najde,“ řekl Anton.

Vadim se dál nevyptával, věděl, že by to nemělo smysl. Podíval se na stroje dole a pak na tachometr.

„Úplně primitivní automaty,“ bručel si pod nos. „Stálá rychlost, stabilní intervaly… Komu asi stálo za to smršťovat prostor kvůli takovému šrotu…“

Doletěli k polní cestě.

„Kam teď?“ zeptal se Vadim. „Vzít to přímo, nebo přesně podél cesty?“

„Leť nad cestou,“ odpověděl Anton. „A trochu níž.“

Vadim byl spokojen, měl rád rychlý let s ostrými zatáčkami. Ze strany sledoval jeho let stín vznášedla, poskakující po nerovném terénu.

„Podívejte se, zase ty potvory,“ řekl Saul zlostně.

U cesty se motalo několik nohatých prehistorických oblud. Drápatýma nohama rozhrabávali ptáci závěje a slídili ve sněhovém poprašku. Když se vznášedlo přiblížilo, okamžitě přidřepli, zaklonili krky a rozevřeli černé zobany, z nichž jim visely jakési cáry.

„To jsou ale obludy,“ řekl Saul s odporem. Obrátil se a díval se dozadu. „Co to tam mají?“

Vadimovi najednou došlo, co to může být, ale bylo to příliš úděsné, a tak si to raději nechal pro sebe.

„To jste ještě neviděl tachorgy, Saule,“ řekl s nuceným veselím. „Ve srovnání s tachorgy jsou tyhle potvory malá žlutá kuřátka. Měli bychom si jednoho picnout, co říkáš, Antone?“

„Proč ne,“ souhlasil nepřítomně Anton.

Saul si sedl rovně.

„Vůbec se mi nechce líbit, jak tam hrabou,“ řekl zamračeně.

Nikdo mu neodpověděl. Letěli mlčky ještě asi deset minut. Sníh na polní cestě měl odpudivou nahnědlou barvu a byl rozježděný stopami pásů nebo kol. Z obou stran cesty se sněhem táhly stopy lidských nohou.

Krajina podél cesty byla liduprázdná. Sem tam trčelo ze závějí neduživé houští nebo černé zkřivené větve, které vypadaly jako pokroucené lidské ruce.

„Další,“ řekl Saul.

Na vrcholku protějšího svahu stál pták. Když uviděl kluzák, vrhl se proti němu. Při běhu zvedal vysoko nohy a jeho malá, nenávistná očka v hlavě přitisknuté téměř k zemi byla upřena na nepřítele.

„Nestihne to,“ řekl s politováním Vadim.

Ale pták byl rychlý. „Ťuk!“ vykřikl Vadim spokojeně. Vznášedlo se malinko zachvělo a ve vzduchu se mihla hnusná holá noha s roztaženými drápy. Anton i Saul se obrátili dozadu.

„Hýbá se,“ hlásil Saul. „Neobyčejně hnusná potvora, fuj!“

Vadim zapnul zadní obrazovku. Pocuchaný pták byl už zase na nohou, pokulhával sice, ale přesto se rozzuřeně hnal za kluzákem. Za chvíli se ztratil za ohybem cesty.

„Jestli tu najdeme nějaké lidi,“ řekl Vadim, „navrhnu jim, že jim tyhle mrchy pomůžeme úplně vyhubit. Jednou by mohli sami litovat. Co myslíš, Antone?“

„Uvidíme,“ řekl Anton.

4

Když se přehoupli přes zavátý pahorek, vyvstal před nimi náhle vysoký sněžný val. Anton hned zpozoroval malé černé figurky, které se rýsovaly proti obzoru na jeho hřebenu. Tak už to začíná, pomyslel si, a řekl:

„Zastav!“

„Proč?“ odmítal Vadim. „Copak nevidíš? Tamhle jsou lidi!“

„Zastav, říkám ti!“

„Ach jo,“ reagoval Vadim nespokojeně, ale poslechl.

Teď se obrátí a podívá se na mě… pomyslel si Anton. Bude to potíž.

Nebylo to pro něho jako pro kapitána snadné. Pravděpodobnost setkání s neznámou civilizací byla sice neobyčejně malá, ale reálná. Proto musel každý kosmonaut ovládat nařízení Komise pro kontakty, která zakazovala jakékoliv amatérské styky s případnými obyvateli neprozkoumaných planet.

Teď už je ale na ústup pozdě, přemýšlel Anton. Měli jsme odletět, hned jak jsme našli ty mrtvoly. Měli jsme… Jenže jsme to neudělali. Ovšem nařízení pořád platí – a je jakoby šité na tento případ, když totiž jeden člen posádky hoří touhou po činech a o druhém člověk neví, co vlastně chce. A velitel se zmítá v pochybnostech. Přitom je skoro jisté, že tady někde blízko umírají tisíce lidí. Nebo aspoň trpí. Třeba tamhlety postavičky, co tak nesmyslně putují po hřebenu valu… A Vadim se na mě dívá a nesouhlasí se mnou. Saul zase všechno jenom hltá očima. Historik se scorcherem. Na ten nesmím zapomenout… Jak je to v tom nařízení? Kosmonaut vyleze z lodi, prohlédne si planetu, a jakmile najde první příznaky civilizace, „musí okamžitě opustit planetu… a pečlivě odstranit stopy svého pobytu…, jakýkoliv kontakt s domorodci je přísně zakázán“. Jenže já tam mám velkou jámu od vznášedla a vedle ní pět mrtvol!

„Tak co je?“ zeptal se Vadim. „Zase záchvat melancholie?“ Samozřejmě strukturní lingvista nebo historik nemá o nějakém nařízení nějaké komise ani páru. Když jim to řeknu, urazí se, že podceňuju jejich inteligenci. Už je slyším: „Nejsme malé děti! Sami víme nejlíp, co se tady dá nebo nedá dělat!“

Anton najednou zjistil, že se kluzák pomalu, ale jistě přibližuje k valu. Už se nedalo couvnout.

„Leť k tomu valu, ale přistaň dál od těch lidí. A prosím vás, přátelé, ne abyste se s nimi hned začali bratříčkovat. Moc vás prosím.“

„Nejsme malé děti,“ řekl důstojně Vadim a zvýšil rychlost. Vznášedlo dosedlo na hřeben valu. Vadim odstrčil ochranné sklo, vylezl ven a udiveně hvízdl. Dole pod valem se rozprostírala velká kotlina a v ní se hemžilo plno lidí a strojů.

Ale Anton se dolů ani nepodíval. Ohromeně hleděl na shrbeného člověka promodralého chladem a oblečeného pouze do jutového pytle, který se plahočil sněhem přímo k nim. Jeho tvář byla strakatá jako od svrabu, kůži na holých rukou i nohou měl rozpraskanou a vlasy spečené špínou mu trčely na všechny strany. Po vznášedle sklouzl lhostejným pohledem, obešel ho a vlekl se dál. Bořil se a klouzal po sněhu a žalostně sténal. Tohle už není člověk, ten jen jako člověk vypadá, pomyslel si Anton.

„Pane bože!“ vykřikl Saul. „Co se to tam děje!“

Anton se podíval dolů. Na dně kotliny, na špinavém, rozšlapaném sněhu přecházeli, postávali, pobíhali, seděli a dokonce leželi bosí lidé v dlouhých šedivých košilích. Kolem nich, na okraji neporušeného sněhu, stáli další, seřazení v dlouhých, nerovných řadách. Bylo jich hodně – stovky, možná tisíce. Stáli ponuře, hlavy skloněné. Sem tam byla řada porušena ležící postavou, ale toho si nikdo nevšímal.

Strojů bylo v kotlině několik desítek. Některé byly zaryté předkem do země, jiné zapadlé sněhem. Anton si povšiml, že to jsou tytéž typy, jaké viděli na autostrádě. Některé ze strojů nečinně stály, jiné bez zjevné příčiny trhaně popojížděly sem a tam.

Anton si náhle uvědomil, že v kotlině je nepřiměřeně ticho. Byly tam spousty lidí, ale slyšet bylo jen hluché vrčení strojů a sem tam pronikavý, naříkavý výkřik.

A kašel. Čas od času začal někdo někde chraplavě kašlat, dusit se a sípět. Okamžitě se k němu přidávaly desítky dalších hrdel a za chvíli se kotlina naplnila štěkavým kašlem, který zněl jako práskání bičem. Kašlající se na chvíli zastavovali uprostřed pohybu, ale to se pak hned ozvaly ty naříkavé výkřiky, ostré jako výstřely z pušky, a kašel přestával…

Antonovi bylo šestadvacet, už dlouho meziplanetárně létal a ledacos viděl. Musel se dívat, jak jeho spolupracovníci ztrácejí nejen přátele a víru v sebe, ale i kusy vlastního těla a jak umírají, a sám ztrácel přátele a umíral, ale tady to bylo něco jiného. Tady bylo temné hoře, zoufalství a naprostá bezvýchodnost. Apatie a odevzdanost osudu, kdy nikdo v nic už nedoufá, tu byly téměř hmatatelné. Bylo to prostředí, ve kterém ten, kdo padá, ví, že ho nikdo nezvedne, kde člověka nečeká nic jiného než smrt ve lhostejném davu. To přece není možné, řekl si. Tady je příliš mnoho zla a neštěstí najednou. Ani ve snu by mě nenapadlo, že něco takového může existovat.

„Tak těmhle určitě nepomůžem,“ ozval se potichu Vadim. „Jsou jich tisíce a nemají vůbec nic…“

Anton se probral ze zamyšlení a ožil. Dvacet nákladních hvězdoletů, počítal. Oblečení – pět tisíc kusů. Jídlo – asi deset terénních syntezátorů. A nemocnice, takových šedesát budov. Není to málo? Třeba tady nejsou všichni. A možná že takových míst je víc…

Stáli ve dveřích vznášedla a mlčeli. To, co dělali ti lidé, dole v kotlině, bylo naprosto nepochopitelné. Něco dělali se stroji a stroje byly pravděpodobně jejich jediná naděje. Možná je potřebovali opravit nebo se na nich dostat pryč z téhle zasněžené pustiny…

Vadim si sedl k řízení a spustil motor.

„Počkej,“ řekl Anton. „Kam chceš letět?“

„Na Zem,“ odpověděl Vadim. „Tady nejsme nic platní.“

„Vypni ten motor a nervy pohov.“

„To nemá s nervy nic společného. Našich sedm chlebů je nenakrmí.“

Anton chytil vak s potravinami a vyhodil ho ven. Potom vzal pytel s léky.

„Jdeme,“ řekl. „Vadime, připrav si translátor, budeš překládat.“

„Pročpak?“ zeptal se Vadim. „Proč se zdržujeme? Ztrácíme čas! Každou minutu jich umře nejmíň deset!“

Anton vyhodil ven i vak s léky.

„Zjistíme, kolik jich je. A co budeme potřebovat. Zjistíme prostě všechno. To by ses chtěl vrátit na Zem jen tak?“

Vadim rezignovaně seskočil na sníh a hodil si přes rameno pytel s léky. Anton se tázavě zadíval na Saula. Ten vyndal dýmku z úst a řekl:

„To je všechno v pořádku. Ale neberme s sebou jídlo.“

„Proč? Ty nejslabší nakrmíme hned.“

„Neblázněte! Uvidí jídlo a zadupou vás do země.“

„To není pro všechny,“ vysvětloval trpělivě Anton. „Řekneme jim, že je to jen pro ty nejslabší.“

Saul se na něho chvíli útrpně díval a pak se ho zeptal:

„Víte vy vůbec, co je to dav?“

„Vemte ten pytel,“ řekl tiše Anton. „Co je to dav, to mi vysvětlíte pak.“

Saul si povzdechl, hodil si pytel přes rameno a sehnul se pro scorcher, který se povaloval na sedadle.

„Ne, tohle tam nechte,“ požádal ho Anton.

„Ne, to si vezmu,“ odporoval Saul a s funěním si navlékal řemen zbraně přes hlavu.

„Prosím vás, Saule. Máte strach a mohl byste vystřelit.“

„Samozřejmě že mám strach. Ale bojím se o vás.“

„Já vím, že ne o sebe,“ pořád trpělivě odpovídal Anton.

Saul se na něho zazubil a lezl z kluzáku ven.

„Saule Repnine,“ řekl ocelově tvrdým hlasem Anton, „odevzdejte mi zbraň.“

Saul se opřel o bok stroje.

„Neumíte střílet,“ namítl.

„Umím,“ řekl Anton a díval se mu přímo do očí.

A pokaždé je to tak, říkal si mrzutě. Vždycky někdo v rozhodující chvíli ztratí hlavu. A člověk aby je pak uklidňoval, místo aby dělal důležitější věci.

Saul mu scorcher podal. Anton si přehodil zbraň přes rameno a seskočil do sněhu. Vadim už tam stál s pytlem na rameni a zvědavě pozoroval svého kapitána. Při tom si upravoval mnemokrystal na spánku.

„Tak já vezmu ten třetí pytel,“ řekl Saul, jako by se nic nestalo.

„Buďte tak laskav,“ zdvořile reagoval Anton.

Začali slézat do kotliny.

„Kdyby něco,“ řekl Saul, „střílejte do vzduchu. Utečou.“

Anton neodpověděl. Přemýšlel, co dál.

„Vadime,“ řekl. „Dokážeš se s nimi domluvit?“

„Nějak to už zvládnu. Teď jde spíš o tebe. Kdybys byl opravdový doktor, byl bych klidnější.“

Ano, říkal si Anton, kdybych byl opravdový doktor. Jsou to humanoidi a anatomicky se od nás asi moc neliší. Ale fyziologicky… Vzpomněl si, jaké strašné následky měl obyčejný jód, když ho použili humanoidi na Tagoře.

„Takhle se vyznat v těch jejich mašinách,“ ozval se starostlivě Vadim. „Odvezli bychom je odtud. Možná že by to úplně stačilo. Ale proč jim nikdo nepomáhá? To je opravdu příšerná planeta. Ani se nedivím, že jim vyletěla do povětří všechna města zároveň…“

Dostali se asi do poloviny svahu, když Saul náhle řekl:

„Počkejte chvíli, prosím vás.“

Všichni se zastavili.

„Co se stalo?“ zeptal se Anton. „Jste unavený?“

„Ne,“ řekl Saul. „Já nejsem nikdy unavený.“ Upřeně se díval na něco dole. „Vidíte ten velký stroj tam na kraji? Tam ten, blíž k nám. Na křídle sedí… nějaký člověk…“

„Nevidím ho,“ řekl Anton.

„Podívejte se pořádně, máte mladší oči…“

Anton zaostřil zrak.

„Ano, sedí tam někdo,“ řekl a umlkl. „To je divné,“ zabručel.

„Je to člověk v kožišinovém obleku,“ hlásil Vadim. ‚Je zabalený do kožešin až po uši.“

„Tomu nerozumím,“ řekl Anton. „Třeba je nemocný.“

„Možná,“ řekl Saul. „Ale tamhle jsou další dva nemocní. Už se na ně chvíli dívám. Jenže jsou daleko…“

Na protější stěně valu se proti bělavému nebi ostře odrážely siluety dvou huňatých figurek. Muži stáli nehybně, široce rozkročení, a v upažené ruce držel každý dlouhou tenkou tyč.

„Co to mají,“ zeptal se Vadim. „Antény?“

„Antény?“ opakoval Saul a podíval se na něho. „Mám dojem, že vím, co je to za antény.“

Kotlinou se rozlehl pronikavý křik a zároveň se rozeřval nějaký motor na plné obrátky. Obrovský stroj podobný tanku se se skřípěním otočil na místě, vyrazil vpřed a neustále přidávaje na rychlosti řítil se přímo proti řadě lidí. Z útrob stroje se škrábali ven lidé a padali na ušlapaný sníh jako zralé hrušky. Nastoupená řada lidí, proti které se tank hnal, se ani nepohnula. Anton si přitiskl ruku na ústa, aby nevykřikl. Rachotem stroje a řevem motoru pronikl vysoký, naříkavý hlas, a řada se okamžitě srotila do velkého houfu, který se vrhl proti tanku. Anton nevydržel a zakryl si oči. Přesto měl dojem, že přes řev motoru k němu proniká děsivý zvuk drcených kostí…

„Pane bože,“ breptal nad ním nesrozumitelně Saul. „Bože, bože…“

Anton se přinutil otevřít oči. Místo tanku uviděl obrovskou hromadu lidí, hrnutou pomalu kupředu a stále víc se naklánějící ke straně. Za ní rudl široký pás sněhu posetý rozdrcenými těly. Okolo tanku pomalu obcházeli čtyři muži v kožišinách a přihlíželi.

Antonův zrak mechanicky sklouzl na siluety na obzoru.

Muži stáli pořád na svých místech, bez pohnutí, jen jeden náhle přemístil tyč z jedné ruky do druhé a znovu strnul.

Řev motoru zatím umlkl. Tank ležel na boku a lidé z něho pomalu slézali a stavěli se zpátky do řady. V tom okamžiku hodil Vadim svůj pytel ze svahu a beze slova se velkými skoky rozběhl dolů. Anton běžel také. Vítr mu hučel v uších, ale přesto slyšel, jak Saul v patách za ním vykřikuje:

„Vy darebáci…! Vy ničemové!“

Když Anton přiběhl k tanku, lidé v pytlích už byli zase seřazení a muži v kožiších chodili mezi nimi a něco vykřikovali naříkavými hlasy. Vadim lezl po čtyřech mezi těly rozsetými za tankem, za sebou vlekl pytel s léky umazaný od krve a od špíny a byl zjevně zoufalý. Zvedl k Antonovi bledou tvář a řekl:

„Tady jsou všichni mrtví… Všichni umřeli…“

Anton se ohlédl. Udýchaní lidé, zpocení a mokří od tajícího sněhu, sotva zakrytí orvanou šedivou pytlovinou, na něho hleděli kalnýma, bezvýraznýma očima. A ještě někdo si ho prohlížel: muži v kožiších, kteří se opodál seskupili do těsného hloučku. Chvíli měl dojem, jako by se díval na staré naturalistické panó: žádná postava se nepohnula, jen stovky nehybných očí na něho upíraly svůj bezvýrazný pohled.

Vzpamatoval se. Nejbližší, kterým by mohlo ještě pomoci ošetření, už stáli v řadě: vysoký, hubený stařík s odřeným obličejem, chlapec, který si tiskl k hrudi paži trčící v nepřirozeném úhlu, úplně nahý muž se zsinalým obličejem, který si rukama svíral břicho, a člověk se zavřenýma očima, jemuž se z pozvednuté nohy řinula černá krev… Všichni živí stáli v řadě, i když byli těžce ranění.

„Jen klid,“ řekl Anton nahlas, otevřel vak s léky a vyndal láhev s koloidem. V chůzi odšroubovával uzávěr; mířil k člověku s rozbitou nohou. Za ním šel Vadim s kupou kompresívních obvazů.

„Ošklivá rána… Potrhané svaly, krev už skoro neteče… Proč si nesedne? Proč mu nikdo nepomůže? Suspenzi… Ted obvaz… Rovně, Vadime, a netlač tolik… Proč je tu takové ticho…? S tímhle je to horší, má díru v břiše… Ale vždyť je mrtvý! Jak to, že stojí…? A tohle… Vykloubená ruka, to je maličkost… Drž ho pevně, Vadime…! Pevněji! Jak to, že nekřičí? Proč vůbec nikdo nekřičí? Tamhle jeden upadl… Tak ho přec zvedněte…!“

Někdo uchopil Antona za rameno a on se prudce otočil. Před ním stál člověk v kožichu. Měl ruměný, ušpiněný obličej, zkosené oči a na špičce krátkého nosu mu visela kalná kapka. Ruce v kožišinových rukavicích měl na prsou složené přes sebe.

„Buďte zdráv, buďte zdráv,“ řekl Anton. „Potom, později. Vadime, promluv s ním!“

Člověk v kožichu zakroutil hlavou a začal rychle mluvit. Hned nato však promluvil i Vadim s velmi podobnou intonací. Chlap umlkl, s údivem pohlédl na Vadima, potom znovu na Antona, obrátil se a odešel. Anton si netrpělivým pohybem nadhodil scorcher na zádech a obrátil se znovu k raněnému. Ten stál a zakrýval si obličej rukama, stejně jako všichni ostatní živí; jen mrtvý se zsinalým obličejem se pořád držel oběma rukama za břicho.

„To nic, to nic,“ řekl Anton co nejlaskavěji. „Dejte dolů ty ruce, nebojte se! Všechno bude v pořádku!“

V tom okamžiku však vysoký naříkavý hlas něco vykřikl a všichni lidé v pytlovině udělali vpravo bok. Muži v kožiších se rozběhli podél řady. Znova se ozval naříkavý hlas a mnohostup se dal na pochod.

„Stůjte!“ vykřikl Anton. „Neblázněte!“

Nikdo se ani neohlédl. Zástupy kolem něho procházely mlčky a každý, kdo se blížil k Antonovi, si zakryl tvář rukama. Jen mrtvý s rozervaným břichem zůstal stát, pak ale do něho někdo strčil a on se měkce převalil do sněhu. Kolona zmizela.

Anton si mokrou dlaní roztržitě přejel tvář. Ohlédl se a uviděl ohromný povalený tank, vedle něho dlouhou Saulovu postavu a Vadima, jak divokým pohledem sleduje odcházející, a konečně několik desítek těl na rozrytém sněhu. Bylo ticho, jen z dálky k nim doléhaly ojedinělé naříkavé výkřiky.

„Co je?“ zeptal se Vadim. „Čeho se tak polekali?“

„Nás,“ řekl Anton. „A nejspíš našich léků.“

„Poběžím za nimi a zkusím jim vysvětlit…“

„To v žádném případě. Musíme postupovat velice opatrně. Co vy si o tom myslíte, Saule?“

„Co si o tom myslím…“ řekl Saul pomalu. „Vůbec se mi to nelíbí.“

„Ano,“ podpořil ho Vadim. „Je to opravdu strašné nedorozumění.“

„To bych neřekl,“ odporoval Saul. „Kdopak jsou podle vás ti gauneři v kožiších?“

„Proč gauneři?“

„A co jsou zač, podle vás?“

Vadim mlčel.

„Zdraví, vypasení chlapi v kožiších,“ říkal Saul s podivným výrazem ve tváři. „Nutí lidi vrhat se pod tank. Nepracují, jen na práci dohlížejí. Stojí na valu s píkami jako sochy. Co jsou asi zač, tihle hoši, co myslíte?“

Vadim neodpovídal.

„Jen přemýšlejte,“ řekl Saul. „Máte o čem…“

Anton se zadíval na oblohu a řekl:

„Stmívá se. Pojďte si prohlédnout ten stroj, když už jsme tady.“

„Jdeme,“ řekl Saul.

Anton pečlivě zavřel tašku s léky a spolu se Saulem vykročil k tanku. Vadim se nehýbal. Zamračeně pozoroval protější svah, po kterém se pomalu pohybovala černá tečkovaná čára – konec zástupu, který přecházel přes okraj kotliny.

Oválný pancíř tanku byl otevřený; vnitřek byl přepažen blanitou stěnou. Anton rozsvítil lampičku a začal si prohlížet vlnité stěny kabiny, matová skloubení motoru, jakási křivá zrcadla na kloubových tyčích, které vypadaly jako bambus, i podlahu kabiny, která se kuželovitě zužovala dolů jako dno poháru a byla plná malých otvorů, takže vypadala jako obrovský cedník.

„No jo,“ protáhl Saul. „Je to zajímavá mašinka. Jenže jak se to asi řídí?“

„Řekl bych, že je to automat,“ řekl Anton roztržitě… „Vlastně ne, je tady příliš mnoho místa…“

Začal si prohlížet motor. Byl to dost primitivní kvaziživý mechanismus s vysokofrekvenčním napájením.

„To je tedy stroj,“ nevycházel z obdivu Saul, „jen jak se řídí?“

Znovu se vrátili do kabiny.

„Je tady plno dírek,“ bručel Saul, „ale kde je volant?“

Anton zkusil strčit do jednoho z otvorů ukazováček. Nešlo to. Zkusil to s malíčkem. Okamžitě ucítil v prstě bolestné píchnutí a zároveň se v motoru něco s hlukem pohnulo.

„Takže je to jasné,“ řekl Anton a prohlížel si malíček.

„Co?“

„Tenhle stroj řídit nedokážem. A oni taky ne.“

„A kdo tedy?“

„Netroufám si to říct s jistotou, ale tohle vypadá na Poutníky. Vidíte? Tohle není stroj pro humanoidy.“

Saul nevycházel z údivu. Chvíli oba stáli před kabinou a pokoušeli se představit si bytost, která by se v tomhle cedníku cítila stejně dobře jako oni ve svých křeslech před ovládacím pultem s obrazovkami, knoflíky a tlačítky.

„Hned jsem si myslel, že to nebude jen tak,“ prohlásil Saul. „Kdepak, jutové pytle a nulová doprava!“

„Vadime!“ Zavolal Anton.

„Co je?“ ozvalo se nevrle odněkud shora. Vadim stál na tanku.

„Slyšel jsi, co jsme říkali?“

„Slyšel. Tím hůř pro ně…“ Vadim seskočil s heknutím na sníh. „Měli bychom se vrátit. Stmívá se.“

Hodili si zavazadla na ramena a začali se šplhat po svahu k vznášedlu.

To je pěkný zmatek, přemýšlel Anton. Tak to máme stroje, které tu nechaly nehumanoidní bytosti. Pak humanoidi, kteří se nechovají jako lidi, ale přitom se za každou cenu chtějí těch strojů zmocnit… Jako by to byla jejich jediná spása. A přitom, jak to tak vypadá, jim to k ničemu nebude… A potom ti podivní chlapi v kožišinách…

„Saule,“ zeptal se. „Co je to píka?“

„Kopí,“ hekl Saul.

„Kopí…“

„Dlouhá dřevěná tyč,“ podrážděně vysvětloval Saul. „Na konci má ostrý železný hrot, obyčejně ozubený. Používá se za účelem propíchnutí bližního svého skrz naskrz.“ Saul se odmlčel a chvíli ztěžka oddechoval. „Neměl bych vám taky vysvětlit, co je to meč?“

„To my víme, co je to meč,“ řekl Vadim, který lezl první, aniž se obrátil.

„Tak abyste věděli, všichni ti gauneři měli za opaskem meč,“ řekl Saul. „Počkejte, mládenci, odpočineme si…“

Posadili se na zavazadla.

„Moc kouříte,“ řekl Anton. „To se pak projeví.“

„Kouření škodí zdraví,“ zarecitoval Saul a vyndal dýmku.

Zatím se už úplně setmělo, kotlina pod nimi se zahalila do stínů soumraku. Obloha byla čistá, bez mráčku, a už se objevily první hvězdy. Vlevo od nich se zelenaly paprsky zapadajícího slunce. Antonovi mrzly uši, ale on myslel jen na nešťastníky, kteří se teď bosi plouží někde sněhem. A kam se vlastně vlečou? Že by tady někde měli nějaké útočiště… Ještě včera jsme seděli s Vadimem před domem, bylo krásně, na zahradě voněly růže a vrzaly cikády a starý Saša nás zval k sobě na mošt, který sám vyráběl… Co ten Saul pořád má proti těm v kožiších?

Saul se s povzdechem zvedl a řekl:

„Tak jdem, ne?“

Vecpali se do kluzáku, zavřeli vchod a Vadim okamžitě pustil topení naplno. Anton si rozepnul bundu, sundal scorcher ze zad a hodil ho na sedadlo vedle Saula. Saul si intenzívně dýchal do dlaní. Na huňatém obočí mu tál sníh.

„Tak co, Vadime,“ řekl, „co jste vymyslel?“

Vadim si sedl do křesla pro pilota.

„Vymýšlet můžeme jindy,“ prohlásil. „Teď musíme jednat. Ti lidé potřebují pomoc a…“

„Proč myslíte, že potřebují pomoc?“ vskočil mu do řeči Saul.

„Teď snad není čas na žerty!“

„Já nežertuju! Jen bych vás rád upozornil, že z těch lidí v kotlině zdaleka ne všichni potřebují pomoc! Měli bychom si uvědomit, že jsme tam viděli taky lidi zdravé, syté, oblečené a dokonce ozbrojené! Těm docela určitě žádné nebezpečí nehrozí! Ale vy byste pořád chtěl pomáhat. Pomáhat trpícím. Miluj vzdáleného svého – tak si to asi představujete. Ale nenapadlo vás, že se tím dostanete do konfliktu se systémem, který tu vládne?“ Odmlčel se a upřeně se zahleděl na Antona.

„Nemyslím,“ řekl Vadim. „Odmítám mít o lidech tady horší mínění než o sobě. Nemám důvod, abych si o sobě myslel víc než o jiných. Ano, tam v té kotlině vládne nerovnost a já připouštím, že kožichy vypadají značně neurvale. Jenže to se přece dá vysvětlit docela přirozeně! Někdo přece musí chránit ty ubožáky, ne? Proto ty píky a meče, řekl bych. Doufám, že jste nezapomněl na to zpěvavé ptactvo tam dole!“

Anton zamyšleně pokyvoval hlavou. Jak to bylo tehdy na Květině? vzpomínal. Čtrnáct dnů jsme byli na polovičním kyslíku a nic jsme nejedli a nepili. Technici museli opravit syntezátory a my jsme jim dali všechno, co jsme měli. Na konci druhého týdne jsme nevypadali o moc líp než tihle ubožáci…

Saul svěsil hlavu a povzdechl si. „Zorný úhel,“ řekl, „všechno závisí na zorném úhlu. Jako vždycky. Jako před tisíci lety.“

Oba mladíci mlčeli.

„Vy jste prima chlapci,“ řekl Saul tiše, „jenže já nevím, jestli se mám smát nebo nad vámi plakat. Vy totiž vůbec neregistrujete to, co je pro mě naprosto samozřejmé. Ovšem vám za to vinu dávat nemůžu… No ale přesto… Povím vám takový starý příběh. V dávných dobách nějací návštěvníci z vesmíru – možná že to byli vaši Poutníci – zapomněli na Zemi jisté zařízení. Mělo to dvě části, robota a přístroj na jeho dálkové ovládání. Přitom robot se dal řídit pomocí myšlenek. Přístroj našel arabský chlapec jménem Alladin – tu pohádku doufám znáte. Chlapec si myslel, že našel lampu. A když ji třel, přiběhl neznámo odkud se strašným hlukem černý robot, který možná dokonce opravdu dštil oheň, začal lovit Alladinovy prosté myšlenky a jednoduchá přání a podle nich bořil města a stavěl paláce. Představte si tu situaci. Ubohý, špinavý, nevědomý arabský kluk. Jeho svět je světem kouzelníků, duchů a čar, takže robot je pro něj samozřejmě džin, otrok přístroje, který vypadal jako lampa. Kdyby mu někdo vykládal, že džin je lidský výrobek, nevěřil by tomu.

Hájil by svůj svět, svůj zorný úhel. Vy taky obhajujete svůj svět, svoje chápání světa, který znáte a na který jste zvyklí, to znamená především lidský rozum a lidskou důstojnost. Takže je vám zatěžko připustit, že tady nejde ani o katastrofu, ani o živelnou pohromu nebo selhání techniky, nýbrž prostě – o uspořádání věcí! Tohle je systém, mládenci! A je to přirozený stav věcí! Vždyť ještě před dvěma třemi sty lety byla víc než polovina lidstva přesvědčena, že člověk je bestie a že se s tím nedá nic dělat. A měli pro to věru dost důvodů!“ Zaskřípěl zuby. „Nechci, abyste se tady do toho míchali. Zabijí vás. Vraťte se na Zem a na tohle tady zapomeňte.“ Podíval se na Antona. „Já tady ale zůstanu.“

„Proč?“ zeptal se Anton.

„Protože musím,“ řekl pomalu Saul. „Udělal jsem jednu chybu. A za chyby se platí.“

Anton horečně uvažoval. Jak má odpovědět tomuhle divnému člověku?

„Vy tu samozřejmě můžete zůstat,“ řekl nakonec. „Ale věřte, že to není jen vaše věc. My tu taky musíme zůstat. A měli bychom držet spolu.“

„Zabijou vás,“ řekl zoufale Saul. „Vždyť vy nedokážete střílet do lidí!“

Vadim rozhodil ruce a nechal je dopadnout na stůl.

„Ale my vás chápeme, Saule! Jenže z vás zase mluví historik. Vy taky nedokážete změnit svůj zorný úhel. Uvidíte, že nás nikdo nezabije! A vůbec, to jsou všecko plané intelektuálské úvahy. Řekněme si to jednoduše: Jsme lidi, pojďte se chovat jako lidi!“

„Pojďte,“ řekl Saul unaveně. „Pojďte se najíst. Kdoví, co bude dál.“

Anton vůbec neměl chuť k jídlu, ale ještě míň se mu chtělo dál diskutovat. Saul měl zřejmě pravdu, Vadim nepochybně taky. A jako vždy měla pravdu Komise pro kontakty. A vůbec: teď ze všeho nejvíc potřebují informace.

Vadim se nimral lžičkou v otevřené konzervě, ale Saul jedl s chutí a s plnými ústy je nabádal:

„Jen jezte, jezte! S plným žaludkem vypadá všechno daleko snadněji.“

Anton přemýšlel. V každém případě jsou na tom ti lidé moc špatně, ať je příčina jakákoliv. Musíme pro ně něco udělat. Nemůžeme přece bezhlavě utíkat zpátky na Zem a volat o pomoc. Ovšem na druhé straně – jeden vak s potravinami je málo. Musí se to promyslet… Ale Saula od toho musíme držet stranou, je mi líto. Takže především – informace…

Anton řekl:

„Teď poletíme za kolonou. Myslím, že tady někde budou ubytovaní.“

Saul přikývl.

„Najdeme si někoho, kdo je ještě při síle,“ pokračoval Anton, „a ty, Vadime, od něj všechno vyzvíš. A pak uvidíme.“

„Správně,“ řekl Saul, „chytíme si jazyka.“

Anton chvíli přemýšlel, co s tím má co společného jazyk, ale pak si vzpomněl na nějakou knížku, kde stálo: „Jděte, poručíku, a bez jazyka se nevracejte!“ Zavrtěl hlavou.

„Ale ne, Saule, vždyť my nikomu nevyhlašujeme válku, takže nebudou ani zajatci! Musíme to zvládnout potichu, v klidu. Ale pro každý případ se držte spíš vzadu. Anebo vůbec zůstaňte uvnitř. Neumíte odhadnout nebezpečí, nikdy jste je nezažil, a já se bojím, že byste mohl ztratit rozvahu.“

Saul se na něho chvíli díval zapadlýma očima.

„Ano, ovšem,“ řekl pomalu. „Chcete říct, že s knihomolem nepočítáte.“

Už byla noc, když se vznášedlo pohnulo z místa, přeskočilo kotlinu a pustilo se podél ušlapané cesty na východ. Nad krajinou vyplouval malý, jasný měsíc a na západě, nad horským hřebenem, vykukoval úzký srpek druhého měsíce, jasně šarlatové barvy. Cesta se zatáčela kolem vysokého pahorku. Za ním uviděli několik řad chýší zapadlých sněhem.

„Tady je to,“ řekl Anton. „Dolů, Vadime.“

5

Vadim přistál hned na první ulici. Odstrčil posuvné dveře a do kabiny se rázem vevalil příšerný zápach – zápach zmrzlých výkalů, stísňující zápach velké bídy. Po obou stranách ulice stály nahnuté, sešlé barabizny bez oken, čepičky neporušeného sněhu na plochých střechách se stříbřitě leskly a hromady u vchodů do baráků se odporně černaly. Ulice byla pustá a mohlo se zdát, že osada je opuštěná, nebýt chrapotu, vzdechů a kašle, který každou chvíli rušil ponuré ticho.

Vadim pomalu vedl vznášedlo ulicí. Smrdutý mráz jim ožehoval líce. Ani na ulici, ani v tmavých příčných uličkách nebylo živé duše.

„Mají toho dost,“ řekl Vadim. „Spí, budeme muset někoho probudit.“ Znovu zastavil. „Počkejte tady, půjdu se podívat.“

„Tak dobře, jdeme,“ řekl Anton.

„Dva je zbytečně moc,“ odporoval Vadim a vyskočil ven. „Já se jen podívám a hned se vrátím. Když tam nikdo nebude, pojedeme dál.“

Anton suše řekl:

„Saule, zůstaňte tady. Hned se vrátíme.“

„Opatrně a potichu!“ nabádal Saul.

Vadim se nerozhodně zastavil před úzkou, znečištěnou cestičkou, která vedla ke dveřím nejbližšího baráku. Bylo to odporné. Ohlédl se. Anton už stál za ním.

„No tak, co je?“ zašeptal. „Jdeme!“

Vadim odhodlaně vstoupil na cestičku, ale hned uklouzl a div neupadl. Udělalo se mu špatně, a tak zvedl hlavu, aby se nemusel dívat dolů. Dveře baráku se otevřely se skřípěním a jako na uvítanou z nich vypadl nahý člověk, dlouhý a hubený jako tyčka. Upadl na zledovatělou závěj a mrtvě uhodil hlavou do zdi chatrče. Vadim se nad ním sehnul: byla to mrtvola, už dávno ztuhlá a zmrzlá. Kolik jich už dnes asi bylo, pomyslel si Vadim. Zevnitř se ozýval kašel. Najednou začal jakýsi vysoký, skřípavý hlas zpívat. Znělo to skoro jako vytí, ta jednotvárná, teskná melodie beze slov, ale mohl to být i pláč.

Vadim se ohlédl. Na ulici se černala hmota vznášedla, v jehož dveřích nehnutě tkvěla Saulova černá silueta. Sníh na pusté ulici se v jasném měsíčním světle přízračně leskl. A vysoký hlas uvnitř chýše dál táhle plakal a žaloval. Anton se dotkl Vadimova ramene.

„Hrůza, co?“ řekl polohlasem. Obličej měl úplně bílý.

Vadim neodpověděl. Otevřel dveře a rozsvítil lampičku. Smrdutý, dusivý vzduch ho udeřil do nosu, divže se nezalkl. Světlo dopadlo na podlahu. Byla to holá zem s udupanou řídkou trávou. Vadim uviděl desítky skrčených těl, která se k sobě tiskla, spleteninu hubených holých nohou s velkými chodidly, vyschlé tváře s propadlými stíny skrání, černé otvory otevřených úst… Lidé spali přímo na zemi a jeden na druhém a ve spánku se třásli zimou. A vytí – nebo zpěv – nebo pláč – pokračovalo. Vadim zpočátku zpěváka neviděl, až pak ho objevil v kotouči světla, jak sedí na zádech spících, dívá se do světla lampičky a zpívá.

„Haló, kamaráde,“ řekl Vadim. „Přestaň zpívat. Řekni něco.“

Ale zpěvák nedával najevo, že vidí světlo a slyší hlas, a zpíval dál.

„Kamaráde,“ opakoval Vadim. „Poslouchej!“

Zpěvák náhle zakončil svou produkci sípavým výkřikem, svalil se naznak a ztichl. Okamžitě se zamíchal mezi spící, takže ho Vadim marně hledal. Vadim polkl jako v horečce, postoupil o krok a poplácal kohosi po holé noze. Ale noha byla ledová; Vadim se dotkl jiné nohy, ale i ta byla mrtvá a ledově studená. Prudce se obrátil, zakopl a naletěl na něco širokého a teplého.

„Tiše,“ zašeptal Anton, „to jsem já.“

Vadim potřásl hlavou a trochu se vzpamatoval. Na Antona úplně zapomněl.

„Já nemůžu,“ zabreptal. „To nemá cenu.“

Anton ho uchopil za loket a vedl k východu. Mrazivý vzduch venku náhle Vadimovi připadal čistý a s požitkem ho vdechoval.

„Já nemůžu!“ opakoval. „Tam není nikdo živý! Všichni jsou úplně ztuhlí!“ Odtrhl se od Antona a opatrně šel cestičkou na ulici. Saul stejně jako před chvílí nehybně vyhlížel z kabiny vznášedla. Vadim si všiml, že lampička ještě svítí, zhasl ji tedy, vstrčil do kapsy a vlezl do kabiny.

Saul se na něho mlčky díval. Mezitím přišel ke stroji Anton a opřel se lokty o rám okna. Vadim si tiskl obličej do dlaní a se zaťatými zuby opakoval:

„To nejsou lidi! To nejsou lidi! Tohle by lidi přece neudělali!“

Najednou zvedl hlavu.

„Jsou to kybeři! Lidi jsou jen ti oblečení. A tohle jsou kybeři podobní lidem!“

Saul si povzdechl.

„Sotva, Vadime, sotva. Bohužel jsou to lidi a kyberům se jen podobají.“

Anton se vysoukal do kabiny a sedl si na své místo.

„No tak, musíme se vzpamatovat,“ řekl. „Nemůžeme ztrácet čas. Potřebujeme jazyka.“ Plácl Vadima po rameni. „Do práce, poručíku, a bez jazyka se nevracejte!“

Saul vydal podivný zvuk, napůl smích, napůl vzlyk.

„Jestli chcete, půjdu dovnitř a jednoho přivedu,“ navrhl. „Jenže podle mě je to zbytečné.“

„Tak potom ve dne pracují a na noc umřou,“ tvrdohlavě vedl svou Vadim. „To je ale hnus!“

„Správně,“ řekl Anton, „je to hnus. Máš pravdu, ale my musíme mluvit aspoň s jedním. Budeme si muset chytit jednoho z těch oblečených.“

Vadim se zadíval na konec ulice. V měsíčním světle se objevilo několik šedivých stínů v košilích.

„Podívejte se,“ řekl.

Bosí lidé v košilích se táhli ulicí, bylo jich asi dvacet, a za nimi šli dva v kožiších a s kopími v rukou.

„My o vlku a vlk na ulici,“ řekl zlověstně Saul. „Jen ho dohnat a ulovit.“

„Vy myslíte tyhle?“ nerozhodně řekl Anton.

„A to byste chtěl prohledávat jeden barák za druhým? Ti, co to tady řídí, v nich určitě nebydlí, na to vemte jed! A jeďme, nebo se nám ztratí.“

Vadim si povzdechl a zvedl stroj do vzduchu. Letěl pomalu nad ulicí a pokoušel se představit si, jak berou polekaného, nic netušícího člověka pod paždí, táhnou ho k vznášedlu a cpou ho do kabiny, a on žalostně křičí a vzpírá se. To by si tak mohli zkusit se mnou, pomyslel si. Já bych jim dal… Zbystřil sluch. Mluvil Saul.

„Buďte klidný, já vím, jak se to dělá. Mně se bránit nebude.“

„Vy jste mě špatně pochopil,“ trpělivě vysvětloval Anton. „O žádném násilí nemůže být ani řeči.“

„Poslyšte, nechtě to na mně. Vždyť vy jenom všechno pokazíte. Píchnou vás kopím a poteče zbytečně krev.“

Podívejme se na knihomola, pomyslel si udivený Vadim. Anton řekl:

„Víte co, Saule? Vy se mně ale vůbec nelíbíte. Zůstanete pěkně uvnitř a do ničeho se nebudete plést.“

„Ach bože,“ řekl Saul a zmlkl.

Vadim odbočil do příčné, hlavní ulice. Na jejím konci uviděli pěkný jednopatrový domek, kolem něhož se v záři pochodní hemžilo plno lidí. Lidé v pytlích se tam tísnili v jednom houfu a kolem nich pobíhali oblečení. Vadim letěl velice pomalu a držel se ve stínu. Ani on, ani Anton neměli ponětí, jak začít.

„Tak tady bydlí šéfové,“ řekl Saul. „Vidíte ten krásný, útulný dům? A někde poblíž tu mají dokonce i záchod. To by nebylo špatné, sebrat zajatce rovnou ze záchoda. Mimochodem, povšimli jste si, že tu není ani jedna žena?“

Dveře domu se otevřely, zevnitř vyšli dva muži v kožišinách a zůstali stát na schodech. Ozval se táhlý, naříkavý pokřik. Lidé v pytlích se seřadili, rozběhli se a namířili si to rovnou k vznášedlu. Vadim rychle přibrzdil a sedl se strojem do stínu. Díval se na blížící se tlupu vytřeštěnýma očima a v hlavě měl prázdno. Nad ním stál Anton a těžce oddychoval. Lidé v pytlích dospěli až k nim a v rychlém tempu je minuli. Vadim se neudržel a vykřikl údivem. Dvě desítky bosých lidí byly zapraženy do neohrabaných, těžkých saní, v nichž se rozvaloval chlap v kuželovité kožišinové čapce, po pás zakutaný do kožišin. V ruce držel dlouhé kopí s ozubenou špičkou, která vypadala opravdu hrozivě. Lidé zapražení do saní se tvářili vesele a radostně pokřikovali. Vadim se podíval na Saula; ten hleděl za podivným spřežením s pokleslou dolní čelistí.

„Tak už bylo těch hádanek dost,“ řekl Anton. „Jeď rovnou k tomu domu.“

Vadim trhl řídicí pákou a vznášedlo se vrhlo proti domku. Lidé v kožišinách se chvíli dívali na blížící se stroj a potom se rychle rozestavili do půlkruhu a napřáhli před sebe kopí. Tlustý obr na schodech začal poskakovat, něco žalostně vykřikoval a mával nad hlavou blýskavou čepelí meče. Vadim posadil stroj před naježená kopí a vylezl z kabiny. Muži v kožiších ucouvli a přitiskli se k sobě. Ostří jejich kopí mířilo Vadimovi na prsa.

„Mír!“ zvolal Vadim a zvedl ruce.

Lidé v kožišinách ucouvli ještě kousek. Valila se z nich pára a byl cítit ostrý zápach nemytých těl. Pod šišatými čepicemi se blýskaly ustrašené oči a vyceněné zuby. Tlustý chlap na zápraží řečnil a řečnil a nevěděl, kdy přestat. Byl neuvěřitelně tlustý a velký a měl kulatý, tukem přetékající obličej, který se teď blyštěl potem. Při svém projevu předváděl jakýsi bojový tanec, přisedal a znovu vstával, vypínal se na špičky, bodal mečem nahoru i dolů a pištěl neobyčejně vysokým, až ženským hlasem. Vadim sklonil hlavu a poslouchal. Mnemokrystaly na jeho spáncích zachytávaly neznámá slova a intonace, analyzovaly je a reprodukovaly první, ještě neúplné varianty překladu. Obr mluvil o nějaké hrozbě, o něčem velkém a silném, o přísném trestu… Pak zmlkl, utřel si zpocené čelo rukávem, vypjal se na špičky a vypískl jakýsi krátký, ostrý povel. Kopiníci se přikrčili a pomalu se hnuli směrem k Vadimovi.

„No konečně,“ řekl Saul. „Začneme?“ A opřel hlaveň scorcheru o rám posuvného okna.

„Nechte toho, Saule,“ křikl Anton. „Vadime, zpátky!“

„Co se rozmýšlíte, prosím vás,“ křičel Saul. „Vždyť je to banda esesácká!“

Muži v kožiších postupovali malými krůčky vpřed, až se široké, blýskavé hroty jejich kopí opřely o Vadimovu hruď. Teprve pak Vadim ustoupil, obrátil se k nim zády a vlezl do kabiny.

„Typický izolační jazyk,“ řekl a posadil se. „Velmi omezená slovní zásoba, řekl bych. A mír tedy nechtějí.“

„Pojďte jim aspoň nahnat trochu strachu,“ prosil Saul. „Aspoň jednu salvu do vzduchu, ať si nadělají do kalhot!“

Anton zabouchl posuvné dveře. Muži v kožišinách se vrátili na zápraží a zvedli kopí. Všichni pozorovali vznášedlo. Na tlusťochově velkém obličeji se skvěl opovržlivý úsměv.

„To jste tomu dali,“ zlobil se Saul. „Potřebujeme jazyka, nebo ne? Pojďte, vezmem si toho tlusťocha. Vždyť to je rapportfůhrer jako živý!“

„Ale tak už si dejte říct,“ řekl sklesle Anton. „Oni se s námi prostě nechtějí domluvit! A mají na to právo! Co můžeme dělat?“

„Potřebujeme jazyka, nebo ne?“ opakoval Saul. „Moment překvapení jsme už propásli. Tady to prostě bez boje nepůjde. Ale počkejte, ještě je tu ten ksicht, co odjel na saních!“

To je tedy slovní zásoba, s úctou si pomyslel Vadim. Nefalšované dvacáté století. Je to skutečně odborník. Podíval se na Antona – Anton zjevně nevěděl, co má dělat. Takhle ho Vadim ještě nezažil.

„Musíme se rozhodnout,“ pokračoval Saul. „Buďto se chceme dovědět, co se tu děje, nebo leťme zpátky na Zemi, ať sem pošlou lidi, kteří se umějí rozhodovat rychleji a správněji než my. A musíme se rozhodnout hned, dokud proti nám stojí jen kopí…“

Už teď máme zpoždění, pomyslel si Vadim. A čím dál větší. V těch barácích umírají lidi.

„Antone,“ řekl, „dohoníme ty sáně, tam je jen jeden s kopím, s tím to bude lehčí. Sebereme mu kopí a pozveme ho na Koráb.“

„Směje se nám, ropucha hnusná,“ řekl Saul, který se díval ven, a zahrozil tlusťochovi pěstí. Ten zatřásl převislými tvářemi a zamával mečem.

„Viděli jste?“ smál se Saul zlobně. „Takhle si rozumíme naprosto perfektně.“

„Já to zkusím ještě jednou,“ řekl Anton a znovu odsunul ochranné sklo. Tlusťoch vykřikl a jeden z kopiníků se rozkročil, široce se rozmáchl a vší silou vrhl těžké kopí proti kluzáku. Železný hrot se skřípěním přejel po spektrolytu. Saul až přisedl.

„Taliových sedm nebo osm jich…,“ řekl energicky, ale Anton ho už držel za ruku. Oči měl jako úzké černé čárky.

„Já vás chápu,“ řekl zlověstně. „Vadime, rozjeď to.“

Vadim zvedl stroj do vzduchu.

„Za saněmi!“ Anton vydal rozkaz a opřel se do křesla. „Tady se nic nedovíme,“ zavrčel. „Jsou to tupci, nedá se s nimi mluvit.“

„Jednu dávku do vzduchu a sbíráme je holýma rukama,“ řekl přezíravě Saul.

Anton mlčel. Stroj se mihl nad pustou ulicí a za pár minut byli nad plání.

„Něco vám řeknu,“ prohlásil najednou Anton. „Všichni se pak budeme stydět.“

„A co chceš dělat?“ zeptal se Vadim. „Jde přece o ty, co tamhle umírají.“

„Kdybych tak věděl, co mám dělat,“ řekl Anton. „Komisi se o takovýchhle podmínkách ani nesnilo.“

Jaké komisi? chtěl se zeptat Vadim, ale vtom Saul řekl:

„Tak už se přestaňte stydět. Když už chcete šířit dobro, musíte být aktivní. Dobro musí být aktivnější než zlo, jinak se na světě nic nezmění.“

„Dobro, dobro,“ hučel Anton. „Jenže kdo touží po tom, aby vypadal jako pitomec!“

„Tak konečně jste to pochopil,“ řekl Saul. „Ale zato zase budete mít čisté svědomí, ne?“

Spřežení se saněmi dohnali asi ve vzdálenosti pěti kilometrů od města. Lidé v postrojích běželi, klopýtali a vázli ve sněhu a muž v saních občas líně píchal kopím ty, kteří se příliš opožďovali.

„Letím níž,“ řekl Vadim.

„Posaď to před ně,“ řekl Anton, „a promluv s ním. A vy, Saule, mi dejte zbraň. A zůstaňte uvnitř. To není ksicht, to je člověk.“

„Dobře,“ řekl Saul, „tady máte. Ale jestli půjde na Vadima s kopím, tak místo povídání…“

Vadim ho přerušil:

„Kopí mu vezmu. Musíme přeřezat postraňky a dát jídlo a oblečení těm chudákům.“

„Správně,“ přisvědčil Anton.

Vznášedlo dosedlo na sníh přímo před spřežením a lidé v postrojích se rázem zastavili. Vadim vyskočil ven. Muži v pytlích těžce dýchali a zakrývali si oči rukama. Vadim na ně vesele zavolal:

„Konec, kamarádi! Jde se domů!“

Zamířil k saním a uvažoval, jak kočího nejlépe odzbrojit. Muž v saních klečel a s údivem i strachem na něho hleděl. Kopí měl připraveno k útoku.

„Tak jdeme, ne?“ navrhl mu Vadim a uchopil kopí za žerď.

Muž v kožichu okamžitě kopí pustil a vytasil meč. Už byl na nohou.

„No no, copak, copak,“ řekl Vadim a odhodil kopí.

Člověk v kožichu najednou něco zařval protáhlým, naříkavým hlasem. Vadim ho vzal za ruku, v níž držel meč, a táhl ho za sebou. Nebylo to snadné, protože zajatec sebou škubal a odmítal jít. Vadim ho chytil pevněji.

„No tak, co je, nic se neděje, všechno bude v pořádku,“ konejšil ho Vadim a páčil mu meč ze zpocené dlaně. Meč upadl do sněhu, Vadim vzal zajatce kolem ramen a táhl ho ke kluzáku. Dál pobrukoval uklidňující věty a snažil se při tom o místní intonaci. Vtom se ozval Saulův výstražný výkřik a Vadim cítil, že jde k zemi. Něčí ruce ho chytily za hlavu, kdosi se mu pověsil na krk, několikerý ruce ho držely za nohy – slabé, ubohé, chvějící se ruce.

„Co je, zbláznili jste se?“ zařval Saul. „Antone, odežeň je!“

Muž v kožišině sebou škubal stále silněji. Vadimovi někdo nastrčil na hlavu jakýsi smrdutý hadr, takže nic neviděl. V kupě zmítajících se těl se sotva držel na nohou, ale svého zajatce nepouštěl. Pak náhle ucítil, že ho něco uhodilo do boku; pocítil prudkou bolest. Pustil zajatce, setřásl z ramen útočníky a strhl si z hlavy smrdutý pytel. Uviděl, jak se útočníci zmítají ve sněhu. Mezi těly se k němu prodíral Anton. Pak se obrátil. Před ním stál po kolena ve sněhu muž v pytlovině s mečem v ruce.

„Co to děláš?“ vykřikl Vadim.

Člověk s mečem se rozmáchl ze všech svých chabých sil, ale zbraň se v jeho rukou obrátila a dopadla na Vadimovo rameno naplocho. Vadim do útočníka strčil, ten padl na sníh a znehybněl. Vadim uchopil meč a odhodil ho daleko do sněhu. Zároveň ucítil, že mu po boku stéká něco horkého a mokrého. Ohlédl se.

Lidé v pytlích leželi na sněhu nehybně jako mrtví. Muž v kožichu mezi nimi nebyl.

„Jsi živý?“ vykřikl Anton udýchaně.

„Úplně,“ řekl Vadim. „A kde je jazyk?“

Vtom se vynořil zpoza jednoho pahorku Saul. Mířil k nim a za límec před sebou strkal člověka v kožichu.

„Chtěl vzít roha,“ hlásil, „ale daleko neutekl.“

„A teď pryč odtud,“ řekl Anton.

Cestou ke kluzáku se opatrně vyhýbali ležícím tělům. Saul občas stavěl zajatce na nohy trhnutím za límec a strkal ho před sebou.

„Tak jdi, darebáku,“ říkal. „Jdi, hni se, ty držko vypasená. Strašně smrdí,“ prohlásil. „Nejmíň rok se nemyl.“

Když se dostali ke kluzáku, vzal Anton zajatce kolem kožešinových ramen a ukázal mu rukou do kabiny. Chlap zoufale zakroutil hlavou, až mu upadla čepice, a sedl si do sněhu.

„Jen žádný mazlení!“ zařval Saul, chytil zajatce za límec a za zadek a hodil ho dovnitř. Zajatec dopadl na podlahu kabiny a znehybněl.

„Fuj,“ řekl Anton, „tohle je práce!“

Vzal dva vaky a odtáhl je k saním. Otevřel je, vyndal potraviny a oblečení a rozložil je na sněhu. Lidi kolem saní se tvářili jako mrtví, a jen když šel Anton kolem nich, maličko zvedali nohy.

Vadim stál, unaveně se opíral o teplý bok stroje a pozoroval ušlapaný sníh, převržené sáně a skrčená těla na zemi. Slyšel, jak Anton říká:

„Komise pro kontakty, kde jsi?“

Vadim se dotkl boku. Pořád krvácel. Udělalo se mu zle a slabo a s vypětím sil se vsoukal do kabiny. Nic se jim nedařilo. Zajatec ležel na břiše, obličej si zakrýval rukama, podle všeho očekával smrt nebo možná mučení. Saul, který z něho nespouštěl zrak, měl ve tváři sveřepý výraz. Nakonec vlezl do kabiny Anton.

„Copak je ti?“ zeptal se.

Vadim nezřetelně odpověděl:

„Antone, oni mě poranili. Je mi zle.“

Anton se na něho chvíli díval.

„Tak se svlékni,“ řekl.

Vadim si stáhl blůzu. Bylo mu pořád hůř a před očima se mu dělaly mžitky. Jen s námahou vnímal Antonův soustředěný obličej a Saulovu zamračenou, soucitnou tvář. Potom ucítil v boku chladné prsty.

„To je od toho meče,“ řekl Saul. Jeho hlas jako by procházel stěnou z vaty. „Když vy to zkrátka neumíte. Tohohle bych sejmul jednou rukou.“

„To nebyl on…,“ řekl hluše Vadim. „Tím mečem… to udělal… jeden v košili…“

„V košili?“ užasl Saul. „Tedy pánové, tomuhle už nerozumím ani já.“

Anton něco odpověděl, ale v tom okamžiku se Vadimovi před očima všechny kruhy slily v jeden a on ztratil vědomí.

6

„Antone,“ řekl Saul. „Antone, on omdlel!“

„Jenom spí,“ řekl Anton. Pozorně si prohlížel dosti hlubokou bodnou ránu. Úder byl veden pod žebro a meč rozťal mezižeberní svaly. Anton si ulehčeně oddechl. Saul se mu díval přes rameno a vzrušeně dýchal.

„Je to zlé?“ zeptal se šeptem.

„Ne, maličkost,“ odpověděl Anton. „Za hodinu bude v pořádku. Jenom si sedněte, prosím vás.“

Saul se usadil do křesla a zlostně zahlížel na nehybného zajatce. Anton otevřel vak s léky, vyndal nádobu s koloidem a nalil ho do rány. Oranžové želé okamžitě zrůžovělo. To je krve, pomyslel si Anton. Ale Dimka je pašák, ten něco vydrží. Podíval se na Vadima. Jeho tvář byla jen o něco málo bledší než obvykle, ale klidná a mírná jako vždycky, když spal. Dýchal klidně a zhluboka. Anton přiložil prsty k oběma okrajům rány a zavřel oči.

Každý hvězdoletec musel znát základní psychochirurgické úkony. Prakticky každý pilot uměl otevřít a zacelit živou tkáň pomocí psychodynamické rezonance. Vyžadovalo to ovšem velkou námahu a obrovské soustředění. V stacionárních podmínkách se samozřejmě používaly neurogenerátory, ale v polních podmínkách se z pilota stával šaman. Anton šamany pokaždé litoval.

Jako z dálky slyšel Anton, jak se Saul s něčím vláčí a jak vzlyká a něco drmolí zajatec, díky kterému byl v kabině nepříjemný, nakyslý puch.

Anton otevřel oči. Rána se zatáhla a růžová jizva, která po ní zbyla, vypudila koloid ven. Tohle musí stačit, řekl si Anton. Jinak bych nemohl řídit. Byl zpocený jako myš.

„Tak, a je to,“ řekl a zhluboka se nadechl.

Saul se zvedl a naklonil se nad ránu. „K čertu,“ řekl, „jak tohle děláte?“

Anton se podíval z okna a otřásl se. Zvenčí lnuly k ochrannému sklu hrůzostrašné vyhublé obličeje s vpadlými tvářemi a vyceněnými zuby. Bylo v nich něco pradávného a přízračného – jako by se do domu tlačili umrlci. Antonovi z toho běhal po zádech mráz. Saul svraštil huňaté obočí a pohrozil jim prstem. V odpověď zabubnovaly po spektrolytu kostnaté pěsti.

„Jděte domů! Domů!“ křikl Saul.

Anton začal oblékat Vadima.

„Hned poletíme,“ řekl.

„To je pozabíjíte.“

Anton zavrtěl hlavou a sedl si na pilotovo místo. Kluzák sebou škubl a pomalu se vznesl kolmo do výše. Tváře za sklem zmizely. Po spektrolytu sklouzla poslední dlouhá kostnatá ruka s ulámanými nehty a také zmizela.

Anton pustil motor naplno a nastavil azimut na Koráb. Spěchal, byla už půlnoc.

„Co že ho tak milujou?“ bručel Saul rozjímavě. „Vždyť je to zvíře, esesák! Sám jsem viděl, jak je pohání kopím.“

Anton mlčel.

„Pane bože!“ vykřikl Saul. „Co má na sobě všelijaké havěti! Až to s ním hýbe!“

„Co se tam hýbá?“

„Něco jako vši. Nejdřív ho musíme umýt a všechno vydezinfikovat.“

Takže zase práce, pomyslel si Anton. Ale Saul, jako by to uhodl, řekl:

„S tím si nelamte hlavu, já to udělám. Jenom aby nenatáhl bačkory, není na to zvyklý.“

Anton letěl ve výšce sto metrů maximální rychlostí. Malý, jasný měsíc byl téměř v zenitu, červený srpek dávno zašel a zpoza bílého horizontu se zdvíhal třetí měsíc, růžový a zploštělý. Vadim se pohnul, hlasitě zívl, řekl: „Tys mě zalepil?“ a zase usnul.

„Co dělá?“ zeptal se Anton. Byl tak unavený, že se mu nechtělo se obracet.

„Kdo?“

„Zajatec.“

„Leží a smrdí. Už jsem hodně dlouho necítil takový smrad.“

Hodně dlouho, pomyslel si Anton. Já nikdy. A ani bych nechtěl… Saul má pravdu: zbytečně jsme se do toho pletli. Saul se v tom vyzná, zřejmě tomu opravdu rozumí… Je to opravdu systém… otrokářský řád… Otroci a páni. Vždycky jsem si myslel, že věrný otrok existuje jenom ve špatné literatuře… Věrný otrok…, to je ale svinstvo. Ale co se dá dělat, jednou jsme začali, ustoupit nemůžeme. V nejhorším se aspoň dovíme, jak to tady doopravdy je… Ale ani to není podstatné… Stejně bych od toho nešel, i kdybych věděl, co nás čeká… Kotlina, kde stroje zabíjejí lidi… zasviněná osada… Jestlipak bude Světová rada souhlasit s existencí planety s rozvinutým otrokářským řádem…? Najednou si uvědomil, jaký to bude problém. Ještě nikdy nestála před lidstvem alternativa vměšování nebo nevměšování do osudu obyvatel jiné planety. Obyvatelé na Leonidě a na Tagoře jsou příliš vzdáleni lidem. Psychika Leoniďanů je dodnes záhadou a nikdo nedokáže říci, jaký tam vlastně vládne společenský systém. A humanoidi na Tagoře potřebují od přírody tak málo, že úroveň jejich techniky je opravdu těžko vysvětlitelná… Ale tady, na Saule, tady je to něco jiného. Nikde ve vesmíru nemá společenský systém tak odpudivou, a přitom pravděpodobně nutnou podobu… Jsou to zkrátka naši bratři, opakují naši historii, jsou mladí, nezralí a divocí. A potom ty podivné stroje, co je tu nechal bůhvíkdo…

V dálce se na bílé rovině objevila malá černá tečka. Koráb, pomyslel si Anton, a vedle něho pod sněhem mrtvoly… Kupodivu jsem si už zvykl, i když jsme tu teprve den. Jako bych celý život zakopával o mrtvoly ve sněhu. Člověk si zvykne snadno… Nebo možná je to proto, že jsou mi tak cizí… Na Zemi bych se z toho všeho asi zbláznil…

Snížil rychlost a obletěl Koráb. Loď na něho působila povzbudivě – byl to známý černý kužel s dvěma stíny, jedním krátkým a černým a druhým růžovým, byl to domov uprostřed nehostinných bílých plání a pahorků. Vznášedlo dosedlo před vchod. Anton popleskal Vadima po noze.

„Co je, co je,“ řekl Vadim ospale.

„Vstávej!“

„Nech mě!“

„Vstávej, Dimko, jsme doma!“

„Hned,“ řekl Vadim a zamlaskal. „Ještě chvilku…“

„Mám ho polechtat?“ nabízel se Saul.

Vadim okamžitě otevřel oči a zvedl se.

„Ano, já vím. To je Koráb.“

Vylezli na tvrdý, kluzký sníh. Mrazivý vzduch jim rval plíce a bylo slyšet, jak Vadim cvaká zuby. Saul držel zajatce za límec. Co si asi myslí ten chudák, řekl si Anton.

„Jděte nahoru, já ho strčím rovnou do koupelny,“ řekl Saul.

Vešli dovnitř, zavřeli průlez a Anton, který před sebou postrkoval Vadima, zamířil do jídelny. Vadim pořád ještě drkotal zuby a v chůzi podřimoval.

Náhle se dole ozval zoufalý křik.

„Co se tam děje?“ probral se Vadim.

„Saul ho myje,“ vysvětloval Anton. „Je plný vší.“

Bylo slyšet, jak Saul domlouvá zajatci:

„Jen pojď, neboj se, na tohle neumřeš!“

Dveře koupelny zaklaply. Anton s Vadimem vešli do jídelny a svorně se svalili do křesel jako podťatí.

„Starý zlatý Koráb,“ řekl Vadim. „Ten klid a ta čistota!“

Anton odpočíval se zavřenýma očima.

„Bolí to?“ zeptal se.

„Svědí…“

„Tak to už to bude v pořádku… Poslyš, co teď budeš potřebovat?“

„Počítač,“ řekl Vadim. „Půlku paměti. Oba analyzátory a hodně kávy pro mě a dobré jídlo pro jazyka. Za dvě hodiny tady bude sedět a povídat si s tebou o smyslu života.“

Zezdola se znovu ozvalo úpění, hluk a plácání bosých chodidel.

„Kampak?“ křičel Saul. „Zpátky! Dej to sem!“

„Ten mu dává,“ řekl s obdivem Vadim. „Teď se mu určitě dostalo mýdlo do očí… Ale Saul nemá tu správnou intonaci. Tohle řvaní považuje ten chudák za přemlouvání. Rozkaz vypadá takhle.“ Vadim natáhl krk a žalostně zaječel.

„Jako když šlápneš kočce na ocas,“ řekl Anton.

„To je ono!“

„Až ho vykoupe, běž si s ním do řídicí kabiny. Já ti tam všechno připravím.“

Vadim se na něho pozorně zadíval.

„Ale kamaráde, vždyť ty jsi vycucnutý jako citrón,“ řekl.

„Trochu ano… Ta tvoje rána není moc velká, ale mě to vzalo. Však víš, co to dokáže udělat.“

„Víš co, lehni si, já si poradím sám. A Saul mi pomůže.“

„Ale ne,“ řekl Anton. „To je moje starost. Jen jdi.“

Vadim se zvedl.

„Radím ti dobře, prospi se!“

Zamířil do pilotní kabiny, ale pak se zastavil.

„A co to oblečení, vzali si je?“

Anton mu napřed nerozuměl, ale pak řekl:

„Abych pravdu řekl, tak nevím… Nevzpomínám si. Ale byli s námi hodně nespokojení…“

„To je ale blázinec,“ řekl Vadim. „Pořád tomu nerozumím. Proč mě vzal tím mečem?“

Potřásl hlavou a vešel do řídicí kabiny. Anton okamžitě usnul. Zdálo se mu, že šel do kuchyně, uvařil kotel kávy, odnesl ho Vadimovi, ale ten měl práci a vyhnal ho, a tak: šel Anton do své kajuty a sedl si tam, aby si připravil programy na let zpátky, ale strašně se mu chtělo spát a pořád nacházel jen programy ze svých dřívějších cest. Potom ho vzbudil Saul.

„Račte se podívat,“ řekl.

Před Antonem stál urostlý mládenec světlé pleti v kalhotách, tetrakanetylénové košili, černooký a vylekaný.

„Fešák, co?“ řekl Saul posměšně.

Anton se zasmál.

„Pěkná rasa,“ řekl. „Nazdar, mladší bratře!“

Mladší bratr se na něho díval očima rozšířenýma strachem. Je to přece jen fajn chlapec, pomyslel si Anton.

„A tohle měl pod kožichem,“ ozval se Saul a položil na stůl balíček.

Zajatec se pohnul směrem k němu.

„No no no!“ řekl výhružně Saul. „Už zase? Já ti dám!“

Zajatec se stáhl zpátky. Významy Saulových intonací už zřejmě zvládal. Anton vzal balíček a otevřel ho. V obálce z dobře vydělané měkké kůže našel umně složený list papíru, nějaký náčrtek a několik kusů zkrvaveného obvazu.

„Tohle je jasné,“ řekl Saul. „To sebrali raněným.“

Anton si představil zmrzačené lidi stojící disciplinovaně v řadě a zaťal zuby.

„Tohle je určitě hlášení o tom, že jsme přiletěli. Vadime!“ zvolal.

Zajatec najednou promluvil. Mluvil rychle, bil se rukama do prsou a tvářil se zoufale, ale jeho intonace zněly Antonovi chvílemi výhružně, chvílemi zase výsměšně. Do místnosti vstoupil Vadim, zastavil se u dveří a poslouchal. Zajatec umlkl a zakryl si obličej rukama.

„Podívej se, Vadime,“ řekl Anton a podal mu list papíru.

„Sláva,“ zajásal Vadim. „Dopis! To je senzace! O polovinu míň práce!“

Chytil zajatce za rukáv, odváděl si ho do řídicí kabiny a v chůzi si prohlížel dopis. Zajatec pokorně klopýtal za ním. Saul zatím pozorně studoval nákres.

„Já sice nejsem odborník,“ řekl, „ale řekl bych, že tohle je plánek vnitřku kabiny toho tanku. Podívejte se.“

Podal nákres Antonovi. Nákres byl vyveden modrou barvou, a to velmi pečlivě, ale bylo na něm plno otisků špinavých prstů. Byl to skutečně plánek cedníkové kabiny převráceného tanku a byl na první pohled velice přesný. Některé otvory byly zabarvené, jiné označeny křížky. Anton zívl a zavřel oči.

No jo, uvažoval zemdleně, je to tak. Jsou to sice otrokáři, ale v technickém kreslení jsou perfektní.

„Poslyšte, kapitáne,“ řekl Saul, „jděte si lehnout. Nedá se nic dělat, dokud náš lingvista nebude hotov, nejste tu nic platný.“

„Myslíte?“ řekl ospale Anton.

„Jsem o tom hluboce přesvědčen.“

Z pilotní kabiny se ozval Vadim a chtěl kávu a džem pro zajatce.

„Hned, hned!“ křikl Saul. „Jen jděte, Antone, jděte.“

„Nikam nejdu,“ bránil se Anton, „zůstanu tady.“

Zavřel oči a přestal vnímat. Spal neklidně, často se probouzel a otevíral na chvíli oči. Viděl Saula, jak jde po špičkách kolem, v jedné ruce prázdnou sklenici, v druhé konvici na kávu. Podruhé šel Saul do řídicí kabiny s plným podnosem a v jídelně zavoněla rajčata. Potom viděl Anton Saula v křesle, jak žmoulá v ústech nezapálenou dýmku a pozorně si ho prohlíží. Shora z řídicí kabiny k nim doléhaly monotónní hlasy. „Su-u… Mu-u… Bu-u…“ říkal Vadim a umělý kovový hlas opakoval: „Su-u… Mu-u… Bu-u… Pracovat – Ka-ro-su-u… Dělník – Ka-ro-bu-u… Stát se dělníkem – Ka-ro-mu-u…“ Antona znovu pohltil spánek, do něhož nezřetelně zaléhala Vadimova slova: „Zářivý, velký a mocný útes… idaj-hikari-tika udo…,“ která opravoval pisklavý zajatcův hlas: „Tiko-o, udo-o.“ A Vadim pokřikoval: „Saule! Kávu!“

„To už je třetí konvice,“ nespokojeně bručel Saul.

Potom se Anton probudil a cítil, že je naprosto fit. Saul v jídelně nebyl. Nahoře pečlivě artikuloval ochraptělý Vadim: „Sorinaka-bu… torunaka-bu… saponuri-su…“ Zajatec něco hrdelním hlasem odpovídal. Anton se podíval na hodinky – byly tři hodiny místního času. Náš strukturalista je kádr, pomyslel si Anton s obdivem. Najednou se ho zmocnila netrpělivost. Už by měli být hotovi.

„Dimko!“ vykřikl. „Jak to jde?“

„Už jsi vzhůru?“ ozval se sípavě Vadim. „Čekáme jen na tebe. Můžeme začít.“

Z kajuty vystrčil hlavu Saul.

„Už?“ informoval se. Ze dveří se vyvalila mračna kouře.

„Pojďte dál, Saule,“ řekl Anton. „Hned začneme.“

Saul se usadil do křesla a nákres hodil na stůl. Z řídicí kabiny vyšel kolébavým krokem zajatec. Na nikoho se nepodíval, obrátil se a tvář umazanou od džemu upřel s výrazem psí oddanosti na dveře od kabiny. Z ní už vycházel Vadim. Vlekl velkou blýskavou bednu – přídavný analyzátor. Postavil ho na stůl a zvysoka se posadil do křesla. Tvářil se jako absolutní vítěz.

„Jsem génius!“ oznámil sípavým hlasem. „Jsem perfektní! Velký a mocný Útes! Hikari-tiko-udo!“

Při posledních slovech si zajatec přestal olizovat prsty a na znamení úcty složil ruce na prsou.

„No?“ vykřikl Vadim vítězně a ukázal na něho. Pak zarecitoval:

Vaše štěstí, že tu máte

IA specialistu:

teď teprv si považujte strukturního lingvistu!

Anton ho pozoroval shovívavě, ale byl na něho hrdý. Vadim měl na spáncích žluté růžky mnemokrystalů, stejně tak zajatec. Vadim vypadal tak trochu pekelnicky, zajatec spíš jako odrostlé tele. Saul cucal prázdnou dýmku a usmíval se.

„Upozorňuju předem,“ prohlásil Vadim, „abstraktní otázky mu dávat nesmíte. Je neobyčejně tupý a vzdělání má zhruba na úrovni osmiletého dítěte.“ Vstal a podal Antonovi a Saulovi po páru mnemokrystalů. „Myslí mu to výhradně konkrétně.“ Obrátil se k zajatci.

„Ringahosimu?“

„Chceš džem?“ rozuměl Anton.

Jazyk se podlézavě usmál a znovu složil ruce na prsou.

„Vidíte?“ řekl Vadim, „zase by se cpal. Ale to počká. Tak, ptejte se ho.“

Anton se zavrtěl. Najednou zjistil, že nemá nejmenší ponětí, jak se to dělá. Vadim a Saul ho pozorovali plni očekávání. Zajatec rozpačitě přešlapoval.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se Anton velmi přívětivě. Měl pocit, že musí zajatce zbavit pocitu strachu a navodit přátelskou atmosféru.

Zajatec se na něho nechápavě podíval.

„Hajra,“ řekl a přestal přešlapovat.

„Z rodu Pahorků,“ pochopil Anton.

„Velmi mě těší,“ řekl. „Já jsem Anton.“

Zmatek na Hajrově tváři vzrostl.

„Hajro, řekněte nám prosím, jakou práci vykonáváte?“

„Já nepracuju, já jsem voják.“

„Rád bych se vám omluvil,“ pokračoval Anton. „Jistě na vás nemile zapůsobilo násilí, které jsme byli nuceni proti vám použít. Nesmíte nám to mít za zlé. Nedalo se nic jiného dělat.“

Zajatec si podepřel ruku v bok, ohrnul spodní ret a zadíval se mimo Antona. Saul si hlasitě odkašlal a začal bubnovat prsty na stůl.

„Ničeho se nemusíte bát,“ říkal Anton. „Neuděláme vám nic zlého.“

Zajatec se zatvářil nadutě. Rozhlédl se, poodešel dva kroky a sedl si na zkřížené nohy bokem k Antonovi. Už se nebojí, říkal si Anton, to je vynikající. Také Vadim sledoval scénu s uspokojením. Jen Saul přestal bubnovat do stolu prsty a začal do něho ťukat dýmkou.

„Chceme vám jen položit několik otázek,“ pokračoval Anton, „protože nutně potřebujeme vědět, co se tu děje.“

„Džem,“ řekl pánovitě Hajra, „a rychle!“

Vadim se spokojeně zasmál.

„Such a little pig!“1 řekl.

Anton zrudl a podíval se na Saula. Ten se pomalu zvedal, ale v obličeji se mu nehnul ani sval.

„Proč nikdo nejde pro džem?“ informoval se Hajra do prostoru. „A ať jsou všichni zticha, když mluvím já. A ať přinesou džem a polštář, protože je tady tvrdá zem.“

Zavládlo mlčení. Vadim se přestal usmívat a zadíval se na analyzátor, jako by mu nevěřil.

„Do you think,“ nerozhodně se zeptal Anton, „we’d better bring him some jam?“2

Saul neodpověděl a pomalu se blížil k zajatci, který dál seděl s kamenným výrazem ve tváři. Saul se obrátil k Antonovi.

„You have taken a wrong way, boys,“ řekl. „It won’t pay with SS-men.“3 Jeho ruka se měkce dotkla zajatcovy šíje. Ten okamžitě zostražitěl. „He is a pithecantrope, thaťs what he is,“ zasněně pokračoval Saul. „He mistakes your soft handling for a kind of weakness.“3

„Saule, prosím vás,“ začal rozčileně Anton.

„Speak only English,“4 zarazil ho Saul.

„Kde je džem?“ zeptal se nedůvěřivě zajatec.

Saul ho mocným trhnutím za límec postavil na nohy. Hajrův kamenný výraz najednou znejistěl. Saul ho pomalu obcházel a prohlížel si ho od hlavy k patě. Jako na divadle, pomyslel si Anton s mimovolným odporem. Saul se tvářil velmi odpudivě, zato Hajra znovu složil ruce na prsou a podlézavě se usmíval. Saul se pomalu vrátil ke svému křeslu a posadil se. Hajra se teď díval jen na něho. V jídelně zavládlo mrtvé ticho.

„Now I interrogate,“ řekl, „and you don’t interfere. If you choose to talk to me, speak English.“5

„Agreed,“6 řekl Vadim a stiskl tlačítko na analyzátoru. Anton přikývl.

„What did you do with that box?“7 zeptal se Saul podezřívavě.

„Took measures,“ řekl Vadim. „We don’t need him to learn English as well, do we?“8

„O. K.,“ odtušil Saul. Zapálil si dýmku. Hajra ho s hrůzou sledoval a snažil se vyhnout mračnům kouře.

„Jméno?“ zachmuřeně se zeptal Saul.

„Hajra.“

„Hodnost?“

„Kopiník. Strážný.“

„Jak se jmenuje velitel?“

„Kadajra.“ (Z rodu Vichrů, pochopil Anton.)

„Hodnost velitele?“

„Nositel vynikajícího meče. Velitel strážního oddílu.“

„Kolik strážců je v táboře?“

„Dvacet.“

„Kolik je lidí v barácích?“

„V barácích nejsou lidé.“

Anton s Vadimem se na sebe podívali. Saul klidně pokračoval.

„Kdo bydlí v barácích?“

„Zločinci.“

„A zločinci nejsou lidé?“

Hajra zjevně nechápal, oč jde. Místo odpovědi se nerozhodně usmál.

„Dobře. Kolik zločinců je v táboře?“

„Velmi mnoho. Nikdo je nepočítá.“

„Kdo sem zločince poslal?“

Zajatec mluvil dlouho a nadšeně, ale Anton slyšel jen:

„Poslal je sem Veliký a mocný Útes, zářící Drahokam s nohou na nebi, který bude žít, dokud nezmizí stroje.“

„Ale,“ řekl Saul, „oni znají pojem stroj?“

„Ne,“ ozval se Vadim, „to já znám pojem stroj. Oni mají na mysli jen stroje v kotlině a na silnici. A Veliký a mocný Útes atakdál je nepochybně místní panovník.“

Zajatec poslouchal tento dialog s výrazem tupého zoufalství.

„Tak dobře,“ řekl Saul. „Co ti zločinci provedli?“

Zajatec oživl a znovu začal mluvit hodně a dlouho, a znovu Anton nepochopil zdaleka všechno.

„Jsou zločinci, kteří chtějí, aby přišel nový Útes… Jsou zločinci, kteří vzali cizí věci… Jsou zločinci, kteří zabili lidi… Jsou zločinci, kteří chtějí podivné věci…“

„Rozumím. Kdo sem poslal strážce?“

„Velký a mocný Útes s nohou na nebi.“

„Proč?“

Zajatec mlčel.

„Ptám se, co tu dělají strážci!“

Zajatec si zakryl obličej rukama.

Saul vzplanul.

„No tak! Co tady dělají zločinci!“

Zajatec se zakrytým obličejem zavrtěl hlavou.

„Mluv!“ zařval Saul, až sebou Anton trhl. Komise pro kontakty, co tomu říkáš!

Zajatec plačky řekl:

„Když to řeknu, zabijí mě…“

„Zabiji tě, když to neřekneš,“ sliboval Saul. Vytáhl z kapsy zavírák a stisknutím pérka ho otevřel. Zajatec se roztřásl.

„Saule!“ řekl Anton. „Stop it!“9

Saul si začal nožem čistit dýmku.

„Stop what?“10 zeptal se.

„Zločinci se pokoušejí přivést stroje do pohybu,“ řekl sotva slyšitelně Hajra. „Strážní se dívají.“

„Na co?“

„Jak se stroje pohybují.“

Saul vzal nákres do ruky a strčil ho na smrt vyděšenému zajatci pod nos.

„Tak povídej pěkně od začátku,“ vybídl ho.

Zajatec vyprávěl dlouho a nemělo to hlavu ani patu. Saul ho pobízel a opravoval. Podstata věci spočívala zřejmě v tom, že se místní vládci snažili odhalit, jak stroje fungují. Zločinci museli strkat prsty do otvorů, tisknout tlačítka, hýbat pákami a strkat ruce do motorů. Strážní přitom pozorovali, co se bude dít. Nejčastěji se nedělo nic. Občas některý stroj vybuchl, zřídkakdy se stroj rozjel, ale to pak ničil všechno kolem. Případy, kdy se podařilo stroj ovládnout a pochopit systém jeho řízení, byly naprosto ojedinělé. Při všech pokusech se strážci zdržovali v bezpečné vzdálenosti od strojů a zločinci pobíhali mezi nimi a strojem se zprávami, do které díry se bude strkat prst nebo který knoflík stisknou. Všechny informace se pečlivě zanášely do nákresů.

„Kdo dělá ty nákresy?“ zeptal se Saul.

„Nevím.“

„Věřím ti. Kdo je přiváží?“

„Vysocí velitelé na ptácích.“

„Myslí naše staré známé ptactvo,“ objasňoval Vadim. „Tak oni je tady dokonce sedlají!“

„Kdo potřebuje ty stroje?*“ padla další otázka.

„Veliký a mocný Útes, zářící Drahokam s nohou na nebi, který bude žít, dokud nezmizí stroje.“

„Co s nimi dělá?“

„Kdo?“

„Útes.“

Zajatec se zatvářil zmateně.

„To je přece titul, Saule,“ řekl Vadim. „Musíte ho uvést celý.“

„Dobře. Co dělá s těmi stroji Veliký a mocný Útes s nohou na nebi – nebo na zemi? Fuj, to je teda titul… – který žije…“

„Dokud nezmizí stroje,“ napověděl Vadim.

„To je teda nesmysl,“ řekl zlostně Saul. „Co s tím mají co dělat stroje?“

„Stroje jsou symbol věčnosti,“ vysvětloval Vadim.

„Víte co, Vadime, zeptejte se ho sám, k čemu jsou mu ty stroje.“

„Komu?“

„No tomu… tomu jejich Útesu zatracenýmu…“

„Řekněte mu to zkráceně,“ řekl Vadim. „Veliký a mocný Útes.“

Saul vyfoukl dým a položil dýmku na stůl.

„Tak tedy… co dělá se stroji Veliký a mocný Útes?“

„Nikdo neví, co dělá Veliký a mocný Útes,“ důstojně odvětil zajatec.

Anton to nevydržel a zasmál se. Vadim se smál, až mu tekly slzy. Zajatec se na ně díval se strachem v očích.

„Odkud přivážejí ty plány?“

„Zpoza hor.“

„Co je za horami?“

„Svět.“

„Kolik je na světě lidí?“

„Velmi mnoho. Nedají se spočítat.“

„Kdo přiváží stroje do kotliny?“

„Zločinci.“

„Odkud?“

„Z tvrdé cesty. Tam je velmi mnoho strojů.“ Zajatec se zamyslel a pak řekl: „Nedají se spočítat.“

„Kdo dělá ty stroje?“

Zajatec se udiveně usmál.

„Nikdo je nedělá. Stroje jsou.“

„Odkud se tu vzaly?“

Hajra pronesl další projev. Třel si při něm obličej, hladil si boky a díval se na strop. Zavíral oči a chvílemi dokonce zpíval. Z jeho řeči vysvitlo přibližně toto:

Před dávnými časy, kdy se ještě nikdo nenarodil, spadly na zem z rudého měsíce velké nádoby plné vody. Voda byla tučná a lepkavá jako džem. Byla taky tmavě červená jako džem. Nejdřív voda postavila město. Potom udělala v zemi dvě díry a naplnila je kouřem smrti. Potom se z vody stala tvrdá cesta mezi děrami a z dýmu se začaly rodit stroje. Od té doby jeden kouř stroje rodí, druhý je polyká a tak to bude povždy.

„No, tak tohle víme i bez tebe,“ řekl Saul. „Ale co když zločinci nechtějí se stroji pracovat?“

„Zabijí je.“

„Kdo?“

„Stráže.“

„Ty jsi je taky zabíjel?“

„Já jsem zabil tři,“ řekl Hajra hrdě.

Anton zavřel oči. Vždyť je to kluk, pomyslel si. Docela sympatický chlapec. A zabil tři lidi a je na to hrdý…

„Jak jsi je zabil?“ zeptal se Saul.

„Jednoho mečem. Chtěl jsem náčelníka přesvědčit, že dokážu tělo přeseknout jednou ranou. Teď už tomu věří. Druhého jsem zabil pěstí. A třetího… nařídil jsem, aby mi ho hodili na kopí!“

„Komu jsi to nařídil?“

„Jiným zločincům.“

Saul chvíli mlčel.

„Je to nuda,“ ozval se zajatec. „Služba je to důležitá, ale nudná. Nejsou tu ženy. A chybějí mi tu kamarádi. Prostě nuda,“ uzavřel a povzdechl si.

„Proč zločinci neutečou?“ pokračoval Saul ve výslechu.

„Oni utíkají, jenže jim to nic nepomůže. Na rovině je sníh a ptáci. A v horách stráže. Rozumní neutíkají. Každý chce žít.“

„Proč mají někteří zlaté nehty?“

Zajatec řekl šeptem:

„To byli dřív boháči. Ale chtěli podivné věci a někteří dokonce chtěli, aby zemřel Veliký a mocný Útes. Jsou to odporné mršiny,“ řekl už hlasitě. „Veliký a mocný Útes, zářící Drahokam je sem posílá se všemi příbuznými. Kromě žen,“ dodal s politováním.

„Víte co,“ řekl Saul, „mám čím dál tím větší chuť pověsit nejdřív jeho a pak všechny ty ostatní nositele mečů a kopí na téhle rovině. Ovšem nebylo by to k ničemu. Bohužel.“ Znovu si nacpal dýmku. „Už nemám žádné otázky. Ptejte se ho, jestli chcete.“

„Nás nesmíte věšet,“ řekl rychle Hajra, který nápadně pobledl. „Veliký a mocný Útes s nohou na nebi by vás přísně potrestal.“

„Kašlu ti na toho, jak mu říkáš… Veliký a mocný,“ řekl Saul a zapálil si dýmku. Prsty se mu třásly. „Budete se ho ještě něco ptát?“

Anton zavrtěl hlavou. Nikdy v životě ještě nepocítil takové znechucení. Vadim přistoupil k Hajrovi a strhl mu mnemokrystaly ze spánků.

„Co budeme dělat?“ zeptal se.

Saul řekl zamyšleně:

„Lidstvo je pořád stejné. Než se dostane na vaši úroveň, musí projít tímhle vším a ještě horšími věcmi. A ještě dlouho po tom, co se postaví na zadní nohy a začne pracovat, to nebude nic než dobytek… Tyhle tady nakonec můžem omlouvat tím, že nemají ponětí o rovnosti, volnosti a bratrství. To je teprve čeká. Ale taky budou jednou zachraňovat civilizaci v plynových komorách, stane se z nich buržoazie a dovedou svůj svět na pokraj katastrofy… Ale přesto – neztrácím naději. Zatím tady vládne středověk, to je zřejmé. Všechno to titulování, krasořečnění, pozlacené nehty, ignorantství… Ale už teď jsou tu lidi, kteří chtějí podivné věci! To je přece krásně řečeno – člověk, který chce podivné věci. A toho se oni bojí nejvíc… Ovšem ty, co chtějí podivné věci, čeká zatraceně dlouhá cesta. Budou je upalovat na hranicích, ukřižují je, zavřou do hladomorny, později za ostnatý drát… Ano.“ Odmlčel se. „Ale ten nápad!“ vykřikl. „Zmocnit se strojů, o kterých nikdo nic nevěděl! To byla přece odvaha! To byl mozek, kdo na tohle přišel! Teď z toho ovšem udělali jen jakýsi obřad na počest velkých předchůdců… Anebo si to vzali jako záminku pro vybudování tábora smrti… Ale kdysi dávno to byla převratná myšlenka…“

Umlkl a začal usilovně dýmat.

Ozval se Anton.

„Proč tolik skepse, Saule? Oni přece vůbec nemusí projít obdobím plynových komor a podobně! Vždyť jsme tady my!“

„My,“ usmál se Saul. „Co my můžeme dělat? Prosím, chceme jejich dobro. Ale co dokážeme ve třech? Můžeme se samozřejmě vydat k Velikému Útesu jako nějací parlamentáři rozumu a požádat ho, aby se vzdal vlády nad svými otroky a dal jim svobodu. Výsledek je předem jasný – chytí nás za límec a nechá vyhodit do kotliny. Nebo si můžeme natáhnout bílé řízy apoštolů a jít přímo mezi lid. Vy, Antone, budete Kristus, Vadim svatý Pavel a já samozřejmě nevěřící Tomáš. A začneme hlásat socialismus a možná se nám podaří několik zázraků. Něco na způsob nulové dopravy. Místní farizeové nás za to nabodnou na kůl, a lid, který jsme chtěli spasit, na nás bude s křikem házet bláto…“ Vstal a prošel se kolem stolu. „Je fakt, že máme zbraně. Můžeme například pobít stráž, vycvičit z nahých zločinců vojsko a probít se přes hory a pak zlikvidovat vládce a jeho vazaly i s jejich zámky a tituly. Pak ale zavládne chaos, farizejská města začnou hořet, nás napíchnou na kopí nebo přepadnou ze zálohy a ze zmatku a nejistoty se vynoří nějací noví farizeové. A všechno se bude opakovat… Tak tohle jsou naše možnosti…“

Posadil se. Oba mladíci se usmívali.

„Nejsme přece jen tři,“ řekl Anton. „Je nás dvacet miliard. Buďte klidný, Saule, to je nejmíň dvacetkrát víc než tady.“

„A co z toho?“ řekl Saul. „Chápete, co chcete udělat? Chcete narušit zákony společenského vývoje! Chcete změnit přirozený chod dějin! A víte, co jsou to dějiny? To je lidstvo! Nemůžete zpřelámat kosti historie a nezlámat přitom kosti lidstvu!“

„Nikdo nechce nikomu lámat kosti!“ odporoval Vadim. „Byly přece doby, kdy celé národy a státy přecházely z feudalismu rovnou do socialismu. A nepraskla při tom ani jedna kost. Vy se asi bojíte války – ale válčit se nebude! Dva milióny dobrovolníků tady postaví ukázkové město, každý si ho bude moct prohlédnout. Tady máte lékaře, učitele, inženýry, vědce, umělce…, prosím, račte! Chcete žít jako my? Jen do toho, jsme ochotni vám pomoci. A co potom zmůže pár smradlavých feudálů proti komunistické kolonii? Samozřejmě že to nepůjde hned, bude se na tom muset pracovat, nejmíň pět let…“

„Pět let!“ Saul zvedl ruce ke stropu. „Kdybyste tak řekl pět set padesát pět! Z vás teda budou misionáři! K lidu níž a s lidem výš, že. Ale tohle je planeta, uvědomujete si to? To není ani kmen nebo národ nebo i stát – to je planeta! Celá jedna planeta ignorantů a nepřátel, močál plný jedovatých hadů, bažina plná hnusu! Umělci! Vědci! A co budete dělat, až se bude muset střílet? A vy budete muset střílet, Vadime, až vaši přítelkyni učitelku ukřižuje horda špinavých mnichů… I vy budete muset střílet, Antone, až vašeho přítele lékaře ubijí holemi mládenečkové v rezavých přilbách! A pak se z vás stane zvěř a z kolonistů kolonizátoři.“

„Pesimismus jest neradostné vidění světa, kdy člověk jest ochoten ve všem viděti jen zápory a nepříjemnosti,“ řekl Vadim.

Saul na něho chvíli rozlíceně zíral.

„Tady přestává legrace, Vadime,“ řekl konečně. „Komunismus, to je především a hlavně idea. A taky to není nijak jednoduchá záležitost. Co lidí za tuhle myšlenku položilo život! A nemyslete si proboha, že něco tak složitého se dá vysvětlit a pochopit na názorných příkladech za pět let! Víte, co se stane, když potomka otroků, přírodního egoistu vrhnete rovnou do materiálního dostatku nebo i přebytku? Buďto se vaše kolonie stane chůvou přejedených flákačů, kteří nikdy nepoznali nejmenší stimul k jakékoliv užitečné práci, nebo se nakonec mezi nimi najde nějaký energický darebák, který vás s použitím vašich vlastních vznášedel, scorcherů a dalších vašich vymožeností vyžene ven z téhle planety a veškerý přepych si nechá pro sebe. A vývoj si půjde klidně dál svou cestou.“

Saul prudce odsunul kryt odpadového potrubí a zlostně do něj vyklepával dýmku.

„Kdepak, kamarádi, ke komunismu se musí lidstvo protrpět! O komunismus se musíme servat především tady s tímhletím,“ ukázal na Hajru, „s normálním, obyčejným klukem. Rvát se s ním, ať má v ruce kopí, mušketu, nebo panzerfaust a na hlavě přílbu s rohy. Ale to zdaleka není všechno. Teprve až zahodí zbraň, padne na kolena a bude se před vámi plazit, teprve pak začne pravý boj! Ne o kus chleba, ale o jeho duši! Vy ho pozvednete ze špíny, umyjete ho…“

Saul se odmlčel a unaveně se protáhl. Vadim se zamyšleně drbal ve vlasech. Anton řekl:

„Vy tomu rozumíte líp, Saule, vy jste historik. Samozřejmě že to bude obtížné. Vadim to jako obvykle podcenil. My dva s Vadimem nebo i všichni tři to tady nemůžeme zvládnout, prakticky ani teoreticky. Ale všichni víme jedno: kdykoliv si lidstvo vytyčilo nějaký cíl, vždycky ho dosáhlo.“

Saul něco nejasně zabručel.

„Jak se to bude dělat konkrétně…“ Anton pokrčil rameny. „Jestli se bude muset střílet, tak se to naučíme. Zeptáme se vás, jak se to dělalo dřív. Ale já jsem přesvědčen, že se to obejde beze střelby. Například bychom mohli ty, co chtějí podivné věci, pozvat na Zemi. Začneme od nich! Určitě budou chtít odtud odjet…“

Saul rychle vzhlédl a pak se zase zadíval dolů.

„Ne,“ řekl, „jenom tohle ne. Člověk, který si váží sám sebe, nikdy neuteče. A ten, co si sám sebe neváží…,“ znovu se zadíval Antonovi přímo do očí. „Ten nemá na Zemi co dělat. Komu by byl co platný… dezertér do komunismu.“

Zavládlo ticho. Antonovi bylo v tom okamžiku Saula upřímně líto. Bylo vidět, že trpí, a jeho utrpení bylo tajemné a komplikované jako on sám.

Vadim poněkud násilně převáděl řeč jinam:

„Moment! Vždyť my jsme na něco zapomněli! Proč do mě vlastně ti chudáci píchali? To ještě nevíme!“

Šel k Hajrovi, celému tuhému z únavy a špatných předtuch, a znovu mu upevnil na spánky růžky mnemokrystalů.

„Poslyš, pitekantrope,“ řekl. „Proč nás napadli ti zločinci, co tě vezli na saních? To tě měli tak rádi?“

Hajra odpověděl jako obvykle obšírně.

„Podle příkazu Velikého a mocného Útesu, zářícího Drahokamu s nohou na nebi, který bude žít, dokud nezmizí stroje, jsou sem zločinci uvrhováni, dokud nezmizí stroje.“

„To znamená doživotně,“ objasnil Vadim.

„Ale jestliže způsobí, aby se stroj hýbal, dostane milost a vrátí se za hory. Ti, kteří mě vezli, jeli domů. Byli to už zase skoro lidé. U hlídek jsem je měl pustit a přesednout na ptáky.

Ale oni mě nedokázali ochránit, i když se o to snažili, protože chtěli žít. A teď je zabijí.“ Nervózně zívl a dodal. „Jestliže slunce už vyšlo, jsou mrtvi.“

Anton vyskočil a převrhl křeslo.

„Pane bože!“ řekl Saul a upustil dýmku na zem.

7

Nositele kopí z rodu Pahorků posadili mezi Saula a Antona. Byl už zase zabalený ve své kožišině, seděl rovně a neklidně krčil malý nos – kožich mu nevoněl, byl cítit dezinfekcí. Bylo pět hodin a bylo chladno. Tma zimní noci pomalu ustupovala bledé, ledové záři svítání.

Vadim mlčky hnal stroj maximální rychlostí. Ovládala ho jediná myšlenka: Stihneme to? Kdyby se aspoň ti chudáci hned nevraceli do osady… Ale na druhé straně mu bylo jasné, že neměli kam se vrtnout. Jediná jejich šance na záchranu života spočívala v pokusu obměkčit velitele stráží vyprávěním o tom, jak hrdinsky ochraňovali jeho člověka. Ale jestli to nestihneme, ten dobytek je určitě pobije, tím si byl Vadim jist… Představoval si, jak postaví Hajru před tlustého nositele vynikajícího meče a řekne mu: „Kajra-me sorinata-mu karo-sika! Tady je váš člověk!“ a žalostně a pisklavě k tomu zavyje: „Tatimata-ne kori-su! Nezabíjejte ty svobodné!“ Pořád si v duchu utvrzoval tyto fráze, až nakonec ztratily jakýkoliv smysl. Nebude to jednoduché, možná že to bude chtít delší rozhovor. A kdo ví, jestli nositel vynikajícího meče bude souhlasit s tím, aby se na jeho nemyté náčelnické hlavě octly mnemokrystaly. Vadim se úkosem podíval na blyštivou skříňku analyzátoru. Budeme ho muset zmáčknout! Přece jsem sem těch čtyřiadvacet kilo netahal zbytečně!

Anton se zeptal:

„A co bylo v tom hlášení?“

Vadim vyhrabal z kapsy pomačkaný list, a aniž se obrátil, podal ho Antonovi přes rameno.

„Trochu jsem to zredigoval,“ řekl. „Překlad máš tužkou mezi řádky.“

Anton vzal list a začal polohlasně číst.

„Světlozářnému kolu ve zlatých kožišinách, nositeli hrozné střely, sloužícímu u samého trůnu Velikého a mocného Útesu, zářícího Drahokamu s nohou na nebi, který bude žít, dokud nezmizí stroje, klade k nohám tyto zprávy ubohý strážce z rodu Vichrů, nositel vynikajícího meče. Oznamuji první zprávu: velký stroj – bojující věž – byl přiveden do pohybu prstem v otvoru pátém a prstem v otvoru čtyřicátém sedmém. Jeho pohyb byl rychlý, prudký a přímý. Oznamuji druhou zprávu: na neznámém stroji se tu objevili tři lidé, kteří nemluví naší řečí, nenosí zbraně, nedbají nařízení a chtějí podivné věci. Protože nevím, jaký je smysl jejich příchodu, prosím o nejjasnější příkazy. Oznamuji třetí zprávu: dochází nám uhlí a topit mrtvolami, jak nám ráčila Vaše Milost doporučit, z důvodu vlastní neschopnosti a nevzdělanosti neumíme. Přikládám nákres velkého stroje – bojující věže – a ukázky látek, které přilepili neznámí lidé zločincům na rány.“ Ano, nic nového, řekl si Anton.

„Feudalismus nejhrubšího zrna,“ řekl Saul. „Nepárejte se s nimi, nebo vás posadí na kopí, ani se nenadějete.“

Ne, párat se s nimi nebudeme, ale ne kvůli kopím, pomyslel si Vadim. Zajatec sebou najednou zavrtěl a podlézavým basem zaškemral:

„Ringa…“

„Sentu!“ zaječel na něj Vadim.

Zajatec ztichl.

„Zase chce džem,“ vysvětloval Vadim.

„Jen ať vydrží,“ řekl Saul. „Jez do polosyta, pij do polopita.“

„K něčemu to přece jen je,“ smál se Vadim. „Naučí se u nás chtít podivné věci.“

„Vadime,“ řekl Anton, „dej mi ještě ty krystaly. Potřebuju s ním mluvit.“

„V kapse vpravo,“ řekl Vadim, aniž se obrátil.

„Poslyš, Hajro,“ řekl Anton. „Když tě pustíme zpátky, pustí náčelník ty osvobozené, co tě bránili?“

„Ano,“ řekl rychle Hajra. „A vy mě pustíte?“

„Samozřejmě,“ řekl Anton. „Přece tě nezabijeme.“

Vadim se ohlédl. Hajra se zatvářil sebevědomě.

„Velitel je přísný,“ řekl. „Možná že je nepustí, ale pošle je zpátky do kotliny. Ale vy můžete doufat v jeho milost. Možná že vás dokonce pustí, když mu dáte vzácné dary. Máte pro něj vzácné dary?“

„Máme,“ řekl Anton roztržitě. „Máme všechno.“

„Co říká?“ zavrčel Saul. „Vadime, kde jsou moje krystaly? Aha, tady jsou.“

„Možná že je opravdu budeme muset vykoupit,“ řekl Anton zamyšleně. „Nebudeme s nimi přece válčit. Do toho se mi tedy vůbec nechce.“

Nato se ozval znovu Hajra, ale jeho hlas byl tvrdý a pisklavý.

„Mně dáte tuhle blůzu,“ ukázal prstem na Saula. „A tuhle bedýnku,“ ukázal na analyzátor. „A všechnu zavařeninu. Stejně vám všechno seberou, než vás odvedou do baráků. Správně soudíte – žádná válka. My jsme silnější! Naše kopí jsou ostrá a hroty ozubené, když je vytáhneme z nepřítele, jdou střeva s sebou. A taky si ještě vezmu tyto boty. A tyhle taky. Protože všechno mezi nebem a zemí patří Velikému a mocnému… A tohle si taky vezmu…“

Hajra ustaraně umlkl. Vadim se královsky bavil a Anton, který neposlouchal, se soustředěně díval z okna. Hajra seděl na podlaze, nohy křížem, a prohlížel si jeho boty. Saul se díval na Hajru, přidržoval si u spánku jeden krystal a tvářil se jako ďábel. Když si uvědomil Vadimův pohled, zlověstně se usmál. Hajra důrazně pokračoval:

„Až vás budou svlékat, nezapomeňte říct, že tohle, tohle a toto“ – ukazoval prstem – „je moje. Já jsem byl první.“

„Buď zticha,“ řekl tiše Saul.

„Sám buď zticha,“ řekl důstojně Hajra. „Nebo tě utlučem holemi.“

„Saule,“ řekl Anton, „nechte toho. Mluvíte jako dítě…“

„Ano, on je hloupý,“ souhlasil Hajra. „Ale má pěknou blůzu.“

Ale on si opravdu myslí, že nás má v hrsti, pomyslel si Vadim. On už dokonce vidí, jak nás svlékají a zahánějí do kotliny, jak spíme v těch dírách na zemi a nepromluvíme slova a jak on nás honí bosé po sněhu, píchá do nás kopím a bije nás po tvářích, abychom nezůstávali pozadu. Pozadu za lidmi, kteří myslí jen na sebe a na to, aby se strefili právě do té dírky, která uvede stroj do pohybu, což jim umožní se radostně nechat zapřáhnout do saní a uhánět vstříc svobodě, bosky, přes zasněžené pahorky, k trůnu Velikého a mocného… Vadim se kousl do spodního rtu, až se mu zatmělo před očima. Já bych vám to tady roztočil, pomyslel si nenávistně. Nenávist… Byl to divný pocit. Ještě nikdy ho nezakusil.

Dole se objevila špinavá kotlina, plná strojů, neuspořádaných, přízračných a příšerných nástrojů ponížení a smrti. Zatracení návštěvníci z vesmíru! Jenže – co teď s tím. Vždyť to ani nejsou humanoidi. Voda z nebe! Džem!

Sestoupil níž, začal brzdit a letěl nad ulicí k domku strážných. Hajra, který rozpoznal známá místa, propukl v radostný jekot, který nebral dokonce ani výkonný analyzátor.

Před domem bylo plno lidí. Na sněhu, který se blyštěl v nazelenalé záři měsíce, stály dvě desítky bývalých osvobozených zločinců, ubozí, nazí, se svěšenými hlavami. Kolem nich se v půlkruhu shromáždili rozkročení strážní v kožišinách a s kopími v rukou. Na zápraží se tyčil nositel vynikajícího meče. Svou vynikající zbraň držel před sebou a přejížděl po jejím ostří palcem. Potom zpozoroval blížící se vznášedlo, rozevřel černou propast úst a strnul.

Vadim přistál přímo před schody. Prudce odstrčil ochranné sklo a vykřikl:

„Kajra-me sorinata-mu! Tatimata-ne kori-su!“

Vymanil se zpoza řízení, chytil nositele kopí z rodu Pahorků do náruče a postavil ho na zápraží. Veliteli klesla ruka s mečem a ústa se mu se slyšitelným klapnutím zavřela. Hajra se předklonil a uctivě k němu cupital maličkými krůčky.

„Jak to, že tě nezabili?“ zeptal se náčelník udiveně.

Hajra složil ruce na prsou a rychlým basem vykládal:

„Stalo se, co se muselo stát, ó silný a jasný! Vyprávěl jsem jim o velikosti a moci Velikého a mocného Útesu, zářícího Drahokamu s nohou na nebi, který bude žít, dokud nezmizí stroje, a oni ze strachu pustili vodu. Nabídli mi dobré jídlo a mluvili se mou pokorně. A sem přijeli, aby se sklonili před tebou.“

Během Hajrova projevu se u schodů v uctivé vzdálenosti shromáždili všichni kopiníci. Jen dvacet nahých lidí stálo dál na svých místech a čekalo na svůj osud. Velitel rozvážně a důležitě vsunul meč do pochvy. Už se nedíval na vznášedlo, ale klidně a lhostejně začal vyslýchat Hajru.

„Kde bydlí?“

„Mají velký dům na rovině. Velmi teplý.“

„Kde vzali tento stroj?“

„Nevím. Asi na tvrdé cestě.“

„Byl jsi povinen jim říct, že všechno, co je na nebi a na zemi, patří Velikému a mocnému Útesu.“

„Řekl jsem jim to. Ale jejich boty a jedna blůza a ta blýskavá bedýnka patří mně. Nezapomeň na to, ó jasný a silný!“

„Jsi hlupák,“ řekl velitel přezíravě. „Všechno patří Velikému a mocnému Útesu, a ty dostaneš, co zbude. Kde je hlášení?“

„Vzali mi ho,“ řekl bázlivě Hajra.

„Jsi hlupák ještě jednou. Tohle tě bude stát výprask.“

Hajra viditelně zvadl. Velitel se zahleděl do dáli někam mezi Vadima a Antona a řekl:

„Ať ukážou ty boty.“

Saul zařval a tlačil se ven.

„Klid, jen klid,“ mírnil ho Anton.

Velitel se melancholicky vysmrkal na zem.

„A co jsi tam jedl?“ zeptal se.

„Zavařeninu. Není to úplně jako zavařenina, ale je to sladké a lahodí to jazyku.“

Velitel lehce ožil.

„Mají hodně té zavařeniny?“

„Velmi mnoho!“ vykřikl Hajra nadšeně. „Ale nepřikazuj mě bít!“

„Rozhodl jsem se takto,“ řekl velitel. „Ať se dopraví domů a přinesou k mým nohám všechnu zavařeninu. A taky ostatní jídlo. Uhlí nemají?“

Hajra se tázavě podíval na Antona. Ten ostře řekl:

„Žádej od něj svobodu pro tyhle zločince!“

„Co říkal?“ zeptal se velitel.

„Prosí tě, abys nezabíjel tyhle zločince.“

„A jak to, že mu rozumíš?“

Hajra ukázal oběma rukama na růžky mnemokrystalů na spáncích.

„Když si tuhle věc dáš na hlavu, slyšíš cizí řeč, ale rozumíš jí jako své vlastní.“

„Dej to sem,“ natáhl ruku velitel, „to taky patří Velikému a mocnému Útesu.“

Sebral Hajrovi mnemokrystaly a po několika neúspěšných pokusech si je konečně usadil na hlavě. V tom okamžiku Anton řekl:

„Ihned propusť tyto lidi, protože si zasloužili svobodu.“

Velitel na něho udiveně pohlédl.

„Takhle nesmíš mluvit,“ řekl. „Promíjím ti to, protože jsi nízkého původu a neznáš naše slova. A teď pohyb. Přivez taky dopis a hlášení.“

Obrátil se ke kopiníkům, kteří ho uctivě sledovali, a zařval:

„A co vy tady, prznitelé mrtvol! Nemáte co čichat k jejich kalhotám, protože kalhoty každého, na koho promluvím, smrdí stejně! Do práce! Zažeňte ty zdechliny do kotliny! Pohyb, pohyb!“

Strážní se rozeřvali a rozběhli se ulicí za někdejšími osvobozenými vězni. Velitel uštědřil Hajrovi přátelskou facku a nařídil mu, aby vypadl. Hajra vlítl po hlavě do domu a už v něm zůstal. Velitel se zadíval na oblohu, pak si prohlédl baráky, zívl a pohlédl na vznášedlo. Líně si odkašlal a řekl s pohledem přezíravě odvráceným:

„Dělejte, co jsem nařídil. Vraťte se domů, přineste mi všechnu zavařeninu a ostatní jídlo a pak jděte do kotliny, jestli chcete žít.“

Vadim se díval na obrovskou špinavou postavu a měl pocit, že ve snu šplhá na strmou kluzkou zeď.

Anton mu pošeptal:

„Dívej se, Dimko, dobře se dívej! To není žádný kluk jako Hajra.“

„Já už nemůžu,“ řekl hluše Saul. „Já ho uškrtím.“

„To v žádném případě!“ varoval ho Anton.

Velitel křikl do otevřených dveří:

„Upeč mi maso, Hajro, ty przniteli mrtvol! A ohřej mi postel! Dnes mám dobrou náladu.“

Potom se postavil profilem k vznášedlu, zvedl špinavý ukazováček a říkal:

„Teď jste ještě nerozumní a ztuhlí strachem. Ale propříště si pamatujte, že když se mnou mluvíte, musíte se předklonit a dát ruce na prsa. A nedívat se na mě, protože jste nízkého původu a váš pohled je nečistý. Dnes vám to prominu, ale zítra bych vám nechal nabít holemi. A taky si musíte pamatovat, že nejvyšší ctnost je poslušnost a mlčenlivost.“

Vstrčil si ukazováček do úst a začal se šťourat v zubech.

„Až se vrátíte se zavařeninou, dopisem a nákresem, svléknete se a necháte všechno před domem. Já sem za vámi nepůjdu. Potom půjdete do baráků a stáhnete si košile z mrtvol. Víc než jednu košili si vzít nesmíte.“ Najednou zařval: „Protože jinak byste se při práci zapotili. Můžete vzít košile i živým, ale jen těm, co mají pozlacené nehty…“

Pootevřenými dveřmi vykoukl Hajra.

„Všechno je připraveno, jasný a silný,“ řekl.

Velitel pokračoval.

„Váš život tady bude snadný. Veliký a mocný Útes potřebuje lidi, kteří umějí řídit stroje. Neboť nastane válka o země, které mu právem náležejí! A tehdy Veliký a mocný Útes,“ velitel zvedl ukazováček, „zářící Drahokam s nohou na nebi, který bude žít, dokud nezmizí stroje…“

„Já ho zabiju!“ zařval Saul. Nad Vadimovou hlavou se zaleskla černá hlaveň scorcheru.

„Ne, to ne!“ vykřikl Anton.

Saul odhodil zbraň, odstrčil Vadima a chopil se řízení.

„To ne?“ vykřikl. „A co teda? Čekat, než zmizí stroje, a vydržet? Tak dobře!“

Strašná rána povalila Vadima mezi sedadla. Saul se nezdržoval zavíráním dveří a vrhl vznášedlo kolmo do vzduchu. Ozval se zvuk lámaného dřeva a za ochranným sklem se mihl rozštípnutý trám. Do kabiny vnikl otevřenými dveřmi ledový vítr. Stroj se prudce nahnul. Vadim ještě zahlédl, jak velitel leze po čtyřech a vystrkuje tlustý zadek a jak střecha domu padá doprostřed ulice a při svém krouživém letu se rozpadá na kousky. Vadim se pokusil zavřít dveře. Nešlo to.

„Saule!“ vykřikl. „Nižší rychlost!“

Saul neodpověděl. Hnal stroj nad ulicí, která už byla plná vězňů, přímo ke kotlině, pevně svíral řídicí páku a cedil mezi zuby jednu nadávku za druhou.

„Darebáci…, gauneři…, sadisti… Tak vy chcete stroje! Já vám ukážu…! A dobývat s nimi země, co vám právem patří… Ničemové…!“

Vadimovi se nakonec podařilo vyškrábat se na sedadlo. Vyhlédl ven a viděl, že stroj se řítí přímo nad kotlinu. Anton se pevně držel opěradla a mlčky hleděl na Saulova záda.

„Džem bys chtěl!“ řval Saul. „Máš ho mít…! Sladkostí, až se udávíš…, przniteli mrtvol…!“

Vznášedlo se octlo nad kotlinou. Saul přibrzdil, vyklonil se z okna a vypálil ze scorcheru několik ran. Vadim sebou trhl. Z doliny vyšlehl oslepující fialový plamen a hromový výbuch zalehl všem uši.

Vadimovi se konečně podařilo s vypětím všech sil zavřít ochranné sklo. V kabině zavládlo ticho.

„Já jim předvedu, co je to na věky věků,“ řekl Saul a zase ztichl.

„Bylo to nutné?“ zeptal se nesměle Vadim. Nechápal, o co vlastně Saulovi jde..Vždyť oni za nic nemůžou, jsou prostě sto let za opicemi. Na ně se přece zlobit nemá cenu.

Vznášedlo se s řevem neslo nad vrcholky zasněžených pahorků. Saul byl mizerný pilot: dodával stroji příliš mnoho energie a motor přitom pracoval napůl naprázdno. Zato se za strojem táhl široký pás hustých zmrazků. Ptáci, kteří proti kluzáku jako obvykle zaujali svůj útočný postoj, se kolem nich jen mihli a okamžitě zmizeli ve zvířeném sněhu. Z kotliny stoupal vzhůru sloup kouře.

„Lituju jen jedné věci,“ řekl Saul. „Lituju, že není možné jednou provždy vyhubit tupost a zlobu, aniž by se při tom vyhubilo lidstvo… Zlikvidujeme aspoň jeden nesmysl na téhle nesmyslné planetě, co říkáte?“

„Letíte k silnici?“ zeptal se klidně Anton.

„Ano. A nepokoušejte se mě zastavit.“

„Ne, to jsem neměl v úmyslu. Chtěl jsem jenom říct, abyste byl opatrný.“

Vadimovi začínalo svítat. Bude zřejmě svědkem něčeho, co se vymykalo jeho představivosti.

Na silnici bylo všechno jako vždy, jako včera, jako před sto lety. Spořádaně, v přesně dodržovaných intervalech se po betonu sunuly stroje. Vyjížděly z dýmu a do dýmu se vracely. A tak to bude na věky věků. Saul přistál dvacet metrů od náspu a opřel hlaveň scorcheru o rám okna.

„Nesnáším nic, co je na věky věků,“ řekl klidně a vystřelil.

První rána zasáhla obrovské monstrum, které vypadalo jako želva. Její pancíř vzplanul a rozlétl se jako vaječná skořápka. Podvozek se na jednom pásu točil pořád dokola a shazoval z cesty malé zelené vozíky, které jely za ním.

„Historické zákonitosti se ovšem změnit nedají,“ pokračoval Saul.

Vysoká černá věž na kolech vybuchla a jiná se převrátila a přehradila část silnice.

„… ale je možné napravit některé omyly historického vývoje,“ dokončil Saul a zamířil.

Fialový blesk náboje o napětí několika miliónů voltů se rozprskl pod oranžovým strojem, který vypadal jako terénní syntezátor. Stroj se v mžiku rozpadl a jeho součástky vyletěly do vzduchu.

„… Ty omyly se vlastně musí napravovat,“ říkal Saul a stále střílel. „Feudalismus… je i bez nich dost… špinavý.“

Potom se odmlčel. Vpravo od nich rostla na silnici hromada trosek, nalevo byla cesta prázdná, určitě poprvé za tisíce let. Projížděly tudy jen jednotlivé stroje, kterým se náhodou podařilo probít ohnivou clonou. Potom se planoucí hora se syčením a hlukem rozpadla a skrze oblaka kouře se na silnici vyhrnuly další stroje. Saul zařval a znovu zalehl ke scorcheru. Znovu zahřměly výstřely, znovu hořely a vybuchovaly stroje a znovu rostla před jejich očima nová hromada rozžhavených kusů kovu. Nad silnicí se tvořila těžká černá mračna dýmu, prosvěcovaná fontánami jisker. Z kouře padal popel ve velkých hroudách a sníh kolem nich černal a tál, až bylo vidět holou zem.

Vadim seděl v křesle, nohama se opíral o analyzátor a při každém výbuchu sebou trhl. Potom si zvykl. Planoucí hora na silnici vyrůstala a hroutila se znovu a znovu, na všechny strany vysílala výdechy nesnesitelného žáru, ale stroje jely a jely, lhostejné ke všemu ničení, a nebylo jim konce.

„To už opravdu stačí, Saule,“ prosil Anton.

„Není to k ničemu,“ přidal se Vadim. Saul přestal střílet, až když mu došly náboje. Pak odstrčil zbraň a hlava mu klesla na prsa. Vadim si všiml, jak je Saul celý od sazí, a pocítil smrtelnou únavu. Marnost nad marnost. Chudák Saul. Chudák Saul.

„To jsou dějiny,“ řekl chraptivě Saul. „Nic se nedá zastavit.“

Pak se narovnal a zadíval se na oba mladíky.

„Nemohl jsem to vydržet,“ řekl. „Nezlobte se, nedalo se to snést. Musel jsem něco udělat.“

Seděli dlouho a dívali se na silnici. Stroje se dál valily jako mocný proud, odstrkovaly trosky stranou, smetaly popel a zanedlouho bylo všechno jako předtím. Jen vedle silnice pomalu chladla rudá skvrna, černal se sníh a na obloze nehnutě visela temná clona kouře, skrz kterou na ně shlížel matný smáčknutý disk – žlutý trpaslík EN 7031.

Saul zavřel oči a řekl:

„To je jako s krematoriem. Když se zboří jen krematorium, tak se vedle postaví nové a je to.“

Náhle se nedaleko ozval důvěrně známý naříkavý křik. Vadim jako ve snách otočil hlavu. Na polní cestě stál hlouček zmučených lidí v pytlovině a kolem nich se hemžili strážní v kožišinách.

Co tady chtějí? pomyslel si Vadim bez zájmu. Strážní vytlačili násadami kopí jednoho nešťastníka na silnici. Třásl se a ohlížel se, ale šel. Obrovská lesknoucí se báň se k němu neodvratně blížila. Vězeň se zoufale ohlédl na strážné; ti na něho mávali rukama a něco vykřikovali. Vězeň zavřel oči a rozpřáhl paže. Stroj ho srazil a pokračoval v jízdě. Saul se zvedl. Scorcher se svezl po stěně a s hluchým úderem dopadl na zem.

„Jdu jim dát do držky,“ řekl Saul. Ruce se mu křečovitě svíraly a zase rozevíraly.

Anton ho chytil za blůzu.

„Saule, prosím vás, to taky není k ničemu!“

„Já vím.“ Saul si zase sedl. „Myslíte, že to nevím? Proč ale nic nemůžu? Ani tam, ani tady?“

Strážní vystrčili z hloučku dalšího vězně. První ještě ležel na silnici jako prázdný pytel. Druhý vězeň roztáhl ruce a postavil se do cesty červené plošině s hranatou kabinou. Plošina snížila rychlost a zastavila se dva kroky před vězněm. Strážní vykřikli, vězeň zvedl ruce a couval ze silnice na polní cestu. Červený stroj za ním pomalu lezl, jako by ho táhl na provázku. Vězeň couval a pozpátku vedl stroj ke kotlině. Na silnici se nic nezměnilo. Stroje se znovu rozjely.

„Udělal jsem hloupost,“ řekl kajícně Saul. „Vynadejte mi. Ale přece jenom – asi takhle nějak se musí začít. Vy se sem vrátíte, tak si prosím vás pamatujte, že začínat se má vždycky od toho, co vypadá jako nejhorší. No tak, proč mi nevynadáte?“

Vadim si jen trhaně povzdechl., ale Anton řekl laskavě:

„Proč, Saule? Vy jste přece neudělal nic špatného. Dopustil jste se jen podivných věcí.“

8

„Dimko,“ řekl Anton, „jdi se podívat, jak je Saulovi.“

Vadim sestoupil z řídicí kabiny a otevřel dveře Saulovy kajuty. Ucítil starý tabákový kouř. Saul ležel na pohovce ve stejné poloze, v jaké ho zanechali po přechodu. Nohy s velkými chodidly měl natažené, neklidně sebou házel a křečovitě zakláněl hlavu, až mu bylo vidět štětiny na neholeném ohryzku. Vadim si k němu přisedl a položil mu ruku na čelo. Měl vysokou horečku a blouznil.

„Suchary, suchary potřebujem… Na co nůžky? Aha… krejčí, ti budou mít nůžky… velký, samozřejmě, ne na manikýru… Ale teď potřebujem suchary, ne nůžky…“ Pak sebou trhl a zachraptěl: „Zum Befehl, Herr Blockfůhrer…! Hlásím, že ne, zabíjíme vši…“

Vadim ho pohladil po bezvládné ruce. Nemohl se na něho podívat bez lítosti. Takový silný, zdravý člověk… Saul pomalu otevřel oči.

„Aha,“ řekl. „Vadim, kamarád… Nic se neděje, neboj se… Nemyslete si o mně nic…, já nejsem zbabělec… Já se vrátím… Byl to prostě záchvat slabosti… Teď jsem si trochu odpočinul a vrátím se tam…“

Oči se mu zase zavřely. Vadim ho soucitně pozoroval.

„Zase hoříme,“ nezřetelně řekl Saul. „Jako dříví… Štěpánov hoří… Schovej se, schovej se!“

Vadim vzdychl a zvedl se. Rozhlédl se kajutou, byl v ní strašný nepořádek. Na podlaze se válela neforemná aktovka s vyhřezlým obsahem. Byly to šedivé kartónové slohy nabité papíry a označené obrazem jakéhosi stylizovaného ptáka s rozpjatými křídly. Jedna sloha byla otevřená a papíry se rozsypaly po celé kajutě. Vadim chtěl aspoň trochu uklidit, když si všiml, že Saul usnul. Vyšel tedy po špičkách ven a zavřel za sebou opatrně dveře.

Anton seděl za ovládacím pultem s prsty na kontaktech a zamyšleně pozoroval obrazovku, na které se pomalu pohybovaly vršky borovic, vzdálená zářící okna věžáků a červené ohýnky přijímačů energie.

„Je mu zle,“ řekl Vadim. „Blouzní, ale teď usnul.“

Podepřel si hlavu rukama a prohlížel si stěnu kabiny, pomalovanou obrázky lidských postav a různých předmětů.

„Zbytečně jsem popatlal stěnu,“ řekl. „Mohl jsem si říct Saulovi o papíry. Má jich plnou aktovku. Mimochodem, Hajra se děsně polekal, když jsem začal kreslit…“

„Dimko,“ řekl Anton zamyšleně, „něco mi tady nehraje. Saul je samozřejmě zvláštní člověk, ale aby takový kus chlapa neměl očkování na bioblokádu…,“ zavrtěl hlavou.

„Máš ponětí, co by to mohlo být?“

„Už jsem ti říkal, nevím vůbec nic. Asi se nakazil něčím od Hajry.“

Vadim si představoval, čím vším se mohl Saul od Hajry nakazit, a otřásl se.

„Mně se Saul moc líbí,“ prohlásil. „Je sice zvláštní, ale na těch jeho názorech něco je. Mám ale dojem, že nám něco zatajil. V životě jsem neslyšel někoho tak divně blouznit.“

„A kdy jsi naposledy viděl někoho v horečce?“

„To je vedlejší, prostě jsem o tom četl. Mimochodem, Saul říkal, že jeho útěk ze Země byl projev slabosti. Teď prý si odpočine a vrátí se.“

„To ti říkal v horečce?“

„Ne, měl jasnou chvíli…“ Vadim se podíval na obrazovku. Koráb plul nad Chibinskými horami. „Jak dlouho jsme vlastně byli pryč?“

„Tisíc let,“ řekl Anton.

Vadim se usmál.

„Byla to nabitá dovolená. Že jsme to ale senzačně zvládli, co?“

Vadim si v duchu rekapituloval všechny své hrdinské příhody a blaženě se při tom usmíval. Připravoval se na zítřejší vystoupení před Nelly a Samsonem. Samson bude vedle, až mu ukážu jizvu…

„Škoda,“ řekl nahlas.

„Čeho?“

„Škoda že mě píchl do boku. Lepší by to bylo na tváři. Jizva od spánku přes oko až na bradu. To by bylo něco!“

Anton se na něho podíval.

„Teda kamaráde, na tohle si u tebe nezvyknu do smrti.“

„Jen nech na hlavě, kapitáne. Taky jsi nebyl akorát. Co ses jenom nazmatkoval! Ale neboj, Galce řeknu, že jsi byl senzační.“

Anton se zašklebil.

„Víš co, raději jí nic nevypravuj.“ Odmlčel se. „Hodně jsem zmatkoval?“

„Podle mě dost.“

„Jenže rozumíš, já nemohl nic dělat! Ještě nikdy jsem nebyl v takové situaci. Leccos jsem už zažil, ale tohle… Kamaráde, když vis, že máš něco udělat, ale nemůžeš dělat vůbec nic, a když něco uděláš, tak víš, že všechno bude jenom horší – to je příšerný pocit… To pak samozřejmě zmatkuješ…“

Vadim si prohlížel kabinu.

„Přesto jsi senzační jako velitel… Hele, Hajra teď určitě kdesi leží na těch svých smradlavých kožišinách a vzpomíná na naše boty a na džem… Antone, nešlo by to rychleji?“

„Ne, hochu, nešlo.“

„Všecko jde, když se chce. Půjč mi to.“

„Už ne,“ řekl Anton. „I tak mě tohle dobrodružství bude stát papíry.“

„Ale prosím tě, vždyť jsi nic neprovedl!“

„To víš, že provedl… Ujišťuju tě, že pokud kdy ještě poletím na Saulu, tak určitě ne jako prvotřídní hvězdoletec, ale v nejlepším případě jako špatný amatérský lékař.“

Vadimovi se to nezdálo.

Co jsme vlastně udělali? Dělali jsme, co jsme mohli a co jsme museli udělat. Byli jsme jen tři, kdyby nás bylo dvacet, byli bychom odzbrojili stráže a hotovo. Nemůžou nám nic vytknout. To s těmi mládenci, co vezli Hajru, byla chyba, to připouštím. Ale jak jsme to měli vědět? Kdepak, průzkum se nám zdařil, to nám nikdo nevezme. Teď bychom měli začít hledat posádku pro další let. Nejdřív přípravný výbor. Já a Anton, samozřejmě. Saula přesvědčíme. Bez Saula by to nešlo, potřebujeme opozici, a kromě toho on jim líp rozumí, je skutečně jakoby z dvacátého století… Potom Samson, jako technik je velice kvalitní, i když dokáže pěkně namíchnout. Nelly je umělkyně, ta ať si tady okouzluje publikum… Gríšu Barabanova musíme vzít, je učitel a určitě má spoustu známých ve své branži… Lékaře! Lékaře potřebujeme! Ale toho seženeme snadno. A lovce, na ty hnusné ptáčky samsonky. Vadim se usmál. A pak celá komise předstoupí před celosvětovou veřejnost, vydáme provolání…

Vadim rozkoší přivřel oči, když si představil, jaký to bude nádherný podnik. Eskadry cestovních D-hvězdoletů plných udatných dobrovolníků, syntezátorů, léků…, tuny embryo-mechanických vajec, z nichž za půl hodiny vyrostou domy, vznášedla, meteorologické stanice…, a dvacet tisíc, třicet tisíc, sto tisíc nových známých!

„Všechny lodě jsou teď ve vesmíru,“ řekl Anton.

„Cože?“

„Říkám, že všechny lodě jsou ve vesmíru. Já jsem si to totiž trochu propočetl: Pro začátek potřebujeme nejmíň deset cestovních přízraků, ale těch je všehovšudy čtyřiapadesát a všechny jsou u EN 117, hledají tam Slepou skvrnu.“

„Postavíme nové,“ rozhodl Vadim.

Anton se na něho ohlédl.

„Zase ti straší ve věži… A pamatuj si, že na Saulu tě už teď nejspíš nikdy nepustí.“

„Jak to že ne?“

„Protože tam budou potřebovat profíky, a ne dvacetileté rváče… Ale stejně si neumím představit, že by mohli na Zemi naráz postrádat tolik odborníků… Ovšem to ještě není všechno!“

„No tak,“ pobídl ho Vadim. „A co teda schází?“

„Co schází, kamaráde…“ Anton si povzdechl a pokračoval: „Už dvě století existuje taková zanedbatelná instituce, jmenuje se Komise pro kontakty. Bez jejího povolení nesmí nikdo řídit hvězdolet… a hlavně… jsou to tam samí seriózní páni, kteří nemají smysl pro dobrodružné kontakty našeho typu…“

Anton mluvil vážně, ale Vadim se pro jistotu zeptal:

„To myslíš vážně, že nás tam nepustí?“

„Smrtelně vážně.“ Anton proběhl prsty po kontaktech a řekl:

„Že bych ti to půjčil, když klesáme, abys měl radost… Ale ne, nic nedostaneš. Mrtvol už bylo dost.“

Koráb měkce a nehlučně dosedl skoro na stejné místo, z něhož odstartoval před devětatřiceti hodinami. Anton vypnul motor, ale zůstal sedět a něžně hladil ovládací pult.

„Tak jsme tu,“ řekl. „Nejdřív Saul.“

Vadim uraženě mlčel a koukal před sebe. Anton zapnul palubní vysílačku a vyladil první pomoc.

„Stanice 11-11,“ řekl klidný ženský hlas.

„Prosím vás, pošlete nám okamžitě epidemiologa,“ žádal Anton. „Jeden člen naší posádky onemocněl. Vrátili jsme se právě z planety zemského typu.“

Chvíli bylo ticho. Pak se hlas udiveně zeptal:

„Promiňte, já vám asi nerozuměla.“

Anton vysvětloval:

„Víte, on neměl očkování na bioblokádu.“

„To je opravdu zvláštní… Dobře… Jaké máte souřadnice?“

„Dávám!“

„Děkuju, v pořádku. Za deset minut jsme u vás.“

Anton se podíval na Vadima.

„Nenafukuj se, strukturalisto, všechno dobře dopadne. Jdeme k Saulovi.“

Vadim se pomalu zvedl z křesla. Když sestoupili do jídelny, uviděli, že dveře do Saulovy kajuty jsou otevřené. Saul v kabině nebyl a nebyla tam ani jeho aktovka a papíry. Na stole ležel scorcher.

„Kde je?“ zeptal se Anton.

Vadim se rozběhl k východu. Průlez byl otevřený a venku byla teplá hvězdná noc. Ze všech stran se ozývaly cikády.

„Saule!“ zvolal Vadim.

Nikdo se neozýval. Vadim udělal několik nerozhodných kroků po měkké trávě. Kam by šel v takové horečce? pomyslel si a znovu zavolal: „Saule!“

Zase ticho. Zvedl se jen teplý větřík a pohladil Vadima po tváři.

„Dimko,“ ozval se v průlezu Anton. „Pojď sem.“

Vadim se vrátil k osvětlenému vchodu do lodi; Anton mu podával kus papíru.

„Saul tu nechal vzkaz,“ řekl. „Byl pod scorcherem.“

Byl to útržek ušpiněného, hrubého papíru šedivé barvy. Vadim četl.

„Milí chlapci, promiňte mi, že jsem vám lhal. Nejsem historik, jsem jen dezertér. Utekl jsem k vám, protože jsem se chtěl zachránit. Asi to těžko pochopíte. Zůstal mi jen jeden zásobník a já dostal strach. Teď se za to stydím. A vracím se zpátky. Vy se vraťte na Saulu a udělejte tam svou práci, já zase půjdu dokončit svou. Mám ještě jeden celý zásobník! Už jdu. Sbohem. Váš Saul Repnin.“

„Poslyš, on je skutečně nemocný,“ řekl Vadim polekaně. „Musíme ho najít!“

„Podívej se na druhou stranu,“ vyzval ho Anton klidně.

Vadim obrátil papír. Na druhé straně bylo něco napsáno velkými, neohrabanými písmeny.

Pan rapportfiihrer oberscharfuhrer SS

pan Wirth.

Hlášení podává blokový holič 6. bloku, vězeň č. 658617

Hlášeni

Hlásím tímto, že podle mého pozorování vězeň číslo 819360 není kriminálník s přezdívkou Saul, nýbrž bývalý důstojník tankového vojska Rudé armády, který byl zajat německou armádou u Rževa ve stavu bezvědomí. Dotyčný vězeň číslo 819360 je tajný komunista a nebezpečné individuum. Mohu dokázat, že připravuje útěk se skupinou, o které jsem Vám podával hlášení již v červenci 1943. Dále hlásím, že se připravují…

Tady text končil. Vadim se zadíval na Antona. „Tomu nerozumím,“ řekl.

„Já taky ne,“ řekl tiše Anton.

Na Koráb dopadla jasná záře reflektorů. Na palouk se pomalu snášela sanitní Jiskra.

„Vysvětli to doktorovi,“ řekl Anton a neurčitě se usmál, „já se spojím s Radou.“

„Jenže co mu mám vysvětlit,“ řekl Vadim a dál hleděl na šedivý kousek papíru.

Vězeň č. 819360 ležel na krajnici, tváří v lepkavém blátě. V pravé ruce ještě svíral pažbu automatu.

„Zdá se, že je po něm,“ řekl s lítostí v hlase Ernst Brandt, ještě celý bledý. „Tak tak že mi sklo nerozřezalo obličej.“

„Tenhle hajzl tady určitě číhal na nás,“ řekl obersturmführer Deibel.

Za nimi stál napříč silnice obojživelník pomalovaný maskovací barvou, s rozbitým předním sklem. Na předním sedadle se opíral hrudí o volant mrtvý řidič. Dva vojáci vlekli k vozu v podpaždí raněného, který hlasitě křičel.

„Tenhle patří určitě k té bandě, co zabila Rudolfa,“ řekl Ernst. Opřel se špičkou boty o rameno mrtvoly a převrátil ji na záda.

„Verflucht noch einmal!“ zvolal. „To je přece Rudolfova aktovka!“

Deibel zkřivil vypasený obličej a sklonil se nad mrtvým. Široký zadek mu přitom vyboulil černou uniformu. Jeho ochablé, tlusté tváře se roztřásly.

„Ano, je to jeho aktovka,“ potvrdil. „Chudák Rudolf! Přežil Moskvu a tady ho oddělá nějaký všivý vězeň!“

Napřímil se a podíval se na Ernsta. Ernst Brandt měl hloupý červený obličej a lesklé černé oči. Deibel se odvrátil.

„Vem tu aktovku,“ zavrčel a s vláhou v očích se zadíval do kraje. Ani pohled na les, za nímž se z komínů lágrového krematoria valil mastný černý kouř, mu však nespravil náladu.

A vězeň č. 819360 ležel na silnici a široce otevřenýma mrtvýma očima hleděl na nízkou šedivou oblohu.

Cyrill Kornbluth

Malý černý kufřík

Starý doktor Full klopýtal úzkou uličkou mezi domy a cítil zimu až v kostech. Uličce a zadnímu vchodu do domu dával přednost před chodníkem a hlavním vchodem kvůli balíku z hnědého papíru, který držel pod paží. I když moc dobře věděl, že ženy s rozpláclými obličeji a vlasy jako myšími ocásky, ani jejich nechutně páchnoucí manželé se zkaženými zuby si vůbec nevšimnou, že si nese domů láhev laciného vína. Sami žili téměř výhradně o témž víně, které jen občas vystřídala whisky, když díky přesčasům brali víc – ale dr. Full se, na rozdíl od nich, styděl. Jak se tak motal zaneřáděnou uličkou, došlo ke složité katastrofě. Jeden z místních psů, takový zlostný černý spratek, kterého dr. Full znal a nenáviděl, protože vždycky cenil zuby a výhružně vrčel, vyrazil dírou v dřevěném plotě, který lemoval uličku, a vrhl se na něj. Dr. Full nejdřív ucukl a pak natáhl nohu, aby psisko nakopl do hubených žeber. Byl však tak prochladlý, že mu noha ztěžkla a narazila na cihlu trčící ze země. Dr. Full se prudce posadil a začal nadávat, ale když najednou ucítil pach vína a uvědomil si, že se mu balík vysmekl a rozbil, uvízly mu nadávky v krku. Černý pes kroužil kolem v metrové vzdálenosti, vrčel a číhal, ale dr. Full si ho nevšímal. Byl zdrcen tím druhým, daleko horším neštěstím.

Jak tak seděl uprostřed všeho toho smetí, rozbalil ztuhlými prsty papír obtočený po obchodnickém zvyku nahoře kolem hrdla láhve. Začínal padat podzimní soumrak a dr. Full neviděl, kolik toho v láhvi zbylo. Nejdřív vytáhl z papíru hrdlo dvoulitrové láhve s ouškem, pak několik střepů a nakonec dolní půlku. Byl tím tak zaujatý, že se ani nezaradoval, když zjistil, že mu zbylo ještě dobrého půl litru vína. Byl tu problém a city musely počkat, až na ně přijde řada.

Pes obíhal už těsně kolem něj, tlamu otevřenou, zuby vyceněné. Dr. Full odložil zbývající půlku láhve a začal po psovi házet tříhranné střepy z uraženého vršku. Jedním se strefil a pes s vytím zmizel za plotem. Teprve potom dr. Full přiložil ke rtům hranu láhve, ostrou jako břitva, a napil se jako z obrovitého šálku. Dvakrát musel láhev odložit, jak ho bolely ruce, ale za jedinou minutu vypil víc než půl litru vína.

Hodlal vstát a dojít uličkou k svému příbytku, ale chvályhodný úmysl se utopil v záplavě blaženosti. Koneckonců, bylo nevýslovně příjemné sedět tady a cítit, jak mrazem ztuhlé bláto měkne, nebo se aspoň zdá, že měkne, cítit, že se mu chlad vypařuje z kostí a že se ze žaludku do údů šíří teplo.

Touž dírou v plotě, kudy se na něj vyřítil zákeřný pes, se protáhla asi tříletá holčička v přešitém kabátku. Vážně se dobatolila až k dr. Fullovi a se špinavým prstem v puse si ho prohlédla. Štěstí dr. Fulla dosáhlo díky Prozřetelnosti vrcholu – dostalo se mu i posluchače.

„No jo, děvenko,“ zachraptěl. A hned pokračoval: „Bylo to nesmyslné obvinění. Měl jsem jim říct: Jestli tomuhle říkáte důkazy, tak se radši držte svého kopyta. Byl jsem tady dřív než celá ta vaše lékařská asociace, jsem jim měl říct. A ta vaše zvláštní komise mi jakživo nic nedokázala. Takže, pánové, všechno je nad slunce jasné, nemyslíte? Obracím se na vás, protože jsme všichni kolegové, oddaní svému slavnému povolání.“

Holčička znuděně odešla, ale cestou sebrala ze země jeden trojhranný střep, aby si měla s čím hrát. Dr. Full na ni okamžitě zapomněl a důstojně pokračoval sám k sobě: „Jakože je Bůh na nebi, nedokázali mi vůbec nic! Copak člověk nemá taky svoje práva?“ Uvažoval zasmušile o této otázce a odpověď na ni mu byla naprosto jasná – ovšem Lékařské asociaci taky. Už zase mu začala zalézat do kostí zima, neměl ani vindru a taky už žádné víno.

Někde v pokoji, v tom příšerném sajrajtu, bych určitě měl mít láhev whisky, řekl si dr. Full s předstíraným optimismem. Byl to starý a krutý podvod a dr. Full ho musil použít vždycky, když se potřeboval zelektrizovat natolik, aby se zdvihl a šel domů. Tady v uličce by taky mohl zmrznout. Doma ho sice budou žrát štěnice a plesnivý pach z výlevky ho bude dráždit ke kašli, ale ne-zmrzne a nepřijde tak o stovky lahví vína, které ještě může vypít, a o tisíce hodin hřejivého blaha, které ještě může prožít. Začal o té láhvi přemýšlet – nemohla by stát za hromadou lékařských časopisů? Ne, tam se díval posledně. A co pod umyvadlem, zastrčená až vzadu za zrezivělou odpadovou rourou? Trik se rozvíjel jako obvykle. Ano, řekl si se vzrůstajícím rozčilením, to by bylo možné! Paměť už ti tak neslouží jako kdysi, chlapče, řekl si s kamarádským politováním. Je přece docela možné, že sis koupil láhev whisky a prostě ji na chvilku strčil pod umyvadlo.

Jantarová láhev, zapraskání trhajícího se uzávěru, rozkošná námaha s jeho odšroubováním a pak osvěžující palčivá chuť v hrdle a teplo v žaludku, temné a tupě šťastné zapomnění opilosti – to všechno se náhle stalo skutečností. Je to docela možné, řekl si. Namouduši, je. A s touto požehnanou vírou v srdci – může to tak být, vážně může – poklekl namáhavě na pravé koleno. Přitom za sebou zaslechl výkřik a zvědavě natáhl krk. Vykřiklo děvčátko, které se ošklivě řízlo o svou hračku, skleněný střep. Dr. Full viděl, jak jí z rány teče na kabátek krev a stéká do loužičky u nohou.

Byl téměř rozhodnutý, že kvůli ní odloží vidinu jantarové láhve, ale vážně to nemyslel. Věděl, že láhev tam je, zastrčená vzadu pod umyvadlem, kam ji schoval. Napije se, pak se velkomyslně vrátí a dítě ošetří. Dr. Full poklekl na druhé koleno, postavil se na nohy a rychle utíkal zaneřáděnou uličkou domů, kde bude hledat láhev, která tam není, nejdřív s klidným optimismem, pak se strachem a nakonec divoce jako šílenec. Než se láhve s jantarovým obsahem vzdá, budou kolem něj lítat knihy a talíře a nakonec bude tlouct opuchlými klouby do cihlových stěn, až se mu otevřou zaschlé jizvy a po rukou mu poteče hustá stařecká krev. Nakonec se s kňučením sveze někam na podlahu a propadne se do propasti očistných hrůzyplných mrákot, z nichž se skládá jeho spánek.

Po dvaceti generacích přešlapování a prohlašování, že „tohle vyřešíme, až to bude aktuální“, se lidstvo dostalo do slepé uličky. Zarytí biologové s nepopiratelnou logikou poukazovali na to, že počet duševně podprůměrných lidí přerůstá počet průměrných a nadprůměrných a že tento proces lze vyjádřit geometrickou řadou. Všechna fakta, použitelná při diskusích o této otázce, dokazovala, že biologové mají pravdu, a nevyhnutelně vedla k závěru, že lidstvo se co nejdřív dostane do pěkné kaše. Pokud byste si ovšem mysleli, že to nějak ovlivnilo praxi množení, tak lidstvo neznáte.

Existoval ovšem jev, který to zdařile zakrýval, a tím bylo nahromadění technických pomůcek a vynálezů. Idiot vycvičený stisknout tlačítko na sázecím stroji se díky němu jeví jako lepší typograf než renesanční tiskař, který měl k dispozici pouze několik kas s písmem. A totéž platí o lékařské praxi.

Byla to složitá situace závislá na mnoha faktorech. Lidé s abnormální inteligencí „zdokonalovali produkci“ rychleji, než ji ti podprůměrní stačili degradovat, ale zato čím dál méně často, protože jejich děti už absolvovaly školní vzdělání přizpůsobené požadavkům doby. Fetiš univerzitního diplomu dospěl ve dvacáté generaci k prapodivným formám: existovaly vysoké školy, kde ani jeden student nedovedl správně napsat složitější slovo, univerzity, kde se s tradiční slávou udílely tituly jako promovaný písař na stroji, doktor těsnopisu a doktor filozofie (obor kartotéky). Hrstka nadprůměrných lidí užívala těchto opatření jen proto, aby větší část lidstva obdržovala aspoň zdánlivé společenské normy a řád.

Jednoho dne mělo dojít k tomu, že lidé nadprůměrné inteligence bez milosti překročí most; dvacátá generace však ještě stála nerozhodně opodál něj a lámala si hlavu, co počít. A duchové dvacáté generace biologů se zlomyslně pochechtávali.

Nás však dnes zajímá jistý doktor medicíny, příslušník této dvacáté generace. Jmenoval se Hemingway, MUDr. John Hemingway. Byl to praktický lékař a nesouhlasil s tím, že lidé s každou hloupostí utíkají za specialistou. Často to i prohlašoval – zhruba tímto způsobem: „No, já bych to tedy řekl asi tak. Dobrý praktik netvrdí, že rozumí plicím a žlázám a tak, že ano, ale je to obvoďák a tak – zkrátka v něm máte člověka, který rozumí všemu. Proto je právě praktik, víte, že rozumí všemu.“

Z toho, co říkám, nesmíte usuzovat, že dr. Hemingway byl špatný lékař. Dovedl odstranit mandle i slepé střevo, asistovat při jakémkoli porodu a přivést na svět živé a zdravé dítě, udělat správnou diagnózu stovky nemocí, předepsat pro každou patřičné léky a ošetření. Ve skutečnosti existovala jen jedna věc, které MUDr. Hemingway jako lékař nebyl schopen, a to porušit odvěké zákony lékařské etiky.

Stalo se, že dr. Hemingway trávil večer zábavou s několika přáteli, a tehdy došlo k události, která ho přivádí do našeho příběhu. Dr. Hemingway měl za sebou perný den na klinice a přál si, aby jeho přítel, fyzik dr. Walter Gillis, nositel mnoha vědeckých titulů, přestal mluvit, a on o tom mohl vyprávět ostatním. Ale dr. Gillis nebyl k zastavení a vykládal svým trochu šroubovaným způsobem, že to se musí Mikovi uznat, o vědecké metodě že nemá ani ponětí, ale zato má za ušima. Člověk za ním přijde, on se tam jako trouba patlá s nějakými zkumavkami, člověk se ho jen tak, čistě ze srandy, zeptá: ‚A co takhle stroj času‘? A víte, co na to náš Mike?“

Dr. Gillis to nevěděl, ale Mike měl IQ šestkrát vyšší než on. Máme-li mluvit pravdu, strčil Mike celého dr. Gillise do kapsy. Mezi všemi těmi pseudofyziky v těch jejich pseudolaboratořích pracoval Mike převlečen za umývače zkumavek. A dával na ně tak trochu pozor. Byla to společenská ztráta, jistě – ale jak už jsme předem řekli, v té době lidé s abnormální inteligencí ještě most nepřekročili a tahle nerozhodnost způsobovala spoustu podobných absurdních situací. Jen proto se mohlo stát, že Mike, který se už k smrti nudil, si zlomyslně neodpustil – ale nechme dr. Gillise, ať nám to poví sám.

„Strčil mi do ruky tadyhle nějaký serepetičky a povídal, abych to zapojil do série. Už mě dál neotravujte, doktore, povídal, sestavte si ten svůj stroj času sám, kecněte si k němu a otočte vypínačem. Nic víc to nechce, pane doktore, nic víc…“

„No ne,“ divila se jedna křehká a půvabná plavovláska, která tam ten večer byla. „Vy ale máte pamatováka, pane doktore!“ A vřele se na dr. Gillise usmála.

„To mám,“ řekl dr. Gillis skromně. „Odjakživa; je to moje, jak se říká, vrozená vlastnost. A kromě toho jsem to honem zateplá nadiktoval sekretářce a ta to zapsala. Čtení mi dá práci, to jo, ale pamatováka mám. Tak o čem jsem to mluvil?“

Všichni přemýšleli a padaly různé domněnky.

„Říkal jste něco o zkumavkách, ne?“

„Porval ses s ním. Povídals mu, že má nejvyšší čas, aby si vzal stroj a vypadl.“

„Jasně, řekl jsem mu, že šlohnul vysílač – kdo to šlohnul vysílač?“

„Aha, nešlohnul vysílač –já měl otočit vypínač!“

Ušlechtilé čelo dr. Gillise se zbrázdilo vráskami, jak se za ním honily myšlenky, až prohlásil: „Otočit vypínač, to je ono. Šlo o cestování časem. Tak se tomu říká. Takže jsem vzal ty serepetičky, co mi dal, zapojil je do série a tady je – můj stroj času. Dokáže, že věci cestují časem jedna radost.“ Dr. Gillis vytáhl jakousi krabici.

„Co je v té krabici?“ zeptala se půvabná blondýnka.

Odpověděl jí dr. Hemingway. „Cestování časem,“ řekl. „Je to stroj, co v něm věci můžou cestovat časem.“

„Teď se koukejte,“ řekl dr. Gillis, ten slavný fyzik. Vzal kufřík dr. Hemingwaye a položil ho na krabici. Pak otočil vypínačem a kufřík zmizel.

„Propána,“ řekl dr. Hemingway. „To je báječné. A teď ať se vrátí.“

„Prosím?“

„Vrať mi mou brašnu.“

„Totiž, jak bych to…,“ řekl dr. Gillis. „Ony se ty věci nevracejí, víš. Pokoušel jsem se to udělat obráceně, ale nic se nevrátilo. Možná, že mi ten trouba Mike schválně řekl něco opačně.“

Všichni svorně odsoudili Mika, ale dr. Hemingway mlčel. Trápil ho nejasný pocit, že bude muset něco podniknout. Jsem přece doktor, říkal si, a každý doktor má svůj kufřík. Já svůj kufřík nemám, a tak už nejsem doktor. Pak usoudil, že je to nesmysl. Ví přece, že doktor je, takže je to chyba kufříku, když tu není. Nedá se nic dělat, bude muset požádat na klinice to nemehlo Ala, aby mu přidělil jiný. Al sežene všechno, to je pravda, ale jinak je trouba – na kus řeči ho člověk neužije.

Nazítří dr. Hemingway nezapomněl a opatřil si od svého zaměstnavatele nový kufřík, s kterým mohl odstraňovat mandle i slepá střeva a provádět i ty nejsložitější porody, dělat diagnózy a léčit své bližní až do chvíle, kdy se nadprůměrní lidé přinutí přejít přes most. Al se choval, když se dozvěděl o kufříku, dost nepříjemně, ale protože si dr. Hemingway nemohl vzpomenout, co se s ním vlastně stalo, nikdo po tom nepátral, a tak…

Starý doktor Full se probudil z hrůz noci do hrůz dne. S námahou otevřel slepená víčka. Seděl opřený v rohu pokoje a někde něco slabě bubnovalo. Byl celý zkroucený a bylo mu zima. Když zaostřil oči na dolejší části svého těla, chraplavě se zasmál. Bubnování pocházelo od levého podpatku, který se třásl a narážel na holou podlahu. Zase delirius tremens, usoudil objektivně. Otřel si ústa zakrvácenými klouby. Jemný třes zesílil, bušení bylo hlasitější, ale i pomalejší. Dneska ráno to nebude nejhorší, pomyslel si ironicky. Pokud není člověk napjatý k prasknutí jako houslová struna, nečeká ho tak hrozný den. Tomu díkybohu unikl – pokud ovšem může být člověk vůbec vděčný za třeskutou, neutuchající bolest v hlavě těsně za očima a nesnesitelně ztuhlé klouby.

Nejasně si vybavil příhodu s nějakým dítětem. Ano, měl ošetřit nějaké dítě. Spočinul očima na lékařském kufříku, ležícím uprostřed místnosti, a na dítě rázem zapomněl. Byl bych přísahal, že jsem ho střelil už před dvěma roky, řekl si dr. Full, překulil se a sáhl po něm. Hned si však uvědomil, že to bude cizí kufřík, který se tu octl bůhsámvíjak. Opatrně sáhl na zámeček. Ten se otevřel, a kufřík se rozložil naplocho. Byl plný nástrojů a léků vyrovnaných v řadách po vnitřních stranách a zastrkaných do zvláštních poutek. Otevřený se kufřík zdál mnohem větší než zavřený a dr. Full si vůbec nedovedl představit, jak se zase složí do malého kompaktního tvaru, který měl původně. Domyslel si, že v tom bude nějaký konstrukční fígl, který už nezná. Ale o to víc za něj dostanu ve frcu, uvědomil si s uspokojením.

Jen tak, kvůli starým časům, pohladil očima i prsty řady nástrojů, než kufřík zase sklapne a odebere se s ním ke Strejdovi. Dost nástrojů sotva poznal – a o některých nevěděl přesně, co jsou. Byly tam skalpely, nejrůznější peány, kleště a klíšťky, jehly na šití a chirurgické hedvábí, injekční stříkačky – hlavou mu bleskla myšlenka, že stříkačky by mohl prodat jednotlivě narkomanům.

Už abych šel, rozhodl se a pokoušel se kufřík sklapnout. Nešlo to, až se náhodou dotkl zámečku, kufřík se najednou složil a byl zase docela malý. Jsou to vynálezy, pomyslel si a skoro zapomněl, že ze všeho nejvíc ho zajímá, co za něj dostane v zastáváme.

Teď, když měl před sebou určitý cíl, postavil se na nohy poměrně snadno. Sejde po hlavním schodišti a hlavním vchodem na chodník, rozhodl se. Ale nejdřív…

Postavil kufřík na kuchyňský stůl, znova ho otevřel a prohlížel si lahvičky a tuby s léky. Něco na povzbuzení vegetativního nervového systému, brumlal si, něco, co ho pořádně nakopne. Lékovky byly očíslované a na zvláštní kartičce z plastiku byl seznam. Seznam byl rozdělený hned na levém okraji do tří skupin, a to pro postižení cévní, svalová a nervová. U třetí skupiny přešel na pravou stranu, kde byly léky dále roztříděny na povzbuzující, uklidňující a tak dál. Pod hlavičkou „nervy“ a „uklidňující“ našel číslo 17 a roztřesenými prsty vyhledal skleněnou tubičku s tímto označením. Byla plná hezkých modrých pilulek. Dr. Full jednu spolkl.

Měl dojem, že ho zasáhl blesk.

Dr. Full se už dávno necítil dobře (s výjimkou krátkých chvil alkoholického opojení), takže úplně zapomněl, jaké to vlastně je. Proto se ho teď při pocitu, který se v něm pomalu šířil, až ho nakonec zasvědil v konečcích prstů, zmocnila panika. Pomalu se narovnal. Bolesti přešly a třes v noze ustal.

To je báječné, pomyslel si dr. Full. Do zastavárny nepůjdu, ale poběžím, zastavím kufřík a opatřím si pití. Pustil se dolů po schodech. Neškubl sebou, ani když se vynořil na ulici, ozářenou dopoledním sluncem. Tíha kufříku, který nesl v levé ruce, ho uspokojovala a dodávala mu vážnosti. Jak si sám všiml, kráčel zpříma, neplížil se a nekrčil, jak měl v posledních letech ve zvyku. Ano, sebeúcta je to, co potřebuje, řekl si. Jen proto, že je člověk trochu na dně, nemusí ještě…

„Pán doktor, prosím pěkně, póďte se mnou,“ ozvalo se a někdo ho zatahal za rukáv. „Moje céruška – je celá oheň!“ Byla to jedna z nesčetných obyvatelek tohoto bídného předměstí, ženská s rozpláclým obličejema vlasy jako myšími ocásky, neupravená, jenom v županu.

„Ale já už neprovozuju…,“ začal chraptivě. Žena se však nedala odbýt.

„Tuná, pán doktor,“ naléhala a strkala ho ke dveřím. „Vy se podívat na moje céruška. Mám dva dolare.“ To bylo ovšem něco jiného. Dal se vmanévrovat ke dveřím a do neuklizeného, zelím páchnoucího bytu. Už si vzpomněl, kdo je ta ženská, spíš kdo musí být – nová nájemnice, která se přistěhovala včera večer. Tihle lidé se stěhují vždycky v noci, myslel si, přijedou v kavalkádách otřískaných aut půjčených od přátel a příbuzných, s nábytkem přivázaným na střechách, a pak nadávají a chlastají až do rána. To taky vysvětluje, že se obrátila na něj, ještě neví, kdo je starý doktor Full, věčně opilý hříšník, kterému nikdo nevěří. Spolehla se na doktorský kufřík, který převážil obličej poznamenaný whisky i znečištěný černý oblek.

Dr. Full se díval na tříletou holčičku, kterou, jak tušil, právě uložili do matematického středu čerstvě povlečené manželské postele. Bůhsámví, na jaké ztuchlé a špinavé matraci spí jindy. Když si všiml přischlého obvazu na její pravé ručičce, blesklo mu hlavou, že ji poznává. Dva dolary, pomyslel si. Na předloktí hůlkovité paže zjistil nepěknou červenou skvrnu. Prohmatal pažní jamku a ucítil pohyblivé kulaté podkožní rezistence velikosti hrachu. Dítě začalo tence naříkat. Žena se zajíkla a rozplakala.

„Ven,“ ukázal energicky na dveře. S pláčem odešla.

Dva dolary, říkal si. Něco jí na to plácnu, seberu prachy a řeknu jim, ať s ní jdou do nemocnice. Zřejmě streptokoková infekce z té smradlavé uličky. Je to zázrak, že tihle fakani vůbec vyrostou. Položil kufřík a roztržitě za-šátral po klíčku. Pak si vzpomněl a dotkl se zámečku. Kufřík se rozložil a dr. Full si vybral nůžky na stříhání obvazového materiálu, které mají jednu stranu ostrou a jednu tupou. Tupou zastrčil pod obvaz a pak opatrně, aby netlačil na místo infekce a nepůsobil dítěti bolest, začal stříhat. Udivilo ho, jak snadno a lehce se lehké nůžky pohybují a stříhají zkomatělý hadr kolem rány. Měl pocit, že vůbec nestříhá jeho ruka, nýbrž že nůžky samy mu vedou prsty a čistě a lehce obvaz rozstříhávají.

Jsou to dneska pokroky, myslel si. Tyhle nůžky jsou ostřejší než mikrotom. Vrátil nůžky na místo, odkud je vzal, do poutka na neobyčejně velké ploše, do níž se kufřík při otevření roztáhl, a sklonil se nad ránu. Při pohledu na škaredé říznutí a na prudkou infekci, která se ihned uhnízdila v neduživém dětském tělíčku, hvízdl. Co s tím? Nervózně sáhl do brašny. Co kdyby to nařízl a vypustil hnis? Ta ženská si bude myslet, že dítěti pomohl, a dá mu ty dva dolary. Ale na klinice by se mohli vyptával, kdo to udělal, a když se jim to nebude zdát, mohli by na něj poslat policajta. Třeba tady v tom…

Mrkl na levou stranu seznamu a našel heslo „lymfatický systém“ a pak k tomu na pravé straně sloupec s hlavičkou „infekce“. Moc se mu to nezdálo, ale když to ještě jednou zkontroloval, viděl, že se nemýlí. Ve čtverečku, k němuž ukazovala čára i sloupec, stálo „IV-g-3 cc“. Lahvičky označené římskými čísly však nikde nebyly. Pak si uvědomil, že tak jsou označeny injekční stříkačky. Vyhledal stříkačku číslo IV a všiml si, že těleso i jehla jsou z jednoho kusu a dokonce s nataženým obsahem. Takhle nosit injekce ještě neviděl! Tak tedy tři kubíky něčeho, co je v injekční stříkačce číslo IV, něčeho, co má nějak působit na infekci, která již přešla na lymfatické cesty. Vzal by na to jed, že je to právě tohle. Co ale znamená to „g“? Prohlédl si důkladně stříkačku a zjistil, že na něčem, co vypadá jako otočná destička na konci válce stříkačky, jsou vyryta písmena od „a“ až do „i“ a na protější straně válečku proti kalibraci je čárka.

Dr. Full pokrčil rameny a otáčel destičkou, až se „g“ dotklo čárky. Pak zdvihl stříkačku k očím. Když chtěl vystříknout několik kapek injekční tekutiny, jak se to obvykle dělá, zjistil, že jehla není průchodná. Pouze na okamžik se na jejím hrotu objevila jakási tmavá mlha. Při bližší prohlídce nenašel na špičce obvyklý otvor. Jehla byla sice na konci normálně šikmo seříznuta, ale v řezu nebyla vidět žádná dírka. Úplně ohromený se pokusil stisknout injekční stříkačku ještě jednou. Na to se podíváme, řekl si doktor a vpíchl jehlu do vlastního předloktí. Nejdřív si myslel, že se nestrefil a že špička jehly sklouzla po kůži, místo aby se do ní zabodla, ale pak viděl maličký krvavý bod, ačkoli z nějakých záhadných důvodů vpich vůbec neucítil. Ať už je ve stříkačce co chce, rozhodl se, ublížit to nemůže, pokud to odpovídá návodu – a pokud to dokáže vystříknout z jehly, která nemá otvor. Dal si tři kubíky a jehlu vytáhl. Na paži zjistil zduření – nebylo bolestivé, ale jinak zcela obvyklé.

Asi špatně vidím nebo co, usoudil dr. Full a vstříkl rozpálenému dítěti tři kubíky „g“. Při aplikaci injekce holčička nepřestala naříkat a zduření se zvětšilo. Teprve po dlouhé chvíli zakvílela naposledy a ztichla.

Tak, řekl si dr. Full a zkoprněl hrůzou. Tentokrát se ti to povedlo. Tys to dítě zabil!

A pak se holčička najednou posadila. „Já chci maminku,“ řekla.

Dr. Full nevěřil vlastním očím. Popadl děvčátko za ruku a loket prohmatal. Zduřené uzliny zmizely a teplota se zdála být normální. Zamodralé okolí rány se před jeho očima jasně odbarvovalo, tep se zrychloval, nebyl však o nic rychlejší, než má u dítěte být. V náhlém tichu zaslechl, jak vedle v kuchyni vzlyká matka. A navíc ironický dívčí hlas:

„Bude jí dobře, doktorskej?“

Otočil se a spatřil asi osmnáctiletou dívku s hubeným obličejem a špinavě blonďatými vlasy. Opírala se o dveře a s pobaveným opovržením si ho prohlížela. „Já o vás vím všechno, váženej doktůrku, tak se nepokoušejte vodit mámu za nos. Nevyléčil byste ani polochcíplou kočku.“

„Myslíte?“ zamumlal. Tahle hubendíra dostane lekci, na jakou hned tak nezapomene. „Nechcete se podívat na pacientku?“

„Já chci maminku,“ dožadovala se holčička a blondýnka otevřela údivem ústa. Přistoupila k posteli a opatrně se zeptala:

„Je ti fajn, Terezko? Už to nebolí?“

„Já chci maminku,“ žádala Tereza. Pak napřáhla hubenou ručičku a ukázala na doktora jako žalobce. „Vy jste do mě šťouchal,“ postěžovala si a bezdůvodně se zahihňala.

„No tohle!“ řekla bondýnka. „To se vám teda musí nechat, doktore. Ty ukecaný baby tady tvrděj, že neznáte svý – že jako nedokážete nikoho vykurýrovat. Že ani nejste opravdickej doktor.“

„Já už jsem nechal praxe,“ řekl dr. Full. „Ale náhodou mi jeden kolega svěřil svůj kufřík, abych mu ho donesl, a vaše maminka mě požádala…“ Usmál se jakoby nic, dotkl se zámečku kufříku a ten se zase složil do své malé podoby.

„Vy jste ho ukrad,“ řekla ta holka pevně.

Rozhořčilo ho to.

„Takovouhle věc by vám nikdo nesvěřil, ta musí stát balík. Vy jste tu tašku prostě šlohnul. Chtěla jsem vám to zatrhnout, hned když jsem vás viděla, jak se shejbáte k Terezce, ale vypadalo to, že jí neublížíte. Jenže teď mi tady chcete nakecat, že máte tašku od nějakýho kolegy. Mně je zase jasný, že jste ji ukrad. Buď se se mnou šábnete, nebo zavolám fízly. Za takovou věcičku musíte dostat nejmíň dvacet nebo třicet dolarů.“

Objevila se její matka. Vešla bázlivě, oči celé červené. Když ale spatřila holčičku, jak sedí na posteli a něco si breptá, zaječela radostí, jako šílená objala dítě a padla na kolena. Zadrmolila modlitbu, vyskočila a políbila doktorovi ruku a nakonec ho odtáhla do kuchyně. Bez ustání něco repetila ve své mateřštině. Blondýnčiny oči přitom zledovatěly odporem. Dr. Full šel bez zdráhání do kuchyně, ale energicky odmítl šálek kávy i talíř anýzových věnečků.

„Zkus mu nabídnout víno, mami,“ řekla dívka jízlivě.

„Jo, jó,“ vydechla žena nadšeně. „Rád vínko, pán doktor?“ Postavila před něj karafu s červenou tekutinou a blondýnka se uchichtla, když po ní doktor natáhl ruku. Vzápětí ucukl, ale v mysli mu vyvstala dobře známá představa, jak bude víno vonět a chutnat a jak mu zahřeje žaludek i údy. Okamžitě si všechno spočítal – v tom byl mistr –, šťastná matka si nevšimne, že do sebe chrstl dvě sklenice, a další dvě projdou nepozorovaně, když jí bude líčit, jak Terezka o vlásek unikla zubaté. A pak –pak už to bude jedno, protože bude mít nakoupíno.

Poprvé po mnoha letech však pocítil i něco jiného: směs vzteku nad tou blond holkou, která ho tak prokoukla, a pýchy nad zázrakem, který se mu právě povedl. K vlastnímu údivu se karafy ani nedotkl a s blaženým důrazem na každém slově řekl: „Ne, díky. Takhle brzy ráno nepiju. Ze zásady.“ Skrytě se pásl na blondýn-čině výrazu a její údiv ho potěšil. Pak mu matka ostýchavě podala dvě bankovky. „Není to móc, pán doktor, ale příště zas – podíváte se na Tereza?“

„Rád bych sledoval její případ až do konce,“ řekl. „Ale teď mi prominete, musím už opravdu jít.“ Pevně uchopil kufřík a vstal. Toužil dostat se pryč od vína i od té drzé holky.

„Počkejte na mě, doktore,“ řekla, „máme stejnou cestu.“ Vyšla za ním z domu a následovala ho po ulici. Nevšímal si jí, dokud neucítil její ruku na kufříku. Pak se starý pan doktor zastavil a zkusil to po dobrém.

„Podívejte se, děvenko,“ řekl. „Třeba máte pravdu. Třeba jsem kufr ukradl. Mám-li být naprosto upřímný, sám nevím, jak jsem k němu přišel. Ale vy jste mladá a vyděláváte si…“

„Fifty fifty,“ řekla, „nebo zavolám fízly. A jestli řeknete ještě slovo, bude to šedesát pro mě a čtyřicet pro vás. A kdo má vrch, je snad jasný, doktorskej.“

Byl poražený a zamířil k zastáváme. Její drzá ruka nepouštěla ucho kufříku hned vedle jeho ruky, a její podpatky rytmicky klapaly vedle jeho důstojných kroků.

V zastáváme utrpěli oba šok.

„Nestandardní typ,“ řekl Strejda, na kterého důmyslný zámeček neudělal žádný dojem. „Jaktěživo jsem ta-kovej krám neviděl. Ňákej japonskej šmejd, co? Zkuste to jinde, todle bych neprodal.“

Jinde jim nabídli dolar a měli stejné námitky. „Já nejsem sběratel, drahej pane, já kupuju věci, který se dají prodat. Komu bych střelil tohleto? Leda ňákýmu Číňanovi, kterej nemá páru o medicínskejch inštrumentech. Všecko to vypadá ňák divně. Nejste náhodou kutil a nezmák jste si to sám?“ Nabízený dolar nepřijali.

Dívka nechápala a zlobila se, doktor také nechápal, ale triumfoval. Měl dva dolary a dívka poloviční zisk z něčeho, co nikdo nechtěl. Jenomže – napadlo ho najednou – ten krám přece vyléčil dítě!

„Tak co?“ zeptal se jí. „Vzdáváte se? Jak vidíte, kufřík nemá prakticky žádnou cenu.“

Dívka usilovně přemýšlela. „Jen ne tak hrcprc, starej pane. Nejde mi to na rozum, ale něco tu smrdí… Poznaj ty chlapi, jestli něco má cenu nebo ne?“

„Poznají. Živí se tím. Ať už ta brašna spadla z nebe nebo…“

Skočila mu do řeči. Vládla ďábelskou schopností vymámit z lidí odpověď, aniž položila otázku. „Já jsem si to hned myslela. Tak vy to nevíte, co? Dobře, možná že se to dovím já. Tak jen hezky pojďte, já to z ruky nedám. Z toho kufru koukají prachy, ještě nevím jak, ale koukají! Dr. Full ji následoval do kavárny. Usadili se v poloprázdném koutě. Nedbala na úsměšky a pohledy ostatních hostí, otevřela kufřík – zabrala na to skoro celý stolek – a začala se v něm přehrabovat. Nejdřív vytáhla retraktor, prohlédla si ho a opovržlivě ho odložila, pak vzala zrcátko a nakonec gynekologické kleště, které obracela ze strany na stranu, až její bystré mladé oči spatřily to, co doktorův kalný zrak postřehnout nemohl.

Dr. Full viděl jen, že dívka civí na nůžky a že bledne. Pečlivě uložila nástroj zpátky na místo. Pak uložila i re-traktor a zrcátko. „Tak co?“ zeptal se. „Co jste objevila?“

„Made in USA,“ řekla chraptivě. „Patent schválen v červenci 2450.“

Chtěl jí říct, že si špatně přečetla datum, že jde o nějaký žert, že…

Ale věděl, že přečetla datum správně. Nůžky na obvazy, které samy vedly jeho prsty, místo aby je ovládal, injekční stříkačka bez otvoru na hrotu jehly, úhledná modrá pilulka, která účinkovala jako zásah blesku…

„Víte, co udělám?“ řekla dívka s náhlou energií. „Zapíšu se do kursu společenskýho chování. To je nápad, co? Protože, abyste věděl, my dva teď budem pořád spolu.“

Starý pan doktor neodpověděl. Jeho ruce si bezmyšlenkovitě hrály s plastikovou tabulkou potištěnou instrukcemi v řádcích a sloupcích, jimiž se už dvakrát řídil. Tabulka byla lehce vyboulená a dala se zmáčknout buď v tom, či onom směru. S úžasem si všiml, že s každým zmáčknutím se na tabulce objeví nový text. Zmáčkl. „Nůž s modrou tečkou na konci je pouze pro nádory. Nádor určit přístrojem číslo 7, který se umístí…“ Znovu to stiskl. „Předávkování růžové pilulky v lékovce číslo 3 se dá zmírnit bílou pilulkou z lékovky…“ Stiskl. „Jehlu na šití ran držet na stranu, kde není dírka, jehlou se dotknout okraje rány, která má být sešita, a pak ji pustit. Jakmile se udělá uzel, dotknout…“ Stiskl. „Horní část gynekologických kleští položit blízko otvoru, pak kleště pustit. Jakmile vniknou dovnitř a přizpůsobí se…“ Stiskl.

Šéf zpravodajské rubriky vzal článek označený v levém horním rohu „Flanneryová 1 – medicína“, automaticky připsal „zkrátit o čtvrtinu“ a šoupl jej přes podkovovitý stůl Piperovi, který měl na starosti seriál Edny Flanneryové o mastičkářích. Šikovná holka, myslel si, ale jako všichni začátečníci píše a neví, kdy přestat. Takže „zkrátit“.

Piper odložil článek o poměrech na radnici, přidržel si rukopis Flanneryové jednou rukou a pustil se do čtení. Každé slovo si odklepával tužkou s pravidelností elektrického psacího stroje. Nedalo by se říct, že článek opravdu četl, vnímal jen slova a písmena, aby zjistil, zda odpovídají stylu Heraldu. Rytmické ťukání jeho tužky občas ustalo, když škrtal slovo „prsa“ a nahrazoval je „hrudí“, potom když škrtal velké V ve slově vychoď anebo obloučky spojoval slova, které Flanneryová omylem napsala rozděleně. Pak se vrátil k první stránce, aby si přečetl rukopis podruhé. Tentokrát škrtal přídavná jména a celé věty, označoval, kde mají začínat nové odstavce a spojoval jiné, na které Flanneryová svůj text rozdělila.

Na konci listu označeného „Flanneryová add 2 – medicína“ tužka zpomalila a zastavila se. Šéf rubriky, citlivý na rytmus svého milovaného psacího stolu, okamžitě vzhlédl. Viďěl Pipera, jak sedí, šilhá na rukopis, a neví, co počít. Aniž se obtěžoval vysvětlováním, šoupl redaktor text přes stůl šéfovi, popadl místo toho kriminální reportáž, sklonil se nad ní a jeho tužka zase začala ťukat. Šéf rubriky dočetl až k čtvrtému listu, vyštěkl na Howar-da „Vem to tu za mě!“ a s dupáním přešel redakcí až k výklenku, kde všemu tomu blázinci předsedal vedoucí vydání.

Chvíli čekal, až na něj přijde řada a grafik spolu s technickým redaktorem a fotoreportérem řeknou šéfovi to svoje. Když byli hotovi, položil rukopis na stůl a řekl: „Tenhleten podle ní není šarlatán.“

Vedoucí vydání začal číst:

„Flanneryová 1 – medicína“, autorka Edna Flanneryová, redaktorka Heraldu.

„Ve špinavé historii lékařského šarlatánství, jehož odhalování se tento reportážní seriál Heraldu věnuje, zaujímá dnešní pokračování zvláštní místo. Autorka si při zjišťování fakt počínala stejně pozorně a objektivně jako v předchozích případech, kdy odhalila jedenáct šarlatánů a mastičkářů. Tentokrát však musí konstatovat, že MUDr. Bayard Full je přes nekonvenční metody, které právem vzbudily nedůvěru lékařských kolegií, skutečným léčitelem a že dodržuje veškeré etické zákony své profese.

Jméno MUDr. Fulla sdělila naší reportérce zvláštní komise Asociace amerických lékařů, která ji rovněž informovala, že MUDr. Full byl dne 18. července 1941 vyloučen z asociace pro prokázané okrádání pacientů trpících zcela běžnými chorobami. Podle přísežných výpovědí uložených v archivu asociace předstíral MUDr. Full svým pacientům, že onemocněli rakovinou a že on jim dokáže prodloužit život.

Po vyloučení z asociace se MUDr. Full na několik let uchýlil do ústraní. Před časem si otevřel v centru města sanatorium, umístěné v jednom z neobsazených činžovních domů.

Naše reportérka se do tohoto sanatoria na Východní 89. ulici vydala v očekávání, že lékař u ní shledá mnoho pomyslných chorob a za nehorázný obnos jí slíbí naprosté vyléčení. Očekávala, že najde neuklizené místnosti, špinavé nástroje a spoustu harampádí, které u podvodných mastičkářů viděla už tolikrát předtím.

Mýlila se.

Sanatorium MUDr. Fulla svítí čistotou od vkusně zařízené čekárny až po zářivě bílou ordinaci. Hezká světlovlasá sestra, která reportérku přivítala, se chovala mile a naprosto korektně. Zjišťovala pouze jméno, adresu a všeobecný popis onemocnění pacientky. Reportérka jako obvykle uvedla ‚nesnesitelné bolesti v zádech‘. Poté ji sestra vybídla, aby se posadila, a po chvíli ji zavedla do ordinace v prvním patře, kde ji představila MUDr. Fullovi.

Údajná minulost MUDr. Fulla – alespoň podle líčení mluvčího asociace lékařů – je těžko srovnatelná s jeho dnešním vzezřením. Dr. Full je bělovlasý muž s jasnýma očima, napohled snad šedesátiletý, vyšší postavy. Jeho tělesná kondice je zřejmě výborná, mluví vlídným a pevným hlasem beze stopy po úlisné vtíravosti, tak typické pro mastičkáře, které reportérka poznala předtím. Sestra zůstala v ordinaci a lékař zahájil vyšetření tím, že nejdřív položil pacientce několik orientačních otázek, týkajících se lokalizace a povahy bolestí. Když reportérka ulehla na břicho na lehátko, přitiskl jí na záda jakýsi nástroj a asi za minutu pronesl toto překvapivé vyjádření: ‚Vážená slečno, i když říkáte, že trpíte bolestmi v zádech, neshledávám pro ně nejmenší důvod. Dnes se ovšem, pokud vím, tvrdí, že podobné bolesti mohou způsobovat stresové situace. Jestli vás tedy budou bolestivé pocity sužovat i nadále, doporučuji vám návštěvu u psychologa nebo psychiatra. Fyzický důvod bolesti neexistuje, a já vám tudíž nemohu pomoct.‘

Jeho upřímnost vyrazila naší reportérce dech. Působilo to dojmem, že dr. Full rozpoznal možné nebezpečí, vycítil, že do jeho hájemství vnikl vyzvědač. Reportérka se pokusila ještě jednou. ‚Snad byste mě tedy mohl prohlédnout, pane doktore? Kromě těch bolestí jsem pořád jako schvácená. Nemohl byste mi předepsat něco na povzbuzení?‘ Tahle návnada na lékařské podvodníky zabírá vždycky. Je to jasná výzva, aby na pacientovi shledali celou řadu chorob, z nichž každá vyžaduje nákladnou léčbu. Jak jsme již popsali v úvodní části seriálu, dala se naše reportérka důkladně vyšetřit ještě před jeho zahájením a ověřila si, že se těší naprostému zdraví – až na malou jizvu na hrotu levé plíce, následek tuberkulózní infekce, kterou prodělala v dětství, a lehce zvýšenou aktivitu štítné žlázy, jež jí znemožňuje přibrat na váze a občas je příčinou lehkých potíží s dechem.

MUDr. Full souhlasil, že ji velmi rád vyšetří. Z poutek na veliké desce, doslova pokryté nástroji, jich několik vyňal. Byly lesklé, čistotou jen zářily a většinu z nich naše reportérka neznala. Nástroj, s kterým k ní přistoupil nejdřív, byl zaoblený a vyčnívaly z něj dva dráty, každý opatřený na konci plochou destičkou. Jednu z destiček položil naší reportérce na hřbet pravé ruky a druhou na hřbet levé. ‚Pište si,‘ ozval se dr. Full a přečetl z přístroje pozorně vyčkávající sestře několik čísel, jež dívka zapsala do připraveného formuláře. Tato procedura se několikrát opakovala. Během ní lékař prošetřil pacientku od hlavy k patě a utvrdil ji v přesvědčení, že je šarlatán. V době, kdy se naše reportérka na svůj seriál připravovala, se s podobnou procedurou nesetkala.

Poté si vzal lékař od sestry vyplněný formulář, chvíli se s ní tiše radil a řekl: ‚Máte trochu příliš aktivní štítnou žlázu, slečno, a pak ještě něco na hrotu levé plíce. Nic vážného, ale rád bych se na to podíval blíž.‘

Vybral si z desky s nástroji speculum. Tento nástroj naše reportérka už znala z předchozích zkušeností. Má tvar nůžek a rozšiřují se jím různé otvory v těle, jako na-př. uši, nosní dírky apod., takže lékař při vyšetřování lépe vidí dovnitř. Nástroj však byl příliš velký pro nosní nebo ušní speculum a příliš malý na to, aby mohl být něčím jiným. Když naše reportérka chtěla položit lékaři několik otázek, řekla jí sestra, že při vyšetření plic obvykle zavazují pacientům oči, a zeptala se, zda jí to nebude vadit. Užaslá reportérka svolila, aby jí zavázali oči sněhobílým obvazem, a napjatě čekala, co se bude dít dál.

Dosud si nedovedla vysvětlit, co následovalo poté, kdy si nechala zavázat oči, ale rentgenový snímek potvrzuje její domněnky. Na levé straně žeberního oblouku pocítila jakýsi chlad, který jí vnikal do těla. Pak následoval pocit, že cosi sklaplo a chlad zmizel. Nato zaslechla, jak MUDr. Full říká zcela normálním hlasem: ‚Máte tam jizvu po starém tuberkulózním ložisku. Je celkem neškodná, ale aktivní člověk jako vy by měl dostávat, co nejvíc kyslíku. Ležte klidně, já to spravím.‘

Nato se pocit chladu opakoval, ale tentokrát trval déle. ‚Pár sklípků a trochu cévního lepidla,‘ zaslechla naše reportérka MUDr. Fulla a vzápětí pohotovou sestřinu odpověď. Zvláštní pocit chladu zmizel a z očí jí byl sňat obvaz. Na žebrech nespatřila žádnou jizvu. ‚Tak a je to hotovo,‘ ujistil ji lékař. ‚Ložisko jsme vybrali – ale měla byste mu být vděčná. Opouzdřilo infekci a jen proto ještě žijete a můžete spát. Taky jsme vám přidali pár plicních sklípků, právě těmi totiž prochází kyslík, který dýcháte, do krve. S tím přebytkem thyroxinu bych si na vašem místě nedělal starosti. Znáte se, jste na sebe zvyklá, a kdybyste najednou začala reagovat jinak, jen by vás to vyvedlo z míry. A pokud jde o bolesti v zádech, zeptejte se v asociaci lékařů na nějakého dobrého psychologa nebo psychiatra. Dejte si ale pozor na podvodníky, je jich všude jak naseto.‘

Lékařova sebejistota z naší reportérky vyrazila dech. Zeptala se, co je dlužná, a dověděla se, že obvyklých padesát dolarů. Jako dosud vždy reportérka nezaplatila, dokud nedostala potvrzení s lékařovým podpisem a popisem povahy vyšetření a léčby. Na rozdíl od ostatních MUDr. Full napsal: ‚Odstranění jizvy z levé plíce a reparace plicních sklípků‘ a potvrzení podepsal.

Sotva naše reportérka odešla z ordinace, dostavila se k plicnímu specialistovi, který ji vyšetřoval. Porovnáním snímků po návštěvě u MUDr. Fulla a snímků předchozích hodlala usvědčit tohoto lékaře jako krále všech podvodníků a mastičkářů.

Plicní specialista si, přestože byl zaneprázdněn, udělal pro naši reportérku čas; velice se zajímá o náš seriál už od jeho přípravného stadia. Srdečně se rozesmál, když mu v ordinaci na Park Avenue vylíčila prapodivnou proceduru, které se podrobila, ale smích ho přešel, když jí udělal nový snímek, vyvolal jej a porovnal se snímky, které udělal předtím. Rentgenoval ji ještě šestkrát, ale nakonec musel připustit, že všechny snímky svědčí o jednom: Naše reportérka má od něj potvrzeno, že jizva po tuberkulóze, kterou měla ještě před osmnácti dny, zmizela a nahradila ji zdravá plicní tkáň. Specialista navíc prohlašuje, že s něčím podobným se ve své praxi dosud ne-setkal. Nesouhlasí však s reportérkou, pokud jde o její přesvědčení, že tuto změnu způsobil MUDr. Full.

Naše reportérka je si však svou věcí jistá. Závěr je jednoznačný: ať už je jeho minulost jakákoli, MUDr. Bayard Full je dnes sice nekonvenční, ale velice úspěšný praktický lékař, jehož rukám by se kdykoli ochotně svěřila.

Zcela jiný je ovšem případ pastorky Annie Dimsworthové. Tato hyena v ženském rouše pod záminkou ‚víry‘ vykořisťuje nevědomé a trpící pacienty, kteří přicházejí do jejího špinavého ‚léčebného salonu‘ s prosbou o pomoc, avšak ve skutečnosti jen přispívají na pastorčino konto, které dnes dosahuje výše 53 238,64 dolaru. V příštím čísle přineseme fotografie bankovních kont a místopřísežných prohlášení spolu s vylíčením…“

Vedoucí vydání odložil poslední list článku označeného Flanneryová – medicína a ve snaze něco si vymyslet začal ťukat tužkou o přední zuby. „Vyhoď to,“ řekl nakonec. „Dej tam jen pouták na zítra. Do rámečku.“ Odtrhl poslední odstavec článku – „pouták“ o pastorce Annii –, podal ho šéfovi rubriky a ten odklusal ke svému podkovovitému stolu.

Grafik už tu byl zpátky a netrpělivě přešlapoval, jak se snažil zachytit jeho pohled. Domácí telefon zabzučel a rozsvítilo se červené světélko, což znamenalo, že s ním chtějí hovořit šéfredaktor a vydavatel. Vedoucí vydání krátce zauvažoval o podivném MUDr. Fullovi, usoudil, že by tomu stejně nikdo nevěřil a že nejspíš jde taky o podvodníka. Nabodl rukopis na hřebík určený pro zamítnuté články a zvedl sluchátko.

Doktor Full si Angii docela oblíbil. Jeho klientela postupně zahrnula všechny nemocné v okolí, což vedlo k tomu, že si pronajal rohový byt v lepší čtvrti a nakonec otevřel vlastní sanatorium. Zdálo se, že s tím vším roste i Angie. Samozřejmě, nějaké ty neshody budeme mít vždycky, myslel si…

Jednou z nich bylo například to, že dívka se až příliš zajímala o peníze. Chtěla, aby se specializovali na kosmetickou chirurgii, odstraňovali vrásky bohatým stařenám a takové hlouposti. Zpočátku si neuvědomovala, že kufřík jim byl jen svěřen, že jsou služebníky a nikoli majiteli kufříku a jeho neuvěřitelného obsahu.

Pokusil se obsah s maximální opatrností důkladně prozkoumat, ale marně. Tak například všechny nástroje byly lehce radioaktivní. Geigerův-Mullerův počítač by tuto radioaktivitu zjistil, ale lístky elektroskopu ne. Dr. Full si nenamlouval, že se vyzná v nejnovějších poznatcích medicíny, ale pokud mohl soudit, bylo to všechno divné. Pod silným zvětšením se na dokonalém povrchu nástrojů daly objevit rýhy, neuvěřitelně jemné rýhy, vyryté jakoby náhodou a aniž to dávalo nějaký zjevný smysl. Magnetické vlastnosti nástrojů byly také naprosto záhadné. Někdy je magnet silně přitahoval, jindy méně a někdy vůbec ne.

Když se rozhodl nástroje zrentgenovat, třásl se dr. Full strachy, aby nezničil složité mechanismy, které musí být ukryté uvnitř. Byl si jist, že nástroje nejsou kompaktní, že rukojeti a snad i čepele jsou jen pouhé skořápky plné hodinových strojků – ale rentgenové snímky nic takového nedokazovaly. A navíc byly vždycky sterilní a nikdy nezrezavěly. Prach z nich prostě opadl, když se jimi zatřáslo – tak tohle ještě chápal. Buď vzduch samy ionizovaly, nebo jím byly ionizovány nebo tak nějak. Někde o tom něco četl, jenže to se týkalo gramofonových desek. Tomu ona naprosto nerozumí, myslel si pyšně. Záznamy a účty vedla celkem slušně a snad ho i občas užitečně popíchla, když neměl chuť do práce. Přestěhovat se z předměstí do středu města byl její nápad, otevření sanatoria taky. Výborně, v pořádku, jeho okruh blahodárné působnosti se tím zvětšil. Ať si kupuje své norkové kožichy a ať si má ten sportovní auťák, kterému se za jeho časů říkávalo roadster. On sám měl příliš mnoho práce a byl příliš starý. Musel toho ještě tolik napravit! Dr. Full spokojeně uvažoval o svém dokonalém plánu. Jí se ovšem líbit nebude, ale bude muset uznat, že je logický. Tahle zázračná věc, která se jim připletla do cesty, musí být předána světu. Ona sama není lékařka, a i když nástroje prakticky pracují samy, v medicíně jen zručnost nestačí. Je tu ještě odvěká lékařská etika. Až Angie pochopí, jak je to všechno logické, podřídí se a dá souhlas k tomu, aby kufřík odevzdal všemu lidstvu.

Nejspíš ho věnuje Národní chirurgické společnosti, a to co nejnenápadněji – snad jen s maličkým ceremoniálem, protože by měl rád na tak význačnou událost nějakou památku, pohár nebo děkovný diplom na zeď. Svým způsobem se mu uleví, až se té věci zbaví. Ať už to rozhodnou velikáni léčitelského umění, komu má kufřík sloužit. Ne, Angie to pochopí, je to docela hodná holka.

V poslední době dokonce začíná jevit zájem o chirurgii, pochválil ji v duchu. Vyptává se na jednotlivé nástroje v kufříku a tráví celé hodiny čtením kartiček s návody, dokonce se pustila do pokusů na morčatech. Kdyby se mi podařilo vnuknout jí aspoň trochu lásky k lidstvu, pomyslel si starý pan doktor sentimentálně, nežil jsem nadarmo. Přece si jednou musí uvědomit, že bude daleko prospěšnější, když se nástroje dostanou do povolanějších rukou, než jsou ty jejich. Alespoň je to zbaví tajemnosti, která je v jejich případě nutná.

Byl právě v ordinaci, kterou si zřídili z původního salonu, když oknem spatřil Angiin žlutý vůz, jak zastavuje před domem. Líbilo se mu, jak vypadá, když jde nahoru po schodech, hezky oblečená, ale ne vyzývavá. Je přece rozumná, pochopí ho. Někdo ji doprovázel – nějaká tlustá panička, naparáděná, napohled zlostná, do schodů sotva funěla. Copak asi může chtít?

Angie odemkla dveře a vešla do ordinace, následována tlustou paní. „Pane doktore, smím vám představit paní Colemanovou?“ zeptala se vážně. Kurs dobrého chování ji sice všemu nenaučil, řekl si doktor, ale paní

Colemanová je zřejmě zbohatlice a přestupku proti bontonu si ani nevšimla.

„Slečna Aquellová mi o vás a o vašich zázračných metodách tolik vyprávěla, pane doktore!“ rozplývala se návštěvnice.

Než stačil odpovědět, vložila se Angie obratně do řeči: „Prominula byste na okamžik, paní Colemanová?“

Vzala doktora pod paží a odvedla ho do čekárny. „Poslouchejte,“ řekla chvatně, „já vím, že je vám to proti srsti, ale nemohla jsem to prostě pustit. Seznámila jsem se s tou bábou na gymnastice u Elizabeth Bartonové, nikdo tam s ní nemluví. Je vdova po nějakém šmelináři nebo něčem podobném a neví co s penězma. Namluvila jsem jí, že dovedete masážemi vyhladit vrásky. Myslím si, že bychom jí mohli zavázat oči, otevřít tím speciálním skalpelem krk, píchnout trochu firmolu a vydlabat škrabkami pro tukovou tkáň přebytečný tuk. Celé to potom postříkáme vodičkou na zpevnění tkáně, rozvážeme jí oči, a když uvidí, že vrásky jsou pryč, nebude se vůbec zajímat, jak se to stalo. A vyplázne pět set dolarů. Ne abyste mi to odmítl, doktore, aspoň jednou ať je po mém, prosím… Pracujeme přece společně, ne?“

„Dobrá, dobrá,“ řekl doktor. Stejně jí bude muset co nejdřív povědět o svém dokonalém plánu. Ať je tedy tentokrát po jejím.

V ordinaci zatím paní Colemanová přemýšlela. „Vaše metoda má samozřejmě trvalé výsledky,“ řekla přísně, když se lékař vrátil.

„Má, milostivá paní,“ řekl krátce. „Lehněte si, prosím. Slečno Aquellová, prosím sterilní obvaz pro paní Colemanovou.“ Aby se vyhnul rozhovoru, obrátil se k tlusté pacientce zády a předstíral, že si seřizuje osvětlení. Angie jí zavázala oči a dr. Full si vybral nástroje, které bude potřebovat. Podal dívce retraktor a řekl: „Hned jak to rozříznu, vložte dovnitř…“ Polekaně se na něj podívala a ukázala na ležící ženu. Ztišil hlas. „Dobrá. Udělejte, co jsem říkal, a rozvírejte. Řeknu vám, kdy máte nástroj vytáhnout.“

Dr. Full si zvedl speciální skalpel k očím a seřídil ho na hloubku tří centimetrů. Při vzpomínce, že ho naposledy použil k odstranění neoperovatelného krčního nádoru, si lehce vzdychl.

Paní Colemanová se zavrtěla: „Pane doktore, to byl divný pocit,“ vykvikla. „Nemasírujete mě opačným směrem?“

„Ovšemže ne,“ odpověděl lékař unaveně. „Byla byste tak laskavá a nemluvila během masáže?“

Kývl na Angii, která stála s připraveným refraktorem vedle. Skalpel se ponořil do hloubky tří centimetrů, jako zázrakem řezal pouze zjizvenou kožní tkáň a část zdravé tkáně, ale vyhýbal se větším i menším cévám a svalovině. Nedotkl se tedy žádného orgánu ani systému, jen tkání, na něž byl – dalo by se snad říct – naprogramován. Angie vpravila do řezu refraktor a rozšířila ho. Obnažily se nezdravé části svaloviny, plandající odumřele z modrošedých úponů – to všechno bez prolití jediné kapky krve. Dr. Full vzal injekční stříkačku číslo IX, seřídil ji na „g“ a zdvihl k očím. Objevila se a zmizela mlha. U těchle zázračných aparátů je embolie patrně vyloučena, ale nač riskovat? Vstříkl paní Colemanové do svalu několik kubíků „g“ (v seznamu se to nazývalo fir-mol) a pak se s Angií dívali, jak se krční svaly zpevňují.

Potom vzal malou speciální kyretu, vydlabal jí nažloutlou tkáň a odpad vložil do spalovacího boxu. Kývl na Angii, aby uvolnila refraktor, a původně zející rána se scelila v nepoškozenou, ale teď volně visící kůži. Lékař už čekal s rozprašovačem zpevňovací tekutiny. Stříkl a kůže se zformovala v nové a pevné tvary krku.

Zatímco ukládal nástroje zpátky do brašny, Angie sňala paní Colemanové obvaz z očí a vesele oznámila: „Hotovo! V čekárně máte zrcadlo.“

Paní Colemanovou nebylo třeba pobízet dvakrát. Nevěřícími prsty si ohmatala bradu a pak se vrhla do čekárny. Doktor se ušklíbl, když ji slyšel zakvičet radostí. Angie se k němu obrátila se strojeným úsměvem: „Vyinkasuju peníze a pošlu ji domů,“ řekla. „Už se s ní nemusíte obtěžovat.“

Byl vděčný aspoň za to.

Odešla za paní Colemanovou do čekárny a doktor se nad kufříkem s nástroji znovu zasnil. Chtělo by to malou slavnost – má na ni právo. Ne každý by se vzdal takového pramene bohatství pro blaho lidstva, myslel si. Ale v určitém věku přestane tolik záležet na penězích a člověk začne přemýšlet o věcech, které udělal a které by se daly špatně vykládat – kdyby přece jen náhodou jednou nastal ten, no, ten poslední soud. Dr. Full nebyl věřící, ale přece jen, když se blíží jeho hodina, začne člověk na tyhle věci myslet…

Angie se vrátila s šekem v ruce. „Pět set dolarů,“ řekla věcně. „Uvědomujete si, že bychom mohli postupovat po centimetru a za každý shrábnout pět set dolarů?“

„Chtěl jsem si o tom s vámi promluvit,“ řekl.

Zdálo se mu, že jí v očích bleskl strach – ale z čeho?

„Až někdy jindy,“ řekla rozhodně. „Jsem dneska unavená.“

„Ne. Myslím, že už jsme zašli příliš daleko. Ty nástroje…“

„Neříkejte to, doktore,“ zasyčela, „neříkejte to, nebo budete litovat.“ Na tváři se jí objevil výraz připomínající vyzáblé stvoření se špinavě blond vlasy a kruhy pod očima, kterým kdysi byla. Pod produktem kurzu dobrého chování číhala uličnice, která spala jako nemluvně na zteřelé umazané matraci, v dětství si hrála v zaneřáděných průchodech a v dospívání nepoznala nic jiného než práci do úmoru v nehygienických dílnách a bezcílné klábosení pod pouličními lampami.

Zavrtěl hlavou, aby znepokojivý obraz zahnal. „To máte tak,“ začal trpělivě. „Vyprávěl jsem vám už o rodině, která vymyslela ty zvláštní kleště a několik generací je chovala v tajnosti, ačkoli je vlastně měla poskytnout světu.“

„Věděli, co dělají,“ řekla ta holka pevně.

„Na tom teď nezáleží,“ řekl doktor podrážděně. „Už jsem se rozhodl. Odevzdám nástroje Národní chirurgické společnosti. Vydělali jsme už tolik peněz, že oba můžeme žít pohodlně až do smrti. Dokonce vám přenechám tenhle dům. Pomýšlím na to, že se odstěhuju někam, kde je tepleji.“ Zlobil se na ni, že dělá scény, a proto nebyl připravený na to, co následovalo. Angie popadla brašnu a vrhla se s ní ke dveřím. V očích měla paniku. Klopýtal za ní, chytil ji za paži a v náhlém záchvatu vzteku jí ji zkroutil. Volnou rukou se mu rozehnala po obličeji a začala sprostě nadávat. Přitom se její nebo jeho prst dotkl kufříku a ten se groteskně rozložil v ohromnou desku, celou pokrytou lesklými, malými i velkými nástroji. Asi půl tuctu se jich vysmeklo z poutek a spadlo na zem.

„Podívejte se, co jste provedla!“ zařval doktor, jako by tím mohl něco napravit. Dívka se dusila zlostí. Nehýbala se a v ruce ještě pořád svírala ucho kufříku. Dr. Full se nemotorně sehnul a začal spadlé nástroje sbírat. Potrhlá holka, myslel si roztrpčeně, udělá mi tu scénu…

Vtom ucítil prudkou bolest mezi lopatkami a padl obličejem k zemi na podlahu. Před očima se mu udělala tma. „Vy jste přece blázen,“ snažil se zachraptět, „stejně se dozvědí, že jsem chtěl.

Angie se podívala na zhroucené tělo a na skalpel číslo VI, který mu trčel ze zad. (Prořízne všechny tkáně. Použít pro amputace. Maximální opatrnosti je třeba v blízkosti důležitých orgánů a hlavních tepen nebo nervů.)“

„Já… já nechtěla,“ vykoktala Angie, ztuhlá hrůzou. Teď přijde detektiv, neúprosný vyšetřovatel, a provede rekonstrukci zločinu z prachu, který najde v místnosti. Angie bude prchat, kličkovat a skrývat se, ale detektiv ji vypátrá. Postaví ji před soud a porotu. Obhájce bude řečnit, ale porota ji stejně odsoudí a v novinách se objeví křiklavé titulky Zlatovlasá vražedkyně odsouzena! Nakonec ji pošlou na elektrické křeslo, půjde bílou chodbou, kam vzduchem plným prachu proniká jen jediný paprsek slunce a na jejímž konci jsou železné dveře. Její norkový kožich, její vůz, všechny šaty, elegantní muž, kterého měla jednou poznat a za něhož se měla provdat…

Mlha filmových banalit se pročistila a Angii bylo jasné, co dál. Pevnou rukou vyňala z poutka na desce spalovací box – byla to kovová krychle s barevnou skvrnkou na jedné straně a stálo na ní: „K odstranění fibrotických a jiných nežádoucích tkání stisknout tlačítko…“ Stačilo vložit něco dovnitř a stisknout tlačítko, pak se ozvalo něco jako hluchý hvizd, pokud stál člověk blízko, pronikavý a nepříjemný, objevilo se něco jako záblesk beze světla, a když se krychle zase otevřela, byl obsah pryč. Angie si vybrala jiný skalpel a ponuře se pustila do práce. Ještě dobře, že moc nekrvácel… Za tři hodiny byla s děsivou prací hotova.

Tu noc spala těžce, zcela vyčerpána vraždou a hrůzou, jež následovala. Ale ráno měla pocit, že doktor Full nikdy neexistoval. Nasnídala se, přepečlivě se oblékla – a pak zase převlékla, aby vypadala jako obvykle. Nic mimořádného, řekla si. Nedělej nic jinak, než bys to dělala jindy. Za den za dva můžeš zavolat na policii. Říct, že dostal chuť na panáka, vyrazil ven a že si děláš starosti. Ale neukvapuj se, holčičko, jen se neukvapuj!

Na desátou hodinu byla objednána paní Colemanová – Angie počítala s tím, že se jí podaří přemluvit doktora ještě aspoň k jednomu ošetření za pět set dolarů. Dnes to tedy bude na ní – ale jednou stejně musí začít, dřív nebo později.

Paní Colemanová přišla o něco dřív. Angie měla vysvětlení připravené. „Pan doktor mě požádal, abych se dnes ujala masáže sama,“ zašveholila. „Teď, když proces zpevňování pokožky masážemi už začal, může v nich pokračovat kdokoli, kdo ovládá jeho metodu.“ Mezi řečí zabloudila očima ke kufříku – byl otevřený! Chyba, vytkla si, když viděla, jak sebou návštěvnice, která sledovala její pohled, trhla.

„Co je to za věci?“ zeptala se. „Snad mě nechcete řezat? Však mi to včera připadalo podezře…“

„Uklidněte se, paní Colemanová,“ řekla Angie. „To jsou jen masážní nástroje, tomu vy nerozumíte.“

„Masážní nástroje, to zrovna,“ zaječela ta ženská. „Ten doktor mě řezal! Mohl mě zabít!“

Angie vzala jeden ze sady malých skalpelů a přejela si jím po paži. Ostří projelo jako prst rtutí a nezanechalo po sobě žádnou ránu. To snad tu babu zatracenou přesvědčí!

Nepřesvědčilo, jen vyvalila oči. „Jak jste to udělala? Nůž zalézá do střenky, že jo?“

„Dívejte se pořádně, paní Colemanová,“ řekla Angie a zoufale se upnula na naději na pět set dolarů. „Dívejte se hodně zblízka a uvidíte, že tady ten – ten podkožní vibrátor prostě vklouzne pod pokožku a nepoškodí ji. Upevní svalstvo, aniž se kůže a podkožní tkáň musí rozříznout. V tom je právě tajemství metody pana doktora. Obyčejná vnější masáž by přece nemohla mít účinek, jaký jste viděla včera.“

Paní Colemanová se pomalu uklidňovala. „Včera se to povedlo, to jo,“ přiznala a pohladila si omlazený krk. „Ale vaše ruka je jedna věc a můj krk druhá. Ukažte mi, jak to děláte na svém krku.“

Angie se usmála…

Al se vrátil na kliniku po výtečném obědě, který ho téměř smířil s myšlenkou, že bude muset strávit ještě tři měsíce ve službě. A pak, zasnil se, pak ho čeká nádherný rok na nádherném supernormálním jižním pólu, kde se bude zabývat svou specializací, telekinetickými cvičeními pro děti od tří do šesti let. Zatím se ovšem svět točí dál a on musí samozřejmě převzít část odpovědnosti za jeho chod na sebe.

Než se posadil ke stolu a pustil se do práce, vrhl povinný pohled na panel registrující doktorské kufříky. Strnul překvapením a leknutím. Vedle jednoho čísla se objevilo výstražné červené světélko – ani nepamatoval, kdy se to stalo naposledy. Podíval se na číslo, zabručel si: „674101, to je nadělení“, a vložil kartu s číslem do třídicího stroje. V mžiku měl požadovaný údaj. No ovšem, kufřík doktora Hemingwaye. Ten zatracený chlap si ani nepamatoval, kde a jak ho ztratil. To si nikdo nikdy nepamatuje. Kufrů poletujou kdovíkde stovky.

Al měl ve zvyku nechávat v případech ztráty kufříky zapojené. Byly automatizované a prakticky nebylo možné jimi někomu ublížit, takže když někdo nějaký našel, mohl ho klidně používat. Vypnutý kufřík znamenal společenskou ztrátu, zapnutý mohl někomu prospět. Pokud on tomu rozuměl – a nerozuměl tomu zrovna moc –, tak by věci v tom kufříku měly ještě fungovat. Specialista na problémy času se mu s poměrně malým úspěchem snažil vysvětlit, že některé prototypy byly v transportním zařízení určitým způsobem utlumeny za pomoci jistých časoprostorových transfinitních kardinalit. Al se ho nevinně zeptal, zda to jako znamená, že kufříky byly, aby tak řekl, rozhozeny do všech dob. Specialista usoudil, že si z něj Al dělá šoufky, a otráveně vypadl.

Moc rád bych viděl, jak by to udělal, myslel si Al a pomocí telekineze se přenesl ke komunikátoru. Nejdřív se ovšem rozhlédl, jestli se kolem nemotá nějaký doktor. Řekl: „Policejního ředitele!“ a pak pokračoval: „Lékařským kufříkem číslo 674101 byla spáchána vražda. Kufřík ztratil před několika měsíci jeden můj člověk, doktor John Hemingway. Nedovedl vysvětlit, jak ke ztrátě došlo.“

Policejní ředitel zaúpěl a řekl: „Zavolám si ho a vyslechnu.“ Netušil, jak ho odpověď překvapí, a že spáchaná vražda je mimo jeho pravomoc.

AI opět stál u panelu pro lékařské kufříky a pozoroval červené světélko. Rozžehl je odcházející život, jehož po-sledním činem bylo varování, že kufřík číslo 674101 je v rukou vraha. Al povzdechl a vytáhl zástrčku. Světélko zhaslo.

„To tak!“ ječela paní Colemanová. „Na můj krk si kudlu vezmete. Ale svůj vlastní byste neriskovala.“

Angie se usmála s výrazem naprosté důvěry – nad tím úsměvem se později zhrozili i otrlí zaměstnanci márnice. Seřídila skalpel na hloubku řezu tři centimetry a pak si jím přejela hrdlo. Usmívala se při tom, protože věděla, že ostří prořízne jen svrchní vrstvu kožní tkáně a jako zázrakem se vyhne větším i menším cévám i svalovině.

Ještě se usmívala, když ponořila skalpel, ostrý jako mirkotom, do větších i menších cév a svalstva hrtanu –a podřízla si krk.

Během několika minut, než se dostavila policie, přivolaná hysterickou paní Colemanovou, nástroje pokryl rez, lahvičky obsahující cévní lepidlo, růžové gumovité cévní sklípky, náhradní šedé buňky mozkové a svazky nervů byly plné jen černých hlenů. Když je otevřeli, vy-řinul se z nich hnilobný pach rozkládající se živé hmoty.

Gert Prokop

Copak nohy se kradou?

Kriminální příběhy z 21. století

Timothy Truckle

Klidně si můžete říct: Všechno je to bohapustý výmysl. Asi bych tomu také nevěřil, kdybych nebyl osobně ve Starém světě a neseznámil se tam s Timothym Trucklem.

Seděl jsem v baru Stardust v tisícím stém dvanáctém poschodí Nebrasky, jednoho ze šesti chicagských mrakodrapů, a s požitkem jsem pozoroval dvoubarevné nebe. Když jsem se otočil doleva, viděl jsem za panoramatickým oknem noční oblohu posetou hvězdami, po níž se proháněly družice Telexomu. Z Měsíce byl vidět jen uzounký srpek, takže červená skvrna v Moři slz, kde před deseti lety vybuchl Luník 571, ležela ve stínu a oběžnice vypadala jako stará dobrá luna, při jejímž stříbřitém svitu po tisíciletí nyly mladé panny a která uváděla do poetického vytržení celé generace básníků. Když jsem se podíval doprava, měl jsem výhled na zapadající slunce.

Zamiloval jsem se do téhle chvíle oddělující den a noc a musím přiznat, že se mi často zasteskne po baru Stardust a že bych se dokonce zase jel podívat do Států, jen abych znovu prožil tenhle okamžik. Kde jinde můžete vidět slunce a měsíc zároveň, když letadla a raketoplány nemají okna? Dny, kdy se příkrov mraků roztrhne a člověk spatří ze Země alespoň jedno z toho, jsou dost zřídkavé, a kdo jednou uviděl dvoubarevné nebe, si teskně uvědomí, jak je video přes všechnu technickou dokonalost vlastně nedokonalé.

Samozřejmě dobře vím, proč nestavíme žádné výškové domy, vyčnívající nad mraky, chápu logické a nezvratné důvody, a přesto i nadále toužím po chvíli, kdy se slunce setkává s měsícem – jsem zkrátka nenapravitelný lyromantik.

Ale dostal bych se jinak do USA? Třeba se to někomu bude zdát neuvěřitelné, ale svazeček lyrických básní je jednou z mála možností, jak se dostat do Starého světa, zvlášť když je tu poezie od jisté doby jediným oficiálně trpěným žánrem. Žádné moje romány ani reportáže ze Saturnu by mi nepomohly k vízu, zato útlý svazeček Milostných básní z kosmu mi vynesl pozvání Chicagské akademie, která se pasovala na „kolébku světové lyriky“.

Proto jsem tedy vycestoval do United States, nebo jak se jim většinou říká Nighted States, což pro mě byla do té doby neznámá odvozenina od slova night – noc, která se dá nejspíš překládat volně jako Státy, kde vládne temno. Nemohl jsem se dopátrat, jak tahle zkomolenina vznikla. Jedni říkali, že se vynořila po odpadnutí jižních států, když nějací vtipálkové usoudili, že už se nedá mluvit o Spojených státech, a z názvu prostě vynechali U; jiní to vysvětlovali tím, že rozpory uvnitř země narostly do té míry, že už jednotlivé státy vlastně ani nejsou spojené. Nejnápaditější se mi zdá verze, že tato slovní hříčka tkví ve ztotožnění zkratky USA s názvem všemocné tajné policie National Security Agency – NSA.

Podle programu jsem vlastně měl onen večer strávit na kolokviu o dějinách automobilů, ale pozvání bylo – stejně jako mnohá jiná – těsně předtím a bez udání důvodů odvoláno. Protože jsem neměl ani v nejmenším chuť jít zase do kina nebo dřepět ve svém apartmá u videomatu, vyjel jsem nahoru do baru v naději, že tam najdu někoho, s kým si poklábosím.

Barman samozřejmě ihned poznal, že nejsem ze Států, a vůbec nejevil zájem povídat si o lyrice, natož dovědět se něco z Nového světa; nejspíš měl strach, aby ho nepředvolali před Výbor pro nevlasteneckou činnost a aby nakonec nepřišel o svůj džob.

Namíchal mi drink, demonstrativně se postavil na druhý konec dlouhého barového pultu a čistil skleničky; pulíroval je opravdu vlastnoručně, což byla jedna ze zvláštnůstek baru Stardust.

Čím více se blížila chvíle, kdy zapadá slunce, tím víc se bar plnil hosty, stoličky u pultu byly zakrátko obsazené, jen místa vedle mě byla pořád prázdná. Barman pokaždé významně povytáhl obočí, když si někdo vedle mě chtěl v blahé nevědomosti sednout. Právě jsem se rozmýšlel, zda se mám vzdát veškeré naděje, že si s někým popovídám, a počkat si na západ slunce, nebo zda si mohu dovolit druhý drink – ceny v baru Stardust byly vskutku exkluzivní, a tak jako tak jsem měl co dělat, abych s dolary vyšel, protože pár týdnů je málo na to, aby si člověk zvykl na peníze –, když se najednou objevil Timothy Truckle.

Lokálem to zaševelilo, šuškání platilo nohaté krásce, hvězdičce z jedné videoshow, o které se v té době mluvilo po celém Chicagu. Dívka mě nezajímala, už jsem ji zažil na obrazovce a viděl jsem z ní všechno, co se dá na takové holčině vidět. Napadlo mě, že oblečená je jako většina žen hezčí. Pozoroval jsem Toma, černého liftboye, obra zvíci dvou metrů čtyřicíti – také jedna ze zvláštnůstek tohohle baru –, ne proto, že to byl takový habán, ale protože to byl černoch, vlastně jediný barevný, který v tomhle městě zastával takovouhle funkci. U ostatních výtahů pracovali zaručeně čistokrevní běloši, herci bez angažmá, kteří se dík povolání vyznali v mravech staré doby, protože zrovna letělo devatenácté století. Výtah, který obsluhoval Tom, byl prý dokonce originál z Edisonova muzea a taky na to vypadal: hedvábné tapety v myší šedi s vetkanými růžovými a zlatými vzory, papoušci a kolibříci v umně propleteném listoví, broušená zrcadla v mosazných rámech nepočítaje; ano, čtete dobře, mosaz.

Docela rád bych byl toho černého obra vyzpovídal, ale byl jsem si vědom, že by to byla marná snaha. Nikdo by se nepustil do řeči s někým, kdo není ze Států, natož barevný, který smí v noci pracovat v bělošském distriktu. Tom přidržel dveře výtahu, jako by čekal, až někdo nastoupí, ale pak přece jen někdo z výtahu vyšel, ne, vykráčel, královsky vznešený v celé své stopadesáticentimetrové výšce, přímo k barpultu.

„Ahojky, Melvine,“ pozdravil barmana.

„Helou, mister Tiny,“ odpověděl barman šeptem a varovně povytáhl obočí.

Tiny nereagoval. Položil obě ruce na stoličku vedle mě a panovačně rozkázal: „Odpočet, prosím!“ Barman přestal dělat obličeje, stiskl knoflík a spustil stoličku dolů.

Tiny se uvelebil a začal odpočítávat: „Deset, devět, osm…“ – kupodivu měl hluboký hlas – „… dvě, jedna, nula!“ Stolička se vysunula a Tiny si mohl položit lokty na pult. Objednal si whisky a pak se podíval na mě.

„Jsem Timothy Truckle, ale všichni mi říkají Tiny, prcek. A vy jste – moment, nechte mě přemýšlet – vy jste ODTAMTUD.“

Nepoužil běžného označení „outlar“, které mělo připomínat termín „outlaws“, psance či zločince, ale řekl „outdoors“, což lze přeložit nejen jako někdo ODTAMTUD, nýbrž i jako někdo, kdo je na svobodě.

„Nejste vy náhodou ten, co psal o expedici na Saturn?“

„Přesně tak.“ Představil jsem se.

„Je mi potěšením,“ spokojeně se zašklebil.

„Máte docela kuráž,“ řekl jsem. „Zatím si ještě nikdo netroufl se mnou prohodit slovo, třeba i z důvodu plnění služebních povinností.“

Odpověděl mi slovní hříčkou na dvojznačnost svého příjmení: „I’m just a truckle, but I don’t like to truckle.“ – Podstatné jméno truckle znamená nízké lůžko na kolečkách, určené pro sluhu, které se přes den zasunovalo pod pánovu postel, zatímco sloveso to truckle znamená chovat se podlézavě jako otrok.

Pozorně si mě prohlédl, zda jsem pochopil, a já odpověděl také slovní hříčkou: „Dějiny se hemží velkými malými muži, jako byli Hannibal, Napoleon, Van Meeren, Ulubi.“

„Hlavně Napoleon!“ Zachichotal se. „Melvine, dejte tomu dobrému muži whisky. Na můj účet.“ Podíval se mi do očí. „Mám k uzoufání rád whisky. A západ slunce. Jsem skrznaskrz staromil. Tedy v soukromí. Ale při svém povolání používám nejmodernější techniku.“

Zatímco se Timothy Truckle díval na západ slunce, přemýšlel jsem, co asi tak může dělat.

„To neuhádnete,“ řekl najednou. „Jsem detektiv, jestli víte, co to je.“ Bavil se mým úžasem a objednal pro nás ještě jednu rundu whisky.

Tak začala moje známost s Timothym Trucklem, při půltuctu panáků whisky v baru a dalším tuctu v jeho apartmá, kde také podával moka a čaj černý jako noc; myslím si, že se Timothy bál, abych se neopil a neblábolil nesmysly. Trval na tom, abych mu všechno vyprávěl, a slíbil mi, že ho na druhý den budu moct vyzpovídat já. Expedice na Saturn ho nijak zvlášť nezajímala, vyptával se mě na tisícero pohříchu běžných, mnohdy banálních podrobností života u nás.

Opravdu jsme se na druhý večer setkali a od té doby jsme se scházeli den co den. Proto mi bylo docela jedno, když byl odsunut můj odlet, protože červnový spoj měl zpoždění. Vyvedlo mě ovšem z míry, když se rozneslo, že bude možná zrušen úplně. Bál jsem se, že budu muset do září zůstat ve Starém světě a přetrpět tu příšerné léto se smogovými týdny, orkány a prachovými dešti. Předstíral jsem zánět čelních dutin, abych se vyhnul všem večerním sedánkám, a jsem si jist, že to lidi, co měli na starosti můj program, ani dvakrát netrápilo.

Při večerní „rush hour“, hodině největší dopravní špičky, při níž i v tak exkluzivním domě, jako byla Nebraska, docházelo ke zmatkům, jsem se vydával do Timothyho apartmá a zůstával u něj až do kuropění; ještě štěstí, že jsem se při kosmonautickém výcviku naučil žít pomocí mikrospánku.

Timothy bydlel v apartmá cenové skupiny super v osmistém dvacátém sedmém poschodí, které sice bylo ještě pod mraky, ale zato nad hladinou smogu, a mělo dokonce jedno venkovní okno. Na tamní poměry obrovský byt byl zařízen nízkým nábytkem, upraveným na Timothyho výšku, zajímavou směsicí nejmodernějšího komfortu a starého, zaručeně pravého, většinou dřevěného nábytku; na dveřích byl dokonce vedle oka komunikátoru starobylý zvonek, mosazná lví hlava.

Největší místností byla pracovna. Nevypadala na to, protože ji skoro celou zabíral Timothyho počítač Napoleon, který vskutku působil dojmem starožitnosti, a já den ode dne nabýval stále pevnějšího přesvědčení, že jeho nevábná, omšelá a poškrábaná schránka je jen Potěmkinovou vesnicí, ukrývající neobyčejně výkonný elektronický mozek. Jednou se Timothy podřekl, když o Napoleonovi prohlásil, že ho „vyštafíroval“; vzpomněl jsem si na jeden videošot o klubu fanoušků, jehož členové dávali dohromady staré automobily, ale vybavovali je turbomotory. Tehdy jsem výraz vyštafírovat slyšel poprvé.

Koupelna byla na naše poměry až marnotratně velká a perfektně zařízená. Kromě toho si Timothy dovolil ten přepych, že měl vedle obvyklého restaumatu také kuchyni, a třebaže nebyla tak dobře vybavená jako kuchyně našich gurmánů, přesto si myslím, že Timothy měl, až na několik big bossů, velkých šéfů, nejlepší kuchyni v Chicagu. Jeho sbírka kuchařek ze všech možných dob a zemí byla pozoruhodná a za jídla, která v těch dnech připravoval, by se nemusel stydět ani kuchařský šampión. Skvostem jeho apartmá byla bezpochyby nevábná místnůstka, které Timothy říkal mauzoleum, zvukotěsná, neodposlouchávatelná komora, v níž jsme trávili většinu času.

Měl jsem možnost navštívit ve Státech jen několik bytů, ale Timothyho apartmá bylo zjevně luxusem, který si mohlo dovolit jen horních deset tisíc. Prý je to starý výraz, ale teď, kdy se stalo zbožným přáním a symbolem určitého postavení bydlet nad smogovou vrstvou, se dá brát doslova.

Timothy popíral, že by patřil k upper class, horní vrstvě, když se musí živit prací, třebaže dobře placenou; jak jsem se dozvěděl od ostatních, byl nejdražším detektivem ve Státech.

Zeptal jsem se ho, proč se stal zrovna detektivem.

„To byl tátův nápad,“ odpověděl. Nejsem si jist, jestli myslel doopravdy svého otce, protože když jsem se na něj tázavě podíval, zašklebil se.

„Hned mě to chytlo,“ prohlásil, „vzpomněl jsem si tenkrát na hrdinu z komiksů, co jsem četl, když jsem byl ještě kluk, na jednoho detektiva, který byl tak mrňavý, že byl všude hrozně nenápadný. Ale to byste neřekl, jak je člověk nápadný, když je takový prcek jako já! Jako kluk jsem snil o tom, že budu astronautem, a protože už tenkrát bylo jasné, že moc nevyrostu, dával jsem si velké šance. Ale ještě předtím přišla izolace a do vesmíru se létat přestalo. Potom byly schváleny zákony o anulaci méněcenného přírůstku obyvatelstva. Nikdo nechtěl zaměstnat člověka, který podle nových zákonů vlastně ani neměl žít. A tak jsem byl i se čtyřmi diplomy a dvěma doktoráty v háji. To jsem měl dělat spikedžokeje nebo se dát předvádět jako zrůda v cirkusu? Tak se ze mě stal detektiv. Ale nebýt těch zmizelých ledovců, kdo ví, jak by to…“

My ODTAMTUD příliš snadno zapomínáme, jaké problémy jsou s pitnou vodou. Bez přídělu ledovců by asi Spojené státy nebyly s to pokrýt ani tu nejnutnější spotřebu vody.

Snadno si lze představit rozruch, když se najednou začaly na cestě mezi atlantským pobřežím a Erijským jezerem ztrácet ledovce, ačkoli kanálem, který byl k tomuto účelu zbudován, nesmí proplout žádná loď a celá trasa je na každém kilometru kontrolována elektronickými čidly. Nic nepomáhalo, ani to, že ledovce doprovázela letadla a vždy po několika minutách prováděla fotografickou kontrolu – znovu a znovu zmizel beze stopy nějaký ledovec, jako kdyby se v několika minutách vypařil.

Způsob, jakým Timothy Truckle případ vyřešil, byl tak prostý, že se polovička Ameriky vysmívala neschopnosti NSA a FBI, policie i vojska, zatímco druhá polovina byla hluboce otřesena; Timothy otřásl v základech vírou ve všemocnost techniky.

Udělal to, co by všichni ostatní byli považovali za naprosté šílenství: osobně odjel na kanál a na vlastní oči se na místě přesvědčil, oč jde. Nebezpečnou a krkolomnou jízdou na skútru doprovodil dva ledovce a nezalekl se ani skládek radioaktivního odpadu a kališť. V jednom místě si všiml, jak byl ledovec nasměrován do jakéhosi hangáru ve skalách; tam se hory ledu rozpouštěly a voda se odváděla potrubím pryč, nikdy nebylo zveřejněno, kdo za tím byl. Zloději vody oklamali elektronickou kontrolu pohyblivým videostínem, takže na obrazovkách plul ledovec ještě o pár set kilometrů dál, kde už samozřejmě nebylo možno najít nějaké stopy.

Tahle vyjížďka stála Timothyho málem život. Jeho skafandr nevydržel ani tolik, kolik se slibovalo v záručním listě. Potřetí by Timothy nebyl záření na skládkách radioaktivního odpadu přežil; poležel si skoro půl roku v nemocnici a z paží a z nohou mu museli vyříznout tucet nádorů.

Tímhle úspěchem se rázem proslavil a zároveň na něm zbohatl: kromě doživotního poukazu na všechny druhy vody ve Státech dostal Timothy cílovou prémii, díky které získal apartmá v Nebrasce a mohl splatit Napoleona. Důležitější ale bylo, že mu odklepli mauzoleum, což mu teprve umožnilo, aby se vyšplhal do postavení žádaného detektiva horní vrstvy; který big boss by se chtěl svěřovat soukromému detektivovi, kdyby neměl absolutní jistotu, že je nemůže poslouchat někdo třetí!

Proto také nemohl státní dozor slyšet, o čem mi Timothy vyprávěl. Často jsem se divil, jak bez obalu se mnou mluví; nejspíš se spoléhal na svou znalost lidí, která byla koneckonců jedním z tajemství jeho úspěchu. Myslím, že mohu mluvit o štěstí, že mi Timothy věřil. Jinak bych se byl nikdy nepoznal s člověkem, kterého považuji za jednoho z nejpozoruhodnějších na Zemi, a nikdy bych se byl neseznámil s kriminálními případy, které jsou poprvé uveřejněny v této knize a kterým, milí čtenáři, ať už se vám zdají sebefantastičtější, můžete klidně věřit, neboť Timothy Truckle nadevše nesnášel lež. O něco víc možná ještě pančovanou whisky.

***

Copak nohy se kradou?

1

Komunikátor zablikal, když Timothy přicházel z koupelny.

Timothy zaváhal, právě si odbarvil vlasy a hodil přes sebe župan, šedomodrý hedvábný plášť, jehož jemné výšivky svědčily o tom, že je to pravý Čeng-li. Vypnul kameru a pustil komunikátor.

„Buďte zdráv, Tiny, jste tam? Nic nevidím!“ Z reproduktoru zavřeštěl Paddingtonův nezaměnitelný hlas; profesor v mládí obětoval svůj hrtan při testech léku proti rakovině, které provedl sám na sobě.

„Ahoj, Edwarde! Zdá se, že moje kamera zase stávkuje. Já vás vidím dobře.“

Timothy znal profesora jako chladného, neúprosnou logikou ovládaného intelektuála, kterého nic nevyvedlo z míry. Teď se ale Paddington potil. Nervózně pocukávající obličej a pramen vlasů, pendlující po čele sem tam, byly v příkrém rozporu se vznešenou elegancí tuhého límečku a perlami posázenou alžbětinskou vázankou, kterou Paddington nosil, aby zakryl svůj umělý ohryzek.

„Přijďte, jak můžete nejrychleji,“ žadonil Paddington. „Musíte mi pomoct.“

„Je skoro půlnoc, Edwarde!“

„Někdo se vloupal na kliniku, už potřetí.“

Timothy spolkl narůstající vztek. Podařilo se mu předstírat údiv. „A kvůli tomu mě voláte?“

„To není obyčejné vloupání, Tiny, naopak, to je něco pro vás. Tady na klinice –“

„Poslechněte, Edwarde,“ přerušil ho Timothy, „už léta prakticky nevycházím z Nebrasky – a už vůbec ne v noci.“

„Prosím!“ Paddington vypadal tak zničeně, že ho Timothy musel nějak potěšit.

„Tak dobrá, povídejte.“

„Po videofonu ne. Mám strach. Vypadá to na nějakou levotu.“

Timothy chvíli přemýšlel. „Vzpomínáte si, jak jste mi před rokem předával materiály o periodaci? Myslíte, že máte ještě někde tu frekvenci?“

Paddington horlivě přikývl. „Hned namluvím nejdůležitější body na krystal.“

Timothy popojel s křeslem před komunikátor a nastavil frekvenci. Krátce nato namodralé světélko ukázalo, že profesor začal vysílat.

Timothy si sice nedovedl představit, co může být tak tajného na vloupání do kliniky Public Healthfare, ale ať to bylo cokoli, tuhle frekvenci nemohl dekódovat nikdo, samozřejmě kromě ústředního vládního počítače, který ji povolil. Dokonce i koncernoví specialisté by si hodnou chvíli lámali hlavu, než by přišli na to, jaký fázový posun Timothy používá. Jestli by vůbec někoho napadlo, že někdo ve věku ultrakrátkých vln pracuje ještě podle staré dobré metody pana Morseho.

Timothy měl samozřejmě i moderní modulátor frekvence; ano, kdyby někdo rozebral v mauzoleu umyvadlo, které by i znalec stěží odlišil od originálního míšeňského porcelánového umyvadla z devatenáctého století, byl by v izolačních porcelánových vrstvách našel zvláštně propojené vzory elektronického obvodu a v kolenu odtokové roury quaserovou hlavici – za předpokladu, že by selhal vestavěný nihilátor a nevyhodil celé zařízení do vzduchu.

O tom však věděli jen Timothy a Velký bratr, ani NSA neměla tušení, že se podařilo přenášet hovory pomocí quaserového kmitavého krystalu.

Tichý úder gongu ohlásil konec přenosu. Profesor se objevil na obrazovce.

„Teď si to poslechnu,“ řekl Timothy, „a pak se zase ozvu.“

„Raději bych počkal.“

„Myslí vám to ještě vůbec, Edwarde?“ Timothy zakroutil hlavou.

„Kdybych poslouchal záznamy před zapnutým přístrojem, byl byste mi je mohl rovnou říct nezašifrované.“

Paddington zrudl jako dívka při první návštěvě pornokina. „Samozřejmě! Promiňte, jsem z toho celý popletený.“

Timothy se odpojil a nasměroval své křeslo do mauzolea.

„Je to už třetí případ,“ slyšel Paddingtonův hlas. „První krádež se udála minulou sobotu a objevil jsem ji čirou náhodou, k druhé došlo v pondělí a ke třetí dnes. Po násilném vloupání není ani stopy a policie si myslí, že je to studentská recese, ale já vím, co říkám! Je to krádež. Co by to bylo za legrácku, kdyby se na to přišlo až za pár týdnů! A potom, copak nohy se kradou?

Nejpodivnější na celé té věci je, že exemplář, který se ztratil v sobotu, byl v pondělí zase na svém místě, zato ale zmizel jiný. Ten jsem dneska našel zase tam, kde byl, a teď chybí třetí. A zrovna ten jsme chtěli pozítří transplantovat. Lionelu McCallovi. Asi už jste slyšel o tom, co se mu stalo. Byli jsme hrozně rádi, že nám náhoda přihrála do ruky jako pacienta zrovna McCalla. Mohl by nám hodně pomoct, když bude spokojený. Ale kde mám tak narychlo sehnat nový bérec? Mužských bérců téhle velikosti je zatraceně málo. Prosím vás, přijďte sem hned a podívejte se na to. Ráno bude klinika plná lidí.“

Timothy odjel do pracovny. Profesor netrpělivě posedával před svým přístrojem.

„No tak co, Tiny?“

„Teď nemůžu v žádném případě přijet. Ale ta věc mě zajímá. Žádné stopy, říkáte? Kdo to vyšetřoval?“

„Inspektor Hopkins.“

„Hopkins je dobrý. Když ten nic nenajde, tak tam taky žádné stopy nejsou. Zavolejte mu, ať si klidně vyšetřuje dál. Zítra mě navštivte. Dobrou noc.“

2

Timothy pozval profesora do pracovny.

„V obýváku by to bylo příjemnější,“ řekl, „ale ještě jsem tam nestačil uklidit. Je prostě moc brzo.“

Paddington přešel jeho výčitku mlčením. Se zájmem si prohlížel zařízení.

„Představoval jsem si to o hodně větší,“ řekl. „Vašeho slavného Napoleona máte asi někde jinde, co?“

„Stojíte přímo před ním. Dovolte, abych vás představil: Napoleon – profesor Paddington.“

Paddington si zmateně prohlížel Napoleonův zasedlý kryt, ustoupil o krok zpátky, poodešel stranou, aby zjistil Napoleonovu hloubku, a potom nedůvěřivě pohlédl na Timothyho. „Nevypadá, že by měl zrovna velký výkon.“

Timothy se spokojeně zachichotal. „Nejste první, kdo na tohle naletěl, Edwarde. Většinu lidí nevyvádím z omylu, ale vám povím pravdu. Napoleon má sice už svoje léta, ale je úžasně výkonný; zvládne sedmnáct megadat.“

„Sedmnáct? Tenhle pidižvík? Náš má čtyři a zabere skoro celý sál!“

„Starý dobrý Napoleon pochází ještě z dob miniaturizace,“ vysvětloval Timothy. „A to není nejmenší model své výkonnostní třídy. Prý existovaly počítače s kapacitou přes dvacet megadat a nebyly ani poloviční. To koukáte, co? Teď se asi ptáte, proč už se nedělají tak malé počítače, nemám pravdu? Protože je nouze o kov.“

„To je přece absurdní, Tiny. Právě proto, že kovu je čím dál větší nedostatek, musíme se snažit, abychom ho spotřebovali co nejméně.“

„Naopak, Edwarde! Právě proto, že je kovu čím dál míň a je tedy dražší, je tendence ho používat čím dál víc. Tak absurdní je svět, alespoň ten náš. Kolik váží třeba váš počítač, třicet tun? Předpokládejme tedy, že má přinejmenším pětadvacet tun nad váhu. A jenom díky ceně kovu by z toho plynul zisk – no, Napoleone?“

Napoleonův výstup vyplivl krátkou pásku: ++ cca 4 750,00 % + n.+ + +

„Chtěl jsem to vědět spíš v dolarech,“ vyjel na něj Timothy.

„A my můžeme provést jen zlomek vyšetření, protože si nemůžeme dovolit počítač s větší kapacitou,“ zasténal Paddington. „Ale mluvit snad Napoleon ještě neumí?“

„V podstatě ano,“ odpověděl Timothy. „Můžu vám nabídnout něco k pití?“

„Co takhle hlt vody?“

„Arktickou, missourskou, delawarskou, čipevajskou…?“

„Zdá se, že se vám vede skvěle, Tiny!“

„Momentálně si nemůžu naříkat. Vodu ovšem dostávám zdarma.“

Paddington se zatvářil nevěřícně, ale Timothy už dál nic nevysvětloval. Přinesl kelímek s arktickou vodou, odtrhl víčko a postavil před profesora skleničku; musel chvíli počkat, než mohl nalít. Paddington obracel sklenku v prstech a prohlížel si broušený vzor.

„Pravé sklo! Tiny, vy jste prostě snob.“

„Proč jste si vlastně tak jistý, že jde o krádeže a ne o nějaký kanadský žertík?“ zeptal se Timothy. „Možná bude i třetí noha na místě, až se vrátíte na kliniku.“

„Takový transplantát je hrozně složitá záležitost,“ prohlásil Paddington. „Nejdřív ho zmrazíme na extrémně nízkou teplotu a pak uložíme při minus osmdesáti stupních. Když se vyndá z mrazicího boxu, musí se okamžitě napojit na přenosný systém, jinak nastanou změny tkáně, především v nervových dráhách, a bérec je k ničemu. Dneska večer jsem nezahálel, Tiny. Ještě jednou jsem důkladně vyšetřil oba vrácené transplantáty: ať si je vypůjčil kdo chtěl, zacházel s nimi odborně.“

„Třeba ty vaše mražené nožičky vůbec neopustily kliniku, ale byly uloženy někde jinde.“

„Ne. Pořád ještě zmrazujeme pomocí amoniakových roztoků. Jsme veřejná instituce, a nemůžeme si dovolit nejnovější aparatury. Transplantáty se už dnes zmrazují labinolem.“

„A kdo používá labinol?“

„Vládní nemocnice a pár trustových klinik. Ale proč by zrovna oni kradli bérce? Stačí jim přece, když nám zavolají.“

„A vy jim dáte požadovaný náhradní orgán?“

„Samozřejmě. Za prvé se cítíme vázáni lékařskou přísahou, že máme pomáhat všem lidem; za druhé existuje zákon, podle něhož jsme povinni zásobovat komerční kliniky. K nám se dostane přece jen víc materiálu. Kterého boháče by napadlo dát svou mrtvolu na transplantaci orgánů? U nás ale umírají chudáci a většina z nich prodá svoje tělo na transplantaci a kouká, aby z toho měly taky něco jejich rodiny.“ Profesor Paddington si povzdechl. „Kdybyste věděl, kolik jich je, Tiny! A nejen těch, co umírají.“

„Byly na bércích provedeny nějaké změny?“

„Žádné. Dostali jsme je zpátky ve stejném stavu, jako když byly odcizeny.“

„Myslím, jestli jste třeba vy něco neměnil, čím by transplantáty získaly nějak na ceně. Jsou to neobvyklé nebo vzácné typy?“

„Nijak zvláštní ani zrovna vzácné. První bérec byl dokonce nejběžnější typ, mS-l-35, druhý a třetí jsou už o něco vzácnější, mV-l-52 a mV-p-52.“

„Mohl byste mi to laskavě přeložit do řeči normálních smrtelníků?“

„Promiňte, Tiny, malé m je označení pro mužský, velké S znamená střední, V velký, l označuje levý, p pravý; čísla udávají délku v centimetrech. Takže nejdřív ukradli středně velký typ, potom abnormálně velký a nakonec si vzali namísto levého bérce pravý.“

„Od stejného dárce?“

Paddington překvapeně vzhlédl. „Na tohle jsem vůbec nepomyslel.“ Vytáhl náprsní tašku, vyňal z ní tři formuláře a studoval je.

„To jsou průvodky,“ prohlásil. „To, co jsem vám před chvílí říkal, je samozřejmě jen hrubá klasifikace. – Měl jste pravdu, Tiny. Oba bérce pocházejí od stejného dárce, jsou tedy imunobiologicky totožné.“

„Zdá se, že to dohromady nedává zrovna moc smyslu, co? Přece by museli vědět předem, jestli potřebují pravý nebo levý bérec.“

Paddington pokrčil rameny.

„Je těžké se k vám vloupat?“

Paddington se pustil do obšírného vysvětlování. „Pro zkušeného zloděje to není určitě žádný velký problém,“ dodal na závěr, „ale musí se vyznat ve zmrazovací technice, to je jisté.“ Paddington si z kelímku dolil zbytek vody. „Ujmete se toho případu?“

„Myslíte si, že mě bude Public Healthfare s to zaplatit?“

Profesor se zarazil. „Vím, že jste drahý, Tiny, ale to je to nejmenší. Dozorčí rada by musela ty peníze odklepnout, ale nesměla by se přitom dozvědět, že došlo k nějakým krádežím.“

„Proč ne?“ Timothyho otázka připomínala bleskově vystřelenou levačku. Paddington sebou trhl.

„Víte přece, jak jsme závislí na veřejném mínění. Za čtrnáct dní bude porada, na které se budou schvalovat naše prostředky na příští čtvrtletí.“ Zafuněl. „Znáte dobře kampaň proti veřejným ústavům. Existuje silný tlak zesoukromnit i zbývající kliniky. A jestli se teď proslechne, že u nás něco neklape, obávám se nejhoršího.“

„Vy si myslíte, že se to ututlá, když na tom pracuje policie?“

„Inspektor Hopkins mi to slíbil. Vyšetřování prováděl vždycky v noci a všechny materiály dá z ruky, teprve až bude případ uzavřen. Je mi dost zavázán, Tiny. Implantovali jsme jeho ženě ruku, na soukromé klinice by si to v životě nemohla dovolit. A co se týče peněz – myslím, že moje úspory budou stačit na to, abych si vás na pár dní najal.“

„Proč do toho chcete vrazit vlastní peníze, Edwarde?“

„A proč myslíte, že jsem se stal lékařem, Tiny?“ Paddington si nervózně utáhl vázanku.

„Co když je to všechno manévr trustových klinik, aby znemožnily Public Healthfare?“

„Proč by tedy pachatelé vraceli transplantáty?“

„Co je s Lionelem McCallem? Jak se dostal velký boss General Motors & Skydrivers zrovna k vám?“

„Zřítil se poblíž naší kliniky. Pak byl na pár dní neschopen převozu a mezitím se mu asi docela zalíbilo pomyšlení, že mu Public Healthfare dá novou nohu. Jeho lakota je přece pověstná.“

„Byla to opravdu nehoda, Edwarde?“

„Nejspíš máte na mysli jeho synovce, co?“

Timothy přikývl. O tom, že to mezi Lionelem McCallem a jeho synovcem neklape, se povídalo po celém městě. King Code, jak se Humphreymu McCallovi říkalo, protože si ještě předtím, než vstal, vždycky vstříkl do žil dávku codeperminu, patřil k nejvyhlášenějším průšvihářům v Chicagu, ale i přes jeho ztřeštěné, cynické a dekadentní kousky s ním všichni sympatizovali, protože se mu znovu a znovu dařilo převézt svého všeobecně nenáviděného strýčka, který si bez skrupulí zahrával s lidskými životy. A také proto, že byl prvotřídní trumpetista, jeden z mála, kteří ještě dokonale ovládali tenhle starý nástroj.

„Chvíli jsem myslel i na tohle,“ přiznal se Paddington, „že ty první dvě krádeže měly odvést pozornost od té třetí, ale to by přece mělo za následek jen to, že by si McCall musel pár dní počkat. Myslím, že by King Code vymyslel něco jiného, třeba by podplatil operační tým, aby strýčkovi přišili o něco kratší nohu.“

„Přesto si ho ještě proklepnu,“ řekl Timothy. „Kromě toho si zjistím, co znamená pro General, když musí velký boss ležet delší dobu v nemocnici. Opatřte mi okamžitě seznam všech klinik a specialistů zabývajících se transplantacemi a všech ústavů, kde se zmrazuje labinolem. A dneska v noci napojte toho vašeho počítačového blbečka na mého Napoleona, potřebuju kádrové informace o vašich zaměstnancích a bezpečnostní předpisy v ústavu.“

„Ale Tiny, co když to praskne?“

„Něco zkrátka musíte risknout, jestli chcete, aby pro vás nejdražší detektiv ve Státech pracoval za dobré slovo.“

„Cože, zadarmo?“

„Myslíte si snad, že se dám trumfnout jedním lékařem chudých a nějakým policajtem? Kromě toho s medicinmany má být člověk zadobře. Třeba jednou budu potřebovat vaši diskrétní službu. Nemáte pár tabletek proti nevolnosti? Dost často bych ze všeho nejradši zvracel.“

„To já taky,“ řekl Paddington a pohladil Napoleona po krytu.

3

Timothy naprogramoval Napoleona a potom zavolal svému příteli Joshuovi Treversovi, který nejen ze záliby, ale i díky svému povolání patřil k nejinformovanějším lidem v Chicagu; Joe byl hlavní archivář ICC, Information Communication Company – jedné ze dvou největších televizních a zpravodajských společností ve Státech. Timothy si u něj objednal všechny informace o Lionelu McCallovi a King Codovi, o transplantačních klinikách a sporech kolem Public Healthfare, o krádežích transplantátů a o zločinech, v nichž hrály transplantáty nějakou roli. Joe se na nic nevyptával. Už dávno si odvykl se na něco ptát. Timothy mu slíbil čínskou večeři a podrobnou zprávu, jakmile bude případ uzavřen.

Zatímco Napoleon ještě zpovídal centrální počítač ohledně příslušných informačních okruhů, požádal Timothy komunikátorem o spojení se Smileym Hepburnem. Netrvalo to ani deset minut. Smiley seděl zrovna ve své kanceláři, na jejíchž dveřích byl honosný nápis First Class Allsuper Detective And Investigation Staff, Tým prvotřídních odborníků na detektivní a vyšetřovací práce všeho druhu. Tento tým však ve skutečnosti sestával jen ze Smileyho samotného a z komunikátoru. Přesto byl Smiley jeden z nejlepších ve své branži a pro práce všeho druhu měl k ruce prvotřídní lidi.

„Jestli jsi už definitivně neprochlastal ten svůj raťafák mezi očima,“ řekl Timothy, „mohl bys pro mě zase jednou něco vyčmuchat.“ Pověděl mu všechno, co věděl; na to, že Smiley bude mlčet jako hrob, se mohl spolehnout. „Mám nejasný pocit, že by za tím mohlo být něco velkého,“ řekl na závěr. „Třeba najdeš někoho, kdo potřebuje novou nohu. Můžeš se zmínit, že bys měl spojení na člověka, co může sehnat transplantát na objednávku.“

Navečer už stál Paddington přede dveřmi Timothyho apartmá a mával lahví vína.

„Beaujolais,“ prohlásil, „pozornost od jednoho pacienta. Nechtěl jsem ho pít sám a dobré víno potřebuje pořádné sklenky.“ Rozpačitě se usmál. „Už máte něco –?“

Timothy si položil ukazovák na ústa. Postavil na stůl dvě sklenky ze zeleného skla, opatrně vzal do rukou láhev a studoval vinětu. Potom s obřadnou pečlivostí strhl staniolový obal, starodávnou vývrtkou vytáhl korkovou zátku, čichl k ní, spokojeně pokývl, nalil si na průbu, prohlédl si barvu a zhluboka nasál vůni, s mlasknutím okoštoval a konečně sklenky dolil.

„Na vaše zdraví, Edwarde.“

„Na vaše, Tiny.“

Připili si jako dva spiklenci.

„Ani se nechce věřit, že se najdou lidi, co mají něco takového každý den,“ zasténal Paddington.

„A přitom za to nezaplatí jediný cent,“ doplnil ho Timothy, „zatímco našinec, pokud vůbec sežene láhev přírodního, za to dá hrůzu peněz.“

„Vy myslíte ty ODTAMTUD?“ Paddington se vyděšeně rozhlédl. „Vás neodposlouchávají?“

„Ale ano!“ Timothy ukázal dozadu přes rameno na schránku s krystalem, přilepenou na strop. „Samozřejmě, že mě odposlouchávají; jenom nevím, kdo všechno.“ Zachichotal se. „Kromě policie, FBI, NSA a Výboru pro morální pozvednutí znám celou řadu lidí, co by se o mě mohli zajímat. Doufám ale, že mě odposlouchávají jenom úřední místa, a před těmi nemám co skrývat. Vy snad ano?“

„Jistěže ne!“ zapřísahal se Paddington.

Když dopili, Timothy profesorovi pokynul. Odvezli se na křeslech do mauzolea.

„Existuje nějaký černý trh s transplantáty?“ spustil Timothy.

„Ne. Proč taky? Až na výjimky je jich dost, myslím vzhledem k omezeným možnostem podobných operací. Máme hrozně málo specialistů a vhodných operačních sálů. Pacienti musí zpravidla čekat několik měsíců, než přijdou na řadu; za tu dobu se vždycky dal najít vhodný náhradní díl. I když nemůžeme platit moc.“

„A co trustové kliniky?“

„I tam se čeká dlouho. Už proto, aby se udržely vysoké ceny. Ale když jim nějaký orgán chybí, dostanou ho od nás. Za režijní cenu.“ Paddington se zatrpkle uchechtl. „Kdybyste věděl, Tiny, kolik za to počítají svým pacientům! – Myslíte si, že by někdo ukradl bérec jen proto, aby ho mohl prodat pod rukou?“

„A bylo by to tak docela vyloučené?“

„A proč by potom ty dva první vraceli?“

„Protože je nemohli udat. A protože měli větší šanci, že se na krádež delší čas nepřijde. Byla to přece vyložená náhoda, že jste objevil hned to první vloupání a potom jste kontroloval zásoby každý den, ne?“

„To je pravda. Kdybychom jenom věděli, kdo je zloděj!“

„To vím.“

Profesorův obličej se rozzářil. „Vy jste ten případ vyřešil?“

„Obávám se, že tak jednoduché to nebude. Ještě nemám ani potuchy, proč ty bérce ukradli. Proč zrovna tři tak rozdílné exempláře? Podle Napoleona proto, že první ani druhý bérec se nehodily. První byl moc krátký a druhý měl sice správnou velikost, ale byl levý, zatímco oni potřebovali pravý. Dvakrát s tím spokojený nejsem. Označení na chladničce je tak jasné, že by se nemohl splést ani ten největší pitomec, natož někdo z vašich spolupracovníků. To, co jste mi pověděl, mě utvrzuje v názoru, že ty bérce byly kradeny na objednávku; co když nevěděli dopředu, co potřebují? Že by to zjišťovali teprve po krádeži, že by to museli nejdřív ozkoušet? To zní dost absurdně, co?“

„Tak na to se zeptejte toho grázla! Kdo to je?“

„Nechal jsem Napoleona projít data vašich spolupracovníků. Může to být jenom ten, kdo umí zacházet s mrazicími boxy a dovede odborně připojit chladničku a kdo měl mimoto možnost dostat se dovnitř i ven se zavazadlem velikosti přepravní chladničky. Navíc musel být potřikrát na klinice přesně v době, kdy došlo ke krádeži – tedy Carruthers nebo Truman.“

„Carruthers!“ vykřikl Paddington. „Dneska nepřišel do služby. Musíme ho okamžitě zmáčknout. Musí nám říct, kam ten bérec zašantročil.“

„To on určitě nebude vědět. Jestli za touhle historkou, jak tuším, vězí něco velkého, pak bude mezi zlodějem a konečným příjemcem několik prostředníků, aby se zametly stopy.“ Timothy bubnoval konečky prstů. „Proč zrovna tak odlišné okončetiny?“

„Na to se zeptáme Carrutherse!“

„Jestli ho někdo ještě vůbec najde. Inspektor Hopkins si to už vzal na starost. Vlastně si ho můžeme vyzpovídat, jak je daleko.“

Odjeli zpátky do pracovny. Timothy se spojil s policejním ředitelstvím. Hopkins se právě vrátil.

„Carruthers je po smrti,“ řekl. „Našli jsme ho v jeho bytě. Vypadá to na loupežné přepadení.“

„Něco nápadného?“ vyzvídal Timothy.

„Možná ano. Na podlaze ležela rozšlápnutá piksla s talkem.“

„Piksla s talkem? K čemu je proboha potřeba talek?“

I Paddington vypadal bezradně.

„Tak se zeptejte toho vašeho vševěda Napoleona,“ navrhl Hopkins.

Napoleon ani nevěděl, co to talek je. Timothy ho sjel, aby si laskavě doplnil mezery ve vzdělání.

„A máme po žížalkách,“ řekl potom. „To jsem si mohl myslet.“

Paddington se zklamaně zvedl. „Jestli se chci dostat domů, mám nejvyšší čas. Nebo vám mám nějak pomoct, Tiny?“

„Posaďte se ke komunikátoru a snažte se vypátrat, jestli se právě někde nechystá transplantace bérce. Až budete hotový, tak mi dejte vědět. Budu v ložnici.“

„Snad nechcete jít spát?“

„To určitě,“ Timothy se zašklebil. „S Napoleonem můžu pracovat i odtamtud. Tady bychom si jenom překáželi.“

4

Trvalo hodnou chvíli, než se Paddington ohlásil. Pootevřel dveře a decentně si odkašlal. Timothy ho pozval dál.

Dvě třetiny ložnice zabírala obrovská, od jedné stěny ke druhé sahající postel, nad jejímiž hlavami byl umístěn ovládací panel, takže ložnice připomínala spíš velín nějaké továrny nebo elektrárny. Čtvrtá stěna byla jednou velkou videoobrazovkou, na níž právě řádily hromy, blesky a bouře; najednou se s bubnováním spustil liják, temné mraky na obloze se roztrhly a mezi nimi vykoukla zářivá sluneční koule, která osvítila rozbouřené moře s vysokými vlnami ve všech odstínech modři a zeleně.

„Posaďte se!“ Timothy ukázal k nohám své postele. „Co byste řekl kafíčku?“ Nečekal na odpověď a vykouzlil z poličky nad postelí kávovar. Za chvíli se místností linula vůně kávy.

„Vy si žijete,“ řekl Paddington.

„Není zrovna k zahození být žádaným a dobře zaplaceným služebníkem velkých bossů. Zjistil jste něco?“

Paddington zavrtěl hlavou. „Na žádné chicagské klinice neleží člověk, který by čekal na bérec téhle velikosti. V-52 – to by musel být alespoň dvoumetrový chlap. Stejně si ale nedovedu představit, že by někdo z mých kolegů pracoval s transplantátem bez průvodky, a tu mám ještě pořád v sejfu.“

„Ale možné by to bylo?“

„Ano, kdyby se díl znovu označil.“

Paddington si usrkl kávy. „Ale na druhé straně jsou všechny operační sály, které přicházejí v úvahu, zadané. Minimálně v příštích čtyřech týdnech není možno provést operaci s naším bércem.“

„Pokud vás někdo nehoupal.“

„A proč by to dělal?“

„Protože někdo z vašich rozmilých kolegů dostane pěknou hromádku dolarů, když provede operaci potají.“

„Za prvé,“ řekl Paddington důrazně, „jsem mluvil nejen s kolegy, ale také s lidmi z jejich týmů, na které se můžu spolehnout – ano, spolehnout,“ pronesl s obzvláštním akcentem. „Za druhé takové operační sály stojí milióny a pracuje se v nich na čtyři směny, tedy nepřetržitě, aby se z nich vytřískalo co nejvíc, tam se nedá nic utajit, a za třetí znám všechny chicagské chirurgy, co jsou schopni tuhle operaci provést; nikdo z nich by neriskoval transplantaci, která smrdí kriminálem.“

„Nemohli tu vaši mraženou nožičku převézt někam letadlem?“

„To sotva. Ještě nemáme přepravní chladničky, v nichž se dají transplantáty udržet v čerstvém stavu víc než půl hodiny. Nevěřil byste, jaké máme problémy dostat je z jedné kliniky na druhou, bez vrtulníků by to ani nešlo. Ale i kdyby odstartovali z nějaké letištní plochy poblíž naší kliniky –,“ zavrtěl hlavou, „žádná venkovská klinika neleží blíž než hodinu letu.“

„A proč by to musela být zrovna klinika? Copak by se nedal zřídit nějaký improvizovaný operační sál?“

„Improvizovaný sál? K tomu potřebujete přístroj na kontrolu činnosti srdce, plic a jater, umělou ledvinu, neuronový testátor, vysokorychlostní šičky – celý arzenál moderní lékařské techniky. A sehraný tým!“

Timothy se na Paddingtona tázavě podíval.

„Vedle hlavního operatéra ještě tři, raději čtyři asistenty, dva anesteziology – nebo alespoň jednoho. A čtyři sestry. To je minimum. Čím méně lidí, tím musí být sehranější.“

„Jak dlouho trvá příprava?“

„Něco mezi dvěma a čtrnácti dny, záleží na tom, jak velká je míra inkompatibility.“

„Pacient tedy musí být hezkých pár dní předtím v nemocnici, že?“

„To není zrovna nutné. Když máme k dispozici výsledky jeho testů, stačí, když přijde den před operací; neadaptuje se pacient, ale transplantát.“ Paddington se rozhlížel, kam by postavil prázdný šálek. Timothy mu ho vzal z ruky. „Ale zdá se také, že v celém Chicagu neexistuje pacient, který čeká na dvaapadesáticentimetrový bérec. Alespoň není žádný uveden na seznamech oficiálních klinik a registrovaných lékařů. Možná u kápů, kápové mají určitě vlastní kliniky.“

„Kápové!“ Timothy se rozchechtal, až mu málem vypadl šálek z ruky. „Vy jste mi ale spořádaný občan, Edwarde! Snad nevěříte všemu, co vám nabulíkují ve videu? Tihle Al Caponovi potomci nejsou nic jiného než výmysl fikaných novinářů a manažerů public relations.“

„Snad nechcete tvrdit, že celý ten boj proti kápům je jen –“

„Pohádka,“ doplnil ho Timothy, „hezká povídačka pro prosťáčky, aby se měli před čím klepat strachy a nepřemýšleli tolik o jiných věcech.“

„A co Cosa nostra a mafie?“

„To bývávalo. V minulém století. Věřte mi, Edwarde, že už není žádný rozdíl mezi košer podnikáním a špinavým kšeftem. Zvlášť když využívání dnešních zákonů vynáší zpravidla větší prachy než jejich obcházení. Staré zločinecké syndikáty začaly strkat peníze do normálních firem už v minulém století a od té doby, co se před šedesáti lety legalizovaly hlavní zdroje jejich příjmů, jako hazardní hry, drogy a prostituce, a tím se do tohohle byznysu mohlo pustit kdejaké kapitálové sdružení, vrhly se na to i takzvané seriózní koncerny. Už jde jenom o to, kdo ovládá jaké trhy. A když jde do tuhého, vypomůže si zločinem kdekdo.“

Paddington se na něj nevěřícně podíval.

„Dobrá, nechme toho.“ Timothy se nepřítomně díval na videostěnu, kde se teď nad poklidným mořem utvořily něžné beránky. „Odvézt někam bérec letadlem tedy nemá cenu. A v celém Chicagu není jediný lékař ani pacient, co by to měli zapotřebí. Tak proč vám tedy sakra tu mraženou nožičku ukradli? A ještě k tomu ji dvakrát vyměnili? Proč odrovnali Carrutherse?“

Paddington pokrčil bezmocně rameny. Timothymu spadla hlava. Trvalo dlouho, než se zase podíval na profesora.

„Zapomeňte na to,“ řekl důrazně. „Nerad bych, abyste o tom s někým mluvil. Požádejte Hopkinse, aby zastavil pátrání. Řekněte mu, že Carruthersovou smrtí je pro vás ta záležitost vyřízená. Taky už těžko dojde k další krádeži. Ať už ten bérec potřeboval kdo chtěl, teď má ten pravý. A ne abyste někomu vykládal, že jste byl kvůli tomu u mě. Ráno odejděte pokud možno nenápadně z Nebrasky a nějaký čas sem nechoďte. Ani mně nevolejte. Jedna mrtvola stačí.“

Timothy sáhl na ovládací panel a pokojem se rozezněla hudba, nějaká starodávná symfonie z osmnáctého či devatenáctého století; Paddington ji v životě neslyšel. Dřepěl na okraji postele a neodvažoval se rušit Timothyho v rozjímání. Nakonec si odkašlal; když to nepomohlo, strčil do něj. Timothy se jen převrátil na bok a začal chrápat. Paddington odešel do pracovny a uvelebil se v křesle.

5

Příští den strávil Timothy horečnou prací. Sotva se rozloučil s profesorem Paddingtonem, začal bombardovat všechny možné lidi různými dotazy, dával si přehrávat stále nová a nová data a celé hodiny diskutoval s Napoleonem, až mu z toho hučelo v hlavě. Podíval se na hodinky. „Oukej,“ zamumlal, „stejně je čas podívat se na západ slunce.“

Netrvalo dlouho, než se rozhodl pro frak, o to delší dobu ale prostál před kolorátorem; rubínová červeň, kterou si nakonec vybral, se mu za chvíli přestala líbit, vysušil látku a zbarvil ji do oranžova, na košili zvolil světle fialovou. Potom dlouho seděl před zrcadlem a pečlivě si pročesával husté vlasy, než získaly sladěný fialový odstín. Na závěr si Timothy obarvil jeden pramen na čele oranžově. Když se podíval do zrcadla, byl se sebou nesmírně spokojený.

Tom ho uvítal úsměvem od ucha k uchu, hluboce se uklonil, a přesto Timothyho stále dost převyšoval.

„Ach, massa Tiny,“ řekl hatmatilkou černošských otroků, která patřila stejně jako livrej vyzdobená zlatými šňůrami k jeho roli liftboye v baru Stardust, „proč já nevědět, že vy dneska přijít v oranži, jinak já oblíct modře.“

Timothy na něj mrkl. Když vyjeli do tisícího stého dvanáctého poschodí, rozevřel Tom dveře od výtahu s takovým randálem, až se k nim všichni polekaně otočili. Vypjal se, jako kdyby uváděl prezidenta Států. Timothy si dal při cestě k barpultu hodně načas, pozorně se díval doleva i doprava, tu a tam se na některého z hostů milostivě usmál. Jako by vychutnával všeobecný úžas a obdiv.

Barman už stočil židličku dolů. Timothy mu blahosklonně pokynul. „Ahojky, Melvine!“

„Helou, mister Tiny!“

Timothy začal odpočítávat, a jakmile se mohl oběma lokty opřít o pult, objednal si Old Finch, čtyřpatrovou a bez ledu.

„Mně taky,“ ozval se někdo za ním, „ale s ledem.“

Byl to Smiley Hepburn a měl na sobě dokonce smokink! Timothy si ho pobaveně prohlížel.

„Co na mě tak vejráš,“ zabručel Smiley. „Za to všecko můžeš ty. Byl jsem na večírku Lékařský akademie. Pozvánka mě stála stovku. A když už jsem se na to tak voháknul, dostal jsem chuť si taky jednou zaskočit do toho tvýho fajnovýho baru a připít ti na zdraví – samozřejmě na tvůj účet. Napadlo mě, že se asi půjdeš mrknout na ten svůj západ slunce; a kdyby ne, zajel bych k tobě dolů. Tak ať žiješ!“

„Na zdraví,“ Timothy máchl rukou směrem k západní stěně, kde se slunce chystalo zmizet v mracích.

Smiley sice moc nezapracoval, nejdůležitější, co sehnal, byl seznam chirurgů, které pro nezákonné operace vyhodili z Lékařské komory. Timothy na okamžik zmizel za barovým pultem a předal ho Napoleonovi. A jednomu známému z leteckého dispečinku.

Asi tak do půlnoci vyzkoušeli všechny druhy whisky a pustili se do koňaku.

„Čéče,“ řekl Smiley ztěžklým jazykem, „tenhle oučet se vyrovná vejšce, ve který je tenhle bar. Kdo to zatáhne? Co je to zač, ten tvůj klient?“

„Já sám. Prostě nesnáším, když něčemu nemůžu přijít na kloub.“

„Ty seš dobrej,“ uchechtl se Smiley. „V tomhle světě aby se prase vyznalo. Seš třeba schopnej pochopit, proč už tři tejdny není čerstvej chleba? Nebo proč starej Foreman má každejch půl roku novou ženskou, když už vlastně ani nemůže, nebo proč si Universal vychovává hromadu potápěčů, když na to už nikde není ani pořádná hloubka, nebo proč máme kosmickej úřad, když už nemůžeme vypustit ani tu nejprťavější družici? Chápeš to?“

Plácl Timothyho po zádech a ten málem spadl ze stoličky.

Barman se naklonil k Timothymu. „Ne že bych něco říkal,“ zašeptal, „ale pro vaši pověst by snad bylo lépe, Tiny…“

„Drž hubu,“ zablekotal Smiley. „Tiny se může na ňákou pověst vykašlat. Tiny je prostě jednička, a jestli jedna z těch vašich nablejskanejch vopic řiká něco jinýho, tak jí dám do držky.“

Pokusil se otočit a svezl se při tom ze stoličky. V mžiku se objevil Tom a dokormidloval ho k výtahu.

„Ta tvoje pověst,“ zavandroval si Smiley, když vycházeli z výtahu, „stal se z tebe pěkně libovej frajer, Tiny. Pomerančovej frak a fialový vlasy! Dělat si vodpočet u barpultu!“

Timothy mu dal štulec do břicha. „Šetři si dech, Smiley. Proč si myslíš, že hraju tohle divadýlko? Trpaslík – ten je v nejlepším případě jenom legrační. Zato ješitný, arogantní a snobský trpaslík, to už je něco – to je přímo atrakce!“

Napoleon si na uvítanou hekl. Timothy vyndal z výstupu pásku a ukázal ji Smileymu. „Přečteš to? Já ne. Nějak mi ty písmena tancujou před očima. Prostě tancujou!“

„Seš zkrátka nadrátovanejj“ prohlásil Smiley, „to je to celý. Potřebuješ panáka. Kde máš whisky?“

Timothy vyladil Napoleona. „Výjimečně ti povolím zase jednou se mnou promluvit. Co mi chceš?“

„Pane,“ ozval se Napoleon, „požádal jste mě, abych zdokonalil své znalosti ohledně talku. Talek, též mastek, je bílý až nazelenalý velmi měkký jednoklonný nerost, tvořící lístkovité agregáty, jenž je na omak mastný. Je to hydratovaný zásaditý křemičitan horečnatý, silně odolný vůči vodě a jeho vzorec zní 3MgO.4SiO2. H2O. V rozemletém stavu byl talek dříve používán jako adsorpční substance a plnidlo do pudrů, past, zásypů a tablet, rovněž jako klouzek pro gumové a plastové výrobky, například operační rukavice, potápěčské obleky a při gymnastice. Dovolíte mi jednu poznámku, pane?“

„Nedovolím,“ zavrčel Timothy a přivolal servírovací stolek.

Smiley si podrobně prostudoval láhve. „Tady máme všecičko, po čem srdce prahne,“ řekl, „nechápu, proč lezeš do tak drahýho baru. To jenom kvůli západu slunce?“

„A taky proto, že tam sedí moji zákazníci. Dneska večer se v baru sešlo nejmíň deset miliard dolarů.“

„Seš moc ctižádostivej, Tiny. Alespoň u whisky by se nemělo žvanit o práci. Na co ti to vlastně je? Máš přece všecko: apartmá v Nebrasce, dokonce nad smogovou hladinou, vlastní počítač, mauzoleum, zakázek, kolik chceš, úspěch i prachy.“

„Jenom toho nejdůležitějšího se mi nedostává,“ řekl Timothy tiše, „lásky.“

„Kdo má prachy, ten má i lásku, kdy se mu zamane.“

„Ty myslíš sex, Smiley. Láska se nedá koupit.“

Smiley položil Timothymu ruku na rameno. „Promiň, Tiny. Pojď, dáme si ještě jednu. O co vlastně jde s tou hnátou?“

„To kdybych věděl.“ Timothy si mnul špičku nosu. „Proč by si někdo dával ukrást bérec, když by ho mohl dostat od Public Healthfare zadarmo? To by mělo smysl jenom tehdy, kdyby byla operace nelegální. A proč zrovna nelegální? Nový bérec si přece člověk může dát přišít naprosto legálním způsobem. Jo, kdyby šlo o změnu tváře! Proč ale tu nohu šlohli dvakrát? Proč neukradli rovnou tu pravou? Mimoto se mi zdá, že neexistuje nikdo, kdo by potřeboval bérec téhle velikosti!“

Napoleon si odkašlal.

„Co zase máš?“ zeptal se Timothy.

„Jestliže nikdo nepotřebuje bérec této klasifikace,“ zaskřehotal Napoleon, „potom je transplantát s nejvyšší pravděpodobností určen tomu, kdo jej teprve bude potřebovat.“

„Nejspíš se jedná o sebezmrzačení, co? Nejdřív chtěl ten chlap ukrást krátkou nohu, pak radši trochu větší a nakonec ne levou, ale pravou.“

„Nech toho blbýho Napoleona na pokoji,“ zahuhňal Smiley, „dyť je vožralej.“

6

Z postele vytáhlo Timothyho tísňové volání. Na drátě byl Paddington.

„Promiňte, Tiny, mohl bych k vám na chvíli zajít? Volám z haly. Je to důležité.“

„Tak to si musíte počkat, Edwarde. Potřebuju aspoň půlhodinku.“

Za dvacet minut stihl Timothy vyburcovat Smileyho a vyhodit ho ven, osprchovat se, obléct se a letem světem poklidit v bytě. Když profesor přišel, byl už čaj na stole.

„Ani nevím, jestli vás to ještě zajímá,“ řekl Paddington, „ale jedna transplantace by tu možná byla. Objednal jsem si okamžitě aerotaxi, když jsem se to dozvěděl.“ Mávl rukou na uklidněnou. „Dával jsem si pozor. Nikdo mě nesledoval.“

„Výborně,“ pochválil ho Timothy.

„Operační sál kliniky Universal na třiaosmdesáté ulici má být pozítří při ranní směně uzavřen, údajně kvůli opravám. Původní operace byla odložena, tým dostal mimořádnou dovolenou.“ Paddington se na Timothyho vítězoslavně podíval. „Tenhle sál zavřeli z téhož důvodu už minulý pátek. Ale nic se neopravovalo!“

„Moment,“ řekl Timothy. „Ten bérec u vás ukradli poprvně ve středu, že?“

„A ve čtvrtek ho zase vrátili.“

„Proč neštípl Carruthers druhý bérec už ve čtvrtek? Pak by přece mohli provést operaci už v pátek ráno?“

„Neměli by čas adaptovat transplantát.“

Timothy vrtěl zamyšleně hlavou. „V tom je ještě něco jiného, Edwarde. Myslíte si snad, že by se Carruthers spletl v délce bérce?“

Timothy odešel ke komunikátoru a vybral z něj nejnovější zprávy. Najednou pískl údivem. „Minulé úterý přijel do Chicaga jistý doktor Benito Ramírez.“

„Myslíte toho Ramíreze, co se kdysi pokusil implantovat opici lidské ruce?“

Timothy neodpověděl. Horečně pročítal zprávy. „A nepřijel sám, tady na seznamu cestujících jsou ještě dva chirurgové, rovněž vyloučení z Lékařské komory. Vsadím se, že s sebou měli i anesteziology a sestry.“

Timothy vylovil novou zprávu. „V sobotu v noci Ramírez zase odletěl.“ Zamyšleně usrkával čaj. „Napoleon mi dnes v noci něco řekl,“ zamumlal najednou. „Napoleone, zopakuj mi svou domněnku o bérci!“

„Jestliže nikdo nepotřebuje bérec klasifikace mV-p-52, pak je transplantát s nejvyšší pravděpodobností určen tomu, kdo jej teprve bude potřebovat. – A vy jste na to poznamenal, pane, že by to třeba mohl být úraz, nebo že by dokonce mohlo jít o sebezmrzačení a –“

„Stop!“ Timothy vypnul Napoleonův snarr. „To by mohlo být ono: chlápek, který má přijít o nohu při – zatím tomu říkejme nehoda. Operace je připravena. Ale ten člověk jde od toho. Bérec se vrátí, a když najdou někoho jiného, štípnou druhou končetinu. Ramírez ještě přešetří, jestli se transplantát hodí a dá se adaptovat, a potom odletí.“

„Proč tedy ještě jednou měnili bérec?“

„Nejspíš proto, že při ‚nehodě‘ je jedno, o kterou nohu ten chlap přijde, ale jemu to tak docela jedno není.“ Timothy vyskočil a chodil po místnosti jako tygr v kleci. „Máte teď kliniku, termín operace a chirurga. Musíme tedy ještě najít dvoumetrového muže, který potřebuje nový bérec, spíš pravý než levý. O co se vsadíme, že se Ramírez nejpozději do zítřejšího večera vrátí do Chicaga?“ Timothy mrkl na hodinky. „Zbývá mi maximálně dvaatřicet hodin.“

„Nechcete od toho raději dát ruce pryč a předat to policii? Myslím totiž, že za tím asi vězí Universal. Mám špatné svědomí, Tiny. Koneckonců jsem vás do toho zatáhl já.“

„Jenom klid, Edwarde. Tohle nemá co dělat s vámi, ale s mou zvědavostí. Nesnáším, když padnu nosem do kupy hnoje a nevyčmuchám, cože to tam tak smrdí. A policie? Universal má na svých tajných výplatních listinách dost policajtů, aby se to hned domákla. Tím bych nás doopravdy ohrozil a oni by ten podnik nanejvýš odložili. Vždyť ani nevíme, kde a co chtějí udělat. Máme v ruce jenom dohady; na to by nám neskočil ani Hopkins.“

„Mohli bychom zabránit operaci.“

„Proč?“ Timothy se zastavil před Paddingtonem. „Víte, Edwarde, operace mě nezajímá, ten svůj bérec tak jako tak nedostanete zpátky. Nebo snad můžete dokázat, že ho ukradli zrovna u vás?“

„Samozřejmě. Podle průvodky.“

„A co když už si opatřili falešnou průvodku?“

„Potom ne.“ Paddington seděl v křesle jako hromádka neštěstí.

„I kdybychom získali povolení k domovní prohlídce, myslíte si, že bychom tam mohli vtrhnout během operace? Můžeme nějak dokázat, že jde o ilegální operaci? Universal neporuší žádný zákon, když si najme Ramíreze. To, čemu musíme zabránit, není transplantace, ale ta… ‚nehoda‘. Jděte už, Edwarde. Musím přemýšlet. Někde v mozkových závitech mi straší určitý nápad a já ho musím lapnout.“

Takhle mizerně na tom Timothy nebyl už hodně dlouho. Znovu a znovu nechával Napoleona volně kombinovat a pokoušel se všemi možnými způsoby soustředit. Vlezl si do vany, lehl si do postele, pouštěl si obrazy v nejroztodivnějším sledu, naslepo mačkal klávesnici hudebního zásobníku a poslouchal bez ladu a skladu hned Bachovy fugy, hned zas banální šlágry, pouštěl si nejrůznější videopásky, mimo jiné klouzavý let těsně nad hladinou oceánu, jízdu na skútru Velkým kaňonem, let na rogalu nad divočinou a loutkovou hru o Donu Quijotovi – nic nepomáhalo.

Nakonec odešel do kuchyně a prozkoumal svoje zásoby. Rozhodl se, že si upeče švédský kynutý věneček.

Timothy spolkl dvě fialové perličky, aby na hodinu úplně vypnul. Potom nedělal nic, než že míchal máslo se smetanou, máčel kvasnice v mléce a hnětl těsto; trpělivě čekal, až se hrouda těsta zabalená do utěrky odlepí ode dna vědra naplněného studenou vodou a vyplave na hladinu, pak do něj vhnětl cukr, těsto vyválel, nasypal na ně mandle, rozinky a sukádu a sroloval je do dlouhého válce. Kdyby Timothyho byl někdo pozoroval, ani ve snu by ho nenapadlo, že se právě potýká s jedním z nejtěžších případů ve své praxi. Zatímco Timothy připravoval cukrovou polevu, bleskla mu hlavou určitá vzpomínka. Ne však řešení.

Timothy začal hlasitě nadávat na odporný chlast a na Smileyho, který neměl nikdy dost – uprostřed velesprostého arabského zaklení se zarazil, vrhl se ke komunikátoru a dal se spojit se Smileym Hepburnem.

„Tak si přece vzpomeň,“ přepadl ho. „Včera jsi pronesl plamennou řeč o tom, že v tomhle světě aby se prase vyznalo. Opakuj, prosím tě, všechno, na co si vzpomeneš. Slovo od slova!“ Timothy poslouchal se zavřenýma očima. Najednou se mu obličej rozzářil. „Díky, to je ono!“

Ještě než stačil Smiley něco říct, Timothy se odpojil a řítil se do mauzolea. V letu pohladil Napoleona a zahalekal na něj: „A ty jsi stejně jednička!“

Sedl si k umyvadlu, odšrouboval kohoutek, z trubky vytáhl tenkou sklolaminátovou šňůrku, na koncích ji roztáhl a vložil do nich dvě kapsličky, které vyjmul z kohoutku, jednu kapsličku si strčil do ucha a druhou do koutku úst. Potom pootočil šroubem přívodu teplé vody a zapojil tak kmitavý krystal. Musel čekat dlouhých pět minut, než se ohlásil Velký bratr. Jeho hlas zněl plechově, jako by ani nepatřil člověku.

„Musíš mě zase jednou vytáhnout z bryndy,“ řekl Timothy. „Hledám podnik nebo ústav, který má přímý přístup k vodním zdrojům.“

„To je stupeň utajení dvě,“ odpověděl Velký bratr. „Tyhle údaje má k dispozici jenom vládní počítač.“

„Copak bych jinak potřeboval tvou pomoc? Zítra v noci se někde v Chicagu připravuje parádní levota. Neptej se mě co; ani já to ještě nevím.“

„Jestli něco krachne, tak vybouchneme oba.“

„Půjde to hladce. Dej na mě. Nikdo se nedoví, že se umíš napíchnout na vládní počítač. Prosím!“

„Tak dobrá, zkusím to. Ale nepočítej s tím dřív než zítra ráno.“

„Oukej, to mi stačí. Stejně nemám na to, abych profackoval celou noc.“

„Jsi nemocný?“ vyzvídal Velký bratr ustaraně.

„Ale ne, jenom mám kocovinu.“

„Neměl bys tolik pít, Tiny.“

„Máš pravdu. Ale čas od času se musím setnout, jinak bych se v tomhle krásném světě asi zbláznil.“

7

„Musíme opravdu zase do mauzolea?“ zasténal Paddington. „Nenávidím zvukotěsné místnosti.“

Timothy ho prostrčil dveřmi. „Ani teď ne?“ Ukázal na stůl, na němž stály benátské sklenky a láhev moselského. „Mám dojem, že chcete znát řešení našeho případu, ne? Je v tom ale pár věcí, které se nesmí nikdo dozvědět. Už tak je ode mě lehkomyslné, když je řeknu vám. Spoléhám, že si to necháte pro sebe.“

„Samozřejmě. Ale kdybyste z toho měl mít nějaký malér –“

„Víte, Edwarde, jenom mi prospěje, když si o tom s někým popovídám. A s kým tedy, když ne s vámi? Moje srdce už je tak plné, že se pořád musím bát, že mi jednou přetečou ústa, jak praví přísloví.“

Timothy odzátkoval láhev a nalil. Paddington rozvážně okoštoval a obličej se mu rozjasnil.

„Něco mi pořád strašilo v hlavě,“ vysvětloval Timothy. „Nakonec jsem si vzpomněl. Když jsem pekl koláč.“

„Cože?“

Timothy otázku přeslechl. „Někdo mi říkal, že Universal si vycvičil potápěče! Ačkoli přece neexistuje žádný veřejný přístup k vodě; a v Chicagu ani v okolí už vůbec ne. Mimoto – vzpomínáte si? – u mrtvého Carrutherse našla policie rozšlápnutou pikslu s talkem. Napoleon vypátral, že se talek kdysi používal jako klouzek při oblékání gumových nebo plastových oděvů. Samozřejmě mě hned napadly gumové rukavice a operace a všechno jsem to založil ad acta. Ale který chirurg ještě dneska používá gumové rukavice? Potápěči ovšem při oblékání mastek potřebují. V té chvíli mi stačilo dát si jednotlivá fakta do správných souvislostí.“

Timothy si zhluboka lokl. Paddington mu připil.

„Carruthers šlohne bérec, Carruthers je zavražděn. U Carrutherse se najde talek. Potápěči potřebují talek. Universal si vycvičil potápěče. Universal má taky operační sál pro transplantace. Ramírez byl v Chicagu. A včera se tu objevil znova. Musel jsem tedy hledat místo, které má něco společného s potápěči a kde by mohl nějaký chlápek přijít o nohu.“

Timothy vypil sklenku do dna a znovu si nalil.

„Většina vodních zdrojů v Chicagu je jištěna tak, aby se k nim nikdo nemohl za žádnou cenu dostat. Zbylo mi pár tuctů přístupů z podniků a ústavů, které posílají radioaktivní a jiný jedovatý odpad přímo do nákladních ponorek. Jenom v jediném byla bezpečnostní zařízeni takového druhu, že by člověk, který by tamtudy chtěl projít, riskoval jen jednu nohu, a málem bychom na to ani nepřišli.“

Timothy vstal, začal pochodovat místností a přitom mluvil dál. „Kdyby ten případ nebyl začal tak bláznivě, asi bych ho nevyřešil nikdy, ale tentokrát jako by všechno absurdní bylo naprosto normální.“ Zastavil se před Paddingtonem. „Je to Ústav pro jaderný výzkum koncernu Monoline. Štola, kterou posílají do nákladních ponorek odpad slisovaný do balíků, je dost velká na to, aby jí mohl pohodlně projít dvoumetrový člověk. Ale všechno, co se tou štolou dopravuje, musí projít svazkem různorodých paprsků, které rozloží i ty nejstabilnější molekuly. Proto jsem tenhle ústav nejdřív vyloučil. Ale takový paprskomet je nákladná záležitost. A tak před něj dali biosenzory a spřáhli je s ultrazvukovým dělem, určitě nejen proto, aby štolu chránili před vetřelci, ale taky aby krysy náhodou nespustily drahou paprskovou past.“

„Tedy dvojitá smrtící léčka,“ řekl Paddington.

„Přesně tak. Ale obě pasti jsou navzájem propojeny. Když biosenzory zaregistrují průnik a spustí ultrazvukové dělo, paprskomet se na pár vteřin zablokuje, aby ho například nějaká krysa nespustila dřív, než chcípne. Co když si ale někdo, jak jsme Napoleon a já vypočítali, vezme na sebe zvukově odolný skafandr a nastaví, dejme tomu, jenom jednu nohu? Ultrazvuk mu ji sice rozmašíruje, ale on v poklidu prohupká kolem zablokovaného paprskometu.“

„Proč by prostě před sebou nepustil nějakou krysu nebo rybu?“

„Ano, proč? V téhle chvíli jsem to málem zabalil. Ale pak mi Napoleon položil otázku: ‚Co když se ten člověk nechce dostat dovnitř, ale ven?‘“

Timothy se znovu posadil. Spokojeně na Paddingtona zamrkal. „V tom byl ten fór! Hned jsem si to ověřil. Paprskomet je opravdu propojen s biosenzory po obou stranách. A v tom okamžiku začala mít věc, která se zdála tak absurdní, konečně hlavu a patu, neboť ústav Monoline je zabezpečen proti tomu, aby nikdo nemohl propašovat něco živého dovnitř. Zaměstnanci musí dokonce procházet kontrolou nazí. Tak na to musel nastoupit mister X osobně. Pravděpodobně není tak těžké předstírat pomocí imaga, že odchází domů. Nechá se tedy zamknout, v poklidu sebere, co potřebuje, pak nastoupí do kontejneru či do čeho a dá se spustit do štoly. U biosenzorů nastaví nohu, spustí ultrazvukový výstřel a zablokuje paprskomet. Mezitím potápěči odklidí nákladní ponorku a ujmou se mistra X. Dopraví ho na kliniku, kde už čeká doktor Ramírez, aby mu přilípnul nový bérec.“

Paddington uneseně přikyvoval. „Zní to velice logicky, Tiny. Ale, promiňte mi, jenom to, na čem stavíte, se mi nezdá zrovna seriózní. Myslím to, že se u Carrutherse našel talek a že talek potřebují potápěči –“

Paddington se zarazil uprostřed věty. Zmateně zíral na pochichtávajícího se Timothyho.

„Vtip je v tom,“ řekl Timothy, „že dneska už ani potápěči nepoužívají talek. No, hlavní je, že nás to přivedlo na správné řešení.“

„Vaše kombinace byly tedy správné?“

„Před dvěma hodinami tu byl Frings, náčelník bezpečnostní služby Monoline, aby mi poděkoval. Dovolil jsem mu, aby to vydával za vlastní zásluhu, a získal jsem tak, jak se sám vyjádřil, ‚přítele na celý život‘.“

„Ale Universal po vás určitě půjde.“

„Copak tu někdo něco povídal o Universalu? Já ne. Nikomu, Edwarde, rozumíte?“

Paddington horlivě přikývl.

„Fringsovi jsem jenom řekl, že jsem se náhodou dozvěděl o tom, že se k nim někdo pokusí vloupat a jakým způsobem by k tomu mělo dojít.“

„A oni mistra X chytili? Kdo to byl?“

„Na nic jsem se Fringse nevyptával.“ Timothy se na hodnou chvíli odmlčel. Nehnutě seděl v křesle, pevně semknuté rty mu tvořily uzounkou čárku.

Paddington si ho udiveně měřil.

„Je mrtvý,“ řekl Timothy konečně. „Klidně by ho byli mohli sejmout a poslat do chládku. Ale oni si dovolili takový drobný fórek a převezli ho jeho vlastní fintou. Opatřili sejf dodatečným poplašným zařízením, a když jim ohlásilo, že se mister X pustil do práce, vtrhli s obrovským rámusem dovnitř, takže náš neznámý zazmatkoval a chtěl utéct připravenou cestou. Ale Frings zablokoval propojení obou kontrol. Misteru X bylo houby platné, že nastrčil nohu a nechal si ji zdecimovat ultrazvukem, za pár sekund ho dostal paprskomet.“

„Ale přesto je to úspěch,“ řekl Paddington. „Chtěl jste téhle nehodě předejít, a vlastně se vám to povedlo, ačkoli jste neměl prakticky nic v rukou. Jen díky brilantní kombinaci…“

„Tak dost!“ přerušil ho Timothy rozzuřeně. „Úspěch! Chtěl jsem zabránit vloupání a nahrál jsem jim na vraždu!“

„Za to vy přece nemůžete, Tiny!“

Timothy neodpovídal. Němě civěl do stropu.

„Takže se nikdy nedovíme, proč ještě dodatečně vyměňovali levý bérec za pravý,“ řekl Paddington.

„Jsem si jist, že Ramírez při prvním vyšetření zjistil, že mister X tak jako tak brzy přijde o pravou nohu. Třeba měl rakovinu nebo co já vím. Dále předpokládám, že si hned nato pan neznámý vymínil, aby mu vyměnili pravou nohu.“

„Prozradil vám Frings, co chtěli u Monoline ukrást?“

„Víte, co je to těžká voda?“

„Samozřejmě, sloučenina těžkého vodíku s kyslíkem, výchozí produkt pro štěpení atomu.“

„A víte taky, co je to těžké zlato?“

Paddington se na Timothyho přihlouple podíval.

„Transuran. Vědci se už skoro sto let domnívají, že někde za atomovým číslem 126 by mohly opět být prvky se stabilními atomovými jádry, uměle vytvořené prvky, které se hned tak nerozpadnou. Slibují si od těchto transuranů naprosto nové materiály, které budou mít zcela neznámé nebo dodnes zdánlivě nedosažitelné vlastnosti. Někdo mi říkal, že Monoline už delší čas pracuje na získání takzvaného těžkého zlata.“

„To by ovšem vysvětlovalo celou tu námahu!“ Paddington si povzdechl. „Mně by stačilo klidně pár uncí normálního zlata.“

„V tom vám nemohu sloužit,“ řekl Timothy, „ale co byste řekl šálku kávy a čerstvému švédskému věnečku z pravých kvasnic?“

„Cože, kvasnice, co to je?“

„Neříkejte, že nevíte, co to je?“

„Ale ano, u nás na klinice přece pro bakteriologické účely pěstujeme kvasinkové kultury. Jenom je mi divné, co mají kvasinky společného s nějakým koláčem.“

***

Smrt nesmrtelných

1

Brooker měl dobré informace. Samozřejmě, kdo jiný. Nepřicházel k Timothymu s penězi.

„Říkali mi,“ sděloval ve svém hologramu, „že vás za žádné peníze na světě nepřemluvím, abyste mě navštívil. Ale ani já nikdy neopouštím Harlington a v žádném případě bych momentálně nejel do Chicaga. Musím s vámi ale mluvit. Zde je moje nabídka: kartón Château Neuf du Pape, ročník 1982. Nemusím vám snad vykládat, kolik mě to stálo přemáhání. No tak, kdy přijedete? Řekněte to Pattonovi. Odveze vás můj vrtulník.“

Timothy porovnal kontrolní frekvenci uvedenou pod zprávou s hodnotami, které mu sdělil Brookerův tajemník.

Ta zpráva byla pravá.

Co od něj, u všech čertů, Brooker chce? United Chemical má svůj vlastní policejní oddíl a celou rotu detektivů, a Brookerovi stačí hnout malíčkem, aby postavil do pozoru nejen policajty v celé Indianě, ale i FBI. Přemýšlel, zda snad nevzbudil Brookerovu pozornost nějaký jeho případ, ale nic ho nenapadalo, a potom, to by asi Brooker poslal jen nějakého poskoka. Timothy si ještě jednou prohlédl hologram, ale nic nového se nedozvěděl. Brnkl Joshuovi Treversovi.

„Chce mě vidět Samuel S. Brooker,“ řekl Timothy, „a je svolný za to pustit chlup, celý kartón Château Neuf du Pape, ročník devatenáct set osmdesát dva.“

„Já ti to pomůžu vyzunknout, Tiny.“

„Oukej. Co je nového u United?“

„Prezident navštívil Brookera minulý týden –“

„To je mi fuk. Co ale může velkému bossovi dělat takové trable?“

„Nemám ponětí; problémy se syndikáty United už vyřešila, a jinak –“

„Co to bylo?“ Timothy se narovnal a seděl v křesle s pokrčenýma nohama pod sebou a rukama se opíral o stehna.

„Kliďánko se zase rozval, Tiny,“ řekl Trevers. „Už zase dřepákuješ v tom svým šnajdrovským posazu, co?“

„Blbost,“ zavrčel Timothy a udělal si znovu pohodlí. „A proč zrovna v šnajdrovském?“

„Mám ti na to udělat rešerši? Třeba se ten chlápek, co ho vynalezl, jmenoval Šnajdr. Určitě pocházel z Německa. Na co ti na všechno nepřišli. Ty přece ale vždycky všechno víš, ne?“

„Napoleon,“ opravil ho Timothy, „Napoleon musí všechno vědět. Tak co je s těmi syndikáty?“

„Vyřízená záležitost. Nadiktovaly chemickým trustům nový dopravní tarify, a ty to nechtěly přijmout. Včera je ale pánové odklepli – když vylítlo do vzduchu šest transportů.“

„Jinak nic?“

„Brookerův společník Weaverly nedávno umřel. Nedostatečná saturace kyslíkem. Rakovina krve.“

„Na to umírají tisíce. A co Brookerův soukromý život?“

„Po pátý ženatý, s loňskou královnou krásy, syn z prvního manželství Charles Benedict, korunní princ, a dvě holky ze třetího, dvojčata, zámek u Harlingtonu –“

„Opravdický zámek?“

„Dokonce originál. Jeho dědeček si ho nechal přivézt ze Skotska těsně před izolací. Měl bys ho navštívit, ten zámek stojí za podívanou.“

„Asi mi nic jiného nezbude,“ zasténal Timothy. „Takže teď víš, kde mě máš hledat, kdybych se náhodou ztratil. Buď na Napoleona hodný. Zaslouží si to.“

Trevers se zachechtal. „Tvoje hrůza vylézt z tý tvý nory je srandovní. Kdyby ti někdo chtěl zatrhnout tipec, tak ti nakrásně nepomůže, že ses zakopal v tom svým mrakodrapu. Jeď kliďánko do Harlingtonu. Brooker prej má jedno z nejlepších klimat ve Státech.“

2

Zámek stál opravdu za podívanou. Timothy vzrušením nadskočil, když vrtulník prorazil mléčnou polokouli klimasféry, klenoucí se nad Érookerovým sídlem. V průzračném vzduchu vytvářela starobylá červeň cihel kontrast, jakoby načrtnutý rukou umělcovou, k syté zeleni trávníku a stromů; zámek byl obklopen rozlehlým anglickým parkem až ke kruhovitému náspu, který matně probleskoval šedavým oparem, tvořícím se v místech, kde se klimasféra dotýkala země. Timothy poprosil Brookerova tajemníka, zda by vrtulník nemohl udělat kolem zámku ještě jeden oblet. „Kdoví, jestli budu mít ještě někdy příležitost vidět něco takového.“

Patton naprogramoval autopilota a vrtulník nalétl na kruhovou dráhu. Patton ani nehnul brvou. Celý ten čas nepronesl jediné slovo kromě „dobrý den“, když vyzvedával Timothyho na přistávací ploše Nebrasky. Ani nechtěl vidět Timothyho identicat. K čemu také, vždyť za Timothyho Truckla se nemohl vydávat nikdo. Vrtulník dokončil třetí oblet zámku a nalétával na přistání. Přímo před budovou byl ponechaný dost velký kus volného trávníku. Timothy měl dojem, že před portál musí každou chvíli vystoupit komorník v historické livreji, ale neukázala se ani noha. Všude bylo jako po vymření, jen z jednoho komínu stoupal uzounký proužek dýmu. Vrtulník ještě zrychlil a nalétával přímo na nejvyšší poschodí. Timothy se v sedadle mimoděk schoulil, ale všiml si, jak si ho Patton pokradmu pobaveně prohlíží, a tak zase nasadil ležérní výraz. Nesmí na něm poznat, že má strach. Zeď i s okny a štukovou výzdobou se odsunula stranou, zmizela za mohutným zdivem nárožní věže a za ní se objevil velký hangár, v němž stály dva turbolety a jeden vrtulník. Ani tady nebylo živé duše. K vrtulníku přihrkal automat, vysunul čtyři chapadla a otevřel okénka na přídi.

Skotsko jako vyšité, pomyslel si Timothy a musel se zasmát. Robot byl určitě nejmodernější typ, jaký mohlo jednadvacáté století nabídnout. Byl by se rád porozhlédl, ale Patton ho ihned odvedl k výtahu, který také nebyl zrovna z minulého století. Celou zadní stěnu zabíralo zrcadlo, aby člověk mohl na první pohled zjistit, zda někdo nečíhá za bukem. Takže i Brooker má nahnáno, pomyslel si Timothy pobaveně.

Místnost, kam ho Patton zavedl, byl vlastně obrovský sál, který byl ovšem už zařízený zcela ve skotském stylu, v krbu dokonce hořela pravá polena. Timothy se uvelebil v jednom křesle a prohlížel si zařízení, ale ještě si nestačil prostudovat ani jednu stěnu, když se objevil Brooker. Blížil se k Timothymu s rozpřaženýma rukama, jako kdyby ho chtěl obejmout. Timothy se vmáčkl do křesla a jen mu na uvítanou podal ruku.

„Těší mě, že jste přišel, pane Truckle,“ řekl Brooker. Timothy se zatvářil, jako by chodit na audience k nejmocnějším lidem ve Státech byl jeho denní chlebíček. Za Brookerem vešel do místnosti sluha a měl na sobě skutečně starožitnou uniformu, která přesně ladila s Brookerovým loveckým oblekem. Timothy si tipl na rané osmnácté století. Brooker ho opravil.

„Druhá polovina,“ řekl. „Vlastně k tomu ještě patří mí chrti, ale ty jsem nechal raději venku. Vím, že nemáte psy zrovna v lásce. Zato si ale potrpíte na whisky, že?“

Sluha předjel s vozíkem a Timothy musel uznat, že ještě nikdy neviděl tak dokonalou sbírku vybraných druhů whisky.

„Určitě nebudete mít nic proti tomu, když se obsloužíme sami,“ usoudil Brooker. „Rád bych si s vámi promluvil mezi čtyřma očima.“

Timothy se uchechtl. „Mezi čtyřma očima, to sedí. Umělé oči do toho zřejmě nepočítáte, že?“ Kývl hlavou směrem ke stěně, kde se za starými zbraněmi, erbovními štíty a parožími skrýval nejspíš tucet mikrofonů a kamer.

Brooker se pousmál. „Když říkám, že mezi čtyřma očima, tak to taky tak myslím. Tady jsem pánem já. Tady mě nesmí odposlouchávat ani vláda.“

Timothy přikývl. Samozřejmě. A kdyby přece jen měl někdo tolik drzosti, tak by ho Brooker od minuty vyhodil. Třeba měli velcí bossové mezi sebou dohodu, že budou navzájem respektovat svá soukromá sídla. Timothy dlouho váhal, než se rozhodl pro třicet let starou Black & White.

„Mám jeden problém, pane Truckle,“ řekl Brooker.

„A výtečnou whisky. Tady bych chtěl jednou strávit dovolenou,“ prohlásil Timothy zasněně. „Venku na trávníku pohodlné křesílko, po boku tuhle rozkošnou společnici, nad sebou šumění starých stromů; škoda že už nemáme modrou oblohu, člověk by se mohl cítit jako na obraze od Turnera. Taky se vám občas zasteskne po starých dobrých časech?“

Brooker mu připil na zdraví. „Tu dovolenou máte mít. A modré nebe k tomu. Airlamcol.“ A když viděl, že Timothy nemá potuchy, oč jde, hned to vysvětlil. „Nový vynález, umožňující libovolně zbarvit hraniční vrstvu mezi klimasférou a ostatním ovzduším. Od nejzářivější slunné modři až po nejjemnější deštivou šeď.“

„A můžete taky podle libosti nechat zapršet pod tím vaším umělým nebem?“

Brooker zavrtěl hlavou. „Ne, to tedy ne.“

„Nechtěl bych žít pod oblohou bez deště,“ řekl Timothy. „Miluju déšť. Ten pro nás je ještě jakýms takýms náznakem přírody.“

Brooker se usmál. „Mluvil byste jinak, kdybyste viděl pod mikroskopem jednu jedinou dešťovou kapku. To je přece iluze. Prý se najdou dokonce lidé, kteří tvrdí, že chodí na čerstvý vzduch. Jestli budete mít někdy chuť na čerstvý vzduch, mister Truckle, pak přijměte mou nabídku a udělejte si dovolenou tady v Harlingtonu. Pod modrým nebem, které má mimochodem tu neocenitelnou přednost, že chrání mé území před nezvanými hosty.“

„Ale přesto máte ve výtahu zrcadlo.“ Timothy se ušklíbl. „Jaká je cena za tuhle pohádkovou dovolenou?“

Brooker zvážněl. „Najděte mého vraha.“.

„A to samozřejmě předtím, než vás zavraždí,“ řekl Timothy zamyšleně. „Už se vás pokusili zabít?“

Brooker přikývl. „Snad tucetkrát. Ale to není to, co mě trápí. Už jsem si na tenhle způsob života zvykl. To je cena, kterou člověk platí za moc. Je spousta těch, co nás nemůžou ani cítit. Všechna ta sebranka, barevní, teroristi z Podzemí –“

„Nezapomeňte na pány od konkurence,“ popíchl ho Timothy.

„Před osmi týdny zemřel jeden z mých společníků.“

„Ano, já vím. Weaverly. Na leukémii.“

Brooker něco zabrumlal. „Předevčírem zemřel můj druhý společník John P. Lloyd.“

Timothy překvapeně vzhlédl.

„Zatím jsme to drželi pod pokličkou. Kriminálka se domnívá, že jí to pomůže v pátrání. Ale já se obávám, že vypátrají starou belu.“

„Na co zemřel?“

„Jako oficiální příčina smrti byla uvedena rakovina krve. Skutečnost, že je možno lidi našeho postavem zabít, by nepůsobila dobře. Ale ti dva neměli rakovinu. Byli zavražděni. Ale jak? Všichni jsou v koncích: mí lidé, státní kriminální služba, dokonce i experti z FBI. A já se jen ptám, kdy přijdu na řadu já. Musíte mi pomoct!“

„Proč si myslíte, že vám můžu pomoct zrovna já?“

„Protože jste, jak jsem se dozvěděl, jeden z nejlepších, ne-li vůbec nejlepší detektiv ve Státech. A protože jste nezávislý. A to je víc, než si dovolí většina lidí o sobě tvrdit.“

„A taky víc, než je pravda,“ řekl Timothy.

„Nemáte teď zrovna nic zvláštního na práci?“

„Ne, jsem závislý na něčem jiném. Na Napoleonovi a – Ale to by vám stejně nic neřeklo.“

Brooker se na nic nevyptával. „Kde je ještě nějaká jistota, když dokázali zavraždit Weaverlyho a Lloyda,“ řekl. „U Weaverlyho by si člověk ještě mohl namluvit, že to asi přece jen byla rakovina. Ale teď? Lloyd a já jsme nechali prověřit a zesílit naše bezpečnostní systémy. A přesto je Lloyd mrtvý. Zavražděný ve vlastním domě. Zavražděný, povídám! Ve vlastní Vnitřní říši! Nikdo se k nám nemůže dostat bez našeho povolení, nikdo z nás nesní nebo nevypije nic, co by předtím neochutnal někdo jiný, nemluvě o automatických kontrolách a neustálém dozoru všech, kteří s námi nějak přijdou do styku. V podstatě by nemělo být možné někoho z nás zabít, ale Weaverly a Lloyd jsou po smrti. Po pachatelích ani stopy. Dokonce nikdo ani netuší, jak k tomu došlo.“ Vyčerpaně se zvrátil v křesle a otíral si zpocené čelo.

„Od koho dostanu nějaké informace?“ zeptal se Timothy.

„Od Pattona. Jinak nebudete kontaktovat nikoho. Patton je také jediný, kdo ví o vašem úkolu. Obstará všechny potřebné informace. Oficiálně si je vyžádá pro mě, takže to bude bez komplikací. Jeho prostřednictvím také můžete využít centrální počítač a veškeré vládní instituce. Všechno je vám k dispozici. Zachraňte mě!“

Timothy se podíval Brookerovi do očí. Má opravdu strach, napadlo ho, hrůzu ze smrti. Ptal se sám sebe, proč by měl vlastně Brookera zachraňovat. Existuje skutečně nějaký důvod zachovat ho pro blaho lidstva? Na chvíli si pohrával s myšlenkou, že Brookerův rozsudek smrti je v jeho rukou. Pak si ale řekl, že by se tím nic nezměnilo. Na Brookerovo místo by nastoupil jeho syn, pár židlí by změnilo majitele a jinak by všechno zůstalo při starém.

„Patton vám bude k dispozici,“ řekl Brooker. „Všechno vyřizujte s ním. I svůj honorář. Když se vám to povede, můžete žádat, co chcete.“

„Jednu otázku, sire Henry,“ řekl Timothy. „Proč vlastně tak důvěřujete Pattonovi?“

„Je jediný, kdo na tom vydělá, když budu žít. Jeho život je s mým spojen takříkajíc pupeční šňůrou.“

„Ještě jednu otázku: Proč jste si tak jistý, že Weaverly a Lloyd byli zavražděni, když, jak říkáte, policie uvedla jako příčinu smrti nedostatečnou saturaci kyslíkem v důsledku leukémie a neexistují žádné stopy, které by svědčily o zločinu?“

„To není tak docela pravda. Policie – Ale co, Patton vám to vysvětlí. Mohu se spolehnout, že všechno, co jste se dozvěděl, zůstane jen mezi námi?“

„Jste mým klientem,“ řekl Timothy, „a tím je zaručena moje diskrétnost. Neřeknu nikomu ani popel. A když říkám nikomu, tak to taky tak myslím.“

Brooker zavolal Pattona a povolil mu, aby s Timothym mluvil o všem naprosto otevřeně. Potom Timothyho doprovodil ke dveřím. „Přeji vám mnoho zdaru, pane Truckle.“

3

Patton slevil jen málo ze své zdrženlivosti. Zodpověděl všechny Timothyho otázky, ale víc nic. Zato do Timothyho apartmá přivlekl spoustu materiálů. Timothy se na ně ani nepodíval. Zeptal se Pattona: „Tak mi už konečně vysvětlete, proč by oba starouškové nemohli u všech čertů zemřít přirozenou smrtí? Prominete mi, když považuju v tomhle věku rakovinu za zcela přirozenou. Léta na to přece měli.“

Patton přikývl. „Lloydovi bylo dvaaosmdesát a Weaverlymu šestaosmdesát.“

„Požehnané stáří. Kde a v jakém stavu je našli?“

„V jejich pracovnách, udušené, s rakovinnými viry v krvi.“

„No jo, při rakovině krve se člověk udusí třeba za den. To se může stát každému z nás. Jeden neví dne ani hodiny. U někoho to mezi nakažením a smrtí netrvá ani týden.“

„Weaverly ani Lloyd nezemřeli na leukémii. I přes viry, které jim v krvi našli. Oni prostě nemohli umřít na rakovinu.“

Timothy se na něj vyjeveně podíval.

„Patřili totiž do Klubu nesmrtelných,“ řekl Patton.

„Do čeho to že, ksakru?“

„Do Klubu nesmrtelných.“ V té chvíli se Patton nezakrytě rozchechtal. „Jo, tak si říkají. Dozvěděl jsem se to jenom náhodou, ale Brooker mi nakázal, že mám s vámi mluvit otevřeně.“

Timothy se pohodlně rozvalil a složil ruce na břiše. „No tak ven s tím, mladíku.“

„Jasně, že je to přehnané,“ začal Patton, „samo sebou nejsou nesmrtelní. Ale prostě si vzali do hlavy, že se dožijou nejvyššího možného věku. A taky kdo, když ne oni. Možná víte, že od velkého krachu na začátku století se bossové chemických koncernů jednou za rok scházejí, i když po sobě celý rok tvrdě jdou. Na jedné z těchhle slezin se dohodli, že si budou chránit vlastní kůži. Tenhle nápad dostal Finley z Interchemu. Prý onemocněl na rakovinu plic a věděl, že United vynalezla příslušné sérum, ale stopla jeho výrobu. Není přece žádné tajemství, že přes tři čtvrtiny všech objevů a vynálezů nejdřív zmizí v trezorech, většina navždycky. Tihle pánové to přece musí vědět líp než kdo jiný. Finley navrhl, že by si před sebou neměli nic zatajovat. Mohl nabídnout lék proti arterioskleróze. A tak založili tenhle klub. Weaverly a Lloyd byli jeho členy. Proto nemohli umřít na rakovinu krve.“

„Ještě řekněte, že už proti tomu existují nějaké prostředky.“

Patton jen pokrčil rameny.

Timothy musel myslet na kliniky, které v posledních letech vyrostly jako houby po dešti a v nichž desetitisíce, ne-li statisíce trávily jeden či dva poslední roky života v naději, že se zase jednou vrátí domů zdraví. Musel to být fantastický kšeft, jinak by přece nikdy nemohly existovat. Chtělo se mu zvracet. Potřeboval trojitou whisky.

„Nemyslím, že bych mohl Brookerovi pomoct,“ řekl po chvíli.

Patton na něj zděšeně pohlédl. „Dovedu si představit, co se vám teď honí hlavou,“ řekl smutně, „ale prosím vás, přesto to zkuste!“

„Je mi líto. Nemám se čeho chytit.“

„Ale vždyť jste se ani nepodíval do materiálů.“

„Vyřiďte svému znamenitému panu Brookerovi pěkné pozdravení a řekněte mu, že lituji, ale –“

„Prosím,“ řekl Patton ještě jednou a položil Timothymu na stůl krabičku s krystaly. „Alespoň si to projděte. Třeba, byste mi mohl dát nějaký tip pro policii.“

„Co vy z toho krucinál máte?“ zavrčel Timothy.

„Všechno,“ hlesl Patton. „Prosím.“

„Tak spusťte.“

Patton zavrtěl hlavou. Nedíval se na Timothyho. Zíral přes něj na Napoleona, na jehož panelu se rozsvítila signálka. Timothy ho pozoroval. Když si toho Patton všiml, otočil své křeslo o devadesát stupňů a nabídl Timothymu už jen profil a zavřel oči. „Snažně vás prosím, pane Truckle,“ pronesl skoro neslyšně, „udělejte všechno, co je ve vaší moci. Snad vás můžu –“

„Tak dobrá,“ zabrumlal Timothy. „Já se na to mrknu. Ale jenom kvůli vašim smutným modrým očím. A neříkejte mi pořád pane Truckle. Pro vás jsem Tiny.“

Patton z náhlého popudu chytil Timothyho za ruku a stiskl ji. „Jmenuju se Harold.“

„Oukej, Harolde, tak copak tam máme jako první?“

4

Patton přicházel každé ráno krátce po deváté a přinášel s sebou nejen další materiály a odpovědi na Timothyho otázky, ale pravidelně také plný koš lahví, a Timothy si brzy vypočítal, že bude muset asi co nejdřív udělat z druhého pokoje vinný sklep, jestliže se bude ještě nějaký čas zabývat tímhle případem. V těch dnech nevypil skoro ani kapku.

Na Chicago dolehl smog. Timothyho byt byl sice nad špinavě žlutým mlžným oparem, který i odpoledne zřídkakdy vystoupil nad sedmisté padesáté poschodí, zato však odrážel sluneční žár, rozpalující stěny mrakodrapu doběla, a přestože Timothy zaplatil hříšné peníze za přídavnou klimatizaci, vyšplhala se vždycky teplota v jeho apartmá nad třicet stupňů. Timothy tesklivě a závistivě vzpomínal na ochlazovaný park pod Brookerovým soukromým nebem, ale byl rád, že alespoň nemusí pobývat v nižších poschodích či dokonce ve výhni ulic.

Každou půlhodinu chodili pod vzdušnou sprchu. Timothy měl strach, aby se Napoleon nespálil, a zadával všechny obsáhlejší výpočty ústřednímu počítači. Když však Napoleon ústřednímu počítači při jednom okrajovém výpočtu přišel na chybu, nechal ho Timothy kontrolovat přepočtem každou rešerši.

Ať Timothy dřel Napoleona, Pattona, vládní kybernetiky i FBI sebetvrději a sám se také nijak nešetřil, k žádnému rozumnému závěru nedocházel. Pátý den odpoledne si to s Pattonem shrnuli. Výsledek byl katastrofální, Patton seděl, jako kdyby právě vyslechl svůj rozsudek smrti. Kdyby měli věřit rešerším, nemohlo vlastně k těm vraždám dojít.

Weaverlyho a Lloyda našli udušené, jejich plíce nepřijímaly žádný kyslík, ale proč?

Timothy musel uznat, že ještě nikdy neměl v rukou tak prapodivné pitevní nálezy. S naprostou jistotou vylučovaly, že by Lloyd a Weaverly trpěli nějakou chorobou. V jejich krvi byly nalezeny rakovinné viry. Ale federální policie provedla na Brookerův pokyn u Lloyda důkladná vyšetření a při tom zjistila, že mu viry byly injikovány až po smrti. Poté, co se udusil. Jed nebo působení nějaké drogy bylo třeba také vyloučit, už jen z toho důvodu, že Weaverly ani Lloyd by nepozřeli nic, co předtím neprošlo úzkostlivou kontrolou a od čehož se neodebral vzorek, který se musel osmačtyřicet hodin uschovávat v trezoru. Dokonce se říkalo, že Weaverlyho žena musela vždycky nejdřív přitisknout na rty fólii, než směla políbit svého manžela. Vyšetření také vyloučila, že by selhaly plíce nebo srdce či že by krev odmítala dopravovat kyslík do buněk. Oba také nevdechovali místo obvyklé vzduchové směsi jiný plyn neobsahující kyslík. Klimatizační zařízení fungovala bezvadně. Sotvakdy bylo něco jiného prověřováno tak důkladně. Lékaři, kteří prováděli pitvy, byli ochotni odpřísáhnout, že jak Weaverly, tak Lloyd nemohli v posledních čtyřiadvaceti hodinách před smrtí dýchat nic jiného než ten nejlepší vzduch, který je za peníze k mání. FBI přesto do slova a do písmene rozebrala místnosti, v nichž zemřeli, a nenašla nejmenší stopu po přítomnosti nějakého cizího plynu.

Zkrátka a dobře, Weaverly a Lloyd měli být vlastně ještě naživu.

Přitom by se našlo dost a dost lidí, kteří by měli pro obě vraždy dostatečný motiv; velcí bossové United Chemical patřili koneckonců k nejnenáviděnějším lidem ve Státech. Ale Timothy se ani v nejmenším nepokoušel získat přehled o všech, kteří mohli mít nějaký motiv, neboť ať už zabil Lloyda a Weaverlyho kdo chtěl, musel si najít nějakou cestičku, jak se dostat zavražděným na kobylku. Ale jakou? Oba zemřeli ve svých pracovnách. Uprostřed svých Vnitřních říší, stínováni a chráněni tucty vysoce placených lidí a nejlepšími bezpečnostními systémy na světě. Ve svých posledních hodinách byli sami. Stáhli se do soukromí a nepřáli si být rušeni, a jejich přání byla rozkazem. A opravdu se zdálo, že v oněch kritických chvílích u nich nikdo nebyl.

Kdo chtěl vstoupit do Vnitřní říše, musel se v kontrolní komoře postavit před obrazovku a byl opticky zaregistrován, i když třeba potom nedostal povolení ke vstupu. Nikdo ale v dané době o povolení nežádal. Pokud člověk nechtěl ztratit veškerou víru ve spolehlivost a preciznost techniky, musel uznat, že kromě mrtvých ve Vnitřní říši nikdo nebyl. Rodiny byly mimo, junioři ve městě. Měli bezvadné alibi. To oni našli po návratu své mrtvé otce, protože nikdo ze služebnictva by se byl nikdy neodvážil vstoupit do Vnitřní říše bez vyzvání.

Timothy se zeptal Pattona, jak dlouho trvalo juniorům firmy, než objevili mrtvoly a oznámili smrt svých otců, ale Patton se jen zachechtal.

„Samá voda. To napadlo i ty před vámi. I kdyby ti mladíci – mimochodem to jsou už taky pánové v letech – měli moc nad magickými silami, s jejichž pomocí by zardousili své otce, tak v kritických dnech nepřišli domů sami a na všechno měli svědky, služebnictvo, ale i vážené lidi, přátele z klubu, a kromě toho byli jak Weaverly, tak Lloyd minimálně hodinu mrtví, když je našli.“

„Pak,“ řekl Timothy, „zažíváme historický okamžik. Stojíme před neproveditelnou vraždou.“ Nalil si trojitého Johnnyho Walkera. „Je mi líto, Harolde, ale já to vzdávám.“

5

Příštího rána Timothy z džungle zpráv, výpovědí, výpočtů a kontrolních propočtů vytřídil Napoleonovy výplody, než vložil fólie a krystaly do tlamy manipulátoru, který je zabalil do úhledných schránek. Jakou spoustu krámů to jenom Patton přitáhl! A on se v tom hrabal zbytečně. Vlastně ne zbytečně, ale bezvýsledně, a to ho hnětlo přinejmenším stejně jako to, že přišel o mimořádnou prémii, na kterou si už v duchu dělal zálusk. Patton měl přesné informace i o Brookerově vinném sklepu.

Jediným Timothyho potěšením v téhle ranní chvíli bylo, že si znovu pročítal Napoleonovy závěrečné otázky, sbírku absurdních myšlenek, které mohou vzniknout jen v elektronickém mozku, jenž si v idiotské snaze o dokonalost neodpustí sebenesmyslnější úvahu.

Napoleon prostě musel mít i při nad slunce jasných výsledcích, o nichž se nedalo ani v nejmenším pochybovat, vždycky poslední slovo, a nikdy si neodpustil jednu či pár dodatečných otázek. Občas to Timothyho štvalo, ale většinou z toho měl legraci, dokonce Napoleonova „poslední slova“ sbíral a měl v úmyslu je jednou vydat jako ukázky absurdního humoru. Tentokrát ale Napoleon při svém tvrdošíjném popřemýšlení položil otázku, nad kterou Timothy zavětřil. Napoleon si projel automatické záznamy klimatizace v Lloydově pracovně a potvrdil, že do místnosti bylo po celou dobu vháněno dostatečné množství vzduchu, odchylka od normy že nečinila nikdy víc než 0,15 % přípustného limitu. A tak se Napoleon zeptal: Kolik je 0,15 procenta?

Timothy se nemohl dočkat, až se objeví Patton. „Ani si nesedejte, Harolde,“ přivítal ho, „Napoleon a já máme jeden dotaz.“

Patton byl rád, že se do toho může zase pustit. „Dokud máte nějaké otázky, Tiny, nemusím ještě ztrácet naději.“

Byl zpátky ani ne za dvě hodiny. Timothy se ho zeptal, jak a odkud získal za tak krátkou dobu ty nejniternější podrobnosti z Lloydovy a Weaverlyho soukromé sféry. Patton se jen ušklíbl. Když se ale Timothy zahloubal do nových materiálů, zaslechl, jak si Patton pobrukuje. Timothy měl výborný sluch. Patton si brumlal vlastní text na melodii písně City Swamps: „To se ptal Lu-fu Peng-taoa, lalala, lalala –“

Timothy se zachichotal. Lu-fu a Peng-tao byli osobními tajemníky dvou soupeřících čínských vládců v prvním tisíciletí, kteří to potají táhli spolu a dopřávali tu jedné, tu druhé straně vítězství či nějakou výhodu, a udržovali tak své pány v dobrém rozmaru.

„Ale já nejsem Liou Mao-tsu,“ řekl Timothy nahlas.

Patton se na něj užasle podíval a zčervenal jako malý kluk.

„Dokážete z toho něco vydedukovat?“ zeptal se.

Timothy zavrtěl hlavou. „Ale nějak mě svědí špička nosu. Nejlepší bude, když mě teď necháte samotného.“

Patton odcházel jen neochotně. Nazítří ho Timothy vůbec nevpustil dovnitř. Ani se neohlásil komunikátorem. Timothy se pochechtával, když si pozdě večer přehrával záznam komunikátoru a znovu a znovu slyšel čím dál zoufalejší dotazy. Patton se ho snažil co chvíli zastihnout. Timothy mu poslal vzkaz, že ho očekává druhý den odpoledne.

6

„No tak co?“ ptal se Patton vzrušeně. „Nenapínejte mě, Tiny. Máte to?“

„Snad. Dřív než odpovím na vaši otázku, musím znát ještě pár maličkostí.“ Zavedl Pattona do mauzolea.

„Posaďte se.“

Patton hleděl na Timothyho plný očekávání.

„Za prvé bych rád věděl, proč vám Brooker tak bezvýhradně důvěřuje.“

„S tímhle případem to nemá nic společného. Věřte mi!“

„Já chci vědět, ne věřit.“

Patton zaváhal. „Raději bych o tom nemluvil.“

Timothy se pohodlně natáhl a založil si ruce pod hlavou. „Jen žádné vytáčky.“

„To je dlouhá historie, Tiny.“

„Dobrá, tak mi ji povězte ve zkratce.“

„Když mi bylo čtyřiadvacet,“ začal Patton, „onemocněl jsem ephemií žláz. Byl jsem bez šance. Rodiče by byli nikdy nemohli sehnat peníze na léčení a já jsem tehdy ještě studoval. A tenkrát za mnou přišel jeden chlápek od United. Že mi pomůžou a zaplatí výlohy za léčení, když se upíšu, že se dám k jejich bezpečnostní službě. Odmítnout by znamenalo sebevraždu. Odvezli mě na svou kliniku a za pár měsíců jsem byl vyléčený.“ Patton se zatrpkle uchechtl. „Teda co se týče těch žláz. Pak jsem nastoupil u United. Přijímal mě pan Flower. Znal jste ho?“

Timothy zavrtěl hlavou.

„Náčelník bezpečnostní služby United. Byl to dobytek. Řekl mi, že je rád, že jsem se z toho tak pěkně vylízal a tak dále, a pak mi vyjevil, že použili nový lék, u něhož se bohužel projevily nepředpokládané vedlejší účinky, určitý druh autoimunní krevní choroby; víte, okamžitě se mi srazí krev, dokonce i v cévách, když si nevezmu příslušnou protilátku.“

„A tu má samozřejmě United, že?“

„Jo, prý to byl náhodný objev, říkal Flower, že prý můžu mluvit o štěstí, že jsem neskončil u konkurence, tam že by mi nejspíš nepomohli. Zato ale on že jo. A že to taky udělá. Dokud ho nezklamu. Jiný preparát opravdu neexistuje, Tiny.“

Timothy nalil Pattonovi whisky a podal mu sklenku. „Bylo nás deset, a vybírali nás pečlivě. Všichni jsme měli na univerzitě výborné výsledky. Nikdo z nás neměl inteligenční kvocient pod 195, a tak nám co nevidět došlo, že jsme se nestali obětí chybného lékařského pokusu, ale přesně vypočítaného podrazu, a že jsme neonemocněli náhodou. Takže jsme byli závislí na léku a museli dělat, co po nás Flower chtěl. Říkali nám Flowerboys.“

Patton se nadlouho odmlčel.

„Přece snad existuje nějaká možnost zjistit, jaký má ten krám složení,“ řekl Timothy.

„Zkoušeli jsme všechno možné, abychom se dostali z Flowerovy moci. Šest z nás kvůli tomu zařvalo. Koukněte, Tiny, vždycky jsme dostávali jenom denní dávku a tu jsme museli ihned spolknout. Jeden z nás – původně vylosovali mě, ale já se nemohl nepozorovaně dostat ven – se celý týden den co den potají vytrácel na jednu kliniku Public Healthfare a dával vyšetřit vzorek, my ostatní jsme ho kryli, ale doktoři z Healthfare nemohli za nic přijít na to, co potřebujeme, to by někdo z nás musel ležet pár týdnů na klinice. Když se to Flower domákl, prostě nedal Johnovi dávku.“

„Flower je po smrti?“

„Jo, zhebnul před pěti lety, a než jsme se dostali do jeho sejfu… Jsem jediný, který to přežil, a to ještě jen tak tak.“

„Od koho dostáváte dávky teď? Od Brookera?“

„Jo, vždycky ráno. A když mám moc práce mimo jako dneska, tak rozdělenou dávku, ráno a večer. Když mě tenkrát dali zase dohromady, tak si mě zavolal k sobě. Že prý se to dozvěděl až teď, a že kdyby to byl věděl, nikdy by to nedovolil, ale že mě žádá, abych i přesto dál pracoval pro United jako jeho osobní tajemník, a slíbil mi slušné podmínky. A taky je dodržel.“

„Jenom ten lék vám nedal, co?“

Patton zavrtěl hlavou.

„Vskutku lidumil.“

„Řekl, že takhle mi může jednou provždy důvěřovat. Že ví, že má alespoň jednoho člověka, na kterého se může doopravdy spolehnout. Co jsem měl dělat?“

„Kde má Brooker tu věcičku?“

„V sejfu v pracovně. Je to identicatový sejf. Reaguje jenom na jeho tělesné vlny. A kdybych se někdy pokusil otevřít trezor násilím, nic už bych v něm nenašel. Je opatřený autodestrukčním zařízením. A až Brooker jednoho dne umře…, trezor se za tři dny odblokuje a může ho otevřít kdokoli. Ale mně potom zbude jenom jeden den. Když zemře Brooker, zemřu i já.“

„Ještě jednu otázku, Harolde. Někde se přece ta medicína musí vyrábět, zvlášť když Brooker má pořád nějakou zásobu.“

„Má toho v sejfu na spoustu let. Jednou mi ukázal flašku s modrými kuličkami. Dost na jeden dlouhý život, říkal. Ale na něm že prý to nezáleží. Doufejme, že se dožije požehnaného věku.“

„Kolik mu je teď?“

„Osmasedmdesát.“

„A vám?“

„Dvaatřicet.“

Timothy položil Pattonovi ruku na paži. „Udělám všechno, co je v mé moci,“ řekl, „to vám slibuju.“

7

„Co chcete ještě vědět?“ zeptal se Patton.

„Co se stane, když se budete chtít dostat do zámku s dvěma velkými kabelami?“

„Musím se dát zkontrolovat bezpečnostní službou, a když se jim to nebude pozdávat, musím uvést důvod, na co je potřebuju.“

„Existují nějaké výjimky?“

„Samozřejmě. Brooker může zablokovat jakoukoli kontrolu.“

„A kdybyste chtěl něco pronést bez povolení do Vnitřní říše?“

„To je nemožné, Tiny.“

„A přesto se to už jednou povedlo, u Lloyda i u Weaverlyho, a ti měli v podstatě stejné bezpečnostní systémy. Někdo pronesl dovnitř a vynesl ven dvě velké kabely nebo nějaký kontejner či něco na ten způsob.“

„A co v nich vlastně bylo?“

„Nic.“ Timothy se zachichotal. „Vůbec nic.“

Patton měl najednou místo očí úzké štěrbiny a nedůvěřivě se na Timothyho podíval.

„Kontejner, říkáte?“

„Nejspíš přece jen dvě kabely,“ usoudil Timothy, „jedna na přístroj a druhá na baterii.“

„To pusťte z hlavy. Něco takového se nemohlo stát. Sice nemám ponětí, na co jste přišel…“

„Jenom na řešení,“ řekl Timothy s mazaným úsměškem, „jak a nač Lloyd a Weaverly zemřeli. A vlastně to nebylo ani tak těžké.“ Uvelebil se v křesle. „Víte, Harolde, proč se tomuhle říká šnajdrovský posaz?“

„Nemám zdání. Co to s tím má co dělat?“

„Nic, jenom jsem si myslel, že to možná víte. Ano, Harolde, potřebovalo to jenom trošku si namáhat mozkovnu. Myslím jako lámat si hlavu. Tomu všichni ti pohádkově placení detektivové až po ty z FBI dávno odvykli. Spoléhají se na počítače, ale to jsou jenom vypiplaní idioti. Napoleon je samozřejmě výjimka. Ale neříkejte mu to.“ Timothy pozvedl svou sklenku směrem ke dveřím. „Koukněte, Harolde, záznamy klimatizačního zařízení kontrolují zase jenom počítače, a ty v souladu se zadáním zjistily, že odchylky ani nedosáhly hodnoty, která by byla vyvolala poplach. Tím byla pro všechny tahle záležitost vyřízená.“

Patton přikývl.

„Nejvyšší odchylka činila v Lloydově případě nula celá sedmnáct procent, u Weaverlyho nula celá dvacet čtyři. Když si to člověk ještě jednou propočítá, dojde k zajímavému zjištění, že se v obou případech jedná až na krychlový centimetr o stejné množství vzduchu: necelých dva a půl krychlového metru. Náhoda? A je taky náhoda, že výchylka v obou případech trvala téměř na vteřinu čtyři minuty? A ještě něco: jak Lloyd, tak Weaverly byli udušeni ve velkých místnostech. Nepřipadá vám to divné?“

„Vlastně ano,“ připustil Patton, „teď, když se mě na to ptáte –“

„Vždycky záleží na tom, správně se zeptat. Jeden by si myslel, že je to přesně naopak, že se někdo udusí spíš v mrňavé komůrce než v nějaké ratejně. Něco vám povím, Harolde, v menší místnosti by se ti dva nikdy nemohli udusit.“

Timothy se pásl na Pattonově nechápavém pohledu.

„Kdyby se totiž do menší místnosti nahnalo najednou o pár kubických metrů vzduchu méně, spustí se okamžitě poplašné zařízení. Položil jsem si otázku, jestli to snad byla náhoda, že klimatizace dodávaly méně vzduchu. Jsou přece ovládány počítačem, který měří hustotu vzduchu v prostorách Vnitřní říše. Spotřebovalo se tedy menší množství vzduchu. Ale nikdo v té době do Vnitřní říše nevstoupil. Třeba drobná závada? Že by to trvalo přesně čtyři minuty? A potom, byla by musela klesnout koncentrace vzduchu. Ale ta se nezměnila.“ Timothy se na hodnou chvíli odmlčel a vítězoslavně se díval na Pattona. „Čtyři minuty bylo do místnosti vháněno menší množství vzduchu, ale koncentrace byla po celou dobu stejná, záznam odběru vzduchu nevykazuje žádné výchylky, natož dva a půl krychlového metru.“

„Z toho nejsem ani trochu moudrý,“ řekl Patton.

„Taky mi nějaký čásek trvalo, než jsem to rozlousknul. Je méně vzduchu, a zároveň není. Existuje jediné řešení, a to je tak prosté, že na to může přijít jedině génius: vakuum!“

Na Pattonovi bylo vidět, že Timothymu ještě tak docela nerozumí.

„Člověče, Harolde, to přece vysvětluje všechno! Oba byli udušeni. V obrovských místnostech plných naprosto nezávadného vzduchu. Bez použití násilí. Oba byli tělesně úplně v pořádku. Nic jedovatého nevdechli. Zemřeli na nic. To je ono. Ve vzduchoprázdnu. Už jsem se na to informoval. Odnedávna existují přenosné přístroje na výrobu vakua v libovolně velikých prostorách, miniaturní vydání umělé oblohy, která se klene nad Brookerovým zámkem.“

„A kdo by podle vás mohl propašovat tenhle aparát do Lloydovy pracovny a přinutit ho, aby se klidně koukal, jak ho zapíná?“

„Předtím jste říkal, že to by mohli jenom Lloyd nebo Weaverly sami, a co takhle junioři?“

Patton přikývl.

„A páni synáčci by určitě mohli pod nějakou záminkou převézt své nedůvěřivé taťky, ne?“

„Ale proč? Mají přece všechno, nač si vzpomenou.“

„Protože chtějí konečně šéfovat sami a nemíní čekat, až jim bude sto let nebo třeba i víc. Protože jejich papínkové byli členy toho proslulého Klubu nesmrtelných.“

„Jo,“ řekl Patton, „to by byl určitý motiv. Ale junioři mají bezvadné alibi.“

Timothy opovržlivě zamručel. „Za to bych nedal ani falešný cenťák. Jeden junior kryje druhého. Kdo jim to alibi vlastně dosvědčil? Všechno lidi, co jsou na tom podobně. Něco na způsob Klubu pro potírání nesmrtelných. Kdepak, to, čím si marně lámu hlavu, je zatím nepopiratelná skutečnost, že ani junioři se nemohli nepozorovaně dostat do svých místností ve Vnitřní říši. Proto jsou moje krásné myšlenky nanic. Ano, Harolde, jsme zase v koncích. Když už nemáme důkazy, musíme mít po ruce alespoň neprůstřelnou teorii.“

Hodnou chvíli trvalo, než Timothy znovu otevřel oči. Pak nadiktoval Pattonovi celou řadu požadavků.

„Nechcete si přece jenom promluvit s Brookerem?“ zeptal se Patton. „Opravdu se strachuju o jeho život. A jestli to jsou synáčkové – Brooker junior a já jsme jediní, koho si starouš ještě pustí k tělu.“

„Váš šéf by mi přece nevěřil,“ řekl Timothy. „A doufám, že junior není tak lehkomyslný, aby něco podnikal, dokud na případu pracuju já.“

„On o tom ale neví.“

„Pak byste mu to měl co nejdřív naznačit.“

8

Když Patton přinesl objednané materiály, vypoklonkoval ho Timothy ode dveří s tím, že musí být sám. U Brookera se Timothy dal ohlásit na pondělí ráno. Patton se pro něj stavil o půl hodiny dřív. „Tak co, vyluštil jste tuhle hádanku, Tiny?“ zeptal se, ještě než se pozdravili.

Timothy na sobě nedal nic znát. „Vy jste snad o tom pochyboval?“ Přinesl láhev Haigh’s whisky. „Ano,“ řekl potom a zamyšleně se zadíval do své sklenice, „dneska v noci. Ale odpověď nebyla zdaleka jednoduchá. Člověk musí opravdu klást správné otázky, Harolde. Pořád jsme se ptali, jestli se někdo mohl nepozorovaně dostat do Vnitřní říše. Otázka tedy zní: Jak se z ní mohl nepozorovaně dostat ven?“

Timothy se při pohledu na zaraženého Pattona zachechtal.

„Přesně tak, Harolde, prosté, leč geniální. Dávejte pozor. Hájemství velkých bossů přece mají přímé vchody z přistávací plochy. Kdo jich použije, musí projít venkovní kontrolou, postavit se před kameru a je zaregistrován, než je vpuštěn dovnitř, popřípadě když vychází ven, ne?“

Patton souhlasně přikývl.

„Jestli si dobře vzpomínáte, Weaverly junior se v den vraždy nechává odvézt Charlesem Benedictem Brookerem. Junior nepotřeboval povolení k průchodu venkovní kontrolou a může se k ní dostat přímým vchodem, aniž ho někdo spatří. Nuže jde, dá se zaregistrovat, ale nevychází ven, nýbrž se vrací dovnitř; jeho přítel Brooker odlétá sám. Pak junior pod nějakou záminkou navštíví starého pána a předvede mu svůj přístroj. Kdo ví, co mu nakukal. Starouš se udusí ve vzduchoprázdnu, synáček mu ještě vpíchne rakovinné viry, donese přístroj do svých komnat a počká si na smluvenou chvíli, pak znovu projde venkovní kontrolou, která ho zaregistruje, a vpustí Brookera a ostatní dovnitř. Nejdou přímým vchodem do Vnitřní říše, ale společnou chodbou a vezmou si za svědky ještě služebnictvo. Za pár týdnů se totéž odehraje u Lloyda. A jednoho krásného dne se to stane našemu společnému příteli Brookerovi. Takřka dokonalá metoda. O přenosném vakuátoru ví teprve hrstka lidí. Nikdo kromě šéfů by nemohl tuhle věcičku propašovat dovnitř. A i kdyby někdo přišel na to, jak to vlastně bylo, pachatelé mají přece alibi, a který policajt by se odvážil říct nějakému Weaverlymu nebo Brookerovi do očí, že lže. Pro policii je mnohem pohodlnější zjistit, že ti dva zemřeli na rakovinu krve.“

Patton zbledl jako stěna.

„Pojďte, Harolde, máme načase. I když je mi nakrásně fuk, co je Brooker junior za člověka – tedy ne tak docela. Vypracoval jste ten soupis?“

Patton vyndal z tašky seznam a dal ho Timothymu.

9

Brooker už čekal v pracovně a také pojízdný bar s baterií whisky byl připraven. Timothy se rozhodl pro House of Lords.

Brooker byl zjevně nervózní. „No tak, pomůžete mi?“

„Můžu vám říct, kdo zabil vaše společníky a kdo se chystá zavraždit vás, ale nevím, jestli mi uvěříte. Je to jenom hypotéza, která sice všechno logicky vysvětluje, ale nemůžu vám dodat dostatečné důkazy, aby bylo možno postavit vraha před soud.“

„To je mi jedno,“ řekl Brooker. „Hlavně že budu mít před ním nějakou obranu.“

„Rozhodující teď je, aby to na vás zkusil stejnou metodou, i když o tom pochybuju. Přece jenom doufám, že mě váš vrah nebere na lehkou váhu.“

„Tak ven s tím, kdo je to?“

„Když dovolíte, promluvíme si nejdřív o honoráři.“

„Na tom se dohodněte s Pattonem, má plné moci.“

„Nejde zrovna o honorář a pozornosti obvyklého druhu. Slíbil jste mi jistou cílovou prémii.“

Brookerovi dalo viditelnou námahu, aby se ovládl. „Jestli něco na světě z duše nenávidím, tak jsou to vyděrači,“ řekl.

„Přesně tak,“ vřele souhlasil Timothy, „v tom jsem s vámi zajedno. Největší mizerové na světě jsou vyděrači.“

„Tak kolik? Tři, čtyři, pět…?“

„Čeho?“ zeptal se Timothy s tím nejnevinnějším výrazem.

„Přece miliónů, čeho jiného?“

„Peníze nechci.“

„Co tedy?“

„Lahvinky,“ řekl Timothy rozněžněle a podal Brookerovi svůj seznam. „Tisíc kousků.“

Brooker zběžně přelétl seznam. „Oukej. Přestože s tokajem ročník třiadvacet se budu loučit velmi těžko. Víte, ten už nedostanete za žádné peníze na světě.“

Timothy jen stěží potlačil uchechtnutí. To věděl dobře. Věděl ale také to, že Brooker má ve sklepě ještě dvaadvacet lahví, a myslel si, že je od něj velkorysé, když jich chce jen deset. „Snad abyste zavolal Pattona a řekl mu, aby zatím nechal odnést můj honorář do vrtulníku.“

Brooker zlostně zkřivil ústa, ale stiskl tlačítko, přivolal Pattona a dal mu seznam. Patton nejspíš čekal u vchodu, s takovou rychlostí se objevil.

„Připravte se, prosím,“ řekl Timothy. „Za chviličku poletím zpátky.“ Brooker pokývl hlavou a Patton se vytratil.

„No tak, kdo je to?“ zeptal se Brooker.

„Nejdřív vám tu historku vypovím tak, jak ji vidím já. Bezchybná logika je koneckonců tentokrát můj jediný důkaz.“

Brooker se odevzdaně sesul do křesla.

„Je samozřejmě dost lidí,“ začal Timothy, „u kterých by se dal předpokládat určitý motiv, proč by rádi poslali na věčnost nejen vás a Lloyda i Weaverlyho, ale taky pár tuctů Velkých, avšak způsob, jakým byl zločin proveden, připouští jen nepatrný okruh podezřelých. Když jsem přišel na to, čím se vraždilo –“

„Vy jste tomu přišel na kloub?“ přerušil ho Brooker. „Takže nepřeháněli. Strčíte do kapsy celou FBI.“

Timothy mávl rukou, což se při dobré vůli dalo vykládat jako skromné gesto. „Weaverly a Lloyd byli udušeni.“

„Ano,“ řekl Brooker, znovu zápasící se vztekem, „tak chytrý jsem byl i bez vás. Ale čím?“

„Do slova a do písmene ničím,“ Timothy mu do všech podrobností vysvětlil fintu s přenosným vakuátorem. „Stačilo mi tedy jenom zjistit, kdo měl možnost dopravit takový přístroj nepozorovaně k Weaverlymu i k Lloydovi a zapnout ho v bezprostřední blízkosti své oběti.“

Brookerovi jako by spadl kámen ze srdce. Dokonce se usmíval. „Věřím vám, mister Truckle. A teď už také vím, že mě nemohou zabít. Nepustím si nikoho tak blízko k tělu a dám zostřit bezpečnostní opatření.“

„Nebyl byste tak klidný, kdybyste věděl, kdo zavraždil vaše společníky.“

„Kdo je to? Kdo?“

Timothy si nalil do sklenky White Horse a naprosto nevzrušeně si lokl, než pokračoval.

„Musím vás upozornit na to, že jste si předtím přečetl můj seznam poněkud zběžně, jinak by vám určitě neuniklo, že je na něm jenom devět set devadesát devět lahví. Myslím, že je načase promluvit si o té tisící.“

Brooker se na něj vyjeveně podíval, a když mu Timothy řekl své přání, zrudl jako rak, žíly na čele mu naběhly, až se Timothy začal bát, že toho nesmrtelného raní mrtvice dřív, než se doví jméno svého vraha.

„Prosím, buďte od té lásky,“ řekl Timothy s úsměvem. „Hádám, že se bez té láhve obejdete. Přinejhorším vám slevím pět lahvinek tokajského.“

Brooker přinesl láhev a postavil ji na stůl tak, aby ji měl na dosah ruky.

„Co byste udělal,“ pokračoval Timothy, „kdyby za vámi přišel váš syn a řekl vám, že sehnal senzační vynález a že vám ho chce předvést, ale jenom mezi čtyřma očima, že se o tom zatím nesmí nikdo dozvědět? Podezříval byste ho, nebo byste se zájmem přihlížel, jak přístroj – Není vám dobře, pane Brookere?“

Brooker byl bílý jako křída.

„Ach tak,“ řekl Timothy, „copak vám napovídal?“

„Že má přístroj, který dokáže dešifrovat myšlenkové pochody,“ hlesl Brooker. Timothy mu skoro nerozuměl.

„A kdypak chtěl ctěný potomek svému papínkovi ukázat tu svou čtečku myšlenek?“

„Dnes večer,“ zasténal Brooker a civěl s vyvalenýma očima do prázdna.

„Pak bych se na vašem místě po tom přece jen poohlédl. Určitě má tu skvělou věcičku už někde ve svých pokojích.“

Brooker se nehýbal. Timothy tiše vstal, sebral ze stolu láhev, zabalil ji do kůže z bernardýna, kterou bez ostychu sundal ze stěny, a stiskl knoflík, kterým přivolal Pattona. Pak odešel po špičkách ke dveřím. Když Patton otevřel, položil si Timothy prst na ústa a tiše se vykradl ven. „Honem pryč, než se mu to rozleží v hlavě,“ řekl, a napětí v něm povolilo, teprve když vrtulník prolétl klimasferou a Brookerův zámek zmizel pod mléčnou polokoulí. Timothy si povzdechl. „Sbohem, dovolená pod starými stromy a modrým nebem.“

Patton si nervózně hnětl prsty.

„Kdy máte narozeniny?“ zeptal se ho Timothy znenadání.

„Třetího ledna.“

„Tak si vezměte tohle jako opožděný nebo předčasný dárek k narozeninám, jak chcete,“ řekl Timothy a rozbalil kožešinu. „Je to doufám ta pravá?“

Patton se nezmohl na jediné slovo. Jen upřeně zíral na láhev s modrými kuličkami.

„Nebo to přijměte jako dárek na rozloučenou od vašeho bývalého šéfa. Ale nežádejte na něm svůj poslední plat,“ zachichotal se Timothy. „Jestli něco na světě Brooker z duše nenávidí, tak to jsou vyděrači, aspoň mi to říkal.“

***

Sněhurka a muž z 20. století

1

Timothy zaváhal. Na okamžik pocítil touhu utéct, prostě se otočit na podpatku a zdrhnout, ale pak se vzpamatoval, vypjal prsa a vešel dovnitř. Nejen proto, že slíbil Danielovi, že sjede dolů na slavnostní zahájení jeho výstavy; vernisáže v Nebrasce, proslavené i za hranicemi Chicaga, byly výbornou příležitostí, jak nasbírat nějaké informace. Kde jinde se mohlo sejít pohromadě tolik zajímavých, slavných a významných lidí, kde jinde by se chovali tak nenuceně, uvolněně a měli chuť si poklábosit? Umění jako by opájelo i ty nejchladnokrevnější počtáře a nejuzavřenější úředníky. Timothy si byl vědom, že důvodem ve skutečnosti nejsou obrazy ani plastiky, ale bezprostřední atmosféra a rafinované mixtury drog a alkoholu, které každý vystavující autor nechával podávat zadarmo, aby zvýšil účinek svých děl.

Síň, která zabírala téměř čtvrtinu třináctého poschodí, jako by se dnes ještě zvětšila; mezistěny byly odstraněny, prostor rozdělovaly pouze malé zvukotěsné panely do jakýchsi kójí, v nichž se mohly Danielovy plastiky nerušeně projevovat. Kolikpak jich vlastně je? Deset? Dvacet? Víc ne.

Daniel mohl být spokojený. Timothy na první pohled zjistil, že se dostavil víc než tucet velkých bossů, také illinoiský guvernér, primátor Chicaga a přinejmenším tři jeho náměstkové, náčelník NSA Bloomfield a Mommsen Maroon, policejní prezident, pár tuctů vědců, samo sebou těch nejlepších a nejlépe placených, jenom těm se dostalo cti být pozván – a případní kupci. Novináři nebyli zváni nikdy, zato tu ale byla sešlost obvyklých návštěvníků vernisáží – kritici, snobové, playboyové, kolegové – mimo jiné tak proslulých jako Jennifer Aapová, vytvářející mluvící obrazy, Brian Joyce, vynálezce tautologických eposů, Abraham Icks, malíř neviditelna, Mercury LaGrande, opěvovatelka nebo spíš prorokyně výměny pohlaví, Pete Goodhard, skladatel čtyřapůltónových skladeb, dále slavný couturier Walter W. Macka, který zavedl kýlní pás, a Gerard Shyman, který povznesl otázku dvojité smyčky do výšin umění a pořád ještě strašil v showbusinessu.

Timothy se nevrhl do práce hned, nejdřív se chtěl porozhlédnout, co Daniel vystavuje tentokrát. Byla to senzace, že Daniela pozvali do Nebrasky podruhé, i když už poprvé se ocitl v ohnisku veřejného zájmu na nezvykle dlouhou dobu dvou měsíců, déle než většina ostatních módních uměleckých tvůrců posledního desetiletí, takže McPerson tehdy ve své nedělní Umělecké všehochuti prohlásil: „Díky bohu, Dannyho kult je konečně mrtvý.“

Ale teď se Daniel Shopenhower vrátil. A jakým způsobem! Hned první plastika zaujala Timothyho natolik, že úplně zapomněl na okolí. Obrovský hrozen hostí byl naštěstí dost daleko, takže stál před sonikou zcela sám. Daniel nevytvořil nic nového, jen rozvinul svůj původní nápad; také tyhle soniky byly ozvučené, zvonily, bimbaly, šeptaly, skřípaly, drnčely, křičely, duněly, výskaly, brečely, to podle toho, kdo a jak se k plastice přiblížil a jak se před ní pohyboval. To nebylo nic nového, nové byly obrazy zpodobňující filigrán, pera, sluneční paprsky, japonské traviny, indický tyl, kašmírové hedvábí, plameňáky a kolibříky, všechny ty jemné krásy přírody a lidské dovednosti, které spolu se zvuky ustavičně měnily i tvary a barvy, a Timothy si ihned vzpomněl na Kleea a Kandinského. A samozřejmě na Karpolenkova. A na hudbu. Timothy se pracně snažil přivolat si z podvědomí motiv, který mu zazněl kdesi v mozku – nějaká klasika nebo menuet? Vtom plastika přestala libě cinkat jako porcelánové zvonečky a vykřikla. Hřímala, vzdychala a řvala. McPerson, napadlo Timothyho a otočil se. Byla to Deborah Johnsonová.

Nasadila si pro tuto příležitost odznak své moci, přirozeně ne úřední plíšek, ale soukromou platinovou hvězdu posázenou safíry, která ji nicméně označovala jako náčelnici detektivního oddělení chicagské policie. Jako by to měla zapotřebí! Jako kdyby nikdo neznal její povislé tváře, mrňavý rozpláclý nos a příliš vysoké čelo, její hromotlucké tělo a cupitavé krůčky, které jí vynesly přezdívku Třasořitka. Jestliže se na někoho hodilo slovo popularitychtivý, pak to byla ona; neuplynul jediný den, aby se ve zprávách nebo v nějakém jiném pořadu neobjevil její snímek.

„Ahoj, Tiny,“ pozdravila ho takovým tónem, že Timothymu přejel mráz po zádech a plastika ledově zachřestila. „Hrůza, co?“ Kroutila hlavou. „Že se něco takového považuje za umění! To jsou přece v nejlepším případě uboze navozené psychošoky. Myslím si, že když už není umění zábavou, tak by mělo být alespoň příjemné.“

Chudinka Deborah! pomyslel si Timothy. Ke svému překvapení zjistil, že je schopen mít s Třasořitkou něco jako soucit. Ano, tohle je určitě cena za kariéru v kalných vodách státní moci, daň za její tvrdost, za všechny ty příšernosti, které se o praxi detektivního oddělení vyprávěly a jejichž pravdivost byla oproti skutečnosti poloviční, cena za absurdní a cynické myšlenky, které určitě hnízdily za tímto vysokým čelem. Třasořitka nemohla nikdy v životě zažít onen nepopsatelný, nevýslovně krásný příval citů, které vyvolávaly Danielovy plastiky, když z nich pozorovatel dokázal vyloudit správné tóny.

Ať je to jak chce, alespoň se před ní soniky rozkřičely. Spoustě ostatních se nepovedlo ani to, nanejvýš z nich vydolovali jen chabé zamručení, nikdy je neoblažily svébytné melodie a zvláštní asociace, třebaže samozřejmě předstírali, že je prožívají, a přitom necítili nic než vlastní omezenost a bezvýznamnost.

To byl koneckonců také důvod, proč Danielovy plastiky opět zmizely z očí veřejnosti, místo aby alespoň nejzdařilejší exempláře byly shromážděny v muzeích, a tím uznány za hodnotnou součást kulturních statků. Ale soniky byly drahé, příliš drahé pro muzea, a lidé, kteří si je mohli dovolit, nebyli v této pokrytectvím a lží prolezlé zemi ochotni hrát sobě i druhým pro radost natrvalo nákladné divadélko.

„Už mi bylo divné, že vás tu nikde nevidím, Debby,“ řekl Timothy, „jinak přece nevynecháte jedinou vernisáž nebo premiéru. Zajímáte se o umění nebo spíš o návštěvníky?“

„Spíš o umění, i když o tohle zrovna moc ne. Vy asi nevíte, že mám vlastní galérii, skřítku Vševěde?“ Dunivě se rozchechtala, plastika se vyděšeně rozevlála a pronikavě zavřeštěla. Deborah odtáhla Timothyho z dosahu soniky.

„Byla jsem celá žádostivá, jestli Daniel Shopenhower dokáže vstát z mrtvých,“ Zavrtěla hlavou. „Ale ani on to nedokázal. S těmihle hnusárnami rozhodně ne. Měl byste se u mě jednou stavit, Tiny. Mám prvotřídní sbírku obrazů z dvacátého století. Zbožňuju staré dobré dvacáté století.“ Zahihňala se. „A nejsem sama. Už jste slyšel, Tiny…“ Rozhlédla se, jako by měla strach, že zrovna ji, Třasořitku, bude někdo poslouchat a udá ji na FBI nebo NSA. „Už jste slyšel o těch vloupáních do Národní knihovny a do Ústředního archívu? To vám povídám, Tiny, přijde nová móda; lidi, co ji chtějí zavést, se zatím drží stranou. Ale proč zrovna noviny z minulého století? Naštěstí to nespadá do mého referátu. Dovedete si představit, že by se dostaly do flóru noviny? Dobrá, jsou vzácné, vzácnější než rubíny nebo vlámští mistři. Ale nikdo by je nemohl vystavovat ani je ukázat nejbližším přátelům, aniž by při tom riskoval krk a kůži. Možná právě v tom je ten vtip: dát se pošimrat nebezpečím. Co vy na to?“ Číhavě se na Timothyho zadívala.

„Nikdy nevím, Debby,“ odpověděl Timothy, „co máte za lubem, když mi přihráváte tajné informace. To si u mě chcete šplhnout? Proč? Nebo mě snad chcete převézt?“

„Ale Tiny. Vás, a převézt. Proč – a jak?“

„Jenom si nehrajte na neviňátko. Mohla byste například čekat, že vám povím, jak je to dál; a už byste mě mohla poslat do kriminálu za rozšiřování protistátní propagandy. Kolikpak by to hodilo?“

Třasořitka se samolibě uchechtla. „Podle dvanácté zpřísněné prováděcí směrnice zákona o národní bezpečnosti a zákona na ochranu svobody přinejmenším deset let. Nebo vymazání paměti.“ S blahosklonným výrazem položila Timothymu na rameno dva prsty a shůry se na něj usmívala. „Vy přece ale máte vlivné přátele, co nad vámi drží ochrannou ruku, ne? Tak na to zapomeňte. Zatím ahoj.“ Nato odšustila.

Protože Daniel byl obklopen houfem lidí, Timothymu se povedlo vychutnat ještě dvě plastiky, aniž ho někdo vyrušil. Když zahloubaně postával před pulsující koulí ze zlatých vláken, která podle jeho gest vydávala sférickou hudbu, vyprostil se Daniel Shopenhower z davu a zašel k Timothymu.

„Tak jsi přece jen přišel!“ volal na něj už zdálky. „Co si myslíš o mých sonikách?“

„Už drahná léta jsem neviděl nic lepšího. Možná nikdy v životě. Tóny jsou vyzrálé a ty tvary – nesměj se, Danieli, prosím, ale ty tvoje soniky mi připomínají pohádky.“

Daniel mu v náhlém hnutí mysli stiskl ruce. „Ty jsi první, kdo to poznal. Opravdu to jsou pohádky. Už dva roky nežiju ničím jiným než pohádkami. Ne těmi moderními, fantastikou, krimi a horory, kdepak, ale starými lidovými pohádkami.“

Rozpřáhl ruce. „Tady je máš: Červená karkulka, Sněhurka, Popelka, paní Zima, sedm kůzlátek.“

„Ale nenazval jsi je tak.“ Timothy se sehnul, aby přečetl nápis na podstavci. „Interstellar Supersonic Golden Six.“

„Ovšemže ne. Kdo by se na ně potom vůbec koukl?“

„Co je tohle za pohádku?“ Timothy pokývl hlavou směrem k pulsující zlaté kouli.

„Takhle se na to nemůžeš dívat. Nechtěl jsem, aby každá sonika představovala určitou pohádku; všechny v sobě ale mají pohádkového ducha, jejich poezii. A jejich člověčinu.“

„Já bych ji nazval Sněhurka,“ řekl Timothy zasněně. „Myslím, že je nejhezčí ze všech. Škoda že na ni nemám. Nebo jsi šel mezitím s cenami dolů?“

Daniel se na něj podíval smutnýma očima. „Víš dobře, že bych ti ji nejradši dal zadarmo. Ale víš, jakou hrůzu peněz stojí něco takového udělat?“

„Já vím, Danieli.“

„Když prodám dvě plastiky, máš ji mít, Tiny. Ach, kdybych tak udal alespoň jednu! Topím se až po uši v dluzích. Jestli tady nikdo nic nekoupí, jsem namydlený. Promiň prosím, ale musím se zase věnovat hostům.“

Timothy se přidal ke skupince kolem Bloomsfielda a Maroona; po deseti minutách se zase odloudal. Rozhovor se točil okolo žen a sexu. Najednou vedle něj stál John Modesty Dulles. „Mister Truckle, že ano?“

Timothy udiveně přitakal. Že by ho Dulles poznal, ba co víc, že by ho oslovil! Dulles odtáhl Timothyho k prázdné kóji pod záminkou, že si s ním chce promluvit o jedné plastice.

„Řekli mi, že tu budete. Potřebuji vás. Maximálně na deset dní. Kolik to bude stát?“

„Nemám pevnou denní taxu,“ řekl Timothy vlídně, ale rozhodně. „A beru jenom případy, které mě zajímají. Nikdy ne pouze pro peníze.“

„Nesmysl. Každý se dá koupit. Jaká je vaše cena? Oukej, řeknete mi ji potom, podepíšu vám bianko šek.“

Na chvíli se zdálo, že Timothy vybuchne. Vystrčil bojovně bradu. Uši mu zahořely. Pak si ale uvědomil, že má dnes na sobě smaragdově zelenou bundičku a příslušně zbarvené vlasy a že se s tím zrudlé uši musí příšerně třískat. Ubral plyn.

Usmíval se. Začal se pochichtávat.

„Dobrá,“ řekl. „Za předpokladu, že se váš případ nebude příčit mým zásadám. Moje taxa jsou dvě plastiky. Jedna pro vás, a tahle tady,“ ukázal na zlatou kouli, „pro mě.“

Dulles se na Timothyho pobaveně podíval a potom přikývl.

„Navrhuju, abyste se nenápadně vytratil. Přijdu za vámi za deset minut do vašeho apartmá. Nikdo se nesmí dozvědět, že spolu něco máme.“

Timothy poodešel k Danielovi a odtáhl ho stranou. „Rezervuj nejdražší soniku pro pana Dullese.“

„Myslíš Johna Modestyho Dullese?“ zeptal se nevěřícně Daniel.

„Přesně toho. A Sněhurku si zamlouvám já. Pan Dulles je velký mecenáš.“

2

Timothy se na nic nevyptával, zavedl hosta rovnou do mauzolea a naservíroval mu šálek mátového čaje, v němž plaval konopný květ.

„Dvanáct kapek pernodu,“ řekl, „je to tak správně?“

Dulles zaraženě přikývl. „Zdá se, že znáte moje nejintimnější libůstky.“

Timothy máchl rukou, což se dalo vykládat jako skromnost anebo samozřejmost.

„Nevíte také nakonec, co po vás chci?“

„Moje povolání mě nutí mít dobré informace, ale ne abych měl telepatické nadání. Musí to být ovšem něco důležitého, když vy osobně –“

„Myslel jsem si, že to tak bude nejlepší. Zvlášť když mi výstava poskytla záminku, jak se dostat do Nebrasky. Kdybych vás byl pozval k sobě, určitě by z toho byly řeči.“

„Beztak bych nepřišel,“ řekl Timothy.

Dulles přešel Timothyho odpověď mlčením. „A protože požíváte výhody neodposlouchávatelné místnosti, máme tady minimálně tolik soukromí jako u mě doma.“

„Takový pokoj je opravdové požehnání.“ Timothy spustil křeslo do polohy vleže a založil si ruce za hlavou. „Poslouchám vás, pane Dullesi.“

„Nejdřív mi dejte slovo, že se o naší rozmluvě nikdo nedoví a že si nebudete dělat žádné záznamy.“

„Jste můj klient,“ odpověděl Timothy, jako by tím bylo řečeno vše.

„Opravdu?“ zahřímal Dulles. „Měl jsem dojem, že jste si chtěl nejdřív ověřit, jestli se můj případ nepříčí vašim zásadám. Zásady! Nikdy bych si nebyl pomyslel, že si soukromý detektiv může něco takového dovolit!“

„Copak byste za mnou jinak přišel? Jednou z mých zásad je například naprostá mlčenlivost.“

„No tak dobrá.“ Dulles usrkl čaj a pak se také uložil. „Jak jistě víte, zabývá se náš koncern mimo jiné také hibernací, říkáme tomu futurefreezing. My a Solidad. Netvrdím, že to je nejdůležitější obor našeho podnikání – tolik lidí se zase bohužel nedá zmrazit, aby se jednoho krásného dne probudili a prožili pár let v lepší budoucnosti – nicméně naše Golden Future nevynáší tak málo, aby nám bylo jedno, co dělá konkurence. Lidi ze Solidad se chystají provést kolosální podraz. Proto jsem tady.“

„Protože chce Solidad udělat podraz?“ zeptal se Timothy pobaveně. „Ještě řekněte, že vy se při těch vašich kšeftech tak přísně držíte morálky.“

„Nesmysl! Ale Solidad se mermomocí snaží ovládnout trh. V prvním návalu vzteku jsem taktak nevyhodil ředitele a celé vedení Golden Future, ale to by bohužel nebylo nic platné. Ta věc se musí zarazit a na vás je vykoumat, jak to udělat. Oukej?“

„Pro Sněhurku udělám skoro všechno,“ zamumlal Timothy.

„Co jste říkal?“

„Nic. Pokračujte, prosím. Dáte si ještě šálek čaje?“ Timothy přivolal servírovací vozík a sáhl po láhvi Old Smuggleru. „Nebo raději whisky?“

„Tu už bohužel můj žaludek nesnáší.“

Timothy mu chtěl navrhnout, aby se nechal zmrazit, než bude vynalezen umělý žaludek nebo až se začne s transplantacemi žaludku, ale pak si to raději odpustil – Dulles, stejně jako většina mocných tohoto světa, neměl ani špetku smyslu pro humor.

„Každý rok,“ vysvětloval Dulles, „naši sociologové zkoumají veřejné mínění co do připravenosti k hibernaci. Percentuální podíl lidí ochotných se dát zmrazit rok od roku stoupá.“ Dulles se uchechtl. „A kdo by se taky divil? Kdo by rád neutekl přítomnosti, která tak jako tak pro většinu lidí znamená slzavé údolí, a nezajistil si místo v rajské budoucnosti? Přesto je ale rok od roku míň lidí, co se opravdu dají zmrazit. Je to moc drahé. Jestliže ale nedojde k – řekněme to klidně – masové produkci, tak to levné nebude nikdy. Jenže Solidad má teď v rukávu trhák.“

Dulles usrkl mátový čaj. „Viděl jsem jejich reklamní plány, pane Truckle – moji zpravodajci naštěstí nejsou takoví pitomci jako lidi z Golden Future – opravdu chytře vymyšlené. A potom: lidové ceny! Každý má šanci zažít lepší příští. Říkám vám, že to bude pěkný poprask! Kolosální kšeft! Pro Solidad. Pokud tomu nezabráníte, pane Truckle.“

„Já bych se tak moc nevzrušoval,“ řekl Timothy. „I kdyby se kdekdo mohl dát za pár babek zmrazit, kdo to udělá doopravdy? Strach, že už se nikdy neprobudí, je příliš velký, než aby si na to vsadil trochu života. Třeba nejubožejší, ale je to přece jenom život. Tenhle strach se nedá odbourat ani tou nejmazanější reklamou. To je bariéra, přes kterou se hibernace nikdy nedostane.“

„Co když ale dáte lidem záruku, že to funguje? Stoprocentní záruku.“

„Potom,“ prohlásil Timothy zadumaně, „potom by to mohlo vypadat jinak. Ale jak to chcete dokázat?“

„My ne, bohužel. Ale Solidad. Chtějí rozmrazit muže, který se nechal hibernovat v minulém století, a předvést ho veřejnosti.“

Timothy obdivně zapískal. „Krucinál, no jo! Jasně, tomu říkám nápad, prostý a přesvědčivý jako všechno geniální.“ Možná by to bylo opravdu řešení dát se zmrazit, pomyslel si. Pro všechny, co toho mají po krk. Hromadně. No jo, ale kdo by se potom postaral o lepší příští? A kdo se zaručí, že někdo prostě jednoho dne neuzavře kohouty tohoto systému přežití? Třeba protože nikdo už nechce platit horentní sumy například.

„Proč tedy neuděláte to samé a někoho nerozmrazíte?“

„Protože to bohužel nejde.“

„Proč ne?“

„Protože to celé je humbuk.“

3

„Nikdy to nefungovalo,“ prohlásil Dulles, „a nikdy to taky fungovat nebude. Už léta víme, že je to teoreticky nemožné. Alespoň tady na Zemi, v podmínkách zemské přitažlivosti. V mozkových buňkách probíhají ireverzibilní procesy. Tělo se snad dá udržet při životě, možná neomezeně dlouhou dobu, ale ne mozek. Vy byste se snad rád probudil se zmrazeným a vysušeným mozkem? Tohle je ten háček při hibernaci.“

„Ale vy to přece prodáváte!“

„Samozřejmě. My prodáváme kdeco. Vždyť to je ideál našeho způsobu života: naprostá svoboda podnikání.“

„I když dobře víte, že kdo se nechá zmrazit, spáchá prakticky sebevraždu.“

„Napomáhání k sebevraždě není už skoro sto let trestné. Lidi přece chtějí dobrovolně obětovat svou přítomnost. Zajděte si do Klubu kryoniků11, samí blázni! Jako by byla budoucnost lepší! Ne, pane Truckle, ta věc je po právní stránce nenapadnutelná.“

„A po morální?“

„Nesnažte se mi namluvit, že bych měl mít špatné svědomí. Morální stránku věci jsem už dávno probral se svým zpovědníkem. Není mnohem lepší, když někdo pokojně odejde na věčnost s myšlenkou na šťastné časy, které ho očekávají, než když se ještě pár let potuluje tímhle pozemským slzavým údolím a pak bídně zajde na nějakou tu rakovinu? Zaskočte si někdy do ‚síně posledního rozloučení‘ naší Golden Future a koukněte se, jak jsou kryonikové blahem bez sebe! Nasadili jsme nejlepší lidi, aby vypracovali tenhle rituál.“

„Nefunguje to,“ řekl Timothy tiše. „A vy dobře víte, že to nefunguje!“

„Pravdu znají ne víc než dva tucty lidí a já doufám, že díky vám nepřibudou další. Uvědomte si, že mám dost velkou moc, abych vás rozmáčkl ve dvou prstech jako veš, když budu chtít.“

„Tak tak,“ řekl Timothy, nalil si whisky a mezi větami usrkával ze sklenky. „Vy a dva tucty lidí. A vy nevydržíte ani týden, abyste mi to nevyslepičil. Já vím, jsem pro vás jenom veš, co vám sedí v kožichu a pije vám krev. Ale přitom mě potřebujete. Vy nebo někdo jiný. Pořád musím tu tomu, tu onomu pomáhat z nějakého průšvihu. A s každým dalším klientem získávám oddaného přítele, který by mě nejradši viděl pod kytičkama, protože jsem nahlédl do jeho soukromí. Nebo do jeho kšeftů, což mnozí občas považují za ještě horší. A možná mě někdo jednou opravdu pošle pod kytičky. Jestli ovšem bude tak velkorysý a dopřeje mi pohodlí nějakého hřbitova. To je riziko mého povolání. Proto jsou pro mě úslužnost a mlčenlivost něco jako životní pojistka.“

„Pochopte mě přece.“ Dulles se snažil nasadit smířlivý tón. „Nechci žádný skandál. To samozřejmě ne. Přece si nezkazím kšeft. Ale taky nechci, aby v tom jela jenom konkurence. A vy, pane Truckle, jim zatrhnete tipec.“

„Proč zrovna já?“

Dulles se zasmál. „Copak o sobě všude neroztrušujete, že jste jednička?“

„Taky že jsem,“ řekl Timothy naprosto vážně. Neber to, napadlo ho, ještě pořád to můžeš odmítnout. Namluv mu, že máš jiný džob. Dokonce to je pravda. Co je ti po tom, jestli Golden Future zkrachuje!

Pak si ale uvědomil, jaká by to byla bomba, do jakých rozměrů by se kšeft s hibernací rozrostl. Kolik lidí by bylo ochotno dát za to celé své jmění. A taky ukrást, kde se dá. Zločinnost by se vyšplhala do nebetyčných výšek, spoustu lidí by totiž pokoušelo, aby si opatřili jízdenku do budoucnosti násilím. Pak by je vlastně ani nemohli potrestat! Následky by byly nedozírné. A právě mladí lidé by byli s to klidně zahodit život, aby mohli v lepším příštím strávit co nejvíc let, až by se rozmetala bariéra strachu. Vskutku geniální, přímo ďábelský nápad. A miliardový kšeft, mnohem větší než ten s onkologickými klinikami.

Je třeba tomu zabránit, pomyslel si. Odhalit celou pravdu. Ale jak? Jenom slovy? Udělali by z něj blázna na n-tou: cože, tenhle legrační trpaslík, co může mluvit o štěstí, že ho neanulovali už jako kojence, že by jim chtěl zhnusit cestu do budoucnosti? Možná by ale mohl tenhle humbuk nějak zarazit. Nebo alespoň zachovat daný stav.

„Dobrá,“ řekl, „já ten případ beru.“

„Věděl jsem to.“ Dulles se spokojeně usmál.

„Co můžu dostat za materiály? Kdo je ten chlap, odkud pochází, na koho si hraje, kdy, kde a jak se má konat to divadýlko?“

„Jen klid! Kdybychom to věděli, nepotřebovali bychom vás, pane Truckle. O tom chlápkovi nevyčmucháme nic ani my, ani vy. Jeho totožnost je momentálně nejspíš nejlépe střežené tajemství ve Státech. Bohužel ani nevíme, kde právě je a kde ho vpravují do jeho role. Koneckonců nemůžou přece jenom tvrdit: Tady je člověk z minulého století, právě jsme ho rozmrazili. To musejí taky dokázat. A mají určitě po ruce prvotřídního kandidáta, jinak by se asi pokusili dát se s námi dohromady.“

Dulles nastavil Timothymu šálek. Odpočítával kapky pernodu s sebou.

„První, co mě napadlo, bylo přirozeně předvést vlastního kandidáta. Tenhle kšeft bude dost velký pro obě strany; mohli bychom se na něm zahojit jak my, tak Solidad. Ale bohužel to není tak jednoduché. Na to je potřeba nejdřív najít někoho, kdo se nechal hibernovat a jehož tělo je dodnes natolik zachovalé, aby se dal otevřít mrazicí box a toho chlapa ukázat na veřejnosti, musí být ovšem zmrazený tak dlouho, aby už nežili jeho vrstevníci. Na jedné straně musí být dostatek fakt o jeho minulé existenci, fotky, vysvědčení a tak dále, aby nikdo nemohl ani v nejmenším pochybovat, že pochází z minulého století, na druhé straně těch dokladů nesmí být moc, protože každá maličkost zvyšuje nebezpečí, že to praskne. Pak musíte sehnat někoho, kdo je stejně starý jako originál v době hibernace a je mu navlas podobný. To je vůbec to nejdůležitější. Ještě nikdy předtím se člověk nemusel podobat sám sobě tak jako tahle kopie originálu. Jinak začne veřejnost něco tušit. Kdopak by chtěl vypadat jinak, až se jednoho krásného dne probudí? A pokud vůbec nastávají nějaké změny, kde jsou meze? A potom zdraví! Samozřejmě musí být zdravý jako rybička, takže originál nesmí být zase tak starý. Každá choroba zvyšuje možnost identifikace. Nesmí mít ani o zub míň nebo víc než předchůdce.“

Dulles se podíval na Timothyho. V obličeji se mu zračil nejen vztek, ale také hluboká úcta, že se někomu povedlo zdolat všechny tyhle překážky.

„A musí být inteligentní. Musí umět pořád hrát svou hru. Musí být vycvičený. Hádám, že to trvalo léta, než si vypiplali takového dvojníka. Musí přece prakticky zapomenout na celý svůj dosavadní život, zato ale znát, co nejspíš věděl ten druhý. Nemyslete si, tohohle chlápka pořádně properou, udělají s ním spoustu interview, bude muset svou roli hrát často! Tucty vědců ho budou chtít vyšetřit, a pár z nich k tomu musí dostat povolení, aby ten švindl nepraskl; možná ho bude chtít otestovat dokonce NSA.“

„Takže to bude hračka nechat tenhle podnik vybouchnout,“ řekl Timothy. „Lidi od Solidad i přes dlouholeté přípravy docela určitě něco přehlídli, a na to přijdu dnes odpoledne nebo zítra do snídaně.“

„To bych netvrdil! Naopak, myslím si, že už jim stěží vrazíme nohu mezi dveře. Ale proč bychom to nezkusili? Odvážnému štěstí přeje. Třeba doopravdy na něco přijdete. Co já při tom riskuju? O jednoho člověka, co nám vidí do karet, víc.“

„A taky to, že vejdete do mých vzpomínek jako mecenáš a budete si navždy jistý mou neskonalou vděčností. Už jste se rozhodl pro nějakou soniku? Pro kterou?“

„Dejte mi s těmi krámy pokoj! Radši se pusťte do práce. Máme na to jen pár dní. Za týden Solidad rozjede reklamní kampaň. Do té doby vás musí něco napadnout. Kromě těch zatracených plastik vám zaplatím tisíc dolarů za den a v případě úspěchu deset tisíc.“

„Hned se pustím do přemýšlení. A Napoleon taky.“

Dulles vyjel. „Říkal jsem vám jasně, jenom ne někoho dalšího, kdo by o tom věděl. Jestli prosákne na veřejnost sebenepatrnější maličkost a bude nejmenší podezření, že v tom máte prsty –“

„Jenom klid, pane Dullesi. Starý dobrý Napoleon je můj počítač.“

„Ach tak.“ Dulles se hrabal v kapsičce u vesty, ale nehledal hodinky, ty měl nejspíš zavěšené na zlatém řetízku na druhé straně, nýbrž vytáhl kovovou tubičku s pilulkami, jejíž stříbřitě a zlatavě měňavý povrch prozrazoval titan, což se dvakrát nehodilo k obleku z pruských gründerských let. Dulles odemkl identicatový zámek pomocí otisku svého palce, otevřel tubu, vyndal z ní krystal a podal ho Timothymu.

„Tady máte všechno, co se dalo o tom zmrzlíkovi vyšťárat. Připouštím, že toho není zrovna moc. Ten chlap se jmenuje Blacksmith. Arribert Blacksmith. Dvaatřicet let. Hibernován před osmdesáti lety. Bez potomků. Jeho rodina vymřela. Už nežije nikdo, kdo by si na něj mohl vzpomenout. Neexistují o něm žádné údaje. Pár dotazníků, to je všechno. Může si tedy vyprávět co chce, i když svou dobu musí mít samozřejmě v malíčku, jinak ho historici roztrhají na cucky.“

„Přinejhorším může říct, že zapomněl.“

„To sotva,“ zašklebil se Dulles. „V tom pro nás vidím určitou šanci, protože právě tohle nemůže. Musí mít až nechutně výbornou paměť, lepší než kdokoli z nás. Většina lidí přece žije v iluzi, kolik toho nevědí. Je to sice hloupý předsudek, ale Blacksmith nemá přesvědčit vědce, nýbrž potenciální zákazníky. Musí vědět všechno, o čem se dnešní lidé domnívají, že znají, a to je alespoň čtyřikrát víc, než je pravda. Vzpomínáte si například na barvu očí své matky, pane Truckle?“

Timothy chvíli přemýšlel a pak zavrtěl hlavou.

„Vidíte, a něco takového si Blacksmith nemůže dovolit. Někdo by mohl dostat strach, že v mrazničce přijde o paměť.“

Dulles byl už zjevně na odchodu, ale Timothy ležel se zavřenýma očima a jako kdyby si nevšímal, jak se jeho host zvedá, chvíli nerozhodně postává před jeho křeslem a pak si začíná prohlížet zařízení mauzolea. Konečně Timothy otevřel oči.

„Mám nápad,“ řekl, „ale nevím, jestli to k něčemu bude. Nemohl byste se postarat, aby zmizel originální hibernovaný Arribert?“

Na Dullesovi bylo jasně vidět, že ho to zklamalo. „Kdyby to byla taková hračka!“ zvolal. „Pokusili jsme se ho ukrást. V tom případě bychom mohli Solidad donutit ke kompromisu. Když nám to krachlo, vyhodili jsme do vzduchu sklad, ale Blacksmith už v tom bunkru nebyl. Povídá se, že ho Solidad uložila i se zásobovacím systémem do trezorů Národní banky, a ty jsou bohužel bezpečnější než všechny vládní bunkry dohromady.“

„A to jste si ani nezjistili, kde je Blacksmith číslo dvě?“

„Bohužel ne. Kdybych věděl, kde a jak Solidad cvičí svého kandidáta, nemusel bych chodit za vámi.“

„Nevím sice kde,“ řekl Timothy, „ale myslím, že vím, jak to dělají.“

„Tak ven s tím,“ vyhrkl Dulles, „řekněte mi to!“

„Později. A jenom když to bude pravda. I soukromé očko má svou hrdost.“

4

Zdálo se, že Arribert Blacksmith byl naprosto nudný člověk: běloch, vyznání evangelického metodistického, syn elektrikáře, narozen v Palmsprings Fields, malém hnízdě kdesi v Ohiu; když mu bylo deset, přestěhovala se rodina do Chicaga; ve škole průměrný žák, který ničím nevynikal, stejně tak když se učil elektrikářem, v armádě, na střední škole a na pedagogickém institutu, na nichž potom studoval, i během šestiletého vyučování na veřejné škole. Ve dvaceti, když sloužil v armádě, se oženil, ve čtyřiadvaceti se rozvedl. Bezdětný. Žádné choroby, jen v dětství operace slepého střeva. Vytržena jedna stolička. Naživu žádný příbuzný prvního až šestého stupně. Necelý tucet fotografií, zjevně kopií, z toho jen čtyři snímky dospělého Arriberta: fotka z pasu, snímek z vojny, svatební fotografie a momentka z jakési výstavy kosmické techniky, ostatní byly snímky z dětství: nezbytný portrét chlapečka na kůži z ledního medvěda, pak robátko v matčině, eventuálně otcově náručí, školní zápis a záběr Arriberta v bílých bermudách, jak právě vylézá z vody a kape z něj voda.

Většina údajů pocházela ze spisů, které se zakládaly pro každého hibernovaného, a ty mohly být klidně zmanipulované. Potom obvyklé doklady, vysvědčení, řidičský průkaz, vojenská knížka a zápisy v pozemkové knize o koupi a prodeji malého domku. Blacksmith jej krátce před zmrazením prodal, nejspíš aby mohl zaplatit výdaje.

Dullesovi agenti také pátrali, kdo se tehdy s Blacksmithem přátelil a mohl třeba po sobě zanechat nějaké záznamy, dopisy či deníkové zápisky, ale vždycky narazili na stopu lidí od Solidad, kteří se v tom hrabali po celá léta.

Timothy vložil do Napoleona krystal. „Snad tě něco napadne,“ řekl. Sám vyjel do baru Stardust.

Když se Timothy vrátil, chrlil Napoleon jen samé banality. Přepnul ho na disput a čtyři hodiny s ním probíral údaj za údajem. Bezvýsledně. Nakonec si Timothy od Napoleona vyžádal momentální frekvenci Velkého bratra, odešel do mauzolea, odeslal výzvu a čekal, až se po obvyklých průtazích a svým typickým plechovým hlasem ozve Velký bratr.

„Tak kdepak zase hoří, Tiny?“

Timothy mu celou záležitost vysvětlil. „Mám takový dojem,“ řekl na závěr, „že s tím nějak souvisejí krádeže novin. Nevíš, které ročníky se ztratily?“

„A jsme doma. Odkud o tom víš? Je to dost tajná věc.“

„Pošeptala mi to do ouška Třasořitka, ale proč, to zaboha nevím.“

„Třeba se do tebe zcvokla a chce ti vyjevit svoje city.“

„Před tím mě ochraňuj dobrotivý pánbůh a můj Velký bratr.“

„Udělám, co je v mých silách.“

„Třasořitka se domnívá, že je to nějaká nová móda.“

„FBI nejdřív tipovala na nějakého sběratele, který je tak zblázněný do starých novin, že kašle na všechny případné tresty. Pak se ale spojili s jedním bývalým dublérem z Ústředního archívu. Někdo tam – dodnes se neví kdo – okopíroval filmové a televizní záznamy z minulého století.“

„Kdy?“

„Není to ani tři roky. A všechno to bylo ze stejného období jako teď ty ukradené noviny. Přišlo se na to tenkrát jen náhodou: v jednom výstupu se zasekl kousek večerních zpráv; nato prověřili celou žurnálovou databanku, což by jinak neudělali, anebo jenom namátkově. Na každém boxu je přece instalován početní induktor na asynchronní –“

„S tímhle mi dej laskavě pokoj,“ přerušil ho Timothy. „Víš dobře, že se v technice vůbec nevyznám. Radši mi pověz, co podniká FBI.“

„Nemám ponětí. Vím jenom, že podezřívají Podzemí.“

„Proč by se zrovna oni zajímali o staré noviny?“

„Přesně z téhož důvodu, proč veškeré noviny a záznamy skončily v přísně tajném archívu. V těchhle ročnících se dají přece najít reportáže o velkých bouřích, jenom si vzpomeň na komunu v New Orleansu! FBI si zdaleka nemyslí, že by to byla tak pochybená domněnka.“

„Třeba to Solidad přihrála FBI, aby od sebe odvedla pozornost,“ řekl Timothy. „Nuže, Velký bratře, potřebuju všechno, co ukradli nebo okopírovali.“

„Ty ses snad zbláznil? Tiny, to je stupeň utajení jedna, k tomu se našinec těžko dostane, a už vůbec ne po těch krádežích a v takovém rozsahu.“

„Něco si vymysli,“ prosil ho Timothy. „Musíme ten podfuk s hibernací nechat vybouchnout. A to hned! Představ si, co se stane, když to neuděláme!“

„To se ani představit nedá, to uznávám. Ale co si počneš s tou spoustou materiálu, Tiny?“

„Nevím. Nemám potuchy, jak mám na tenhle případ jít. Jenom doufám, že když proberu všechno, co ukradli, dostanu inspiraci. Třeba najdu nějakou mezeru, něco, co oni přehlídli.“

„Nenapadá tě něco jiného? Chceš po mně nemožnosti.“

„A co si mám vymyslet?“ zeptal se Timothy odevzdaně.

5

Velký bratr se ohlásil druhý den odpoledne. Předal Timothymu tak zmatené frekvenční údaje, že si to udivený Timothy zpětně ověřil.

„Snad nechcete napojit Napoleona na centrální počítač? To nemáte dost elektronických mozků, že musíte povolat do boje i mého starého Napoleona?“

„Tiny, zabrzdi na chvíli a zablokuj na příštích deset hodin Napoleona,“ vyzval ho Velký bratr, a Timothymu i přes quaserové zkreslení připadal jeho hlas nějak spokojený. „Ano, napojím Napoleona na centrální počítač. Přesvědčil jsem jistého člověka z FBI, že by měli vědět, jaké informace si Podzemí krádeží starých novin opatřilo. Dávají si okopírovat zmizelé ročníky. Přenos začne za jednadvacet minut a ty to dostaneš indukčním napojením. Konec.“

V následujících minutách Timothy něco horečně kutil na Napoleonovi. Sejmul kryt, nechal vyjet panel s relátky, ze skříně zabudované do zdi, kterou by určitě nikdo nenašel ani elixovou lupou (i Timothy chvíli tápal, než našel místo, kam musel položit ruku, aby skříň otevřel), vytáhl fólii se zažehleným obvodem, dal ji místo standardních zapojení a usvědčil se tak ze lži, když tvrdil, že se v technice ani za mák nevyzná. Pak vyndal z tajné skříně srolovanou síťovinu z jemného zlatavého drátku a zavěsil ji volně nad Napoleonem. Nakonec připevnil přerušovače na veškerá vedení, která spojovala byt s vnějškem, dokonce i na vodovodní potrubí a ventilaci. Potom vypnul komunikátor až na přijímač hovorů zvenčí, který jen stereotypně opakoval, že mister Truckle není dnes ani zítra k zastižení.

Timothy dřel, až mu pot stékal po čele, ale dokázal to. Minutu před začátkem přenosu byl jeho byt až na quaserové zapojení jednou velkou černou dírou.

Timothy si spokojeně popiskoval. Zatímco Napoleon tiše bzučel, uvařil si sladkokyselou křenovou polévku s telecíma očima a řasovými noky. Po jídle si nalil sklenku Seagram’s de luxe, přikázal Napoleonovi, aby ho vzbudil na konci přenosu, a šel si lehnout.

Napoleon ho probudil uprostřed noci.

Timothy se vzpružil šálkem kávy. Povolil si přírodní kávu, odpočítal třicet zrnek a semlel je na jemný prášek. Když se bytem začalo linout silné aroma, zhluboka se nadechl, oči zavřené a ve tváři zasněný výraz.

Posadil se k Napoleonovi. Zkoumali, srovnávali, ověřovali, shrnovali, integrovali a extrahovali, kladli si otázky a odpovídali si na ně, eliminovali, substituovali a vytvářeli dlouhé kauzální a kvazikauzální periody – celou noc a celý den, celou následující noc a celý den a ještě další. Timothy si dopřával jen krátké přestávky ve vaně a pokaždé byl půl hodiny nevrlý, když ho Napoleon vracel do skutečnosti.

Dulles nenaléhal. Každý večer přesně v osmnáct nula tři, jak měli domluveno, se nechal ptát, zda by ho mister Truckle nenavštívil, a pokaždé se mu dostalo stereotypní odpovědi, že mister Truckle není dnes ani zítra k zastižení.

Timothy si lehl do postele a promítal si na videostěnu novinové fotografie, desetitisíce, statisíce. Až ho z toho rozbolely oči a málem se mu rozskočila hlava.

Potom to vzdal.

Prospal skoro čtyřiadvacet hodin. Když se probudil a vzpomněl si na uplynulé dny, zakroutil hlavou a prohlásil se nahlas za blázna. Ještě štěstí, že mu Velký bratr neopatřil také filmové a televizní záznamy. Jak mohl teď dohnat to, nač měli Blacksmith a Solidad tři roky času, jak to měl všechno zpracovat: dvaadvacet ročníků sedmi deníků a víc než dvaceti obrázkových časopisů a magazínů, které dokumentovaly dobu od Blacksmithova přestěhování do Chicaga až po jeho hibernaci, co stránka, to spousta slov a termínů, které Timothy v životě neslyšel a s nimiž měl občas potíže i Napoleon, a ten byl – samo sebou ve vší tajnosti – vyladěný i na jazyk minulého století. Do elektronických časopisů a učitelských novin Timothy zatím ještě nenahlédl a jen zběžně prolétl Ohio News, od kterých zmizelo dvanáct ročníků, počínaje dobou dva roky před Arribertovým narozením. Blacksmithovo rodiště byl zřejmě takový Zapadákov, že nemělo vlastní noviny, a v Ohio News bylo o Palmsprings Fields zpráv jako šafránu.

Jediné, co mu ty dny přinesly, byly bolesti hlavy a hluboká úcta před výkonem Blacksmithe číslo dvě, ať už to byl kdokoli.

Timothy odešel k Napoleonovi a zvolal: „Padla. Arribert Blacksmith ví stejně všechno líp než my.“

Napoleon vyplivl pásku: + + kdo? + arribert blacksmith 1 nebo arribert blacksmith 2? + n. + + +

„Pro mě za mě třeba oba,“ odpověděl Timothy navztekaně.

+ + nesmysl + za prvé: ani jeden, ani druhý nemůže vědět všechno + všechno je souhrnem všech známých a neznámých faktů + za druhé: arribert blacksmith 2 nemůže vědět, co věděl arribert blacksmith 1 + může pouze znát, co bylo obsaženo v informacích + n. + + +

„A co tedy, ty jeden odpornej chytrolíne,“ řekl Timothy, „by měl Arribert Blacksmith číslo dvě – kdyby byl doopravdy Arribert Blacksmith číslo jedna – znát, co není ve spisech?“

+ + human personality facts, jedinečné, nezaměnitelné dojmy a prožitky arriberta blacksmithe 1 + n. + + +

„Pitomče, tak chytrej jsem taky,“ zabručel Timothy. „Takhle s tím nehneme, protože vůbec netušíme, co by to mohlo být. Otázka zní: Mohl by vědět něco, co se netýká jeho nejintimnějších záležitostí, a přece není v záznamech?“

+ + to, co ví každý, ale co nikdo vlastně nemá vědět + n. + + +

Timothy vyskočil a políbil Napoleona na kryt. „A nevíš taky náhodou, co to je?“

+ + ne + n. + + +

Timothy už chtěl zmizet v mauzoleu, když si Napoleon hekl. Ve výstupu ležela ještě jedna páska.

+ + z návodu pro obsluhu elektronických mozků + 12 c 3 cituji: tvůj počítač není vševědoucí + n. + + +

6

Velký bratr nepochopil hned, kam Timothy míří.

„Poslouchej,“ vysvětloval mu Timothy, „potřebujeme vyhrabat nějaký skandál z té doby, který byl tak obrovský a smrděl na dálku, že o něm věděl kdekdo, který ale zároveň hrozil takovým průšvihem, že si nikdo nedovolil mluvit o něm veřejně, alespoň ne velké noviny nebo rozhlasové a televizní stanice. Tenkrát sice asi existovalo ještě pár nezávislých plátků, a pokud se nemýlím, ty lidi od Solidad neukradli.“

„Nevěřím, že v nich něco najdeme, listy, které máš na mysli, byly ekonomicky tak slabé a musely lavírovat, že si nemohly dovolit šťourat se v takovém háklivém případu, to by je odrovnalo.“

„Pokus se,“ prosil Timothy. „Máme čas do zítřejšího rána, pak začíná reklamní kampaň. Nebo tě snad napadlo něco lepšího?“

„Bohužel ne. Vyžádej si od Dullese víc materiálů. Musí přece existovat jiné prameny, lékaři, vědci a tak.“

„Dulles mi nedá nic, co by nějak zpochybnilo hibernaci.“

„Co vlastně uděláš, když doopravdy objevíš nějakou možnost, jak zasáhnout, ale Dulles ji pak nepoužije na to, aby jim to zarazil, nýbrž aby se s nimi dal dohromady?“

„To záleží na materiálech. Zatím nemám v ruce vůbec nic.“

Ani ne za pět hodin Timothy přece jen na něco přišel; za další půlhodinu seděl u něj v mauzoleu Dulles.

„Je to nepatrná šance,“ řekl Timothy, „ale přece jenom šance.“

Dulles si zamnul ruce. „Sem s tím!“

„Je tu ještě takový drobný problém,“ řekl Timothy, „opravdu nevím, jak vám to mám nanést –“ Nalil Dullesovi mátový čaj a sobě whisky. „Třeba takhle: vy jste si mě najal, abych Solidad zatrhl to divadýlko s falešným Arribertem Blacksmithem.“

Dulles přikývl.

„Na druhé straně jsem se vám zavázal, že budu postupovat co nejdiskrétněji, aby se nikdo nedozvěděl o tom plánovaném švindlu a nebyla ohrožena celá ta záležitost s hibernací.“

Dulles znovu přikývl.

„Naše dohoda je jasná jako facka. Jste můj klient a já nemůžu jednat proti vašim zájmům. Rád bych, abyste mi slíbil, že ani vy nepůjdete proti mně.“

Dulles se na něj nechápavě podíval.

„Chtěl bych nějakou záruku, že výsledky mé práce použijete jen a jen k tomu, abyste stopl humbuk kolem Arriberta Blacksmithe, a ne třeba abyste v tom mohl jet s nimi.“

Dulles vyskočil, jako když ho píchne. „Co vás to napadá! Kdo si myslíte, že jste? Opravdu věříte, že si od vás nechám diktovat nějaké podmínky?“

„V tomhle kšeftu jsme si fifty fifty,“ odpověděl Timothy klidně, „já jsem vaše podmínky přijal, tak přijměte vy moje.“

„Nezapomeňte, že já jediný můžu koupit, co nabízíte.“

„Jste na omylu. Dovedu si například dost dobře představit, že by se o výsledky mé práce mohla docela klidně zajímat Solidad a dobře mi zaplatit za to, že je nepoužiju.“

„Tak vy jste přece jen vyděrač,“ zasténal Dulles. „To jsem si mohl myslet. Soukromý čmuchal! Tak kolik chcete?“ vypálil.

„Žádné peníze. Chci po vás záruku. S hlasovým identicatem.“

Dulles zbledl. Spustil křeslo do vodorovné polohy. Ztěžka oddychoval. Timothy už měl strach, že snad Dulles dostal srdeční záchvat, ten se ale hezky rychle vzpamatoval.

„Dobrá,“ řekl. „Máte mě v hrsti, a já musím přistoupit na vaše podmínky, i když je vůbec nechápu.“

„Myslete si třeba, že bych rád jednou za rok vykonal dobrý skutek a letos že jsem naneštěstí natrefil na vás, abyste mi při tom píchl. Berte to asi tak, že chci pár bláznům zabránit v sebevraždě, abych uklidnil svoje špatné svědomí.“ Timothy mu podal papírek. „Dovolil jsem si sestavit předem takový text.“

Když Dulles dočetl, zachechtal se. „Vy jste mi ale liška podšitá, to musím uznat. Nechcete se dát k nám? Koupím vás všemi deseti. Opravdu šikovně sepsané.“

Udal číslo svého identicatu, pronesl obvyklou formuli pro hlasovou identifikaci a začal nahlas a zřetelně předčítat: „Já, John Modesty Dulles, tímto dobrovolně a bez nátlaku prohlašuji, že použiji výsledků šetření, která pro mne vykonal Timothy Truckle ve věci Arriberta Blacksmithe, pouze k tomu, abych zabránil vystoupení Arriberta Blacksmithe na veřejnosti. V opačném případě zprošťuji Timothyho Truckla slibu mlčení.“

Lístek s textem si zastrčil do kapsy. „Prosím, pane Truckle.“

„Odpověď na náš problém,“ řekl Timothy, „je tak prostá a geniální jako nápad s perfektním dvojníkem: Co ví kdekdo, ale co nikdo vlastně nemá vědět.“

Dulles se na něj nedůvěřivě podíval. „A to má být jako řešení celého případu?“

„V určitém smyslu ano. V první řadě jsem vyloučil, že by se dalo vyšťárat něco o tělesném stavu Arriberta Blacksmithe.“

„Na to můžete vzít jed! Dokonce mu vyoperovali slepé střevo a nechali mu udělat dobovou jizvu, na to vsadím celé své jmění.“

„Zůstává tedy psychický stav. O něm víme stejně málo jako lidi ze Solidad. Otázka zněla, jestli můžu vůbec vypátrat něco, co Arribert Blacksmith i přes spoustu poradců a dlouholetý výcvik neví, co by ale správně vědět měl? Odpověď: Co ví kdekdo, ale co nikdo vlastně nemá vědět.

Podívejte, pane Dullesi, každá doba má své skandály, velké či malé, veřejné i tutlané. A sem tam se přihodí věc, která je vlastně takovým veřejným tajemstvím, prostě skandál takových rozměrů, že ho kdekdo zná, který je ale na druhé straně tak choulostivý, že by jeho zveřejnění mohlo vyhodit do povětří celou společnost. Už jste někdy slyšel o případu Emerson?“

Dulles zavrtěl hlavou. Timothy dolil čaj i whisky. „Krátce předtím, než se dal pravý Arribert Blacksmith zmrazit, vědělo o skandálu kolem Emersona kdejaké dítě. Přesto o něm nenajdete v žádných novinách či v nějakém filmovém šotu ani slůvko.“ Timothy se zachichotal. „Dokonce ani v těch, co lidi ze Solidad neukradli. Prezident Emerson měl velkolepý nápad: založil Prezídium pro národní bezpečnost, které mělo za úkol kontrolovat všechny tajné služby. Do tohoto předsednictva mohl každý z multikoncernů, jak se jim tehdy říkalo, vyslat jednoho zástupce ve funkci místopředsedy, který potom zadarmo a na počkání dostával kopii každého hlášení od všech tajných služeb, působících doma i za hranicemi. Cena za vstupenku do tohoto exkluzivního klubu byla v poměru k částkám, které koncerny musely do té doby vynakládat na to, aby získaly jen zlomek těchto informací, směšně nízká: deset miliónů dolarů. Na soukromé konto pana prezidenta. O tom se nemluvilo ani nepsalo nikde, ani v Kongresu, ani v tom nejprťavějším plátku. V tom vládla vzácná shoda, vláda, partaje, tajné služby i koncerny nemilosrdně využily svou moc.“

„A jak,“ řekl Dulles, „dokážete, že to Blacksmith musel bezpečně vědět?“

„V centrální databance je uloženo policejní hlášení o nepokojích na školách a na univerzitách v souvislosti s Emersonovým skandálem. Došlo k pouličním bitkám, zatýkání a přestřelkám. Byli i mrtví. Také na škole, kde Blacksmith učil. Tohle hlášení je samozřejmě tajné.“ Timothy se prohnaně uchechtl. „Taky do něj za posledních padesát let nikdo nenakoukl. Proto jsem si jistý, že o něm Solidad neví. Tady je registrační číslo.“ Podal Dullesovi fólii. „Ten dokument vám pro potřeby soudního procesu kdykoli volně vydají. Jím můžete pohrozit Solidad. Kromě toho můžete blufovat a nenápadně jim naznačit, že máme v rukávu ještě víc es. Kdybychom byli měli o trochu víc času, mohli jsme klidně do těch spisů propašovat Blacksmithovo jméno, například na seznam učitelů podezřelých z účasti na nepokojích.“

„Skvělá myšlenka,“ Dulles se zvedl. „Vy jste opravdu jednička.“

7

Následující hodiny se příšerně vlekly. Timothy si dokonce pustil videomat a snažil se spravit si chuť na jednom z programů. Chtěl si udělat bramborové knedlíky, ale zapomněl na ně, takže se mu rozvařily na odpornou břečku. Timothymu vhrkly do očí slzy, když to zjistil. Kdo ví, kdy se mu zase povede sehnat brambory. Ani whisky mu nechutnala. Dvakrát brnkl Dullesovi, ale dostalo se mu pouze odpovědi, že je mimo dům. Večer dostal od Dullese vzkaz, že si smluvil s Waltonem, prezidentem Solidad, že spolu zajdou na oběd. Timothy přikázal Napoleonovi, aby ho vzbudil druhý den ve dvanáct, pak spolkl tucet růžových perliček a zalezl do postele.

Napoleon ho probudil přesně ve dvanáct, ve třináct hodin Timothy dosnídal a krátce před čtrnáctou hodinou se na veřejné lince zjevil Dulles. Byl zhroucený, obličej měl zdrchaný a místo úst uzounkou čárku; ustavičně si hryzl spodní ret, škrábal se po tvářích nebo si mnul špičku nosu.

„Je po všem,“ řekl unaveně, „všechno je v tahu, Timothy“ – poprvé se snížil k tomuto důvěrnému oslovení – „hanebně nás zradil. Můj osobní tajemník! Zrovna když jsem to při jídle chtěl na Waltona vybalit, poděkoval mi za dobrý tip. Doopravdy mi poděkoval! A vlídně se při tom usmíval! Ano, prý trestuhodně opomenuli Emersonův skandál, ale včera dostali echo a opatřili si materiály.“ Dulles si setřel pot z čela. „Pak mi řekl registrační číslo, vy víte dobře které. Uměl je zpaměti!“

Timothy se musel na okamžik omluvit a přinesl si něco k pití, jako by měl najednou v krku knedlík. Protože v tom rozrušení nenašel šťávu, pil samotnou vodu.

„Nabídl jsem Waltonovi, aby Golden Future odkoupil,“ řekl Dulles mdle. „Vyžádal si čas na rozmyšlenou. Ještě předevčírem by mi za to líbal ruce.“

„Musí přece existovat ještě nějaká jiná možnost,“ řekl Timothy. „Když mi pomůžete…“

„Pro mě je to vyřízená záležitost. A pro vás taky. Zapomeňte na to.“

„Přece to nenecháme jen tak plavat,“ zasténal Timothy. „Zbavte mě alespoň slibu mlčení.“

„Proč? To mám ještě ke všemu zahrabat svou dobrou pověst a připustit, abyste označil Golden Future za švindl-podnik? Jenom by to shodilo ostatní firmy našeho koncernu. Ne, pane Truckle, sázky jsou uzavřeny. Hráli jsme, jak jsme nejlíp dovedli, a stejně jsme prohráli. Samozřejmě dostanete plný honorář a tu plastiku k tomu. Koneckonců to byl můj kiks! Jak jsem se mohl někomu svěřovat!“

„Prohrávám nerad, ale –“ Timothy se nutil do smíchu. „Dostanu plastiku a sedmkrát deset tisíc dolarů, to je venkoncem slušná odměna za týden práce.“

„Sedmkrát tisíc,“ opravil ho Dulles. „To je podle mého názoru přiměřený honorář.“

„A co ta druhá sonika, kterou jste chtěl koupit od mého přítele?“

Dulles se zlomyslně zachechtal. „Vy jste si doopravdy myslel, že by mě něco takového mohlo nadchnout? Vyberte jednu a pošlete ji nějakému muzeu. Klidně na ni můžete dát tabulku, že jsem ji věnoval já.“

Timothy se na něj vděčně zazubil. „Teď už jsem šťastný jako blecha. Když už jsem nezabránil pár pitomcům v sebevraždě, tak se alespoň díky mně budou moct další pokolení pokochat pravým uměním.“

„Vám je hej, když to můžete brát takhle,“ řekl Dulles kousavě. „Na shledanou, mister Truckle.“

Timothy se rychle odpojil, aby Dulles neslyšel jeho nadávky.

8

Solidad rozjela reklamní kampaň ještě ten večer a ne až ráno, jak bylo původně plánováno. Začalo to hlášením, podle něhož měl být v nejbližší době rozmrazen člověk z minulého století. Jméno bude oznámeno za dva dny.

V té době se Timothy vznášel v blahodárné nicotě hypnopedického spánku, do něhož se pohroužil po rozhovoru s Dullesem. Když se probudil, Arribert Blacksmith už ovládal celé Státy; jeho portrét zářil z miliónů reklamních stěn a znovu a znovu se míhal na videoobrazovkách. Tvořily se první Kluby příznivců Arriberta Blacksmithe. Už byl stanoven termín jeho znovuvzkříšení a také to, že za dva dny, až ho lékaři důkladně vyšetří a alespoň provizorně adaptují na život v jednadvacátém století, má vystoupit na veřejnosti.

Timothyho vytrhl ze spánku tísňový signál, volal Velký bratr a vyčítavě na něj vyjel. „Nejdřív jsem musel vyčmuchat, že ses uspal,“ řekl, „a pak jsem přikázal Napoleonovi, aby tě vrátil do skutečnosti. Ani jednou ses mi neohlásil.“

„Poslal jsem ti přece vzkaz, jak to dopadlo,“ bránil se Timothy. „To se nemůžu ani pořádně vyspat?“

„To ano. Můžeš si ale dovolit to vzdát? Jít od toho?“

Timothy měl sto chutí se odpojit. Věděl ale, že může tísňové volání zablokovat nanejvýš na třicet minut, pak by měl Velkého bratra na krku znovu.

„Co mám tedy dělat?“ zeptal se sklesle.

„To nevím. Ale máme ještě skoro čtrnáct dní času. Dost dlouho na to, abychom přišli na tu pravou šanci. No tak se seber a pusť se do práce. Buď opatrný. Nasadili na tebe soukromé detektivy. Ale ještě ti nemůžu říct kdo.“

Timothy si udělal kávu, potom odešel k Napoleonovi a řekl mu: „No tak, milánku, ještě jednou od začátku.“

Napoleona ovšem nezapnul. Lehl si na záda a civěl do stropu. V jednu chvíli usnul. Pak se zase probral. Měl hlad, ale nenašel v sobě dost síly, aby si něco uvařil. Dokonce žvýkal suchary! Najednou se znovu rozdrnčel tísňový signál. Timothy se ohlásil, teprve když frekvence dosáhla nesnesitelných výšek. Nebyl to Velký bratr, ale Daniel Shopenhower.

„Buď mě do deseti minut,“ řekl, „vpustíš do svého bytu, nebo dám Sněhurku někomu jinému.“

Během pěti minut měl Timothy místo pro soniku nachystané. Nepozval Daniela dál, ani mu nenabídl hlt něčeho ostrého.

„Můžu ti nějak pomoct?“ zeptal se Daniel ustaraně.

Timothy zavrtěl hlavou.

„Nebo třeba někomu řeknu.“

Timothy zase jen zavrtěl hlavou.

„Tak já teda jdu.“

„Jo. Já se ozvu.“

Daniel ještě chvíli nerozhodně přešlapoval z nohy na nohu, než odešel. Timothy se potom postavil před plastiku, nejdřív se k ní opatrně přiblížil, kroužil kolem ní, objížděl jemně špičkami prstů její obrysy, jako by někoho hladil, ruce se mu pohybovaly v taktu jejích pulsací. Timothy se učil soniku dirigovat, vyvolávat různé tóny, podle libosti ji nechat cinkat a zpívat, hromovat a šeptat, naříkat a vzlykat, jásat a hlaholit. Nakonec si položil hlavu pod zlatou kouli a sonika jako by zareagovala na jeho myšlenky, rozeznělo se jemné předivo tónů, které v Timothym vyvolaly představu nekonečného prostoru, v němž se vznášel od jedné věčnosti k druhé.

Když přišel k sobě, překvapeně zjistil, že uplynula jen hodina. Byl čilý jako rybička. Přímo prahl po činech. A měl hrozný hlad. Spořádal opulentní snídani, pak ulehl do křesla a horečně plánoval, co dál. Vzal si oblek v myší šedi a vlasy si obarvil okrově s jemným nádechem zelené. Obličej měl šedivý a zvadlý, přesto si ještě zvýraznil stíny pod očima. Takhle vyjel nahoru do baru Stardust. Barman ho starostlivě pozoroval, protože se mu zdálo, že Timothy stěží dojde tu krátkou cestu k pultu, a šetrně ho přidržoval rukama v bocích, když vyjížděl na stoličce vzhůru.

Timothy odešel už po deseti minutách. Zavolal jednomu známému lékaři a domluvil se s ním, že ho bude dvakrát denně navštěvovat a všude bude rozhlašovat, že Timothy je vážně nemocný. Stejnou informaci vložil do komunikátoru. Nejlepší bude, když se teď vykašle na všechny možné hovory a návštěvy. Pak se pustil do práce.

Položil Napoleonovi následující otázky: Které informace jsme projeli jenom jednou? Které informace byly při prvním průchodu vytříděny jako nepodstatné? Které informace jsme vyřadili jako axiomatické? Přehrál si ještě jednou data o Arribertu Blacksmithovi, prodiskutoval je s Napoleonem i z těch nejztřeštěnějších hledisek. Bezvýsledně.

Kdybych se byl vydal na lov sám, pomyslel si, třeba bych byl objevil něco, co ostatní přehlédli, když ani rešeršéři pořádně nevědí, co všechno se tehdy dělo. Timothy dokonce uvažoval, zda nemá zapřáhnout Smileyho Hepburna, ale rychle ten nápad zavrhl. Solidad určitě prošacovala kdeco. Pořád dokola probíral s Napoleonem, kde by se z toho mála mlhavých údajů o Blacksmithově životě dal vyhrabat moment, který by jeho, Solidad a celý ten švindl s hibernací poslal do háje. Timothy znovu a znovu přemítal, co vlastně z něj, Timothyho Truckla, činí něco tak jedinečného, co by mohl vědět jen on a nikdo jiný, a i kdyby to někdo věděl, tak kdo? Ale ani takhle se nepřiblížil řešení ani o krůček dál. Určitě jsou milióny vzpomínek, pocitů a myšlenek, které patřily jen pravému Blacksmithovi, ten si je však vzal všechny s sebou do ledového hrobu, v nenávratnu bylo i to, s čím se kdysi možná svěřil matce či otci nebo ženám. Nikdo z nich už nežil a žádný po sobě nejspíš nezanechal nějaké odkazy na Arriberta Blacksmithe.

Kdybych tak mohl zachytit třeba jen cípek duše Arriberta Prvního, pomyslel si zoufalý Timothy. Musel se zachichotat. Jako když čert loví nějakou dušičku, napadlo ho. Vzpomněl si na jednu pohádku, v níž se ďábel zjevil v podobě trpaslíka.

Najednou vyskočil. Vyžádal si od Napoleona frekvenci, na které by mohl v této chvíli zastihnout Velkého bratra, a odběhl do mauzolea.

„Snad,“ řekl Timothy, „snad ho ještě nachytáme na hruškách, ale přesně ti to povím, až si promluvím s pár lidmi. Ještě pořád mě sledují?“

„Ano. Řekni mi, co potřebuješ, a já to seženu. Ty zůstaneš hezky v tom svém doupěti a s nikým se nespojíš, dokud tu záležitost nevyřídíme. Byl bych docela rád, kdybys ještě nějaký čásek zůstal naživu, Tiny.“

„Dneska večer,“ odpověděl Timothy, „si budu představovat, že jsi nádherná ženská, a zblázním se do tebe.“ Potom mu předal své požadavky a Velký bratr jako by považoval za samozřejmost, že po něm Timothy chce pár tuctů pohádek ve vydání z minulého století a že požaduje od Etnologického ústavu data o národnostním složení obyvatelstva jednotlivých oblastí Ohia a navíc informace z fakulty dějin náboženství; když si ale Timothy přál, aby si mohl přehrát stovky pořadů pro děti, Velký bratr odmítl.

„Je mi jasné, co máš za lubem,“ řekl. „Hledáš nějaký záchytný bod v dětské psýše. Máme na to ale jenom tři dny. Za tak krátkou dobu se k elektronickým záznamům nedostanu, ty má pořád ještě pod palcem FBI.“

„Škoda,“ odpověděl Timothy, „ale snad se dostaneme do chaloupky komínem.“

Na další dva dny se Timothy s Napoleonem zcela pohroužili do dětského světa. Sněhurka se teď vznášela těsně nad nimi a bez ustání vydávala různé zvuky Zvážili stovky možností, našli dobře dva tucty šancí, jak vlákat nepravého Arriberta do pasti, a zase je všechny vyloučili, protože se jim nezdály pořád dost dobré. Timothy si promítal na stěnu Arribertovy snímky z dětství a znovu a znovu si ho prohlížel, jako by v tom mohlo být ukryto řešení. A také že bylo.

Timothy tomu zprvu nechtěl uvěřit. Takhle jednoduché to přece nemůže být, napadlo ho. Tohle by lidé od Solidad stěží přehlédli! Nechal si od Napoleona zopakovat všechny informace, které Solidad o Blacksmithovi pustila ven, a všechno, co se dozvěděl od Dullese. Hodnou chvíli tiše seděl, potom si poprvé po mnoha dnech nalil sklenku osmdesátileté Queen Elizabeth. Zvrátil se v křesle a zanotoval „Vánoce, vánoce přicházejí!“. Sněhurka se k němu přidala. Nakonec Timothy zavolal Velkému bratrovi.

„Řekl bych, že ho máme!“ prohlásil. „Teď ještě potřebujeme nějakého novináře, co za nás na tiskovce položí pár otázek. Nemohl bys mi jen tak bokem dohodnout schůzku s Donaldem Hunterem? Tvrdí, že je můj přítel; tak ať pro mě jednou něco udělá!“

„Právě naopak,“ řekl Velký bratr, „udělá to Samuel Flatcher z Chicago News Corporation, tvůj úhlavní nepřítel. Aby náš milý John Modesty Dulles nepřišel na špatné myšlenky.“

„To beru,“ odpověděl Timothy pobaveně, nalil si ještě jednu Queen Elizabeth a pustil si zprávy. CNC hlásila, že Arribert Blacksmith byl před hodinou probuzen z ledového spánku a že se těší nejlepšímu zdraví.

9

Timothy zapnul spektomat už před začátkem přímého přenosu ze sálu Apollo. Nechtěl propást ani minutu. Zatímco se na obrazovce střídaly reklamy a zprávy, podíval se ještě jednou do zrcadla. Byl se sebou náramně spokojený.

Potom napjatě a s kousavými komentáři sledoval vystoupení Arriberta Blacksmithe. Dulles měl pravdu. Snad nikdy se žádný člověk nepodobal svým fotografiím jako tenhle muž teď už notoricky známým snímkům z minulého století. Režie neustále prostřihovala z fotek na reál. Po krátkém výstupu znovuvzkříšeného, přerušovaném dlouhotrvajícími ovacemi, přečetli lékaři a technici své znalecké posudky, v nichž samozřejmě neomylně dokazovali, že se jedná o bezpochyby pravého, jedinečného Arriberta Blacksmithe, který ani v nejmenším neutrpěl škody na těle ani na duchu. Stáří dvaatřicet nebo sto sedmnáct let, s tím ať si teď lámou hlavu právníci, jak se vyjádřil prezident Solidad. Walton byl vůbec ve vrcholné formě. Sršel vtipem a házel kolem brilantními bonmoty. Prostě umělecký kousek. Ale i Dulles vypadal náramně spokojeně. Timothy si ho všiml, když kamera zašvenkovala mezi diváky. Nejspíš přece jen nakonec zavedl svou ovečku do stáje včas. Nebo byla zrada jeho tajemníka jenom habaďůra. Timothy se zlomyslně zachechtal. Marně, milánku.

Blacksmithe předhodili novinářům. Padaly běžné více či méně duchaplné otázky, hlavně dotaz, jak se mu líbí v jednadvacátém století.

Timothy se posadil v křesle, teprve když pustili k mikrofonu Samuela Flatchera z CNC.

„Mě zajímá obzvlášť vaše mládí, Arriberte,“ začal Flatcher. „Potřebuju si doplnit svou story o vašem neobyčejném osudu. Mohl byste mi ještě něco povyprávět o svém mládí? Nebo vám snad v tomhle směru vynechává paměť?“

Lišák, pomyslel si Timothy. Nejdřív zavře Blacksmithovi zadní vrátka. A sobě postaví zlatý most. Kdyby to nevyšlo, tak se přece jen vyptával na Blacksmithovo mládí. Ale kdo ví, kolik toho Flatcherovi vůbec řekli.

„Jenom se klidně ptejte,“ řekl Blacksmith a jeden z ošetřujících lékařů prohlásil, že Arribert Blacksmith je i co do své paměti naprosto průměrný člověk, kterému samozřejmě to či ono mohlo vypadnout z hlavy. „Kdo by chtěl žít, aniž by mohl zapomenout, hlavně na své vlastní chyby,“ dodal závěrem, „vy snad ano, páni novináři?“ Smích v sále.

„Vy jste pokřtěn jako evangelík, že?“ zeptal se Flatcher, „byl jste i tak vychován?“

„Jo, metodisticky. Deset přikázání včetně všech výkladů znám dodnes. Mám vám je odříkat?“

„Vzpomínáte si ještě na svůj křest?“

„Samozřejmě že ne! Vy snad jo?“ Blacksmith se zasmál a s ním i celý sál.

„Pak si ale určitě vzpomínáte na svou konfirmaci, že?“

„Aby ne! Byl to koneckonců docela fajn svátek. Přišla na něj celá vesnice. A taťka mi dal první motorku; a ták, vy asi nevíte, co to je –“

„Vím,“ skočil mu do řeči Flatcher. „Mezi fotografiemi z vašeho mládí je také snímek, jak vylézáte z vody; je na něm něco zvláštního?“

Blacksmith se podíval směrem k svým opatrovníkům a potom pokrčil rameny. „Ne, proč?“

„Pamatujete si ještě, kde a kdy vás to vyfotografovali?“

„Ne. Možná je to na Floridě, když jsme byli na dovolený.“

„Jaký byl v dětství váš oblíbený nápoj? Opravdu jste pil přírodní mléko? Jakou má chuť?“

„Báječnou! Pil jsem ho jako kluk hrozně rád, vždyť jsme doma chovali i krávy, čerstvý mlíko bylo každej den. Docela rád bych si zaseje jednou dal lok.“

„To musíš jít do zoologický zahrady,“ vykřikl někdo v sále.

„Měli jste doma ještě jiná zvířata?“

„Jasná věc, hromadu. Koně, krávy, psa, pár koček, slepice, husy, krocany –“

„Vzpomínáte si ještě na pečeného krocana?“

„Toho jsme mívali na vánoce.“

„S čím jste ho měl raději, s brusinkami nebo s cikorií?“

„S brusinkama.“ Blacksmith si olízl rty.

„Lžete,“ řekl Flatcher. Pronesl to naprosto nevzrušeně a trvalo hodnou chvíli, než lidem v sále došlo, co to vlastně řekl. Všichni se na něj otočili a v sále nastal rozruch. Flatcher zvedl chlácholivě ruce. Počkal, až se všechno uklidní.

„Tvrdím, že jste podvodník. A také to dokážu. Ve jménu pravdy. A z pověření své firmy Chicago News Corporation, která má nejlepší informace v celém městě, ne-li ve Státech.“

„Tak to dokažte!“ vykřikl od předsednického stolku Walton. „A nejlíp hned, jestli si tak věříte. A jestli vůbec můžete!“ Výsměch z jeho hlasu přímo čišel.

„S radostí,“ odpověděl Flatcher. „Pokud dovolíte, aby jako svědkové vypovídali dva odborníci, nebude to trvat dlouho.“

„Prosím!“ vyštěkl Walton. „Bude to jenom vaše ostuda.“

„Jako první nechť předstoupí profesor Mintz, neurolog na zdejší univerzitě.“ Flatcher pokynul do sálu, pak se posadil a založil si ruce na prsou. Šikula, pomyslel si Timothy, svým chováním tomu všemu dává nádech soudního procesu.

Mintz, šlachovitý pětapadesátník, proklouzl obratně k mikrofonu kolem reportérů, kteří se na něj vrhli, vyndal z kapsy kartičku a četl: „Podle ověřených vědeckých poznatků je možné, že člověku vypadnou z paměti určité vzpomínky, že je potlačí, emocionálně zabarví nebo jim dá jiný význam, ne však, že své vzpomínky převrátí v úplný opak.“

Zastrčil kartičku do kapsy a zmizel dřív, než se posluchači vzpamatovali z úžasu. Walton se zubil od ucha k uchu. Blacksmith seděl, jako by se svým naivním, bezstarostným způsobem bavil rozruchem, který kolem jeho osoby nastal. Timothy musel uznat, že Blacksmith působí naprosto nefalšovaně.

„Jako další,“ oznamoval Flatcher rozmáchlým gestem, „nechť se dostaví profesor Spellham, náboženský filozof a historik, biskup washingtonský.“

Spellham vypadal přesně, jak si většina lidí představuje biskupy, byl to kulaťoučký, dobrácký, růžolící pán.

„Všichni jsme viděli rodný list pana Blacksmithe,“ začal. „Bylo tímto dokumentem nějak manipulováno?“

„Samozřejmě že ne!“ odpověděl Walton rozčileně.

Spellham přikývl. „V rubrice ‚vyznání‘ nacházíme označení malými písmeny: metod tečka pomlčka ev tečka, což si zřejmě všichni vykládali jako ‚metodisticko-evangelické‘. V souladu s tím byly informace, které nám pan Blacksmith před chvílí podal, také pouze“ – zde učinil teatrální pauzu, během níž se otočil a prohlížel si dav v sále – „metodistické, což byla jedna z odnoží evangelické víry, označované tehdy ve státě Ohio ev tečka, v závorce metod. Ale zápis, který máme před sebou, označuje sektu, která se nazývala ‚metodisté pravého evangelia‘. Někdo by mohl třeba namítnout, že je to chyba matričního úředníka. Znovu musím říci ne. Ferrymore Brinkman, který listinu vystavil, byl podle materiálů uložených v Ústředním teologickém ústavu předsedou církevní obce. Kromě toho byli metodisté pravého evangelia ortodoxní vegetariáni. Nikdy nejedli maso, natož krocana na vánoce! V té době drželi třídenní půst. Nepili ani kravské mléko. Může být, že rodina Blacksmithových chovala na farmě dobytek, pak ale pouze na prodej, nikoli k jídlu.

Nadto metodisté pravého evangelia slavili konfirmaci až v osmnácti letech. Jak se tedy mohla sejít celá vesnice, když v té době žil pan Blacksmith už v Chicagu? Jak mohl dostat tehdy svůj první motocykl, když měl řidičský průkaz už od čtrnácti let, a jak vyplývá z materiálů, měl už v osmnácti svoje vlastní auto?“

„Šarlatáne!“ řičel Walton. „Důkazy!“

Blacksmith se šklebil a nenucené převaloval v ústech žvýkačku. Pak se zvedl. Pohybem ruky umlčel sál. „Teda nemám páru, co vás na tom tak vzrušuje,“ řekl. „To jste pořád takoví? Teda v tom vašem století je pěknej fofr. Nejspíš si ještě rozmyslím, jestli se nedám uspat na dalších sto let. A co se mýho vyznání týče, jsem vychovanej v poctivý evangelický víře, a co tady ten pán mele o vegetariánech a konfirmaci dospělejch, je pitomost. Já to přeci musím vědět, ne?“

Flatcher podal muži u mixážního pultu nějakou fotografii a nechal ji promítnout na stěnu.

„Tak vy si nevzpomínáte, kdy byl tenhle snímek pořízen?“

„Povídám přeci, že ne. Je na tom něco špatnýho?“

„Metodisté pravého evangelia,“ prohlásil Spellham, „odmítali křest kojenců. Křtili své děti až v osmi letech. V tekoucí vodě. Křtěnci měli na sobě bílé oblečení. Dívky sukně, chlapci šortky. Bylo na nich zlatou nití vyšito: M, tři, jedenáct. To znamená Evangelium svatého Matouše, verš jedenáctý, kapitola třetí: ‚Já vás křtím vodou k pokání; ale ten, který přichází za mnou, je silnější než já – nejsem hoden ani toho, abych mu zouval obuv; on vás bude křtít Duchem svatým a ohněm.‘ To jsou slova Jana Křtitele, když křtil Ježíše Krista.“

Flatcher mezitím něco pošeptal muži u mixážního pultu, ten zvětšil detail pravé nohavice a pak to uviděli všichni – tři značky, trochu rozplizlé, ale přesto docela čitelné: M, 3,11.

„Jak,“ hřímal Flatcher do sálu, „jak je možné, že tento údajný Arribert Blacksmith zapomene na svůj křest, že není schopen si na něj vzpomenout ani tváří v tvář snímku a jednoznačným otázkám, zvlášť když se křest odbýval v ledové vodě řeky Palmspring?“

Timothy ještě počkal, až Walton a Blacksmith včetně lékařů a opatrovníků úprkem vyklidí pódium, pak vypnul přístroj a odešel ke komunikátoru. Cestou mrkl do zrcadla: díval se do zmuchlané, rozmrzelé tváře. Timothy nečekal dlouho, a už se ozval Dulles, celý brunátný vzteky a supící jako sentinel. „Tak co, jste spokojený?“ řičel.

„S čím?“ odpověděl Timoťhy ochable otázkou.

„S tím divadýlkem! Jenom mi nepovídejte, že jste se na to nedíval!“

„Představení v sále Apollo?“ Timothy malátně zavrtěl hlavou. „Nejsem masochista, pane Dullesi. Hrozně nerad se koukám na vlastní porážku. Kromě toho jsem už hezkých pár dní těžce nemocný. Máte štěstí, že jste se dovolal. Čekám na svého lékaře, jinak bych se byl ani neozval. Copak se vlastně stalo?“

Dulles si ho zkoumavě prohlédl. „Na vítěze tedy rozhodně nevypadáte,“ zavrčel. „Měl jste se na to dívat. Abyste si uvědomil, co jste to za packala. Největší detektiv? Dovolte, abych se zasmál! Ta největší nula jste!“

Timothy jen zvadle pokrčil rameny.

„Kdybych nevěděl, že jste doopravdy nemocný, a kdyby to nebyl zrovna Flatcher,“ řekl Dulles, „tak bych si nejspíš myslel, že v tom máte prsty. Ale běda vám, jestli se jednoho krásného dne dovím, že jste to přece jenom spískal vy!“

„Dělejte si, jaká je vaše ctěná libost,“ zaskřehotal Timothy, „ale teď už mi dejte konečně pokoj!“

Přerušil spojení. Ještě jednou se podíval do zrcadla. Prohlížel si svůj ustaraný obličej. Pak se rozchechtal. A jak se řehonil! Nalil si trojitého Jeníka Chodce a spokojeně si pobroukával: „Jaká krása, když nikdo neví, že jsem Dupinožka.“

***

Mrtví přece nekradou, ne?

1

Poprvé po dlouhé době dostal Timothy chuť opustit Nebrasku a obhlédnout si sám místo činu: Dayton Cottage byla proslavená nejen architektonickými zvláštnostmi, ale také pravděpodobně jedinou sbírkou orchidejí, mezi nimiž bylo mimo jiné i všech sedmnáct odrůd orchideje Nera Woolfa. Ale právě v té době ležel Timothy v posteli s horečkou. Nohy mu vypověděly službu, cévy měl v jednom ohni, tvář oteklou, sotva koukal přes zduřelá víčka, rty měl naběhlé jako černoška v rozpuku a obličej, z něhož vyčuhoval špičatý a bledý nos,

Timothy odmítl uznat za svůj a označil ho za „ksicht zhulákanýho santusáka“.

Tentokrát měl opravdu důvod, aby na komunikátoru vypínal svůj obraz.

Ze stěny v ložnici k němu promlouval Armstrong, Jeremiah N. Armstrong; to N uprostřed znamenalo Nobel, což se Armstrong marně snažil zatušovat. Zlomyslníci tvrdili, protože prý se v lidech vyzná jako málokdo. A opravdu se zdálo, že zná Timothyho libůstky a koníčky.

„Mister Truckle,“ říkal právě, „to snad není pravda! Tenhle případ přímo volá po nejlepším detektivovi ve Státech, a to jste vy!“

„Po mně volá jenom moje postel,“ odpověděl Timothy nakvašeně. Moc nechybělo a ukázal Armstrongovi svůj obličej v celé jeho nádheře, aby mu dal konečně pokoj.

„Nemůžete být tak nemocný, aby vás tenhle neobyčejný, jedinečný případ nechal chladným!“

„Pche! Všichni se mi snaží namluvit, že zrovna ten jejich případ je neobyčejný a jedinečný!“

„Ale tenhle doopravdy je, pane Truckle. Už jenom ta okolnost –“

„Jsem nemocný,“ zasípal Timothy, až mu přeskočil hlas. „Možná umírám. Tihle zatracení fušeři, co by si radši měli říkat felčaři místo lékaři, tvrdí, že nemůžou zjistit, co mi vlastně je: nejspíš kvůli mně vynajdou nějakou novou nemoc.“

„Rád vám pošlu naše lékaře. Samozřejmě na náklady Lifelong.“

„Díky. Doktor Pike mi pije krev už tak dost.“

„Opravdu škoda, že jste tak nemocný,“ řekl Armstrong číhavě; něco v jeho hlasu přimělo Timothyho, aby našpicoval uši. Nebylo pochyb, že Armstrong má nějaký trumf v rukávu. Tak ať ho hezky vynese. Ještě že nemohl vidět, jak se Timothy nadzvedl v posteli a pozoroval ho. Lidé většinou, jakmile nemohli při rozhovoru vidět svého partnera, zapomínali, že ten druhý vidí je, a chovali se, jako by byli sami.

Armstrong číhal jako kojot, čekající, až králík vklouzne do jeho pasti. Timothy mu tu radost udělal.

„Je mi to samotnému hrozně líto,“ řekl váhavě.

„To jste tak nemocný, že vás nezajímá ani místo na seznamu zákazníků firmy Challengers?“

Tak tohle tedy byl Armstrongův trumf. A rovnou eso. Challengers dodávali v kteroukoli roční dobu čerstvé maso a nabízeli uzeniny, které se klidně vyrovnaly uzenému kolenu.

„Jako cílovou prémii?“ vyzvídal Timothy.

„Přesně tak. Když se toho případu ujmete. Naprosto vám důvěřuji, pane Truckle. Za to uděláte všechno, co je ve vašich silách, a budete se mnou hrát na rovinu.“

„Nemám ve zvyku podrážet své klienty,“ odpověděl Timothy. Za jiných okolností by to snad znělo arogantně, ale teď to bylo spíš komické, protože naběhlé sliznice nechaly Timothyho hlas na holičkách. Armstrongovi se podařilo potlačit smích.

„Tak ven s tím.“ Timothy sáhl po inhalátoru a zahalil si hlavu do mlhy z mentolového spreje.

„Vykradli soukromý trezor Abela Daytona a je jenom jediný člověk, který ho mohl otevřít: nebožtík Dayton senior sám. Hádám, že jste slyšel o Daytonově nehodě, ne?“

Timothy si vzpomněl. Starý Dayton se před třemi dny srazil krátce po startu svého vrtulníku ze střechy Unionu s letadlem potácejícím se v střemhlavém letu a byl vržen zpátky na startovací plošinu. Kdekdo si myslel, že to byl atentát. Policie všechno ututlala, zato ale pustila mezi lidi fámu, že pilot letadla nebyl atentátník, ale až po kořínky vlasů zfetovaný playboy, jehož totožnost se přísně tajila.

„Dayton umřel hodinu nato ve své posteli,“ informoval Timothyho Armstrong. „Rakev se zesnulým byla vystavena v jeho pracovně a místnost byla uzamčena. Znáte Dayton Cottage?“

Armstrong si vyložil Timothyho mlčení jako zápornou odpověď. Dopodrobna mu popsal chalupu na jižní straně Unionu, která i přes svou polohu ve výšce okolo patnácti set metrů byla chráněna speciální klimasférou před nečasem a bouřkami, takže ležela nad mraky jako na nějaké přírodou vytvořené hoře. Armstrong se hodnou chvíli pozdržel u popisu vnitřního zařízení, které se zjevně vyznačovalo všemi možnými francouzskými styly, básnil o rokoku a empíru, Ludvíku Čtrnáctém, Patnáctém i Šestnáctém, o nábytku, gobelínech a obrazech, hlavně o jednom Renoirovi a zaručeně pravém Picassovi z modrého období. O sbírce orchidejí se zmínil jen v tom smyslu, že stojí přinejmenším několik miliard. Pak až s hnidopišskou akribií vylíčil pracovnu a identicatový sejf firmy Lifelong, jenž byl považován za absolutně nedobytný, protože ho bylo možno otevřít pouze pomocí kombinace otisků prstů, kožního tonu a tělesného vlnění majitele.

„Abraham Dayton, junior, si vyžádal experta. V sejfu byly důležité dokumenty, bez nichž by firma mohla přijít o miliardy. Jel jsem tam sám. Trezor byl řádně uzamčený. Dost dlouho mi trvalo, než jsem juniorovi vysvětlil, že nikdo nemůže otevřít sejf před uplynutím třídenní lhůty, dokonce ani násilím, protože je samozřejmě vybaven proti neodbornému otevření autodestrukčním zařízením; ale Dayton mi přece jen asi nevěřil. Místnost zapečetil a postavil před dveře příslušníky své policie, protože musel na dva dny odcestovat.“

Armstrong si rozpačitě odkašlal. „Myslím, že nedůvěřuje své nevlastní matce. Je o dvacet let mladší než on. A parádní kus.“ Armstrong jako by byl na okamžik duchem někde jinde. V koutcích úst mu cukalo. „Dovedete si asi představit, co mi Abraham Dayton řekl, když otevřel sejf a zjistil, že je vybraný.“

Armstrong si otřel krajkovým kapesníčkem pot z kořene nosu.

„Jediný, kdo byl v pracovně, a taky jediný, kdo vlastně mohl otevřít trezor, byl přece nebožtík. Hrůza pomyslet, jestli se tahle záhada nevyřeší. Lifelong by přišla na buben! A co může být na světě bezpečnějšího, když ne identicatový zámek?“

„Pravda pravdoucí,“ řekl Timothy. „Jsem taky zákazník firmy Lifelong, pane Armstrongu.“

2

Co se Timothy nedozvěděl od Armstronga, mu za několik minut řekl Sniders, náčelník Daytonovy policie.

Sniders Timothymu volal, aby ho získal pro tento případ. „Musíte mi pomoct, Tiny,“ řekl. „A hezky rychle. Tady se snad všichni zcvokli. Daisy Daytonová mi chce hodit na krk, že jsem zanedbal služební povinnost, a co je horší, hází na mě, že jsem tu kačenu udělal já pro jejího nevlastního syna. Vyhrožuje, že mě za způsobenou škodu požene k zodpovědnosti, a to taky podle smlouvy klidně může. Abraham Dayton mě naproti tomu obviňuje, že jsem se sčuchl s jeho macechou, když byl pryč. Mezi námi, Tiny, docela rád bych se s ní v tom či onom sčuchl, ale ona mě má ráda jako kočka psa.“

„Nemůžu vám pomoct,“ zasípal Timothy. „Nejenže jsem na smrt nemocný a nesmím pracovat, ale už jednoho klienta mám.“

„Pusťte ho k vodě, Tiny. Nemůže být zajímavější a důležitější případ, než je tenhle.“

„Snad. Ale můj klient mi slíbil místo na seznamu zákazníků u Challengerů, jestli víte, co to obnáší.“

„Samo,“ přisvědčil Sniders, „sem tam si taky něco uklohním sám. Ale helejte, Tiny, mám bráchu v představenstvu Wildcat Illinois and Missouri Game. Slibuju vám přednostní dodávky, když se do toho případu pustíte. Nebo vám snad zvěřina nejede?“

„To víte, že jo,“ odpověděl Timothy. „Teď jste mě ale pěkně vyšachoval.“

Wildcat vlastnila největší farmy na zvěřinu ve Státech a chovala nejen jeleny, srnce, losy a divoká prasata, ale také divoké kachny, sluky, bažanty a holuby. A medvědy! Slanina z grizzlyho a medvědí pracky firmy Wildcat byly proslulé.

„Poslechněte,“ řekl Timothy po delším uvažování. „Vám je určitě fuk, jestli jste můj klient vy nebo někdo jiný, hlavně že ten případ vyřeším, že jo? Udělám vám nabídku, Snidersi. Nemusíte mi dát ani cent, jenom cílovou prémii, místo na seznamu Wildcat.“

„To beru. Kdo si vás najmul? Daisy Daytonová?“

„Ne, Armstrong. Klepe se strachy o budoucnost Lifelong.“

„A právem, Tiny, právem. Jestli se to prosekne, tak jsou identicatový zámky v loji.“

„Povězte mi, jak k tomu došlo.“

„To kdybych věděl. Fakt je, že do pracovny se nemohl dostat nikdo. Na stráže u dveří se můžu spolehnout, kromě toho pečeti byly neporušený a –“ Sniders se zašklebil od ucha k uchu, „moje privátní pečeti taky; použil jsem sice dřevní, ale spolehlivou metodu, pár vlasů. Do místnosti nemohl vlízt nikdo. Abel Dayton první dal svýho času zbudovat v pracovně bankovní trezor, odolnej vůči jaderným náložím. Tahle místnost byla postavená nejdřív, a potom teprv celá chalupa, takže v ní nejsou okna, větrá se jenom milimetrovejma škvírama a nedá se tam dostat jinudy než dveřma nebo výtahem –“

„Jakým výtahem?“

„Šéfovo soukromý přibližovadlo. Jezdí přímo z haly Unionu do pracovny, a stejně jako trezor je opatřený identicatovým zámkem. Dveře nemohl otevřít nikdo jiný než Abel Dayton, dokonce ani jeho syn nebo jeho žena ne.“

„A nikdo tedy výtahu nepoužil?“

„Jak by mohl? Zámky jsou neporušený. Technici od Lifelong se už dva dni snaží výtah otevřít. A přesto byl sejf dokořán!“

„Co zmizelo?“

„Hotový prachy. Nic moc, jenom pár tisíc. Ale taky sbírka klenotů. Nikdo neví, jakou má dneska cenu. Jenom podle Tiffanyho katalogu to nedělá míň než tři milióny, a to je tenhle seznam už přes dvacet let starý. A potom taky poslední vůle.

Na akcie, šeky, dobropisy a soukromé písemnosti nikdo nesáhl Jak to tak vypadá, existuje jediný řešení: nebožtík vstal z rakve a vybral sejf. Ale mrtví přece nekradou, ne?“

Sotva se Sniders odpojil, zjevil se na obrazovce v Timothyho ložnici Abraham Dayton.

Grimasa, kterou Dayton udělal, když Timothy při pohledu na něj propukl v nespoutaný řehot, tu a tam přerušovaný chrchláním a pískáním, by Daytonovi určitě vynesla v kdejaké soutěži o nejpitomější ksicht první místo. Timothymu dalo práci, aby se zkrotil.

„Tak vy jste už třetí, co mě chce nalákat na tenhle případ,“ řekl na vysvětlenou. „Ještě nikdy se mi nenahrnulo na jeden a tentýž případ tolik klientů. A tolik lukrativních nabídek.“

„Pracujte pro mě. Dám vám víc než ostatní.“ Hlas Abrahama Daytona zněl asi tak roztomile jako ňafání foxteriéra.

„Tak jednoduché to nebude,“ odpověděl Timothy. „První z mých případných klientů mi nabízí místo na seznamu Challengerů, druhý totéž, jenže u Wildcat.“

„Jestli vám jde o tohle,“ řekl Dayton, „seženu vám místo u Brianda.“

„To nezní špatně. Nemusel bych shánět sýry, o salátech, artyčocích a chřestu nemluvě.“

„Berete to tedy?“

„Ano, jako prémii. Právě jsem se rozhodl, že v tomhle případu budu klientem sám sobě a od ostatních vyinkasuju jenom prémie, zvlášť když výlohy uhradí Lifelong.“

„Hlavně když budete zastupovat mé zájmy.“

„A ty mají být jaké, prosím?“

„Chci poslední vůli. A samozřejmě taky klenoty. Když se nenajde závěť, zdědí moje takzvaná macecha polovičku daytonovského jmění. Otec mě ubezpečil, že všechno zdědím já; poslední vůli v tomto znění taky uložil do svého sejfu. Teď už snad chápete, proč vím tak jistojistě, že v tom má prsty Daisy.“

Čtvrtá v pořadí byla Daisy Daytonová. Ohlásila se krátce před polednem a obvinila svého nevlastního syna, že se Snidersovou pomocí vykradl trezor.

„Proč,“ řekla, „nemohl Abraham odložit svou cestu, když mu umřel otec? Protože si chtěl obstarat alibi. On, jako Abelův syn, by přece v první řadě ten trezor mohl otevřít, ne? Abel mi přednedávnem znovu řekl, že Abrahama vydědí a mně že odkáže všechno. Musíte mi pomoct, pane Truckle! Ujmete se toho případu, že?“

Už jen její úsměv a mandlově hnědé oči, zářící v nadživotní velikosti z videostěny, by byly dostatečným důvodem, aby se Timothy pustil do záhady Daytonova sejfu. Už si ani nepamatoval, kdy se na něj nějaká žena takhle podívala, natož taková kráska. Mohl na ní oči nechat, a tak si ani nevšiml, jak ručičky na hodinách poposkočily.

„Jste tam ještě, pane Truckle?“

Timothy sebou trhl. „Ano, promiňte prosím, nějak jsem se zamyslel –“

„Uznávám, že je to zamotaný případ,“ hlesla tiše a v jejím hlasu zazněl bezmocný, nyvý tón, „ale kdo jiný by tomu měl přijít na kloub než vy?“

„Nezamotal mi hlavu ten případ,“ přiznal se Timothy, „ale pohled na vás.“

Daisy Daytonová naklonila hlavu trochu ke straně a špičkou jazyka si olízla rty. „Já věděla, že mi pomůžete!“

„To není tak jednoduché –“

„Copak by to jinak potřebovalo vaši chytrou hlavičku?“

Timothy byl v sedmém nebi. Bylo mu jasné, že to všechno jsou jen mazaně vypočítané lichotky, ale dělalo mu hrozně dobře, když ho takhle sváděla. Zasténal. Rovněž vypočítavě. „Jsem nemocný, paní Daytonová. Upoután na lůžko.“

Plna soucitu na něj shlížela z videostěny. „A opravdu nic by vás nepřimělo, abyste se do té záležitosti přece jen pustil? Žádejte ode mě, co chcete. Mám vám dát podíl v případě úspěchu? Povězme třeba pět procent?“

„Kdekdo mě chce získat pro případ Dayton a ještě nikdy jsem nedostal tak lákavé nabídky –“ Timothy si povzdechl a žebral o soucit.

„Všechny ostatní pusťte k vodě, pane Truckle! Zvyšuji nabídku na deset procent!“

„Nesmím pracovat na procenta. Přišel bych o licenci.“

Popošla ještě blíž ke svému komunikátoru, takže Timothyho stěnu zaplnil detail jejích očí a rtů. „Mám dům u moře, a když mi znovu najdete poslední vůli, pozvu vás tam, abyste si na týden odpočinul. Společně se mnou.“

To snad není pravda, pomyslel si Timothy. To se mi jenom zdá. Fantazíruju z horečky.

„Určitě nevíte, jak vypadám,“ řekl zatrpkle. „Jsem trpaslík, jsem –“

„Já vím,“ přerušila ho. „Ale když mi pomůžete, budete pro mě ten největší a nejkrásnější mužský ve Státech.“ Ani na svého milence by se nemohla podívat něžněji. „Přece mi nedáte košem?“

„Jak bych mohl! Ale –“ Timothy s námahou hledal správná slova.

„Že by pro vás dovolená se mnou nic neznamenala? Přímo bych vás hýčkala.“

Timothy užuž nabídku přijal a odepřel si tak všechny možné požitky od Challengerů, Wildcat a Brianda, ale potom se zase vrátil na zem. I kdyby dodržela slovo, ani na chvíli by nemohl zapomenout, že to Daisy nedělá kvůli němu, ale proto, aby jí pomohl k miliónům. A kdyby na to náhodou zapomněl, bylo by to o to horší. Potom. „Nechci vám nic nalhávat,“ řekl. „Nemůžete být mou klientkou, protože už na tom případu pracuju. Ale slibuju vám, že udělám všechno, co bude v mých silách.“

„Mohu vám nabídnout alespoň nějakou cílovou prémii? Máte nějaké speciální přání?“

„Možná byste mi mohla opatřit místo na seznamu zákazníků Old Neptun’s Treasury? Mám k smrti rád ryby. Ale ne – raději mi laskavě každý den brnkněte, abych vám mohl poreferovat, jak jsem daleko. Váš úsměv mi dělá hrozně dobře.“

„Máte mít obojí. Ryby i můj úsměv.“

3

Zdálo se, že případ Dayton pokračuje týmž závratným tempem, jakým pro Timothyho začal. Docela se mu to zamlouvalo; odvádělo ho to od jeho nemoci.

Hned po poledním spánku, striktně předepsaném doktorem Pikem, mu do bytu přepojili speciální přenos z Unionu. Nejprve Dayton a potom Sniders ho elektronickou cestou provedli všemi místnostmi Daytonovy chalupy, přičemž Dayton pobíhal od jednoho skvostu vnitřního zařízení ke druhému. Ty byly sice pro případ nezajímavé, zato spíš důležité pro Daytonovo sebevědomí, který se choval, jako když si pes značkuje svůj revír. Sniders podával fakta, úhly pohledu a odkazy týkající se případu roztomile výstižným způsobem. Lidé od Lifelong se pořád ještě pachtili s demontáží zámku od výtahu. Timothy jim chvíli přihlížel a nechal si podrobně vysvětlit, proč je to tak obtížné.

Ještě týž den odpoledne absolvoval Timothy kolokvium s lékaři, kteří ošetřovali Abela Daytona za jeho života a vystavili také jeho úmrtní list. Nepřipouštěli pochyby o tom, že by Dayton nebyl mrtvý, jak se na nebožtíka sluší a patří. Po Timothyho dotazech a důkladném ohledání mrtvoly byli v narychlo zrežírovaném přenosu ochotni odpřísáhnout, že mrtvý ležel přesně tak, jak ho před třemi dny opustili.

Armstrong rozvláčně, ale přesvědčivě Timothymu vysvětlil, proč není možné, aby se trezor mohl sám od sebe dříve otevřít. Pokusy vypátrat prostřednictvím Třasořitky nebo Joshuy Treverse, kdo byl pilot letadla, skončily ve ztracenu.

Když chtěl Timothy vstát, aby si o tom podiskutoval s Napoleonem, zradily ho nohy. Prostě se mu najednou podlomily. Timothymu chvíli trvalo, než se vzpamatoval z překvapení, a potřeboval potom hodně síly a vůle, aby se zase vyškrábal na postel. Také nakrmit Napoleona daty ho stálo nezvykle mnoho času a námahy. Když mu nadiktoval otázky, musel si Timothy na chvíli odpočinout, než se zmohl na oba nejdůležitější hovory. Nejdřív si promluvil s Armstrongem.

Timothy si vyžádal úplný seznam vědců a pomocného personálu, kteří pracovali na vývoji identicatového zámku, k tomu protokoly všech pokusů a předběžných testů včetně nezdařených, dále detailní záznamy všech zkoušek, kterými musel identicatový zámek Lifelong projít, než opustil závod, a popis, jakým způsobem se sejf fixuje na svého majitele. Armstrong slíbil, že dá ještě v noci přehrát všechny materiály. Kromě toho mu poreferoval o testech, které právě provedli s duplikátem Daytonova trezoru, jež však, jak se zdálo, nepotvrdily nic jiného, než že do sejfu se nelze vloupat.

Potom Timothy zavolal Velkému bratrovi. Ten se hrozně vyděsil, když slyšel jeho hlas, který dík quaserovému zkreslení musel znít ještě příšerněji než ve skutečnosti. Vytkl Timothymu, že mu nemoc okamžitě nenahlásil, a slíbil, že bude volat každý den. Timothy ho uklidnil, že choroba pomalu ustupuje, a prozradil mu také léky: Wildcat, Challengers, Briand a Old Neptun. Úsměv Daisy Daytonové zamlčel. Poprosil Velkého bratra, aby zjistil, kdo pilotoval letadlo.

„Radši se vykurýruj,“ nabádal ho Velký bratr. „A až budeš mít aspoň chvilku času, popřemýšlej, kde seženeme peníze, spoustu peněz. Jsme skoro na dně.“

„Já blbec!“ zasténal Timothy. „Zrovna jsem se vzdal honoráře.“

4

Nazítří ráno se Timothy cítil ještě bídněji, ačkoliv horečka klesla na třicet devět pět. Ale teď sotva koukal a dýchat mohl jen ústy, tak mu naběhly nosní sliznice a víčka. I tlumené světlo ho nesnesitelně oslepovalo. Timothy usoudil, že je opravdu nemocný a že si proteď musí chtě nechtě odříct slíbené pamlsky. Případ by vyřešil někdo jiný a připravil ho o prémie. Pustil si Wagnera. Potom se cítil tak bídně, že nemohl vystát ani hudbu. Možná oslepne úplně. Nebo mu ústní sliznice oteče tak, že se určitě udusí. Měl dost fantazie, aby si svůj konec vybarvil v těch nejposlednějších detailech. A potom pohřeb. Ze snění ho probrala myšlenka, že momentální stav jeho financí nedostačuje, aby se nechal uložit na pořádném hřbitově do pořádné půdy. Zároveň ho ze zamyšlení vytrhla Daisy Daytonová, která se poptávala po jeho zdravotním stavu a po prvních výsledcích pátrání. Přesně v tomto pořadí.

Timothy se nadzdvihl v křesle a odjel k Napoleonovi. Po několikerém hlubokém zavzdychání se mu povedlo nasadit pojistku do Napoleonova snarru a předat mu svou hlasovou frekvenci. Ale dřív než se pustil do hovoru s Napoleonem, dojel si pro láhev Haigh’s a pořádně si přihnul, aby se obrnil na nastávající chvíle. Jak z duše nenáviděl ten zatraceně povznesený hlas. Jak mohl někdo připustit, aby počítač mluvil tou nejčistší oxfordskou angličtinou! A projevovalo se to nejen výslovností, ale i ve volbě slov a v intonaci. Timothy byl vzteky bez sebe už jen při pomyšlení na to odporné anglánské pozpěvování. Přemohl se, když zavřel oči a představil si stůl prohýbající se pod těmi nejvybranějšími předkrmy a chody.

„Co se týče vašich dotazů,“ začal Napoleon, „je nutno s dovolením poznamenat, že je lze považovat za smysluplné pouze částečně. A není v mé moci, abych na nelogickou otázku odpovídal logicky. Nuže dotaz první: ‚Lze nějakou mrtvolu použít k otevření identicatového zámku, fixovaného na dotyčného zesnulého, a když, tak jak dlouho po jeho skonu?‘ Tazateli by bývalo stačilo trošičku podumat, aby si vydedukoval, že odpověď může být pouze záporná. Patrně by byly přijatelné ještě papiláry v jisté, leč značně omezené době po exitu, ne však kožní tonus a tělesné vlnění.

K otázce číslo dvě: odborná literatura to sice nikde neuvádí, mně však je známo, že došlo k určitým pokusům vyprodukovat u zesnulých jistý pseudoživot – a to jak u nejrůznějších orgánů, tak i v celkové tělesné struktuře – samozřejmě přesnější termín by měl být: vyvolat. Pokud v této věci neušel mé pozornosti nějaký detail, lze prohlásit následující: Všechny prameny shodně uvádějí, že něco takového se jeví možným pouze při teplotách těsně nad bodem mrznutí vody, jež ovšem rapidně mění kožní tonus a papiláry mrznou.

Proto lze i na otázku číslo tři, jež je spíše shrnující než samostatné povahy, odpovědět jednoznačným ne. Použití imaga je myslitelné pouze pro tělesné vlnění, a to za obzvláště příznivých okolností, relativně velkých tolerancí kontrolního mechanismu a při nesmírných finančních nákladech.

Největším problémem se mi ovšem jeví papiláry, jelikož identicatový zámek nesnímá otisky prstů z dvojrozměrného, leč trojdimenzionálního plastického média, které si sám ověří a jež musí vykázat všechny vlastnosti živé ruky. Byli by tedy museli vytvořit kopii zesnulého naprosto věrnou originálu a navíc se správným kožním tonem. A to je z hlediska současného stavu vědy zhola nemožné. Vcelku lze tedy konstatovat následující: Již jen domněnka, že by identicatový zámek mohl otevřít někdo nepovolaný, je přinejmenším v této době nesmyslná. V této době proto, že nelze žádnou nemožnost postulovat bez pádných důkazů. Neoprávněné otevření identicatového zámku předpokládá tedy biologického dvojníka. Avšak představa, že by nějaký člověk mohl mít biologického dvojníka, je natolik absurdní, že je zbytečné o tom dále mluvit.“

„Drž hubu, ty hnusný chytrolíne!“ zavrčel Timothy. „Co ty víš o absurdnu. Co ty víš o tomhle blbinci, kde se kdejaká ztřeštěnost považuje za normál a ledacos normálního za perverzi! Já věřím v existenci absurdna na tomhle světě a dobře vím proč!“

„Říkal jste něco, prosím?“

Timothy Napoleona vypnul, zvrhl do sebe dalšího panáka Haight’s, přes naběhlé rty se mu prodralo tlumené zaklení a znovu si sklenku dolil. Chvíli ležel a ztěžka oddychoval, než pocítil dost síly na to, aby i nadále vydržel poslouchat Napoleona.

„Prošel jsem si rozličné podklady a uložil je do paměti. Přejete si prosím komplexní zprávu nebo výtah? V druhém případě z jakých hledisek, prosím?“

„Existují nějaké odkazy na skutečnosti, které by mohly vést k zavádějícím závěrům?“

„Pokud mám povědomost, tak ne.“

„Vyskytují se nějaká jména, která známe? Jestliže ano, v jaké souvislosti?“

„To jsem neprověřoval.“

„Buď tak laskav a koukej to udělat hned, doprčic!“ zařval Timothy.

„Promiňte, zřejmě jsem správně nerozuměl.“

„Byl bys té dobroty a prověřil ta jména?“

„Ano, s radostí. Hned to bude.“

Timothy potřeboval další dvě whisky, aby spláchl svoje agresivní choutky. Pak si řekl, že už asi nebude schopen poslouchat Napoleona dál. Znovu vypnul hlasový výstup.

Napoleon se mu pomstil tím, že vyplivl dlouhé potištěné pásky. Timothy měl v mžiku plný klín a brzy i celou postel, ale už to nebylo tak hrozné, protože se mu zjevně vracel zrak.

Zatímco studoval výstupy, ohlásil se doktor Pike. Timothy ho nechal chvíli čekat za dveřmi a nejdřív všechno poklidil. Neměl náladu na nějaké výčitky. Zapomněl však na láhev whisky. Pike ji objevil okamžitě a káravě zavrtěl hlavou.

„Nenadávejte mi, doktore,“ řekl Timothy. „Tohle je jediná medicína, která mi, zdá se, pomáhá. Nebo jste mi přinesl něco, co by mě znovu postavilo na nohy?“

„Bohužel ne. To vás ta whisky nepálí v krku jako ďas?“

„Ani trošku.“

„Pozoruhodné, velmi pozoruhodné.“

Zatímco Timothy ležel na zádech, aby mu doktor Pike mohl udělat kardiogram, encefalogram a pak i falogram, vylovil několik Napoleonových pásků a nechal je proklouzávat mezi prsty.

„Snad nepracujete?“ zeptal se Pike.

„Jenom uklízím staré krámy. Heleďte, doktore, neslyšel jste někdy něco o Petru Dryerovi nebo Johnu Fergussonovi? Neříkají vám něco jména Spignow Andronelli, Albert Ping Me nebo Herbert Boone?“

„Počkat!“ zarazil ho Pike. „Boone? Jaké je jeho druhé křestní jméno, Ebenezer?“

„Tady je jenom E. Doktor Herbert E. Boone.“

„Ebenezer,“ řekl zamyšleně Pike. „Opravdu, dočista jsem na něj zapomněl. Co je s ním?“

„Nemám ponětí. Proto se vás ptám.“

„Copak teď asi dělá? Studovali jsme spolu. Teda, byl o pár semestrů výš, ale hráli jsme ve stejném basicballovém družstvu. Jestli je to ten, koho máte na mysli. Ebenezer pak dostal nějaký džob u vlády, v nějakém přísně utajeném ústavu. Potom dělal nějaký čas asistenta profesoru Hayfieldovi. Vzpomínáte si na Hayfielda, zázračného lékaře a jeho bleskovou omlazovací metodu Superspeed, z které se jako ze spousty jiných vyklubala parádní finta, kterou tahal lidem prachy z kapsy?“

Timothy si nevzpomínal.

„No jo,“ řekl Pike, „už to bude pomalu dvacet let. A vy jste tenkrát určitě neměl tolik peněz, abyste se léčil u toho šarlatána Hayfielda. Od té doby jsem o Ebenezerovi neslyšel. Proč se ptáte?“

„Hrozně mě přitahují jména ve starých materiálech.“

Hned jak Pike odešel, vyvinul Timothy horečnou aktivitu. U Joshuy Treverse si objednal rešerše o módních lékařích a speciálních klinikách; Napoleonovi zadal úkol projít kompletní seznamy licencí všech lékařů ve Státech za posledních dvacet let, prověřit v centrální evidenci obyvatelstva všechny Hayfieldy a Boony a kromě toho opatřit podklady o všech lékařských, biologických a zoologických ústavech zabývajících se tělesným vlněním a transplantacemi a příbuznými či hraničními obory. „Když člověk neví, v kterém křoví zajíc je,“ mumlal si Timothy pro sebe, „musí halt střílet brokovnicí a naslepo.“

Potom brnkl Velkému bratrovi a poprosil ho, aby mu vyhledal, v jakém podniku a na jakém tematickém úkolu Boone tehdy pracoval, zda dosáhl nějakých výsledků a proč odtamtud odešel.

„Proč se o něj zajímáš?“ zeptal se Velký bratr.

„Může být, že má něco společného s případem Dayton. Nějaký Boone patřil k týmu, který tenkrát vyvinul identicatový zámek.“

„Jseš si tak jistý, že to je on?“

„Nejsem si ani jistý, jestli má nějaký Boone co dělat s mým případem. Je to jenom intuice.“

„Zůstaň radši v posteli a vykurýruj se.“

Když toho konečně nechal a šel si lehnout – byla už dávno noc a láhev byla prázdná – Timothy ke svému nesmírnému úžasu zjistil, že není ani trochu namáznutý. Užuž si chtěl donést druhou láhev, aby tomuto záhadnému jevu přišel na kloub, ale pak to vzdal. Zbytečné mrhání, řekl si.

Další den začal pro Timothyho brzy. V šest ho vyburcoval ze spaní Velký bratr; krátce před sedmou, když Timothy právě znovu usínal, zavolal Joshua Trevers. A tak se Timothy rozhodl, že dá pár otázek i Napoleonovi. Písemnou formou. Ale po dvouhodinové debatě v tomto stylu ho začaly příšerně pálit oči, takže mu nezbylo než znovu zapojit snarr a trpělivě snášet Napoleonovy namyšlené žvásty.

Po obědě si k sobě pozval Smileyho Hepburna. Uvařil mu smrťácké moka, které Smiley usrkával s blaženým výrazem. Timothy se několikrát mezi řečí zmínil, že ho považuje za nejlepšího, navíc i nejdiskrétnějšího, bohužel však také za nejdražšího rešeršéra ve Státech. Dosáhl toho, že mu Smiley slíbil, že pustí všechno ostatní k vodě a bude pracovat pro něj, dokonce za symbolickou odměnu.

„Ale to jenom, co se týče mé peněženky,“ řekl Timothy vděčně. „Pokusím se vytáhnout z Lifelong co možná nejvíc. Přines mi pár učesaných účtů, pojišťováci žijí koneckonců taky jenom ze švindlu.“

Smiley odložil seznam, který mu Timothy dal, na postel. „Kým mám začít?“

„Nevím, může to být kdokoli z nich. Spoléhám se čistě na tvůj vynikající raťafák.“

„A co když nikdo z nich nebude Boone, kterýho hledáme?“

Timothy neodpovídal. Ležel v posteli se zavřenýma očima, ruce sepjaté jako k modlitbě. Smiley ho nerušil. Protože konvička s kávou byla prázdná, obsloužil se z „pohotovostní láhve s medicínou“. Timothy právě testoval King’s Label.

„Víš, Smileyi,“ řekl Timothy konečně. „Spoléhám prostě na to, že jeden z nich je ten pravý a že má co dělat s případem Dayton. Celá ta záležitost je natolik bláznivá, že se dá uvažovat jedině o naprosto absurdním řešení.“

„A tys na ně přišel?“

„Snad. Šance je jedna k tisíci.“

Následující dny se Timothy cele věnoval svému zdraví. Lenošil, poslouchal hudbu, odmítal hovořit s Daytonem, Armstrongem i Snidersem, jen jim potvrzoval, že na případu intenzívně pracuje, a ptal se, zda už jsou zajištěny jeho prémie – byly.

Čas si našel jen pro Daisy Daytonovou. Zavolala ho vždycky v poledne, a když se s ním loučila, zanechávala v apartmá šťastného, zasněně se usmívajícího Timothyho, který se snažil se zavřenými víčky podržet si její obraz v mysli co nejdéle. Timothy si nechal předčítat kdeco, dlouhou pasáž z Pickwickovců, oblíbená místa z Gulliverových cest a celého Toma Sawyera. Byl zase jednou hrozně rád, že se mu povedlo sehnat záznamy těchhle knih a zabudovat do komunikátoru předčítací funkci.

Doktor Pike byl s Timothym navýsost spokojený. A sám se sebou také. Podařilo se mu izolovat virus, a teď, jak ho ujišťoval, brzy přijde i na nějakou terapii.

„Zatím budu pokračovat v léčbě domácími medikamenty,“ řekl Timothy a nabídl Pikovi hlt své medicíny. Jako profylaxi. Pro případ, že by doktor od něj něco chytil.

Protože mu bylo den ze dne lépe, navrhl Timothy Velkému bratru, aby si zase volali, jen když bude něco hořet.

„To bych se musel hlásit každou hodinu,“ odpověděl Velký bratr. „Nebo jsi už zapomněl, jak jsme na roztrhání?“

„Naopak. Mám už dokonce nápad, jak se dostat ke spoustě peněz.“

5

Smiley se ohlásil úžasně rychle. „Je to ten z jižního Kentucky,“ referoval. „Klika, že jsem začal rovnou u něj.“ Ukázal si při tom na svůj impozantní špičatý chobot. „Je to poblíž Southwarku. Znáš Southwark, Tiny? Doufám, že ne. Hrozná díra. Jenom samý doly, titanová a molybdenová ruda. Vyhrabávají to ven div ne ještě rukama. Jako za našich pradědečků. Přijde to lacinějc, povídal mi hlavní inženýr, nigger and digger – to je jejich slogan – bílí a černí negři. Těžko je rozeznáš jednoho od druhýho, protože jim kůže od tý rudy stejně zezelená a je samá vráska. A to hnízdo samotný – tak takhle nějak musel vypadat slavnej Klondike za zlatý horečky, ale možná to tak postavili naschvál, saloony, herny –,“ udiveně se na Timothyho podíval.

„Klondike, to je dobré,“ zachichotal se Timothy. „Dokonce moc dobré.“

Smiley vyslal směrem k jeho posteli nechápavý pohled.

„Pokračuj, prosím,“ vyzval ho Timothy.

„Třicet kilometrů na jih leží Boonesburg. Vystřiženej jako pevnost z Divokýho západu. Hele, Tiny, není ten Boone potomek toho legendárního Daniela Boona, co kdysi objevil Kentucky?“

„Nemám tušení.“

„No, alespoň si na to hraje. U brány stráže v trapperskejch vohozech, dřevěný baráky, strážní věž, palisády – zkrátka vopravdická pevnost. Nebyla žádná sranda se tam dostat.“

„Přece se nelekneš nějakého pitomého plotu!“

„Ty palisády asi patří jenom k show – nebo aby vodtamtuď nezdrhali pacouši. Pevnost je elektronicky jištěná a v noci vokolo pobíhají stráže se psy. Hnedka mě ale napadlo, že na věži není nikdy ani noha. Slez jsem na tu hlásku po žebříku z vrtulasu. A stejným způsobem jsem se dostal zpátky. Měl jsem z tý věžičky Boonesburg jako na talíři. Teda nevim, po čem jdeš, Tiny, ale podle toho, co jsem tam viděl, je to nemlich to samý crimematorium12 jako každý druhý, žádná chcípárna, na to tam bylo moc málo staroušků, zato ale spousta feťáků, který se Boone snaží ve vší tichosti vyléčit nebo jim alespoň pomáhá umřít; pak je tam jedno křídlo, o kterým si myslím, že je to přežívárna. Víš, co mám na mysli? Jsou tam lidi, co jsou vlastně už po smrti, ale jejich těla se udržujou uměle při životě, protože v tom hrajou nějakou roli problémy s dědictvím.“

Timothy přikývl.

„Pak je tam jeden dlouhej barák, ve kterým zaručeně držej blbečky, čert ví proč. Možná – vzpomínáš si na ten Fergussonův případ?“

Timothy si vzpomínal dobře. Fergussonova žena dala na jedné klinice udržovat při životě tělo svého manžela. Přístroje proháněly automaticky tělem krev a umělou výživu, takže nemohlo dojít k zástavě srdce. Tímhle způsobem zabránila Fergussonovu synovi, aby se mohl ujmout dědictví. Když už se tělo nedalo udržet naživu, sehnala si jednoho idiota, kterého neanulovali, nýbrž vychovali na jedné klinice, a osvědčení, že to je její a Fergussonův syn, takže jí připadly přinejmenším dvě třetiny veškerého majetku. Samozřejmě po odečtení soudních výloh.

„Pomůže ti to nějak?“ zeptal se Smiley.

„Možná. Viděls ty idioty?“

„Jenom jednoho, a ten byl mrtvej. Nejspíš ho nechali chcípnout, protože už za něj nedostávali žádnej honorář. Každopádně ho beze všech cavyků zakopali rovnou za tím barákem.“ Smiley se zašklebil. „Dovolil jsem si udělat pár fotek. Myslel jsem si, že by se ti to mohlo hodit.“

„Může být,“ řekl Timothy spokojeně.

„Vzal jsem taky pár otisků prstů, ale s tím moc parády nenaděláme. Ještě něco, Boone je asi hroznej fanda na šmuky. Koukal jsem z tý hlásky dalekohledem přímo do jeho okna. Viděl jsem, jak si přerovnává ty svý kamínky. Parádní sbírka.“

„Dala by se nějak, ehm, zajistit? Myslím jako, kdyby měl někdo dost prostředků na pokrytí celé akce?“

„Maličkost. Mám vám je přinýst? Boone má jenom starodávnej trezor Smith & Wesson. Kdy?“

„Hodí se ti to pozítří v noci? Boone nebude doma.“

Když Smiley odešel, poslal Timothy hologram doktoru Herbertu E. Boonovi, Boonesburg u Southwarku, Kentucky.

6

„Prosím za prominutí, že jsem vás pozval k sobě,“ řekl Timothy, „ale jak vidíte, jsem nemocný.“

„Mám vás snad léčit?“ zeptal se Boone pobaveně.

„Dejme tomu, že mi můžete pomoct.“ Timothy mu nabídl židli vedle postele a něco k pití. Boone požádal o meskal.

„Přejděme k věci,“ řekl. „Naznačil jste mi něco o zajímavém obchodu, při kterém má jít o milióny.“

„Možná dokonce o miliardy.“

„Poslouchám.“

„Nejlíp,“ navrhoval Timothy, „když vám porozprávím jednu historku. Začíná stejně jako spousta těch správňáckých příběhů ‚Byl jednou jeden…‘, ale není to v žádném případě pohádka. Nuže: Byl jednou jeden mladý muž, který se nadchl pro jeden nápad, dalo by se říct, že jím byl přímo posedlý. Studoval, aby ho mohl uskutečnit, napsal na toto téma disertaci, a protože to byla chytrá prácička a o tuhle oblast se právě zajímala některá vládní místa, dostal prvotřídní džob v prvotřídním ústavu a dali mu k dispozici všemožné prostředky, aby tuhle svou ideu přeměnil ve skutečnost. Vábivá myšlenka. Nebyla zrovna původní, zabývali se jí už v minulém století především zoologové, ale bezvýsledně, takže ji nakonec uložili k ledu jako neuskutečnitelnou. Šlo tehdy o takzvané klony: živé bytosti, které lze vypěstovat z lidských buněk, přičemž se dá například z obzvláště zdařilého výchozího exempláře vyprodukovat nekonečně mnoho geneticky rovnocenných duplikátů.“

Boone seděl a tvářil se, jako by si kousl do citrónu.

„Náš mladý muž vymyslel slibnou metodu, měl v úmyslu vyměnit jádro vaječné buňky za jádro buňky odkudkoli z těla a pak nechat plod normálně donosit; podle jeho hypotéz měly být pro tuto výměnu nejvhodnější jaterní buňky. A fungovalo to. Získal genetické duplikáty dárce, ale výsledky byly přesto zdrcující: mrzáci, zrůdy a idioti, materiál vhodný nanejvýš pro transplantaci. V té době se už ale povedlo ovládnout inkompatibilitu bílkovin. Pokusy však byly zastaveny. Nenudím vás, pane Boone?“

„Naopak. Jste jeden z nejlepších pohádkárů, které jsem kdy slyšel.“

Timothy mu poděkoval lehkou úklonou.

„Našeho mladého muže to úplně vykolejilo. Nějakou dobu se jen tak poflakoval, ládoval do sebe všechny možné drogy, dokonce se jednou pokusil vzít si život. Pak si ale našel místo u Lifelong, která využila jeho vědomostí při vývoji identicatového zámku. A tu zase dostal nápad. Z identicatového zámku, jak si hezky rychle uvědomil, se měl brzy stát šlágr. Pořídí si ho všichni pracháči, protože takový sejf by mohl udělat jen biologický dvojník, ale takové duplikáty ještě neexistovaly. A jeho nápad byl následující: vypěstovat lidské klony, takříkajíc biologické kasařské nádobíčko. Budou geneticky identičtí s dárci buněčných jader, budou mít stejné papilární linie, tělesné vlnění a stejný kožní tonus jako jejich – dá se říct: nedobrovolní otcové?“

Boone se zatvářil, jako kdyby on měl být poslední, kdo by k tomu mohl něco říct.

„Lifelong původně chtěla přidat ještě hlasovou kontrolu, ale pak to na popud jednoho vědce zavrhla jako příliš nákladnou záležitost. Proč jste jim to navrhl, pane Boone?“

Boone usrkl meskalu.

„Dobře jste věděl, že se vaši klonové nikdy nenaučí mluvit, proto tedy.“

Boone jako by zrovna studoval velikost Timothyho límce.

„Potom jste se stal asistentem profesora Hayfielda. Měl jste mnohem lepší nabídky, ale u toho šarlatána jste se mohl dostat k tomu, po čem jste ve skutečnosti šel: k jaterním buňkám boháčů. Ověřil jsem si to. Provedl jste tehdy přes šedesát jaterních punkcí, z nichž většina byla naprosto zbytečná. Tedy z lékařského hlediska. Převážná část vašich tehdejších pacientů ještě žije, má sejf s identicatovým zámkem a schovává v něm určitě dostatek cenných věciček, na kterých můžeme my dva vydělat spoustu peněz.“

„My dva?“ zeptal se Boone pobaveně.

„Takhle nějak si to představuju. Teď když už jsem takříkajíc zasvěcený.“

„Do čeho?“

„Vím o jednom baráku v Boonesburgu, plném kreténů. O těch mrzácích, co je tak pečlivě opatrujete a co mají nanejvýš zajímavé otisky prstů, o kožním tonu a tělesném vlnění ani nemluvě. Představte si, že by někoho napadlo srovnat otisky prstů nebo dokonce geny těchhle ubožáků s otisky a geny těch nejvýše postavených a nejbohatších lidí ve Státech! Nebo kdyby někdo vykopal za barákem mrtvolu, jejíž otisky prstů jsou totožné s otisky zesnulého Abela Daytona, jehož sejf někdo záhadným způsobem vybral a jehož sbírka klenotů je čirou náhodou ve vašem vlastnictví, tedy pardon, byla. Měl byste si opravdu taky pořídit identicatový sejf.“

Boone se na Timothyho zaraženě podíval. Prsty se mu chvěly, jako kdyby chtěl Timothyho na místě uškrtit.

Timothy vytáhl zpod přikrývky rayvolver a namířil ho na Boona.

„Jen žádné hlouposti,“ varoval ho. „Taky vás mohlo napadnout, že se vždycky nějak pojistím, když mám před sebou rozhovor tohoto druhu. Kdybych zemřel, rozjede se okamžitě pátrání. Jeden můj dobrý známý hlídá Boonesburg. Jakmile zjistí něco podezřelého, má mi brnknout. Když se mu neohlásím, požádá o pomoc místní policii a počká, až dorazí FBI. Jeden můj přítel má všechny materiály. Když se mu v určených časech neozvu, předá je Deboře Johnsonové, náčelnici chicagské kriminálky. A k tomu pár řádků ode mě, aby pomstila mou smrt. Ona to udělá. Zbožňuje mě totiž.“

Boone se pomalu zvrátil na židli. Timothy spokojeně pokývl.

„K důkazům, které mám k dispozici,“ řekl, „patří snímky Daytonova dvojníka, pořízené průkazně v Boonesburgu, jeho otisky prstů a buněčné testy. Totéž mám i o ostatních kreténech. Dost materiálu na to, abych vás dostal na elektrické křeslo. Nebo abych šel k Lifelong a pojišťovacím koncernům a vyinkasoval mastnou prémii.“

„Proč to tedy neuděláte?“

„Potřebuju hrozně moc peněz. Balík. Bude mi milejší, když v tom pojedu s vámi napůl.“

„Vy jste se snad zbláznil! A co moje výdaje?“

„Samo sebou po odečtení vašich výloh.“

„Deset procent, víc nedám.“

„Padesát. Deset můžu dostat bez rizika od vašich budoucích obětí.“ Timothy znovu na Boona namířil rayvolver. „Tenhle pokoj opustíte buď jako můj společník, nebo jako mrtvola. Mám totiž dojem, že je to moje životní šance. Myslíte si, že mě baví věčně dělat špinavou práci za jiné?“

„Dvacet procent.“

Timothy zavrtěl hlavou.

„Pak nedostanete ani ň.“

„Jste na omylu. A nemyslete si, že bych si to nějak vyčítal, kdybych vás odpráskl. Co při tom vlastně riskuju? Obvinil jsem vás z těch čachrů, vy jste mě napadl a chtěl jste mě zabít. Čistá sebeobrana. To uzná každý policajt. A nedobrovolní otcové těch vašich blbečků mi všichni do jednoho pošlou parádní odměnu. Já chci ale víc.“

Boone ztěžka oddechoval, dusil se, upřeně zíral na Timothyho, a konečně pokrčil rameny. „Oukej. Asi nemám na vybranou. Ale zato se mnou budete muset spolupracovat.“

„Ve svém vlastním zájmu,“ odpověděl Timothy. „Docela pěkně jste to u Daytona zpackal.“

„Neudělal jsem jedinou chybu,“ vypěnil Boone. „Nenechal jsem po sobě jedinou stopu!“

„To byla právě ta jediná chyba. To vás mohlo napadnout, že takhle záhadný případ uvede do pohotovosti nejlepší kriminalisty. Byl byste po sobě musel nechat pár stop jako návnadu pro policajty, aby se do ní mohli zakousnout a aby to jednoho krásného dne nenápadně vzdali. A vůbec, ten Daytonův sejf jste měl nechat na pokoji. Na pořádnou přípravu akce jste měl hrozně málo času.“

„Na pokoji, na pokoji!“ zafrkal Boone. „Milý pane Truckle, čekal jsem na ten den celých patnáct let. Myslíte si, že mě baví být zalezlý v té díře, v Boonesburgu, opatrovat feťáky a pomáhat starým lidem umírat, abych mohl nerušeně vypěstovat tyhle mrzáky a idioty?“

„Tak proč jste to tedy nezkusil dřív?“

„Proč, proč! Protože prsty musely nejdřív dorůst, aby měly velikost jako u dospělého. A protože tělesné vlnění se mění ještě během puberty. A teď najednou taková šance – výtah byl bez dozoru, nemusel jsem se bát, že mě někdo v Daytonově pracovně načapá. A potom ta jeho sbírka klenotů. Měl jsem to všechno nechat plavat? Piplat toho kreténa pro nic za nic? To bych ani nebyl člověk, abych toho nevyužil.“

Timothy mu nalil ještě jeden meškal.

„Já bych šel od toho,“ řekl tiše. „Ale to je chyba většiny amatérů; kvůli jednomu centu zahodí šanci na deset dolarů. Druhá vaše chyba, Boone: byl byste musel postupovat důsledněji – sejf znovu zavřít, aby si všichni mysleli, že starý Dayton schoval klenoty někam jinam, a když už jste sebral závěť, tak jste měl vyhodit do vzduchu dveře, aby to vypadalo, že po sobě někdo chtěl zahladit stopy.“

„Co mi to tu vykládáte za nesmysly,“ řekl Boone znechuceně. „Žádnou závěť jsem nešlohl. Máte v rukávu ještě nějaké podobné ‚chyby‘?“

„Ještě jednu. Byl byste musel počítat se mnou.“

„Přesně tak! Kdybych byl tušil, že vás budu muset přibrat jako společníka, tak bych si radši přerazil ruku.“

„Měl byste být rád, že jsme se našli. Kam například chcete ukrýt ty klenoty? Jak chcete svést rozběhnuté vyšetřování ze stopy, která vede k vám?“

Boone se na Timothyho vyjeveně podíval.

„Snad mě něco napadne,“ uklidňoval ho Timothy. „Jakmile budu zase fit, zajedu k vám do Boonesburgu a promluvíme si o podrobnostech. Ale jedno bych rád věděl ještě teď: čí dvojníci jsou ti ostatní idioti v baráku?“

„To by se vám tak hodilo!“ Boone vyskočil. Timothy na něj namířil rayvolver, ale Boone jen sáhl po láhvi. „Snad si nemyslíte, že jsem takový blázen, abych vám to vykecal!“

„Ale ano, přesně to si myslím. Ale jestli nechcete – mám u sebe otisky všech vašich chovanců a jsem zvědavý jako opice. Nebudu klidně spát, dokud se nedovím, kdo to je. Určitě nebude těžké najít nedobrovolné otce. Musel bych se ovšem vzdát svého podílu; zato bych mohl kdykoli prokázat původ svých příjmů –“

„Oukej, oukej.“ Boone do sebe na ex zvrhl brčálově zelenou tekutinu a pak nadiktoval Timothymu třiadvacet jmen, z nichž ani jedno nechybělo na seznamu stovky nejbohatších lidí v USA, který nedávno uveřejnil Lady’s Journal. Timothy si párkrát přečetl jména, s přivřenýma očima si je zopakoval a podal cedulku Boonovi. Ten si nechal vysvětlit, kde najde kyselinu, ale nerozpustil lístek hned, nýbrž ho spálil, rozemnul popel v prstech a teprve potom ho hodil do žíravého roztoku.

„Jste důkladný,“ pochválil ho Timothy. „Myslím, že z nás bude dobrá dvojka.“

Boone vstal.

„Snad,“ řekl rozzuřeně, „možná si na vás ještě zvyknu, ale momentálně bych vám nejradši zakroutil krkem.“

„Nechci po vás, abyste mě miloval,“ odpověděl Timothy dobromyslně. „Hlavně že budete pilně krást a solit.“

7

„Rozlouskl jste ten případ?“ zeptal se Armstrong, když mu Timothy zavolal. „Vyřešil jste ho, vidím to na vás!“

„Jenom klid a chladnou hlavu, pane Armstrongu,“ zarazil Timothy vodopád jeho slov. „Mám nápad, nebo spíš takový dohad, nic víc, a –“

„To stačí,“ přerušil ho nadšeně Armstrong. „To stačí, ne?“

„– a taky jeden problém,“ dokončil Timothy větu.

„Že by měl Timothy Truckle vůbec nějaký problém, s kterým si neví rady. Je to možné?“

Je jako kvočna, co chrání svoje kuřátka, pomyslel si Timothy. Tuší, že mu jdu po prachách.

„Ten problém,“ řekl, „s kterým se sám asi nevypořádám, je moje dobrota. A moje zdraví.“

Armstrong vypadal užasle.

„Na jedné straně jsem se dík své dobrotě vzdal honoráře –“

„Dík dobrotě?“ Armstrong se uchechtl. „Tomu vy říkáte dobrota? Chtěl jste všechny možné prémie, ale přitom byste nerad riskoval licenci, a o tu byste přišel, kdybyste zastupoval několik klientů najednou, kteří mají opačné zájmy.“

Timothy zvedl ruce v bezmocném gestu. „Říkám dobrota a taky to tak myslím. Nemohl jsem přenést přes srdce, abych odmítl třeba jenom jednoho z vás, a musíte uznat, že z toho nikdy nevyjdete tak lacino jako tentokrát, tedy jestliže ten případ objasním.“

„V tom případě bych rád viděl vyúčtování vašich výloh,“ zavrčel Armstrong.

„Momentálně,“ řekl Timothy, „mám ten problém, že potřebuju hrozně rychle peníze. Z pomyšlení, že bych prošvihl tak dobrou příležitost, jak si vydělat tolik babek, se mi dělá zle.“

„Ano, to může být ošklivý problém,“ potvrdil Armstrong. Hlas mu přetékal soucitem.

„Jsem z toho hrozně nemocný,“ řekl Timothy, „a cítím se příliš sláb, než abych pracoval třeba jenom čtvrthodinku.“

„Snad si nechcete vyškemrat nějaký honorář bokem?“

„Co si o mně myslíte? Moje slovo platí. Vždycky. Ačkoli mám dojem, že by vyřešení případu, navíc s takovou diskrecí, mělo Lifelong stát za víc než jenom za uhrazení výloh a pořadí u Challengerů.“

Armstrong něco usilovně hledal ve svém psacím stole.

„Nechci ty peníze pro sebe,“ pokračoval Timothy. „Ta těžká choroba mi připomněla, jak náhle a nečekaně může skončit jeden život. Rád bych, pokud není ještě příliš pozdě, pomohl několika ubožákům, které znám. Bohužel jejich požadavky přesahují mé možnosti.“

Jestliže Armstrong hledal perořízek, tak ho právě našel. Byla to výjimečně odporná věcička. „Máte přece tolik vlivných a prachatých známých a mecenášů, bývalých i potenciálních zákazníků, proč nepožádáte je, aby vám pomohli? Proč nezaložíte nějakou nadaci?“

„To není špatná myšlenka,“ pochválil ho Timothy. „Opravdu, jako kdyby to napadlo mě samotného.“

Armstrong se skromně usmál.

„Kolik by podle vás asi tak Lifelong věnovala na nadaci Timothyho Truckla?“

„Lifelong?“ Armstrong se zatvářil tak zděšeně, jako kdyby si o něm někdo myslel, že chodí po městě pěšky.

Timothy jako by jeho otázku neslyšel.

„Bohužel,“ pronesl tichým unaveným hlasem, „bohužel se cítím příliš sláb. Udělal jsem chybu, že jsem neposlechl lékaře a pustil se do případu Dayton, když vlastně ležím na smrtelném loži. No ale naštěstí nemám momentálně závazky vůči žádnému klientovi.“

„Tak takhle se z toho nevykroutíte!“ zařval Armstrong. „To si pište, pane Truckle! Žádám vás, abyste ten případ vyřešil co možná nejdřív. Nesmíme ztrácet ani chvilku. Už začínají kolovat fámy.“

„Vidíte přece, že jsem nemocný. Lékaři ani nemůžou přijít na to, co mi je.“

„Vždyť vypadáte docela zdravě.“

„Kdybyste věděl, jak mi je slabo, milánku! Strašně rád bych vám pomohl. Ten případ mě zajímá, zvlášť když to teď vypadá, že se připravují další dva tucty stejných zločinů –“

„Co to říkáte?“ Armstrong tak zařičel, že Timothy musel přiškrtit reproduktor. „Dva tucty? Kdy? Kde? Kdo je pachatel?“

Timothy žalostně zasténal. „Dobrá, pane Armstrongu, pustím se do toho znovu. Nemůžu se koukat, jak trpíte. Ozvu se, jakmile mi bude líp. Zítra. Nebo pozítří.“

„Počkejte!“ Armstrong měl nejspíš strach, že Timothy vypne komunikátor. Znovu přehrabal svůj psací stůl. „Zlepšilo by váš zdravotní stav, kdybych vám něco poslal?“

Ukázal složenou fólii, v níž Timothy snadno poznal stotisícovou bankovku federální banky.

„Doufám, že mě nechcete podplatit, abych uzavřel případ dřív, než se pod něj budu moct podepsat?“

Armstrong zbrunátněl. „Myslel jsem na ten váš podpůrný fond,“ vykoktal ze sebe.

„Samozřejmě budu jenom rád, když se bude Lifelong podílet na mé nadaci. A dobrá nálada přece napomáhá zdraví, že ano? Kolik říkáte, pět bílých obrů?“

„Jeden, pane Truckle, jedenkrát sto tisíc.“

„Já to věděl,“ řekl Timothy rozněžněle, skoro medově, „že si Lifelong ještě potrpí na pravé hodnoty staré dobré morálky. Jeho milosrdenství vysoko převyšuje jeho neposkvrněnou pověst. Jistota, že už nikdo na světě neotevře identicatový sejf, když dopadnu toho správného člověka, ji uvedla do takového stavu radosti a vděčnosti, že se rozhodla věnovat pět bílých obrů pro blaho ubožáků. Nezní to špatně, že?“

„Zaručujete se, že to dokážete?“

„Jakože jsem Timothy Truckle.“

„Tak dobrá.“ Armstrongův hlas zněl dost odevzdaně.

„Jestli smím prosit, nic nepoukazujte,“ řekl Timothy. „Buďte od té lásky a pošlete mi peníze rovnou domů, ano?“

„S tou vaší nemocí to asi není zase tak zlé, co? Teď už ale ven s tím.“

„Zítra. Zorganizujte prosím takovou malou videokonferenci, na kterou sezvěte tyto pány.“ Timothy mu nadiktoval jména. „A samo sebou pojišťovací společnosti. Myslel jsem si, že bych mohl využít příležitosti a nanesl ten váš nápad s nadací Timothyho Truckla a poprosil o příspěvky. Doufám, že můžu počítat s vaší podporou, není-liž pravda?“

„No aby ne! Myslíte si snad, že jsem jediný, kdo si dá od vás pustit žilou? Jenom proto, abyste si vy udělal jméno jako dobrodinec?“

8

Sniderse zajímala jen kriminalistická stránka věci. Timothy přislíbil, že mu všechno co nejdřív dopodrobna porozpráví a zaručí se u Daytonů za jeho nevinu.

Daisy a Abrahama Daytonovy pozval Timothy na konferenci také.

„Zanedlouho budu s to,“ řekl, „předložit průběh pátrání a vyřešení případu Dayton veřejnosti, tedy spíš užšímu kruhu vybraných lidí. Jenom jsem si nemohl odpustit, abych vám nepodal předběžnou zprávu. Nebyl to nikdo z vás, ani Sniders, udělala to jistá osoba zvenčí. Pokud budete souhlasit, pokusím se, aby byla sbírka klenotů, ehm, řekněme – zabavena. Není to možná docela legální, zato praktické. Kdo ví, jestli bychom ji někdy dostali přes policii zpátky, a když, kdo ví, jestli celou. Nebude to ale zadarmo.“

Daisy Daytonová vrhla na Timothyho souhlasný a mnohoslibný úsměv, její nevlastní syn jen zavrčel: „Kolik?“

„Slíbil jsem svým lidem v případě úspěchu honorář ve výši dvě stě tisíc plus výlohy. Považuju to za férovou, řekl bych výhodnou cenu, zvlášť když ty peníze snadno vytáhnete z pojišťovny.“

„A kolik chcete vy?“

„Nic. Víte přece, že jsem se vzdal honoráře.“

Timothy si vysloužil od Daisy Daytonové zamrkání, které by nevyvážilo ani sto tisíc. Z tváře Abrahama Daytona bylo možno vyčíst, že má Timothyho za pitomce.

„Co je s poslední vůlí?“ vyštěkl.

„Ano, poslední vůle. Zdá se mi pravděpodobné, že nebyla odcizena žádná závěť. Proč taky. Pro pachatele by to byl cár papíru, stejně jako ostatní listiny. To záleží na povaze tohoto zločinu a taky na charakteru zločince. Jelikož se můžeme domnívat, že drahý zesnulý byl tak trochu nedůvěřivý, přičítal bych mu i jistou dávku žárlivosti. Co když mluvil s každým z vás o své poslední vůli jen proto, aby vás navzájem udržel v uctivé vzdálenosti? Ať je to jak chce, rád bych vám navrhl, abyste se udobřili a spokojili se každý s polovinou dědictví, což vzhledem k výši pozůstalosti představuje, jak předpokládám, přijatelné a slušné jmění. A jestli chcete při této příležitosti udělat dobročinné gesto, jak to kdysi činívali králové a knížata při nástupu na trůn a při převzetí vládních záležitostí, doporučuji vám, abyste věnovali štědrý a milosrdný dar na nadaci Timothyho Truckla.“

„Co je to?“ zeptali se oba Daytonové jedním dechem.

Timothy jim to s radostí vysvětlil.

Po tomto rozhovoru odešel Timothy k Napoleonovi a vestavěl do něj snarr.

„No,“ zeptal se, „slyšel jsi, generálku, jsi spokojený s mou stylistikou?“

„Nijak špatné, nijak špatné,“ odpověděl Napoleon. „Lze konstatovat určitou chtěnost, jakož však i první úspěch, ano, vcelku je možno akceptovat jak lexikální stránku, tak i syntax a považovat je za poněkud zlepšené oproti vašemu obvyklému jazykovému projevu, arciť je ještě na hony vzdálen skutečnému ovládání jazyka. A ta výslovnost, můj milý, výslovnost! Kdybyste laskavě ráčil dbát na tento rytmus: dadadum-dadada, dadadum-dadada.“

Timothy se zachichotal a vytáhl pojistku.

9

Timothy se na konferenci důkladně připravil. Když se jeho spolubesedníci objevili na nástěnné obrazovce v ložnici, seděl už – nebo lépe řečeno trůnil – na posteli. Měl na sobě temně rudý župan s našitými zlatými dračími vzory; také přehoz ze zlatožlutého kašmíru, který rozložil na posteli, byl originál z raného dvacátého století. Cítil se jako knížepán při audienci.

Timothy se omluvil svou nemocí, a opravdu vypadal přepadle. Otoky sice splaskly, ale pod očima měl kruhy a hluboké vrásky. Tlumené světlo zakrývalo, nakolik se Timothy zmátořil. Obraz těžce nemocného doplňovaly neobarvené zplihlé plavé vlasy.

„Požádal jsem pana Armstronga, aby svolal tohle sezení,“ začal Timothy, „protože vy všichni máte zájem na objasnění záhadného vloupání do sejfu nedávno zesnulého Abela Daytona. Vím, že někteří z vás budou značně překvapeni, nicméně vás prosím o trochu strpení, co nevidět se snadno přesvědčíte, jak velice se vás tento případ týká. Jednoho jako druhého.“

Timothy přejel pohledem po téměř třech tuctech tváří. Většinu jich znal osobně, někteří byli předtím jeho klienti, jen dva obličeje mu připadaly naprosto cizí, určitě to byli zástupci pojišťovacích koncernů. Huxley z Globe Insurance se usmíval poněkud nakysle, Daisy Daytonová zase svým úsměvem okouzlovala. Daytonové se zřejmě usmířili, protože se přenosu účastnili společně. Weaverly a mladý Brooker – Timothy dal pozvat výslovně juniora – vypadali velmi ustaraně, a když se na ně Timothy podíval, vyloudili na tvářích nepatrné pousmání.

„Vím,“ pokračoval, „jak drahý je váš čas, a proto se vynasnažím, abych to co možná nejvíc zkrátil. Případ Dayton je vyřešen.“

Timothy promítl snímek mrtvého dvojníka. Daisy Daytonová sebou štítivě trhla, a ani ostatní se netvářili zrovna nadšeně.

„Toto ubohé stvoření,“ vysvětloval Timothy, „znetvořená, zmrzačená bytost prakticky bez mozku, kterou se lidský rozum a jazyk zpěčuje nazvat člověkem, není ničím jiným než tvorem, jenž otevřel Daytonův sejf. Nutno dodat, že velmi snadno. Neboť toto stvoření je genetickým dvojníkem Abela Daytona, prostě klon. Předpokládám, že všichni víte, co se pod tím rozumí?“

Když si Timothy všiml, že se všechny tváře znovu obrátily k němu, hodil bombu.

„Pánové, s výjimkou paní a pana Daytonových, pana Armstronga a zástupců pojišťovacích společností, od vás od každého existuje obdobný genetický duplikát, klon, krev vaší krve, jak stojí psáno v bibli. Ještě nikdy tu nebylo nic věrnějšího a hrůznějšího než tito bezmocní kreténi, kteří byli zplozeni a vypěstováni jen proto, aby byli jednoho dne zneužiti jako kasařské nástroje.“

Timothy jim dal čas, aby se vzpamatovali z šoku, a potom jim podal stručný přehled o výsledcích pátrání a o tom, jak se dostal na správnou stopu.

„Měl jsem tedy jen jedno logické vysvětlení a možný motiv činu, ale jak jsem měl získat důkazy, které by přesvědčily když už ne soud, tak alespoň ty, kterých se to týká, dámo a pánové? Za nesmírných obtíží a s nasazením vlastního života se jednomu z mých spolupracovníků podařilo proniknout do přísně střeženého Boonesburgu a pod pláštíkem noci vykopat Daytonova dvojníka a vyfotografovat ho. Otisky prstů však už nebyly použitelné a žádný soud by je neuznal jako důkazy. Neměl jsem tedy v ruce nic než snímek, který jste před chvílí viděli, a informaci od mých spolupracovníků, že v jednom z baráků se s největší pravděpodobností nacházejí duševně postižení, debilové a idioti. Nezbylo mi než hrát vabank a vsadit to málo, co jsem měl k dispozici, na jednu kartu.“

Ohromené, bezdeché mlčení. Timothy mohl být se svým publikem spokojený. Ačkoliv trocha potlesku na otevřené scéně by mu také neuškodila.

„Důkazy, o nichž bude za chvíli řeč v rozhovoru mezi mnou a doktorem Herbertem Ebenezerem Boonem, tedy ve skutečnosti neexistují; byl to jen způsob, jak Boona vehnat do úzkých, zmást ho a donutit k přiznání.“

Timothy se usmál a dal si záležet, aby to působilo skromně.

„Z tohoto důvodu jsem se musel přehrát do určité role. Vím, že mé jednání pochopíte. Přesto bych rád poukázal na to, že to není moje obvyklá metoda a že mé chování v následujícím rozhovoru není příznačné ani pro můj charakter, ani pro můj styl.“

Potom pustil záznam své rozmluvy s Boonem. Když skončil, byli všichni zticha jako pěna. Mlčeli dlouho, hodně dlouho. Konečně se ujal slova Weaverly. Zdálo se, že mu spadl kámen ze srdce. Asi se bál, že Timothy bude mluvit také o smrti jeho otce.

„My všichni,“ prohlásil, „jsme patrně panu Trucklovi zavázáni neskonalým díkem, zvláště když odvedl takový vynikající kriminalistický výkon takříkajíc z lože nemocného. Pozoruhodná metoda. Obzvlášť jsme mu povinováni díkem za jeho diskrétnost a neměli bychom se stydět projevit panu Trucklovi naši vděčnost.“

„Není nic snazšího,“ řekl Armstrong. „Mister Truckle založil fond na podporu ubožáků, který nese jeho jméno. Řekl bych, že právem. Lifelong do něj přispěje podle mého názoru štědrým darem, pěti bílými obry.“

Timothy se uklonil Armstrongovým směrem.

„Jsem Lifelong a vám, pane Armstrongu, nesmírně zavázán za nebývalou ochotu, kterou prokazujete tímto darem. Člověku dělá dobře, když se na každém kroku může přesvědčit, že ještě existuje velkorysost a šlechetnost. A jelikož vím, že si mnozí lidé, kteří od narození oplývají majetkem a vyrůstají v jistotě, přesto vštípili pojem nezištné dobročinné pomoci, kojím se nadějí, že se najde ještě více šlechetných dárců, aby nadace, kterou pan Armstrong navrhl nazvat mým jménem, se i nadále rozrůstala a vzkvétala.“

Během svého proslovu se po celou dobu díval střídavě na Weaverlyho a Brookera. Oba se zapsali do seznamu dárců jako první, každý jedním bílým obrem, a ostatní, ať už proto, že nechtěli zůstat pozadu, nebo protože jimi fotografie doopravdy otřásla, se bez váhání přidali. Když chtěl Huxley darovat také jen jednu stotisícovku, hučeli do něj všichni tak dlouho, dokud nedal – stejně jako potom i ostatní pojišťovny, které z toho měly největší profit – pět bílých obrů.

Závěrečnou řeč pronesl Armstrong. „Nezabránilo se přece pouze materiálním ztrátám, jež se nedají vyčíslit penězi, kteréžto škody by musely nést pojišťovny; jde také o to, že jsme se stali svědky vítězství spravedlnosti a obrany jedince vůči neslýchaně drzému útoku. Neboť co by následovalo, co by se s námi stalo, kdyby, kdyby…“ Hledal slova. Nikdo mu nenapověděl. „Navrhuji,“ dodal nakonec, „abychom konečné řešení tohoto problému prohovořili v úzkém kruhu.“

Timothy porozuměl narážce. Než se odpojil, poděkoval ještě jednou a poprosil je, aby mu peníze nepoukazovali přes banku, ale poslali je rovnou do bytu.

„Nerad bych musel předkládat účty finanční správě,“ prohlásil. Na dárcích bylo vidět, že v nějakou nadaci tak docela nevěří. Timothymu to bylo jedno. „Nejenom kvůli daním,“ pokračoval, „ačkoli už to by přineslo ušlechtilé myšlence nespravedlivé ztráty, ale protože opravdová pomoc je diskrétní. Neuráží chudáka tím, že ho vydá napospas veřejnosti.“

Všichni souhlasně přikývli.

10

Nikdo by byl v čiloučkém Timothym, který v následujících hodinách přijímal jednu návštěvu za druhou, nepoznal na smrt nemocného pana Truckla z dopoledne. Do večera došly dvě třetiny darů, zbytek přišel druhý den dopoledne. Timothymu dalo práci, aby všechno nenápadně ukryl, protože dárci se zdráhali poslat příliš velké bankovky. Daisy Daytonová darovala k Timothyho úžasu dvě stě tisíc dolarů. A jednu růži.

Když mu zavolal Velký bratr, aby se poptal na jeho zdraví, prosil ho Timothy o pomoc.

„Utopím se,“ sténal, „utopím se v prachách. Doufám, že je necháš co nejdřív odklidit!“

Velký bratr potřeboval hodnou chvíli, než byl schopen promluvit.

„Kdes sebral ty peníze, Tiny? Měl jsem dojem, že jsi na umření a ležíš v pelechu.“

„Taky že jo. Ale jak se to říká: Vyvoleným dává Pán i ve spánku. Založil jsem nadaci Timothyho Truckla na podporu chudých a došly mi právě první dary.“

„Kolik?“ zeptal se vzrušeně Velký bratr.

„Sedmačtyřicet.“

„Tisíc?“

„Bílých obrů.“ Timothy se pásl na jeho zděšeném výkřiku. „Sedmačtyřicet bílých obrů, neboli čtyři celé sedm miliónu. V drobných bankovkách. A i když ne z nejčistších, tak alespoň z nejčistěji umytých ruček ve Státech. Něco z toho musím ale opravdu nechat na fond, každopádně chci vytvořit zdání charitativní nadace. Myslel jsem, že bych tak deset nebo dvacet tisíc nenápadně rozeslal různým lidem, aby o tom mluvil kdekdo.“

„Kolik chceš,“ řekl Velký bratr. „Jak jsi to jenom dokázal, Tiny?“

„To ti vysvětlím později.“

Timothy rychle přerušil spojení, protože někdo zazvonil a na displeji komunikátoru se objevil doktor Pike, stojící za dveřmi.

Pike shledal, že Timothy je opět v pořádku a že může zase pracovat. „Konec lenošení,“ řekl, „zvlášť když teď už vím, že se jedná o nemilý, ale naprosto neškodný druh chřipkového viru. Nicméně velmi pozoruhodný exempář –“ Pike se zamyšleně odmlčel. „Vypadá to, že se na to nedá jít ničím jiným než opravdickou whisky.“

Oba se nahlas a dlouho řehtali. Timothy vytáhl na oslavu Hundred Pipers, ročník 1998.

„Mimochodem,“ řekl Pike, „chtěl jsem vám to říct už včera. Vyptával jste se mě na Ebenezera Boona. Prý má soukromou kliniku někde v Kentucky, Boonesburg u Southwarku.“

„Měl,“ opravil ho Timothy. „Před hodinou to hlásili ve zprávách. V důsledku selhání technického zařízení se při leteckém cvičení předčasně uvolnila nad jižním Kentucky nihilizační puma a rozsekala v Boonesburgu všechno živé na cucky.“

Pike se zadumaně díval do sklenky. „To jsou mi náhody,“ řekl vrtě hlavou.

„To jo,“ odpověděl Timothy. „Taky jsem měl ten dojem, když jsem to slyšel.“

***

Přátelská služba

1

Timothy upřeně civěl na svou pravičku. Sklonil hlavu až k rameni a třel si ušní lalůček o hebkou indigovou látku svého obleku. Vyšpulený spodní ret mohl vyjadřovat úžas stejně jako pobavení.

„Říkám vám přece, že to nejde,“ zašeptal barman.

Timothy se bleskově otočil na barové stoličce, ale nikdo za ním nestál, v baru Stardust nebyla skoro ani noha. Jen na severní straně seděl za stolkem u okna páreček. Dvojice by byla klidně mohla sedět někde ve sklípku; mladí lidé nevěnovali vůbec pozornost vyhlídce, kterou se odůvodňovaly závratně vysoké ceny. Místo aby se kochali hrou barev a tvarů mlžného příkrovu nad Chicagem, z kterého jako kovové stalagmity vyčnívaly mrakodrapy, hleděli si do očí.

„Že já se dám vždycky na něco nachytat,“ řekl Timothy popuzeně. „Pročpak šeptáte, Melvine?“ pronesl tak nahlas, až sebou ty dvě zamilované hrdličky leknutím trhly.

Barman pokrčil rameny. „Nemoc z povolání. Většina hostů nemá ráda, když našinec mluví nahlas.“ Zvýšil o poznání hlas, ale potom se zase vrátil k tlumenému tónu.

Byl to prapodivný rozhovor: na jedné straně širokého barového pultu muž, který měl ramena jako přeborník v karate a přitom skoro neslyšně šeptal, na druhé straně křehký, mrňavý Timothy, který dával zaznít svému dunivému basu. Kdyby to bylo natočeno jako video, člověk by mohl mít za to, že nějaký avantgardní režisér úmyslně nasynchronizoval hlasy obou herců obráceně.

Timothy položil znovu ukazovák, prostředník a prsteník pravé ruky na desku barpultu, ohnul malíček a pevně ho přitiskl k hraně pultu, pak zvedl ukazovák a prostředník, ale prsteník se ani nepohnul.

„Je to stará finta,“ zašeptal Melvin, „naučil jsem se ji od svýho táty a ten zas od mýho dědy – u nás se to dědí z jednoho pokolení na druhý, vždycky o desátých narozeninách.“

„Proč?“

„Nemám ponětí. Kdo ví, co to mělo tehdy ve starý Evropě za význam. Třeba něco jako podobenství o třech prutech, co se jednotlivě dají lehko zlomit, ale když se svážou, tak ne. Nebo že se nikdo nikdy neosvobodí tím, že se staví na zadní, co já vím?“

„No ne, Melvine, snad si nehrajete na filozofa?“

„Často mi to vrtalo hlavou. Kdysi dávno na to bylo nějaký přísloví, ale neznal ho už ani můj táta.“

Timothy ještě jednou zvedl prsty do výšky: první, druhý, nic.

„Vy jste jako beran, Tiny. Nevím sice proč, ale tohle nedokáže nikdo.“

„Protože se zablokuje musculus extensor indicis proprius, natahovač pravého prsteníku, když člověk zaklesne malíček o hranu stolu.“

Barman civěl na Timothyho s otevřenou pusou. „Proč to sakra pořád zkoušíte, když to tak dobře víte?“

„Nikdo si na to rčení nepamatuje?“

„Nikdo.“ Barman se naklonil přes pult. „Tiny, vy jste přece někdo. Nemohl byste nám obstarat povolení? Mary a já bysme hrozně rádi měli dítě.“

„Ale Melvine, jak já bych vám mohl pomoct?“

„Proč, sakra práce,“ zahromoval barman, „nesmíme mít ani jedno dítě? Proč vy, tak inteligentní člověk, nemůžete mít dítě?“

„Já?“ Timothy se otřásal smíchy. Pozlacené konečky jeho modrých vlasů, přísně sladěné s barvou obleku, zazářily jako déšť jisker. Milenecký párek se rozzuřeně podíval směrem k baru.

„Kdo by dal povolení trpaslíkovi! Já můžu být rád, že jsem před padesáti lety vůbec spatřil světlo našeho nádherného, skvělého světa; dneska by mě určitě anulovali hned po narození. Odlišuju se přece od normy o víc než deset procent.“ Zachichotal se. „A jak se od ní odlišuju!“

„To já vím,“ řekl barman vážně. „A umím to ocenit.“ Vytáhl z chladicího boxu láhev Old Finche a nalil. „Vaše whisky,“ řekl a potom ukázal na severní stranu – „a váš západ slunce.“

Timothy objal sklenku oběma rukama a labužnicky usrkával Old Finche a přitom pozoroval, jak se slunce jako temně rudý kotouč noří do okrových mraků a proměňuje svou září mrakodrapy v krvavé jehlice.

Teprve když zmizel poslední záblesk světla, obrátil se zase k pultu.

„Úžasně poklidný večer,“ řekl. „Dávají něco zajímavého ve videu?“

„Prezidentský volby.“ Barman mu podával sluchátko. „Pro vás, pane Tiny. Napoleon.“

„Volala Maggy Stahlheimerová,“ zahřímal Napoleonův hlas, až si Timothy musel podržet sluchátko dál od ucha a barman mohl klidně poslouchat. „V osmnáct nula pět. Prosí naléhavě o pomoc. Mám vám vzkázat následující: John přišel o rozum.“

„Proč jsi mi to nepředal hned?“ zeptal se Timothy navztekaně.

„Nechtěl jsem vás rušit při západu slunce. Zeptal jsem se jí, zda by to neposečkalo ještě půl hodiny, a ona řekla, že ano.“

„Brnkni jí a vyřiď, že přijdu.“

„Dovolil jsem si objednat aerotaxi a ohlásit vás v Texasu. Předpokládal jsem, že uděláte u Johna F. Stahlheimera výjimku.“

„Oukej, konec,“ zamručel Timothy a vrátil sluchátko barmanovi.

„Ne, že by mi do toho něco bylo,“ řekl barman, „ale někdy mám dojem, že tomu svýmu Napoleonovi dáváte moc volnosti.“

Timothy položil na stůl minci. „Ano, kolikrát mám taky ten dojem.“

2

Obr v uniformě strážného se vynořil před Timothym, když vystupoval z výtahu, který ho svezl ze zastávky na Texasu do přijímací haly v osmistém poschodí. Levou rukou se na pozdrav lehce dotkl přilby, pravou měl položenu na pažbě rayvolveru.

„Pan Truckle? Plukovník Hanks vás očekává. Tudy, prosím.“ Ukázal rukou na zvýšenou zasklenou kukaň. Náčelník ostrahy v Texasu vypadal vedle svého podřízeného jako střízlík. „Těší mě, že vás poznávám,“ zavrčel. „Už jsem o vás hodně slyšel, pane Truckle. No jo, koneckonců v naší branži patříte k největším, jestli to můžu takhle říct.“

„To klidně můžete.“ Timothy se rozhlédl. Přestože bylo dost pozdě, postávali přede všemi přepážkami lidé, kteří se přihlašovali; za neprůstřelnými a neprozářitelnými tabulemi vnitřní haly čekalo na dva tucty návštěvníků, až si je někdo vyzvedne. U každých dveří byli umístěni dva hromotlučtí strážní, další rázovali halou, přestože místnost byla elektronicky střežená.

„Tady jsou určitě větší výdaje na ostrahu než u nás v Nebrasce,“ řekl Timothy.

„Taky jsme přece v Texasu,“ Hanks se dunivě zachechtal.

„Ale vážně, pane Truckle, tady bydlejí samí vipové, vědci a státní zaměstnanci, takže mimořádná opatření jsou tu na místě. Hrozně rád bych vám předvedl náš bezpečnostní systém; žádný jiný mrakodrap nemá lepší. Vsadím sto dolarů proti starý hučce, že ani vy v něm nenajdete sebemenší skulinku.“

„Platí,“ řekl Timothy. „Ale nejdřív ať mě někdo dovede k Stahlheimerovým. Třeba tady ten.“ Ukázal palcem za sebe. „Připadá mi největší.“

„Druhý největší, máme tu jednoho, co má dva metry čtyřicet.“ Hanks mávl rukou směrem ke kukani, před níž přecházel zřejmě nejmenší ze všech strážných. „Měl jsem na mysli spíš Ristona.“

„Děkuji vám za pozornost,“ řekl Timothy, „ale když už, tak už.“

Timothy se spokojeným úšklebkem sledoval, jak se goliáš drží pár kroků za ním, hned zrychloval a hned se zase začal loudat, když procházeli halou a dlouhou chodbou. „Je mi líto, že vám přidělávám tolik práce, strážný.“

„Je to můj džob,“ odpověděl strážný.

„Jo, ale stejně vám dělám potíže, ne? Když chcete dodržet předepsanou vzdálenost, musíte buď koukat dolů na mě, nebo pozorovat okolí, ale když chcete stihnout obojí, musíte jít za mnou v naprosto nepředpisovém odstupu.“

„Přesně tak.“

„Sem tam to má i nevýhody takhle vyrůst, co?“

„Hlavně ve výtazích. A samo sebou v aerobusech.“

„A co u žen?“

„Kdepak, to ne. Je dost ženských, co si potrpí na velkou figuru.“ Vycenil bezvadný valadiový chrup. „A co vy, pane?“

Timothy zvedl bezmocně ruce.

Obr potřásl soucitně hlavou. „Máte to určitě těžší než našinec. Nikdá jsem si nemyslel, že existujou ještě takoví pidižvíci.“ Nasměroval Timothyho do jednoho výklenku a přidržel před fotobuňkou ruku; dveře odšuměly ke straně a za nimi se objevila holá místnůstka. Timothy bez vyzvání vstoupil.

„Toto je bezpečnostní prohlídka,“ ozval se vlídný ženský hlas. „Otočte se prosím čelem k červené stěně, malý moment prosím, děkuji. A nyní čelem k modré stěně, malý moment prosím –“

Také dveře výtahu se otvíraly po přiložení ruky.

„Jsou dveře naprogramovány na tělesné vlnění nebo používáte dokumentoru?“ vyzvídal Timothy.

Strážný mu ukázal plastovou fólii, přilepenou na dlani. „To máme jenom my. Ani nájemníci se bez nás nehnou dovnitř ani ven.“

Maggy Stahlheimerová na ně čekala v předsíni apartmá.

„Ach, Tiny,“ řekla celá šťastná, „no ne, ty jsi přišel! Vím přece, jak –“

„Kvůli příteli se dá sem tam udělat nějaká výjimka,“ zamumlal Timothy. Obrátil se ke strážnému. „Díky, můžete jít.“

„Potvrzení příjmu,“ připomněl strážný. „Číslo sedm set čtyřicet tři.“

Maggy Stahlheimerová stiskla volací tlačítko komunikátoru. „Číslo sedm čtyři tři si vyzvedlo návštěvníka.“

„Dvacet hodin, třináct minut, dvacet sedm vteřin,“ doplnil hlas automatického časového zařízení. Strážný se dotkl rukou přilby a zmizel.

3

John F. Stahlheimer vypadal, jako by spal. Oddechoval klidně a pravidelně. Kontrolní panel u hlav nemocničního křesla vykazoval téměř dokonalou shodu mezi vypočítanými ideálními křivkami a skutečnými hodnotami. Stahlheimerovi vytékal z koutku úst tenký pramínek slin. Maggy Stahlheimerová požádala ošetřovatelku, aby je nechala o samotě. Z košíku u opěradla vytáhla šátek a sliny mu otřela.

„Polkni, Johne,“ řekla tiše a nemocný polkl. „Polož si pořádně hlavu. Otevři oči. Máme návštěvu. Poznáváš ho?“

„Ano, poznávám,“ odpověděl Stahlheimer nahlas a zřetelně.

„Kdo je to, Johne?“

Odpověď žádná. Timothy se k němu sklonil. „Poznáváš mě, Johnny? To jsem já, Timothy.“

„Ano, jsi to ty.“

Timothy ustoupil krok stranou. Stahlheimerovy oči ho nesledovaly. „Johnny!“ vykřikl Timothy a vystřelil rukama, až se konečky jeho prstů zastavily jen několik milimetrů od Stahlheimerových očí. Ani nemrkl.

Stahlheimer sebou ani na zlomek vteřiny neškubl ani nepohnul hlavou. Timothy odvedl Maggy z místnosti.

„Doktoři nevědí, co to je,“ vysvětlovala. „Sedí, civí do prázdna, nehne ani prstem, neřekne jediné kloudné slovo. Když se ho na něco zeptáš, odpoví ti, a když mu něco přikážeš, udělá to. Ale sám od sebe neudělá nic. Nic!“

„Odkdy?“

„Už osm týdnů. Vyšetřovali ho nejlepší lékaři. Dneska jsem ho přivezla z kliniky Mayo. Jeden z doktorů se domníval, že by tu byla možná jedna nepatrná šance, kdyby někdo vypátral, co John dělal, než u něj nastal šok.“

„Ztratil paměť?“

„Ne. Testovali ho kolegové z ústavu, dovede zodpovědět ty nejkomplikovanější otázky. Pamatuje si všechno. Ale reaguje, jen když mu někdo něco nakáže. – Jednou jsem mu nesměla dát tři dny nic k jídlu. Lékaři doufali, že by to mohlo retardovat šok; že se tělo bude bránit téhle blokádě.“ Vzlykla. „Málem zemřel hlady, Tiny! Víš přece, jak se může utlouct po borůvkovém koláči. Stál před ním na stole, ale on se ho ani nedotkl. Teprve když jsem se ho zeptala, jestli nemá hlad, řekl, že ano. Musela jsem mu každé sousto vecpat do úst. Otevři pusu, Johne. Žvýkej, Johne. Polkni, Johne. Je jako malé dítě, ne, nedělá si do kalhot, když ho nezapomeneš odvést na záchod. Je jako – jako automat!“

Timothy ji vzal za ruku a něžně ji pohladil.

„Vedle čeká profesor Lexington, Johnův šéf v ústavu. Myslela jsem si, že bys s ním rád mluvil.“

„No zdaliž,“ zavrčel Timothy, „no zdaliž!“

„Buďte zdráv,“ řekl Lexington, jako kdyby se viděli včera. „Příšerné, co?“

„Hrůza.“ Timothy se mu díval zpříma do očí. „Stalo se to u vás, profesore?“

„Ne, u nás ne.“

„Stejně bych na to přišel.“

Lexington přikývl. „Vzpomínám si na vaši tvrdohlavost, pane Truckle. V tomhle případě jsme ale spojenci. Dostane se vám veškeré pomoci, každé informace vztahující se k vyšetřování samo sebou. Víte, že jsem vázán bezpečnostními předpisy, koneckonců pracujeme ve státním výzkumném ústavu. Ale to nemá s tímhle co dělat.“

„O tom mě musíte nejdřív přesvědčit.“

„Všechny Stahlheimerovy práce z poslední doby nejsou nijak utajené.“

„Třeba nejde o minulé, ale o budoucí výzkumy?“

„Jeho nepřítomnost pro nás neznamená nic, absolutně nic.“

„Jakto?“

Maggy odpověděla za Lexingtona. „John měl jít do důchodu, měl jenom ještě odtajnit svoje materiály. Hrozně se těšil. Celé týdny mluvil jen o tom, jak je rád, že se bude moct konečně naplno věnovat svému koníčku.“

„Pořád ještě staří Indiáni?“

„Dostal povolení k vykopávkám v bývalé oblasti Navahů.“

„Na čem pracoval v poslední době?“ zeptal se Timothy profesora.

„Ani to nebyl úkol podléhající utajení: zdokonaloval svou anestetickou metodu. John přišel na možnost, jak dotvořit svůj starý objev. Vzhledem k jeho zásluhám a také proto, že měl beztak zakrátko odejít, jsme mu povolili, aby se cele věnoval tomuhle úkolu. O to jsem se postaral já, pane Truckle, byl jsem jeho přítel.“

„Byl?“

„Samozřejmě pořád jsem,“ opravil se Lexington. „Ano, máte pravdu, nemůžeme o něm mluvit jako o mrtvém. Ale víte přece, že v našem ústavu leží tucty živých mrtvol, udržovaných naživu jen pomocí přístrojů, lidé, kteří už jsou dávno v bezvědomí –“

„Vím,“ přerušil ho Timothy namíchnutě, „a vy zase víte, co si o tom myslím.“

„V tomhle se my dva nikdy neshodneme. Chtěl bych vám jen vysvětlit, proč jsem použil minulého času. Je to zvyk z ústavu, protože tahle těla už nejsou živými tvory, jen objekty, pokusným materiálem, a John –“

„Johnny také?“ zeptal se Timothy.

„Odmítám co nejrozhodněji váš podezřívavý tón!“ Lexingtonova tvář zbrunátněla. „Žádné pokusy jsme s ním nedělali. Já sám jsem Johna ten večer vysadil u Carnegie Hall, a to byl v pořádku. Kromě toho byl potom u toho doktora Selbrika. U nás v ústavu se to nestalo.“

„No dobře,“ řekl Timothy, „věřím vám. Ale nechcete doufám tvrdit, že jste jediným státním ústavem, kde se nevymývá mozek pracovníkovi, který odchází do důchodu.“

„To by vypadal jinak. Johnovi přece paměť zůstala. Kromě toho už dva roky nepracoval na žádném tajném projektu. Vymazání paměti by tedy nemělo vůbec smysl.“

„Na tomhle světě existuje spousta nesmyslů,“ zamumlal Timothy. Zapřel si malíček o lenoch křesla a snažil se hýbat ostatními prsty. Maggy a profesor se na něj udiveně dívali.

„Zřejmě to také ani není nemoc,“ pokračoval Lexington „Prozkoumali jsme nejen materiály ze Států – můžeme se spojit s těmi ODTAMTUD; samo sebou, když se žádost schválí, ale s tím jsme nikdy neměli potíže.“

Timothy užasle vzhlédl. „Tolik námahy pro jednoho starého kolegu, který pro vás už nic neznamená?“

„Koneckonců jsme měli co dělat se zcela novým mozkovým fenoménem. Mohlo to být ve státním zájmu. A tak jsme se dotázali na všech lékařských centrálách tamtěch, ale ani v Paříži, ani v Moskvě nebo v Konakry či v Santiagu se s podobným případem nesetkali.“ Lexington nervózně bubnoval prsty. „Johna jsme ihned po, řekněme, nehodě vyšetřili. Až na napadená játra byly všechny orgány bez nálezu. Krev a krevní oběh, obsah žaludku a látková výměna, všechno oukej. Biopotenciály nezměněny. Žádná rezidua nějakých chemikálií, žádné účinky drog, ani známka nějakého násilí.“

„Co záření?“ zeptal se Timothy.

„To by bylo určité vysvětlení. Ale jaké záření? Nic známého, to je jasné. Mysleli jsme si, že byl třeba na cestě domů zasažen nějakým náhodně unikajícím svazkem paprsků, ale celá trasa byla několikrát prohledána – šli jsme po kdejaké možnosti, ale nenašli jsme nic.“

„Vy jste s ním ten večer ještě mluvil?“

„Musel jsem na týden do Washingtonu a chtěl jsem se s ním rozloučit. Chtěl jsem mu oznámit, že je vyjmutý ze státního dozoru, a zeptat se ho, jestli si nechce s sebou z ústavu vzít nějaké materiály; byl bych to musel schválit.“

„A chtěl?“

„Ne. Do konce života, říkal John, nechci mít nic společného s mozky. Vyprávěl mi nadšeně o svých archeologických plánech a ještě jednou mi poděkoval, že jsem mu umožnil dodělat tu jeho anestetickou metodu. Že tak mohl korunovat své celoživotní dílo.“

„Povězte mi něco o té jeho poslední práci.“

„To se dá říct několika slovy. Určitě víte, že Stahlheimerovou metodou lze provést celou řadu operací, aniž by pacienti byli pod clonou drog. Elektrohypnózou se vypojí příslušná centra bolesti. Problém je zjistit přesně na mikrometr, kde jsou jednotlivá centra umístěna. John právě v posledních letech pracoval na tom, aby vymazal bílá místa na mapě mozku.“

„Povedlo se mu to?“

„Pokud se týče center bolesti, tak ano. Ale stále ještě zůstává dost zákoutí, do nichž nemůžeme byť i jen nahlédnout.“

„Zaplať pánbůh!“ ujelo Timothymu.

„Proto byl ihned vytvořen vyšetřovací štáb,“ pokračoval Lexington. „Protože to, co se přihodilo Johnovi, bylo něco neobvyklého a pro vědu nanejvýš zajímavého. Víte, pane Truckle, nejedná se o lokalizovatelnou vadu. Zasaženy jsou všechny části mozku, zároveň však ne úplně, protože neexistuje místo, které by skutečně vysadilo. Na jedné straně je to částečná, na druhé straně totální blokáda – což je podle našich dosavadních vědomostí zhola nemožné. Proto ta námaha. Bohužel marná.“ Lexington pokrčil rezignovaně rameny.

„Ústav Johna odepsal,“ řekla Maggy zatrpkle.

„Jen dočasně,“ odpověděl Lexington. „Možná že za nějaký čas – člověk nikdy neví.“ Lexington se znovu obrátil na Timothyho. „Opravdu vám přeji, abyste uspěl, ale nevěřím, že mu budete schopen pomoct. Vyčerpali jsme všechny možnosti.“

„Pak se tedy musím pokusit o nemožné,“ řekl Timothy.

4

„Našli jsme ho krátce před půlnocí,“ informoval Timothyho plukovník Hanks. „Vrazila sem sešlost mládeže, byli úplně v limbu, nejspíš se zfetovali speeddreamem; taktak, že jsme je zvládli.“

„Bydlí tady?“

„Kdepak, jsou z Washingtonu. Byl jsem rád, když jsme je konečně vyexpedovali.“

„Ale jména máte?“

„Těch nemělo smysl se na něco ptát. Ani by si nepamatovali, kdyby zaškrtili vlastní mámu a upekli si ji na rožni.“

„Nemohl Stahlheimer přijít s nimi?“

„Ne, to už jsme si zjistili. Pilot aerotaxíku si vzpomněl přesně. Bylo jich devatenáct a nechtěli čekat, až přiletí další taxi; nakonec se nechal za dýško ukecat, aby se ten přebytečný mohl posadit do chodbičky. Kromě toho máme svědky ze Squarů na to, že tam nastupovala jenom ta zdrogovaná banda.“

„Stahlheimer seděl tady v tom křesle?“

„Ne, támhle.“ Hanks ukázal na sedačku v netopýří šedi vedle výtahu.

„Našel ho jeden z mých lidí, když jsme tu slezinu vypakovali. V kritický době nepřilítlo na Texas žádný aerotaxi. Musel se sem teda dostat linkovým aerobusem.“ Hanks se samolibě usmál. „U nás se za soumraku vchody z ulice zamykají a výstupy z metra jakbysmet. Kdo bydlí v Texasu, má dost prachů na to, aby si mohl dopřát aerobus nebo aerotaxík. Automaty fungovaly bez závad.“

Timothy si nechal ve velitelské kukani vysvětlit bezpečnostní systém. Texas byl vybaven nejnovějšími zařízeními a dodatečně jištěn rafinovaným redundantním obvodem.

„No, tak moc jsem zas nepřeháněl, co?“ zeptal se Hanks vítězoslavně.

„Klobouk dolů, máte tu moji starou hučku mít.“

„Dám ji do našeho muzea,“ pronesl Hanks s hranou vážností, „klobouk pana Truckla…“

„Do muzea?“ skočil mu do řeči Timothy.

„Sbíráme všecko, co nějak souvisí s ostrahou našeho baráku.“

Byla to obludná sbírka: střelné zbraně a paprskomety všemožných druhů a ráží, nálože od imitace skleněného oka až po přenosnou atomovou bombu, chemické a biologické zbraně, nesmírně složité zlodějské nádobíčko, ale také frkačka s otrávenými šípy, lahvička, ve které jako by nebylo nic než čistá voda, z níž by ale, jak ho Hanks ujistil, při otevření unikl takový oblak plynu, že by to stačilo vykouřit tři poschodí – sedm dlouhých řad zasklených vitrín a osmá se už načínala. Timothy si zdlouhavě prohlížel exponáty, pečlivě si pročítal popisky a co chvíli pokýval hlavou; Hanks šel za ním, nafouknutý jako páv.

„No?“ zeptal se, když skončili s obchůzkou.

„Pozoruhodné, velmi pozoruhodné,“ řekl pochvalně Timothy. „Ale co má znamenat tahle všehochuť?“ Přistoupil k vitríně v rohu.

Ležely v ní vedle sebe chrupy, infračervené oko, iridiové kuličky, briliantovými pilinami posázený infrahled od Tiffanyho, „škvor“, laciná vysílačka, jedna z těch, co se prodávají v obchodních domech na tucty, zlaté prsteny, dětské pistolky, podkova, protéza ruky, smogové masky všeho druhu, vzorky materiálu, konzervy, zohýbané mince –

„Tohle je naše vetešnictví,“ vysvětloval Hanks. „Jsou to vlastně jenom obyčejný krámy, ale buď nám daly tak či onak zabrat, nebo jsme je našli za zvláštních okolností. Například tahle mince –“

Timothy rychle poděkoval Hanksovi, že ho provedl muzeem v Texasu, a poprosil ho, aby zavolal strážného, který našel Stahlheimera.

„Nejdřív jsem si myslel, že přišel s těma feťákama,“ spustil strážný. „Vypadal přesně jako někdo, kdo do sebe hází tendlencten sajrajt. Prošacoval jsem ho a našel jsem jeho dokumentor. Tak jsem brnk na centrálu a zeptal se na jméno a na číslo bytu, kam jsem pak brnk taky, jeho stará už spala.“

„Podle automatický registrace se dveře bytu otevřely ten den jenom dvakrát,“ vmísil se do hovoru Hanks. „Jednou, když Stahlheimer ráno odcházel, a podruhý, když dovezli potraviny.“ Pokynul svému podřízenému.

„No tak jsem se optal, jestli mám starýho dovízt dolů nebo jestli si pro něj příde sama. Prej abych ho přived. Ale von se vůbec nehejbal, ani voči nevotevřel. Tak jsem si ho hodil přes rameno a dotáh ho dolů; až do postele. Víc nevím.“

„Mluvil jste s ním?“

„S tím? To by přeci nemělo vejšku, to člověk poznal na první pohled.“

5

Smiley Hepburn zavolal, zrovna když Timothy snídal.

„Ty teda máš lehy,“ zavrčel, „do oběda v postýlce a ke všemu v jaký, zatímco si našinec může podrážky ušoupat. Co se děje? Zase jednou potřebuješ píchnout? Doufám, že ne hned, zrovna mám –“

„Na to zapomeň,“ vpadl mu do řeči Timothy. „Už jsem tě ohlásil u profesora Lexingtona a u policajtů. Vyčisti si ten svůj slavný raťafák, ještě nikdy jsem ho nepotřeboval víc než teď. Chci pomoct jednomu příteli, ale nemám potuchy, po čem máme vlastně jít.“

Po snídani zavolal Timothy doktoru Selbrikovi. Ze Selbrika se vyklubal tělnatý pětačtyřicátník. Zdálo se, že zrovna netrpí ješitností; měl na sobě sepraný šedý pulovr a nenuceně vystavoval na odiv svou polopleš.

„Jste poslední, kdo mluvil s Johnem F. Stahlheimerem před jeho nehodou,“ začal Timothy. „Druhý den jste mu volal a ptal se po jeho zdraví. Proč? Měl jste nějaký důvod se domnívat, že by se mu nemělo dařit dobře?“

„Nebudu chodit okolo horké kaše,“ odpověděl Selbrik. „Měl jsem špatné svědomí; teď ho mám samozřejmě tím víc. Neměl jsem ho nechat odejít.“

„Proč? Byl snad nadrátovaný?“

„Stahlheimer ne, ale já.“ Selbrik si vyhrnul levý rukáv až po loket a ukázal nazlátlý pruh, táhnoucí se přes cévu. „Beru holylove, teda bral jsem. Od té doby, co jsem se dozvěděl, co se přihodilo Stahlheimerovi, prodělávám odvykací kúru a v životě už se toho svinstva nedotknu.“ Polkl. „Kdybych nebyl tenkrát večer tak naládovaný, byl bych trval na tom, aby si Stahlheimer vzal taxíka, a za žádnou cenu bych mu nedovolil, aby šel pěšky.“

„Pěšky?“ zeptal se Timothy, jako by to pro něj byla úplná novinka.

„Bylo to šílenství. Ale Stahlheimer řekl, že se večer ještě trochu projde, že to tady v okolí zná jako svoje boty. A když má koneckonců svůj stín, tak ať si taky jednou začas protáhne kosti.“

„Byl v pořádku, když od vás odcházel?“

„Myslím, že jo. Ale přesně vám to pochopitelně nemůžu říct. Chápete?“ Selbrik si ukázal na paži. „Ale vchodový strážný našeho bloku povídal, že Stahlheimer vypadal úplně normálně, když jsem ho vyprovodil ke dveřím.“

„Proč neprotestoval, když chtěl Stahlheimer odejít pěšky?“

„Ale jo, to jo, myslím, že remcal, jenže Stahlheimer mu zamával před nosem služebním průkazem. Koneckonců je IQ.“

„Odkud jste znal Stahlheimera?“

„Z Carnegie Hall. Stahlheimer tam hrál každou druhou středu.“

„Ano, já vím, na cello. Vy taky?“

Selbrik se rozchechtal. „Asi by mě dvakrát nebavilo vyluzovat z těchhle starých krámů nějaké pazvuky; zajímám se o skladatelské počítače. Naše známost začala vlastně sporem. Stahlheimer tvrdil, že počítače nebudou nikdy skládat pořádnou hudbu; že jim chybí to nejdůležitější, duše. Samozřejmě jsem mu oponoval, koneckonců jsem intelektronik. Vyprávěl jsem mu o svých pracích a on o ně projevil zájem. Pak jsme se párkrát sešli. V tu středu jsem si ho vyzvedl u Carnegie Hall a jeli jsme ke mně. Mám doma malou laboratoř, nic moc, ale můžu provádět pokusy pomocí komunikačních okruhů. Chtěl jsem slyšet Stahlheimerův názor, ale on jako by byl myšlenkami někde jinde; jako kdyby měl právě v hlavě nějaký problém.“

„Neříkal jaký?“

„Ne. Poslouchali jsme hudbu, vypil jeden tonik, já si dal svou dávku holylove. Pak odešel.“ Selbrik sevřel rty. „Hrozně si to vyčítám. Dokážete mu pomoct?“

„Šance nejsou zvlášť velké,“ řekl Timothy.

S šancemi to vypadalo mnohem hůř, než se Timothy obával. Dirigent tradičního orchestru v Carnegie Hall se dušoval, že Stahlheimer byl při koncertu zaručeně v pořádku.

„Právě při hře na cello,“ řekl, „by si toho člověk okamžitě všiml; nálada hudebníka se přenáší na způsob jeho hry.“

Lexington potvrdil, že Stahlheimer chodil často domů pěšky. „Samozřejmě jen ve dne a střeženými ulicemi. Ale kdo ví, co mu v ten den táhlo hlavou, vždyť to pro něj byl vlastně poslední den v zaměstnání po téměř čtyřiceti letech práce.“

„A vy jste mu řekl, že už nemá stín?“

„Třeba už byl tak zabraný do těch svých navahských plánů, že mě ani pořádně neposlouchal.“

Smiley potřeboval týden na to, aby uzavřel rešerše. Po nějakém výsledku ani vidu, ani slechu.

„Vchodovej strážnej u Selbrika trvá na tom, že Stahlheimer odešel při jasným rozumu a sám, a já mu věřím.“ Smiley se zašklebil. „Trval na tom i při sto dolarech na ruku a vyhlídce na další tisícovku za nějakej tip. Sehnal jsem obě letušky z aerobusu. Bezvládnej stařec by jim museí bejt nápadnej, ale na nic takovýho se nemohly rozpomenout. Kromě toho Stahlheimer vždycky platil šekem. Ve stavu, v jakým je teď, by to nemoh zvládnout. Strážní, co měli tu noc službu na zastávce v Texasu, si kromě tý nadrogovaný společnosti ničeho zvláštního nevšimli. Automatika zaznamenala v kritický době jenom tři jízdy výtahů do haly, ve výtahu číslo deset a jedenáct ti feťáci; ve výtahu číslo čtyři jel krátce nato jedinej pasažér. Byl to určitě Stahlheimer. Našli ho vedle výtahových dveří. Na židli.“

Timothy uzoufaně vrtěl hlavou. „Dneska už by se ani sám neposadil. Musel tedy vyjít z výtahu zdravý –, proč by si sedal na židli, kdyby mu bylo dobře? Prohlédl jsi výtah, Smileyi?“

„Rozebrali jsme ho doslova do nejmenšího šroubku. Plukovník Hanks mi dal k ruce pár těch svejch přerostlejch nemluvňátek Vůbec se zdá, že se do tebe přímo zbláznil. Dál: důkladně jsem prošel vyšetřovací spisy a ještě jednou prověřil data. Oťukali jsme doopravdy všechny ústavy a podniky podél trasy, kudy Stahlheimer šel, ale žádný záření, co se utrhlo ze řetězu, ledaže by spadlo rovnou z nebe. Co teď, Tiny?“

„To kdybych věděl! Upsal bych svou duši ďáblu, abych Johnovi pomohl; ale bohužel v našem osvíceném století už nejsou ani čerti, ani duše.“

6

„Mohl byste ihned přijet na třináctou státní kliniku?“ zeptal se Lexington a zdálo se, že je celý bez sebe. „Už nechci s tou záležitostí nic mít. Ani jsem vlastně nikdy neměl. A tenhle případ jako by vám byl šitý na tělo, pane Truckle. Vypadá to, že se někdo pokusil Stahlheimera oddělat.“

Timothyho stálo hodně trpělivosti, než z Lexingtona vydoloval, co se na klinice stalo. Maggy Stahlheimerová dovezla jako každý týden svého muže na jaterní regeneraci. Odešla z pokoje jen na několik minut. Když se vrátila, spatřila, že její muž je celý modrý v obličeji. Stačilo několik minut a bylo pozdě. Někdo prohodil přívody přístroje.

„Už jsem vyrozuměl policii,“ řekl na závěr Lexington. „Jede sem nějaký inspektor Hopkins.“

„Fantastický policista,“ odpověděl Timothy, „důkladný a neúplatný. Co je se Stahlheimerem, může už domů, nebo musí zůstat na klinice?“

„Za hodinu nebo dvě bude určitě schopný převozu, ale myslíte si, že bude doma ve větším bezpečí?“

„Jako v Abrahamově klínu. Hned jedu do Texasu a promluvím si s plukovníkem Hanksem. A potom s Johnnym.“

Byl to podivný rozhovor. Podivný a namáhavý. Timothy urazil půl láhve bourbonu, aby vydržel pohled na tu hromádku neštěstí v nemocničním křesle a mohl se soustředit.

„Přišel někdo do pokoje, Johnny?“

„Někdo přišel do pokoje.“

„Měl jsi otevřené oči?“

„Měl jsem otevřené oči.“

„Slyšel jsi kroky?“

„Slyšel jsem kroky.“

„Kroky sestry?“

„Ano, kroky sestry.“

„Ještě nějaké jiné kroky?“

„Ještě nějaké jiné kroky.“

„Mužské?“

„Ano, mužské.“

„Víš, kdo byl ten muž?“

„Nevím, kdo byl ten muž.“

Po půlhodině to Timothy vzdal, odešel do vedlejšího pokoje, lehl si a upřeně civěl do stropu. Pak položil Stahlheimerovi několik otázek ohledně dne, kdy se nehoda stala.

„Byl jsi na koncertě, Johnny?“

„Byl jsem na koncertě.“

„Pak jsi šel k Selbrikovi?“

„Pak jsem šel k Selbrikovi.“

„Pozval tě nebo to byl tvůj nápad?“

Žádná odpověď.

„Musíš mu dávat jen jednoznačné otázky,“ řekla Maggy. „Johne, pozval tě Selbrik?“

„Pozval mě Selbrik.“

„Mluvili jste o jeho práci?“

„Mluvili jsme o jeho práci.“

„A o tvé taky?“

„O mé taky.“

„O anestézii?“

„Ne, o anestézii ne.“

Když Timothy rozhovor přerušil, nebyl o mnoho chytřejší než na začátku.

„Nevíme, nač se máme vlastně ptát,“ zasténal, když se loučil s Maggy, „a když mu nedáme správné otázky, nemůže nám Johnny říct, co potřebujeme vědět. Přesto si ale věřím. Teď už se ti můžu přiznat, Maggy: už jsem nedoufal, že mu dokážu pomoct, ale teď to vypadá docela jinak. Ten, kdo se ho pokusil zabít, má na svědomí taky jeho stav. A já ho najdu, to ti slibuju!“

Timothy se objevil v Texasu hned druhý den.

„Sehnali jsme očitého svědka, Maggy, někoho, kdo Johnnyho tu noc viděl.“

„Kdo to je?“ zeptala se Maggy Stahlheimerová rozrušeně.

„Slíbil jsem, že to nikomu neprozradím. Je to gangster. Potkal Johnnyho hned za Selbrikovým blokem a sledoval ho až na zastávku aerobusu. Ale netroufl si ho obrat o peníze, přestože v okolí nebylo ani živáčka. Měl strach, že Johnny je fízl, volavka, a když se dal Johnny na zastávce s někým do řeči –“

„S kým?“ přerušila ho. „To už taky víš?“

„Proto jsem přišel. Ten člověk na Johnnyho neviděl, ale slyšel ho. Zeptáme se Johnnyho, s kým mluvil.“

Výsledek byl naprosto zoufalý.

„Potkal jsi někoho na zastávce?“

„Ne.“

„Byl kromě tebe někdo na zastávce?“

„Nikdo kromě mě.“

„Mluvil jsi s někým?“

„Mluvil jsem s někým.“

„S kým jsi mluvil, Johnny?“

„Ano, s kým jsem to mluvil?“

„To by jeden brečel,“ zasténal Timothy. „Kdybychom jen znali správné otázky! To bys nám mohl všechno říct, co, Johnny?“

„Ano, to bych vám mohl všechno říct.“

Než Timothy odjel z Texasu, zašel za Hanksem a poprosil ho, zda by si nemohl ještě jednou prohlédnout muzeum.

„Něco mi straší v mozkovně,“ řekl. „Nemůžu to lapnout, ale mám takové nejasné tušení, že by to mohlo nějak souviset s tou vaší sbírkou. Třeba to najdu, když to uvidím.“

Procházel se nepřítomně mezi vitrínami, Hanks stále jeden krok za ním. Nakonec se Timothy zastavil před „vetešnictvím“.

„Našel jste, co jste hledal?“ zeptal se Hanks.

„Asi ano.“ Timothy ukázal na „škvora“.

„Ale tenhle krám tady leží už tři roky,“ řekl Hanks překvapeně.

„To je možné.“ Timothy položil na horní sklo vitríny tři prsty a zvedal ukazovák a prostředník.

„A co má znamenat tohle?“ vyzvídal Hanks.

„Nevím. Zdá se, že to neví nikdo.“

Doma vytáhl Timothy svou oblíbenou sklínku, pečlivě ji vytřel a pak si nalil jednu velkou, zaručeně pravou skotskou Half and half a posadil se k Napoleonovi.

„Mám brouka v hlavě,“ řekl. „Tak se tedy podíváme, co máš v té své mozkovně ty.“ Stiskl tlačítko na volný program. Rubínové magické oko se rozžhnulo, v Napoleonovi to broukalo a bzučelo, Timothy se pohodlně rozvalil, hodil si nohu přes nohu a počkal trpělivě tři sklenky, než si Napoleon hekl.

+ + 1. + proč by stahlheimer říkal selbrikovi, ať si jeho stín taky jednou začas protáhne kosti + kdyby stahlheimer byl vůbec mluvil o svém stínu, potom patrně pouze proto, že již žádný neměl + n. + + +

„Nesmysl,“ zavrčel Timothy. „Kdyby Johnny věděl, že už není pod dozorem, nechodil by v noci pěšky. Nebyl lehkomyslný. Máš ještě něco?“

+ + 2. + proč selbrik oponoval stahlheimerovi, který tvrdil, že počítače nebudou nikdy skládat pořádnou hudbu, protože nemají duši? – + viz publikace, centrální kartotéka

XII/17 výt-brv/ccc/ nor. 5.398.330 + zde si selbrik stěžuje, že není možné dát počítačům duši + n. + + +

„To je zajímavá otázka,“ pronesl Timothy uznale. „Přišel jsi ještě na něco?“

+ + 3. + proč se stahlheimer procházel v noci, když je šeroslepý + n. + + +

Timothy se ťukl do čela. „Jasně!“ vykřikl. „Že mě to nenapadlo!“

Zhroutil se do křesla, znovu vyskočil, zuřivě přecházel po pokoji. Vzal pásku do ruky a nesl ji před sebou jako kostelní svíci, jako ve snách odběhl do kuchyně, potom do koupelny a zase zpátky do pracovny; najednou se mu obličej rozzářil jako sluníčko a zaboxoval pěstí na Napoleonův kryt. Přitom zmáčkl reprodukční tlačítko. Napoleon okamžitě vyplivl novou pásku.

+ + 3. + proč se stahlheimer procházel v noci, když je šeroslepý + n. + + +

„Jo,“ vykřikl Timothy, „to mi bude muset Selbrik vysvětlit!“

7

Selbrik zavedl Timothyho do prostorného, na první pohled útulného pokoje, zařízeného nábytkem z devatenáctého století, napodobeninami, a jak zjistil Timothy na druhý pohled, ne zrovna dobrými.

„Vodičku?“ zeptal se Selbrik. Zatímco se Timothy díval, jak Selbrik otvírá láhev a nalévá, položil prsty na desku stolu a zvedal je. Selbrik něco zamumlal.

„Co prosím?“ zeptal se Timothy.

„Ach, to nic. Jenom mě napadla taková říkanka.“

„Na tohle? To mě zajímá.“

Selbrik se rozpačitě pousmál. „Je to staré hloupé pořekadlo: Natahuj se, stromečku, nakrucuj se, červíčku, ty však pomni, synečku – poprvé to půjde lehce, podruhé už tíž, potřetí to nezkusíš. Nebo tak nějak. Ale vy jste určitě nepřišel, abyste poslouchal nějaké dětské říkanky.“

Timothy si zasunul ruce pod stehna a neklidně se vrtěl na staromódní tvrdé židli, která se nedala nastavit, takže Timothy nedosáhl na zem, ani když natáhl nohy.

„Vy jste netušil, že je Stahlheimer šeroslepý?“

„Ne. Proč?“

„To jsem si mohl myslet.“ Timothy ochutnal vodu. „Ano, není na světě taký lhář, aby naň nedopadla slunce zář. Taky stará průpovídka. Ještě z dob, kdy lidé viděli slunce každý den.“

„Já vám nerozumím,“ řekl Selbrik. „Co ode mě chcete?“

„Ale ano, rozumíte mi až moc dobře. Rád bych věděl, proč jste chtěl zabít Stahlheimera.“

Selbrik se zvrátil v křesle a zasmál se. „Proč bych měl Stahlheimera zabíjet?“

„Třeba mi to řeknete sám.“

Selbrik zavrtěl soucitně hlavou. Vytáhl zlatou dózičku, vyndal z ní tmavomodrou pilulku a spolkl ji. „Hrozně rád bych věděl, jak jste došel k tomuhle absurdnímu podezření. Mám dojem, že to byla nehoda, ne?“

„To jsem si původně myslel taky. Hledal jsem něco, čeho bych se mohl chytit, něco, co by pomohlo lékařům dál. Pak došlo k pokusu o vraždu na klinice. Vaše unáhlenost mě zarazila.“ Timothy se pokusil opřít a málem se při tom překotil. Rozzuřeně zaregistroval, jak se Selbrik nádherně baví jeho nepohodlnou polohou.

„Kdo, říkal jsem si, může mít zájem na smrti pološíleného starce? Odpověď je prostá: Někdo, koho existence tohoto pološíleného starce ohrožuje. Stahlheimer je živoucím důkazem nějakého zločinu. Jakého, pane Selbriku?“ Selbrik na Timothyho pobaveně pohlédl. „Na správnou stopu mě přivedl Napoleon.“

„Napoleon?“

„Můj počítač.“

„Ach tak. Váš počítač. A ten vám určitě taky řekl, že jsem chtěl zabít Stahlheimera, co?“

„Ne, to je můj nápad.“

Selbrik se usmíval.

„Napoleon narazil na otázku, proč se Stahlheimer procházel v noci, ačkoliv je šeroslepý.“

„Co já vím? Procházel se Stahlheimer, ne já. Odcházel z našeho bloku sám a zdravý. Zeptejte se klidně příslušníků Státní dozorčí služby.“

„Stahlheimer vám opravdu neřekl, že už nemá stín? Spíš si myslím, že jste moc dobře věděl, že poprvé po letech chodí bez dozoru; jinak byste se nepokoušel ho oddělat tímhle způsobem.“

„Vy jste fantasta! Nezkoušel jste to už někdy jako autor detektivek? Kriminálky ve videu jsou proti vaší fantazii příšerně nudné.“

„Proti vaší, pane Selbriku, proti vaší.“

„Stahlheimer odsud odešel sám, mám na to svědka, toho strážného.“

„Kdybyste potřeboval ještě jednoho svědka, mohl bych vám pomoct. Našel se někdo, kdo sledoval Stahlheimera až na zastávku aerobusu.“

Selbrik se nezatvářil zrovna nadšeně.

„Žádný ideální svědek, to musím připustit, profesionální zločinec. Považoval Stahlheimera za fízla, dojemné, co? Jako kdyby naši policajti netoužili po ničem jiném než courat v noci po ulicích.“

„Mně se ten nápad nezdá tak docela hloupý,“ řekl Selbrik. „Ovšem není zvykem, že by si někdo –“ Kousl se do rtu.

„Jenom klidně mluvte dál. Že by si někdo vyšel v noci na špacír, že? Ano, není to jenom neobvyklé, ale přímo šílené. A k tomu kolem Regent’s Parku! Ale Stahlheimer byl, jak tvrdíte, ještě při smyslech, když od vás odcházel, ne?“

Selbrik pokrčil rameny.

„Myslírn si, že jste si už na cestě ke dveřím všiml, že je šeroslepý, ale potřeboval jste se ho zbavit.“

„Proč bych ho tedy nezneškodnil a neoddělal rovnou tady v bytě?“

„Protože jeho návštěva byla zaregistrována. Měl zemřít co možná nejdál od vašeho domu. A co možná nejpřirozenějším způsobem. Nejlepší byla tedy nějaká nehoda. Co třeba v Regent’s Parku? Jak snadno tam může starý člověk spadnout do jezírka nebo se zřítit ze skály.“

„A jak,“ skočil Selbrik Timothymu do řeči, „jak bych tedy podle vás přinutil Stahlheimera, aby šel do Regent’s Parku a vylezl na nějakou skálu nebo se pustil k jezírku, aniž jsem odešel z domu?“

„Ano, jak?“ Timothy se zatvářil rádoby bezradně. „Musel z domu. Nemohl jste riskovat žádné vyšetřování. Jinak by byli mohli třeba přijít na to, jak se do toho stavu dostal.“

„Snad nechcete tvrdit, že se to stalo u mě?“

„Samozřejmě, že ano.“

Selbrik se opřel v křesle a zkřížil si ruce na prsou. „Takového komika, jako jste vy, pane Truckle, jsem už dlouho nepotkal. Jak by mohl Stahlheimer v takovém stavu odsud odejít sám?“

Timothy si položil ruce na kolena a klátil nohama. „To je ta rozhodující otázka. A taky řešení. Byl to od vás přímo geniální nápad.“

„Chtěl jste asi říct, že váš, pane Truckle.“

„To taky. Ano, jsem sám se sebou velmi spokojený.“ Timothy se neurčitě usmíval. „Ten gangster ale doopravdy tvrdí, že Stahlheimer s někým na zastávce mluvil. Nemohl toho druhého vidět, protože si netroufl jít blíž, zato ale slyšel – jak říká on. Stahlheimer zase říká, že nikoho nepotkal. Že byl celou tu dobu sám.“

Selbrik se zašklebil. „No tak, komu tedy uvěříte, grázlovi nebo idiotovi?“

„Pak jsem se Stahlheimera zeptal, jestli s někým mluvil, a on odpověděl, že ano. S kýmpak asi?“

„Snad ne se mnou?“

„Přesně tak. A já taky vím jak. Stahlheimer mluvil celou cestu. To přivedlo toho lupiče na myšlenku, že Johnny je asi fízl, který se pomocí vysílačky domlouvá s kolegou.“

Timothy sáhl do kapsy a vytáhl „škvora“. Selbrikova ruka vystřelila.

„Jenom si to klidně vezměte, je to duplikát. Předmět doličný je v muzeu.“

„V muzeu?“

„Ano, v Texasu. Plukovník Hanks, náčelník tamější ostrahy, si pro svou slávu zřídil muzeum. A taky k vaší smůle.“

„Co je to za nesmysl?“

„Soudím, že to naopak smysl dává. Připravil jste – proč a jak necháme zatím stranou – Stahlheimera o rozum. Musel jste se ho zbavit, ale nemohl jste dopustit, aby zmizel tady. Při tom jste dostal přímo ďábelský nápad. Víte, v jakém stavu Stahlheimer je, že poslouchá na slovo. A tak mu nasadíte do ucha ‚škvora‘ a pošlete ho pryč. Je známo, že chodí často na procházku. Že to bylo tentokrát v noci, se dá vykládat jako splín starého pána. Můžete vysvětlit, proč jste mu v tom nezabránil. Protože jste se údajně zdrogoval holylovem. Chcete, aby přišel, ovládaný na dálku, k úrazu. Něco ale nevíte: že je šeroslepý. Nemůže vám dávat dostatek informací. Klopýtá, jednou vrazí do zdi. Dostanete strach, že ho najdou příliš blízko vašeho domu a že stopa povede přece jen k vám. Rozhodnete se, že ho pošlete ztemnělou ulicí, nasměrujete ho na zastávku a potom domů. Uklidňujete se, že přece od vás odešel naprosto v pořádku, máte na to svědka. Ať se mu stane cokoli, všichni budou předpokládat, že se mu to přihodilo po cestě. Tak získáte čas. Nemusíte se bát, že bude cestou mluvit; mluví přece, jen když se ho někdo na něco zeptá. A kdo se bude starat o starce? Necháte ho vystoupit v Texasu. Ostatně, opakoval jste to několikrát nebo stačil jeden rozkaz?“ Timothy pohlédl Selbrikovi do očí, ale ten ani nehnul brvou.

„No dobrá. Nadirigujete ho do prázdného výtahu. Když se dveře výtahu otevřou, nařídíte mu, aby si vyndal ‚škvora‘, zahodil ho a posadil se na nejbližší židli. Stahlheimer všechno poslušně provede. A kdyby Hanks neměl tu svou muzejnickou mánii, tak by tahle laciná věcička skončila ve smetí. Teď ale leží hezky v Texasu. S vašimi a Stahlheimerovými otisky. Máte to ale pech, pane Selbriku!“

Selbrik se musel hodně nutit do úsměvu. „Proč mi to vlastně povídáte? Proč nejdete na policii, když jste tak silný v kramflecích?“

„Nemám v úmyslu jít na policii. Spíš jsem měl na mysli video. Je to přece parádní trhák: Vědec udělal z kolegy robota – Muž, který si vyšel v noci na procházku – Doktor Selbrik, génius nebo šílenec? – a tak dál. Stahlheimer je populární, pomocí jeho metody byly operovány tisíce lidí. Mohla by se uspořádat konference, na které by Stahlheimera ukázali. Ach, pane Selbriku, napadne mě ještě spousta věcí, to vám slibuju. Ovšem když –“

„Ovšem když co?“ zeptal se Selbrik přiškrceně.

„Ovšem když mi teď povíte, jak to doopravdy bylo… Chci vědět, co se stalo. Nic jiného mě nezajímá.“

Selbrik si složil hlavu do dlaní. Timothy mu dal čas.

„Dobrá,“ řekl Selbrik konečně. „Dovíte se tedy celou pravdu.“ Vyndal zlatou dózičku a vzal si pilulku.

„Co to vlastně pořád polykáte?“ zeptal se Timothy.

„Odvykací prášek proti holylove.“ Selbrik sáhl po láhvi s vodou. „Nechcete ještě lok?“

„Ne, díky. Kdybyste ale takhle měl whisky. A jinou židli.“

8

Přešli do vedlejšího pokoje. Timothy s úlevou žuchl do fotelu a nastavil automatiku; když se křeslo dostalo do ideální polohy, Timothy spokojeně zachrochtal. „Sem tam,“ řekl, „mám to naše století doopravdy rád. Hrůza pomyslet, v jakých nepohodlných sedacích aparátech museli kdysi lidi trávit celý svůj život.“

Selbrik přinesl na vybranou tři láhve, ale whisky mezi nimi nebyla. Timothy se rozhodl pro džin. Láhev byla ještě zazátkovaná, Timothy ji sám otevřel a trval na tom, aby si Selbrik alespoň trochu lokl.

„Docela přesně jste vydedukoval, jak to bylo,“ začal Selbrik, „až na to, že jsem nechtěl Stahlheimera zabít. Od začátku jsem měl v úmyslu ho dovést domů, věřte mi; věděl jsem, že se ho ujmou nejlepší lékaři ve Státech.“

„Tak proč jste ho nedal odvézt rovnou odsud?“

„Abych zametl stopy! Potřeboval jsem určitou dobu, v níž se mu to jako přihodilo; ale byla to nehoda, pane Truckle, žádný zločin! A co by mu bylo platné, kdyby bývali prohledali můj byt. Nic. Bylo by to ale zničilo jeho životní dílo.“ Selbrik se na Timothyho spiklenecky podíval.

„Už nebylo možné dál držet pod pokličkou naši práci. Je to Stahlheimerova idea a já nemám právo jen tak z ničeho nic zveřejňovat jeho životní objev; vždyť jsme ještě ani nepodali předběžnou patentovou přihlášku. Ne, musel jsem zamést stopy, proto ta procházka.“

„Při které mohl náhodou přijít o život.“

„Měl jsem Stahlheimera celou tu dobu pod kontrolou. V krajním případě bych býval zasáhl.“

„A jak?“ chtěl vědět Timothy, „odsud, naládovaný holylove?“

Selbrik mávl rozhořčeně rukou. „Dávku jsem si píchl, teprve když byl Stahlheimer v Texasu. Při jakémkoli maléru bych mu byl dal příkaz, aby předal vysílačku někomu jinému, s nímž bych už se byl nějak domluvil.“

„To zní docela věrohodně.“

Selbrik se na Timothyho podíval s úlevou. „Věříte mi, že jo?“

„Co je to za objev? Souvisí nějak s Johnovou anestetickou metodou?“

„Ne, pane Truckle, je to něco nového, něco naprosto nového, jeden z nejsenzačnějších objevů naší doby, co říkám naší, všech dob! Proto ho musím držet pod pokličkou, dokud se Stahlheimer neuzdraví nebo dokud já sám tu práci nedokončím.“

„Co je to?“ zeptal se Timothy neodbytně.

„Víte, co jsem riskoval, aby se to nikdo nedomákl?“

„Jestli to nebude nutné, nikde to roztrubovat nebudu, to vám slibuju. Zajímá mě jenom, jak pomoct Stahlheimerovi.“

Selbrik vyskočil a chodil po pokoji jako tygr v kleci. Nakonec se zastavil před Timothym, zkřížil ruce na prsou a vítězoslavně se na něj podíval.

„Odhalili jsme tajemství duše.“

„Co prosím?“ Timothy vyskočil jako čertík z krabičky.

„Slyšel jste správně, duše! Nebojte se, nemá to nic společného s náboženstvím, naopak, jedná se o vědecky definovatelný, materiálně se utvářející jev.“

Selbrik deklamoval s přivřenýma očima, jako kdyby stál před National Board of Science.

„Víte zajisté, že ještě nejsou prozkoumány všechny oblasti lidského mozku a procesy, které v něm probíhají. Stahlheimer narazil přednedávnem na jeden fenomén, na určitou vysokofrekvenční singulární permutaci, kterou dosavadní přístroje zaznamenávaly jen příležitostně a která byla dosud považována za ruchovou frekvenci. Dokázali jsme ji identifikovat a lokalizovat: jedná se o uzavřený okruh v mezimozku.“ Usmál se na Timothyho. „Ano, pane Truckle, duše není nic než vlnový svazek, i když velmi složitý, jakýsi oscilační obvod, který má sám jen nepatrné silové pole, ale projevuje se při všech intelektronických pochodech mozku jako určitý rytmus a dodává jim individuální modulaci.“ Několikrát roztáhl prsty od sebe. „Není tak jednoduché to vysvětlit laikovi.“

„Jestli jsem vám dobře rozuměl,“ řekl Timothy, „jedná se o určitou základní matrici pro zcela osobní struktury myšlení, cítění a chování.“

„Ano, dalo by se to tak říct, individuální matrice, která je nadřazena všem procesům vědomí a podvědomí. Zřejmě se stále v průběhu života získává a obohacuje. Provedl jsem měření u malých dětí, u nichž je duše ještě málo vyhraněná. Jsem si jist, že je tím složitější, čím je člověk inteligentnější, citlivější a zkušenější.“

Přerušil svůj výklad a spolkl pilulku.

„Lidé se přece odedávna snaží objevit něco takového. Koneckonců materiálně se musí konstituovat všechno, i individualita. Nejrozšířenější teorie uvádí komplexní souhru rozličných mozkových procesů, ale pokusy odhalit tajemství individuality pomocí kybernetiky skončily ve slepé uličce. Dnešní vzorce jsou už neudržitelné, zvlášť kdybychom mohli zapojit největší elektronkové mozky ODTAMTUD. – Máte vůbec ponětí, co by znamenalo, kdybychom byli schopni ovládnout individualitu technicky?“

„Myslím, že ano. Tak trochu jsem se v posledních dnech zabýval problematikou výzkumu mozku a intelektroniky a padl jsem při tom na zajímavé pojednání.“ Timothy se spokojeně zašklebil. „Tedy spíš můj starý dobrý Napoleon; já jsem si je nechal jenom přečíst. Autor si v něm stěžuje, že těm nejkomplikovanějším počítačům, třebaže v mnohém ohledu překonávají člověka, chybí rozhodující prvek, aby byly schopny překročit meze programování: nemají nezaměnitelnou individualitu, z níž teprve vyvěrá schopnost vlastní tvorby. Bylo to tak, že?“

„Je to formulováno trochu zjednodušeně, ale v podstatě to souhlasí.“

„Byl to článek odborníka,“ řekl Timothy, „jistého doktora Selbrika.“

Selbrik souhlasně přikývl. „Teď chápete, jak to se mnou zamávalo, když mi Stahlheimer řekl, že je na stopě tajemství duše. Jeho duše a moje počítače – to znamená revoluci v technice!“

„A opravdu jste ji objevili?“

„Měli jsme před sebou dvě cesty: nejdřív analyzovat duši a potom podle starého modelu vytvořit duši umělou, ale na to současná věda asi ještě nestačí; druhá cesta: indukčním postupem modulovat identické vnější pole, vyrobit duplikát. Bohužel i to se ukázalo jako neuskutečnitelné.“

„Takže z umělé duše nebude nic?“

„Ne.“ Selbrik se samolibě usmíval. „Zato jsme přišli na něco mnohem většího. Duševní modul, jak tomu říkal Stahlheimer, lze odebrat.“

Timothy postavil sklenku s třesknutím na stůl. „To jako myslíte odejmout člověku duši?“

„Možná to zní brutálně; připomíná to staré pohádky, co? Ale je to jeden z nejvelkolepějších objevů všech dob, splnění odvěkého lidského snu: nesmrtelná duše! Uskutečnil jsem to, o čem blouznily tisíce generací, na čem byly založeny světové církve i říše. Ne na nějakém imaginárním ‚onom světě‘, ve který mohou věřit jen hlupáci, ale tady na zemi. Člověk už nemusí zmizet v nicotě spolu se svou smrtelnou schránkou. Může předat dál to nejvlastnější, svou individualitu. Jistě, zatím jen počítači, stroji, ale kdo ví – dík tomuto objevu stojíme teprve na prahu nové epochy –, třeba se bude krátký biologický život pokládat za přechodné stadium k nesmrtelnosti, jak tomu říkala náboženství.“ Selbrik vztáhl ruce ke stropu, jako kdyby chtěl požehnat celému světu.

„A jak,“ zeptal se Timothy, „chcete takovou duši skladovat? Podle mě je to hrozně komplikované.“

„Je to relativně jednoduché.“ Selbrik otevřel sejf ve stěně a vyndal z něj lesklý válec, nejspíš z titanu. Balancoval jím v ruce jako ve Washingtonu socha Dia se zeměkoulí. „Je to stabilní frekventátor, v němž se dá napájený duševní modul uchovat neomezeně dlouhou dobu.“

„Vypadá to spíš jako obyčejná konzerva,“ zamumlal Timothy. „A do tohohle si má člověk dát zavřít svou duši?“ Poklepal prstem na chladný kov. „Hrob jedné duše.“

„Nikoliv hrob,“ zaprotestoval Selbrik pateticky, „leč nesmrtelnost!“ Uložil válec zpátky do sejfu.

„A Stahlheimer?“ Timothy jako by mluvil o nebožtíkovi.

„Oběť vědy, a k tomu zvlášť tragická. Ne pro to, co se mu stalo, ale protože nemohl dokončit svoje dílo. Věděl, že se z jeho těla jednou stane bezduchá skořápka. Chtěl to tak. Jeho modul měl být první nesmrtelnou duší. Uvolil se k tomu nejvyššímu, čeho je vědec schopen, k pokusu na sobě samém.“

„A kde je jeho závěť?“

Selbrik se zatrpkle usmál. „Žádná, neexistuje. Protože se stal obětí hloupé, nesmyslné náhody. Byli bychom toho dosáhli teprve za několik měsíců. Těšil se, že až se zbaví namáhavého zaměstnání, bude tady moct pracovat.“

„Měl jsem dojem, že chtěl odjet do oblasti Navahů.“

„To byla jenom zástěrka. Tady –,“ Selbrik otevřel dveře do veliké místnosti, vybavené spoustou přístrojů, „tady chtěl pracovat.“

Timothy dal Selbrikovi přednost. Ten ukázal na laboratorní křeslo uprostřed změti přístrojů a kabelů.

„Tady se to stalo. Stahlheimer chtěl vyzkoušet vylepšenou cefalografickou přilbu a při tom nejspíš spustil defraktor. Našel jsem ho přesně v takovém stavu, v jakém je teď. Byla to nehoda, chápete?“

„Ano, chápu,“ řekl Timothy tiše. Potom z ničeho nic zařval: „Selbriku!“

Selbrik se zprudka otočil a hleděl do ústí rayvolveru v Timothyho ruce.

„Ruce za hlavu! Sednout!“ Timothy ukázal na laboratorní křeslo. „Ani hnout!“ Zaklapl ocelové držáky u opěradel kolem Selbrikových rukou.

„Ano, rozuměl jsem vám dobře, pane Selbriku. Vy nejste jenom nadaný intelektronik a chytrá hlavička, ale taky fantasta beze všech skrupulí a nestydatý lhář.“

9

Timothy si přivezl židli před laboratorní křeslo, v němž uvěznil Selbrika. Když přiblížil ruku k přístrojové desce, Selbrik zařval: „Nedotýkat se!“

„Rád bych uvěřil, že Stahlheimer objevil duši, třebaže se ve mně téhle myšlence všechno vzpírá, ale byl by vám vydal svůj objev jen tak? Byl by ochoten s vámi spolupracovat na ovládnutí duše? – Johnny je nenapravitelný dobrák, staromil, který má rád procházky a sýr z pravého mléka, který se nestydí hrát na cello, který se doopravdy těšil, že v navahské oblasti vykope pozůstatky národa vyhlazeného našimi předky, člověk, který si ještě považuje cti a zodpovědnosti a respektuje všechno živé. – Jednou jsem ho viděl, jak sebral ze silnice housenku a odnesl ji do trávy. Aby se dostal k příkopu, musel přejít dálnici, ale přesto to udělal.

Jestli by Johnnymu bylo na tomhle světě něco odpornějšího, pak – odejmout nějakému člověku duši.“

„Co vy víte o mentalitě vědce,“ zafrkal Selbrik. „Kdo objeví něco takového, musí dojít až do konce, ať je cesta sebetrpčí.“

„Co vy víte o zodpovědnosti vědce,“ vrátil mu to Timothy.

„Nesmrtelná duše – uznávám, že je to lákavá myšlenka; ale Johnny by ji byl domyslel do všech důsledků a byl by viděl, co může jeho objev způsobit, lov na dušičky, protože se jimi mají vybavit statisíce počítačů…“

„Milióny,“ vyhrkl Selbrik. „Všude na Zemi, nejdřív ve Státech a pak – pane Truckle, jsme na počátku nové epochy. Pojďte do toho se mnou. Dokončete se mnou Stahlheimerovo dílo, naše dílo.“

„Už jste o tom s někým mluvil?“

„Nikdo o tom neví. Ani jsem nedal výpověď. Musíme jednat ve vší tajnosti, dát si načas, nic neuspěchat; když to dotáhneme pořádně do konce, staneme se pány světa. Vy a já. Jsem svolný jít s vámi na procenta.“

„Šílenče,“ odpověděl Timothy opovržlivě. „Mám chuť jít do toho s vámi stejně málo jako předtím Johnny. Nesmrtelnost? Ano, možná jednou, ale ne tady a ne dnes. Nevím, jak jste se dostal k jeho tajemství, ale tohle určitě nebyl Johnův nápad. Uzavírat duše do konzerv, aby pracovaly v počítačích. Určitě by byl pomyslel na statisíce bezduchých těl a na možnost vypěstovat armádu lidských robotů, kteří poslouchají na slovo toho, kdo má v ruce ovládací přístroj. Jsem si jistý, že jste postavil tuhle aparaturu, aniž jste mu o tom řekl. Proč jste mu ji ukázal? Nevěděl jste, jak dál, potřeboval jste jeho pomoc? Chtěl jste jeho souhlas? Měl jste strach, že se přece jenom přijde na to, že to není váš objev?“

Selbrik byl bledý jako stěna. Čelo se mu orosilo kapkami potu. „Dejte mi jednu tu pilulku,“ zasténal. Timothy mu vyndal z kapsy dózičku a strčil mu pilulku do úst. Potom si otřel ruce. „Určitě jste musel poznat, že Stahlheimer by udělal všechno možné, jen aby se jeho objev nedostal na veřejnost, a proto jste ho musel umlčet. A tak jste vyzkoušel svou aparaturu na něm a zabil jste tři mouchy jednou ranou: mohl jste si ověřit svůj přístroj, měl jste ideálního pokusného králíka, duši, že už jste si ani lepší nemohl přát, vzdělaného, tvůrčího, muzikálního ducha s bohatými životními zkušenostmi, a zároveň jste se zbavil Stahlheimera, abyste si sám mohl dělat nárok na jeho objev. Bylo to tak?“ Selbrik seděl v křesle s kamennou tváří.

Timothy namířil rayvolver Selbrikovi na stehno. „Kde je jeho duše? Mluvte, nebo vás na místě rozmašíruju na cucky.“

„To neuděláte.“ Selbrik se snažil, aby jeho hlas zněl nadřazeně, přímo výsměšně, ale v obličeji se mu zračila hrůza. „Přece byste nemohl být tak krutý, pane Truckle, vy ne. Sám jste se prozradil, když jste tak nadšeně hájil lidskou důstojnost.“

„Naposledy, kde je jeho duše?“

„O tom si můžeme promluvit, až zastrčíte ten svůj kanón.“

„Jedna, dva, tři.“

Selbrik se zachechtal. „Věděl jsem, že to nedokážete. Přestaňte blbnout a pusťte mě.“

Timothy zmáčkl spoušť. Na kalhotách se odpařil na prst tlustý proužek látky. „Příště to půjde do větší hloubky.“

Selbrik s úsměvem zavrtěl hlavou.

Timothy pevně stiskl rty. Zamířil o kousek výš a vystřelil podruhé. Tentokrát nebyl cítit jen seškvařený terlon, ale také spálené chlupy. Selbrik zavyl.

„Tak kde?“ zařval Timothy.

„V sejfu,“ vykřikl Selbrik. „Ten válec s červenou značkou.“

Timothy šel pro něj. Nesl válec jako něco nesmírně cenného a postavil ho opatrně na stůl.

„Nabízím vám obchod,“ řekl potom, „i když bych nejradši – i když je mi to proti srsti. Daruju vám život za Johnnyho duši.“

„Tak si ji tedy vezměte,“ zaječel Selbrik, „v tom vám nemůžu zabránit, vy kreténe jeden.“

„Když se vám podaří pokus obrátit a vrátit Stahlheimerovi duši, zůstanete naživu. Samozřejmě pod podmínkou, že už se nikdy nepustíte do tohohle výzkumu a budete mlčet jako hrob.“

„Abyste to všechno shrábl vy!“

„Jste odporné prase,“ řekl Timothy. „Ale buďte klidný, ani Stahlheimer, ani já nemáme zájem dosáhnout slávy a bohatství takovýmhle způsobem. Tak bude to?“

„Nevím, jestli to půjde. Možná je to ireverzibilní proces. Musel bych to propočítat, vyzkoušet, sestavit přístroje –“

„Koukejte, ať vás hezky rychle něco napadne. Neopustíte tenhle byt živý, dokud nebude Stahlheimer zase v pořádku. Jak jste na tom v práci, máte individuální program nebo chodíte na směny každý druhý či třetí den?“

„V turnusu,“ prohlásil Selbrik. „Čtyři dny práce, čtyři dny volna. Dneska jsem měl první volný den,“

„Tak vám tedy zbývají tři dny. Využijte je, jak nejlíp umíte, možná to budou vaše poslední. Co všechno potřebujete?“

„V první řadě svou laboratoř a napojení na ústřední archív.“

„To pusťte z hlavy. Musíte se spokojit s tím, co máte doma nebo co vám můžu bez rozruchu sehnat.“

„Co si vlastně myslíte?“

„Na přemýšlení jste tu teď vy.“ Timothy uvolnil Selbrikovi ruce, nadirigoval ho do koupelny, poručil mu, aby se svlékl a vlezl si do vany, a připoutal mu levačku želízkem k silné trubce, aby se nemohl náhodou osvobodit.

„Co já tady?“ bědoval Selbrik. „Tady přece nemůžu pracovat?“

„Přemýšlet se dá všude,“ odpověděl Timothy. „A tady mě budete taky nejmíň rušit. Musím si ještě zařídit pár věcí.“

Timothy nejdřív zablokoval veškeré spojení ven až na automatické volací zařízení, do něhož vložil zprávu, že Selbrik odjel na hory. Pak zkontroloval zásoby, sepsal dlouhý seznam toho, co je zapotřebí opatřit, a objednal si aerotaxi do Nebrasky.

„Rád bych se sem dostal zpátky,“ řekl Timothy strážnému, „ale bez registrace. Právě jsem tu sbalil parádní buchtu.“

Zasněně se usmál.

„Evelynu?“ Polda se na něj udiveně podíval. „Člověče, vy musíte mít peněz jako slupek! Evelyna je dost vybíravá.“

„Nikdo se to nesmí domáknout. Máte rád vorla?“ Timothy vtiskl strážnému do ruky stodolarovou minci.

„Oukej,“ řekl policista. „Ale přijďte před šestou, potom už nemůžu automatickou registraci vypnout.“

Doma si Timothy prostudoval svůj diář a došlé vzkazy a odřekl všechny schůzky.

Napoleonovi oznámil, že nebude pár dní doma.

Napoleon odpověděl okamžitě otázkou.

+ + prosím o potvrzení + opravdu pár dní? + n. + + +

„Opravdu,“ zavrčel Timothy. „Máš snad něco proti tomu?“

+ + shledávám to pouze nezvyklým + a zneklidňujícím + n. + + +

„Já též,“ odpověděl Timothy. „Konec.“

+ + smím vědět, kde vás lze najít? + n. + + +

„Do toho nikomu nic není. Když se někdo bude ptát, řekni mu, že jsem odjel na dovolenou.“

Potom Timothy brnkl Velkému bratrovi a domluvil si s ním frekvenci tísňového volání, na které by se s Velkým bratrem mohl spojit.

„Co se děje?“ zeptal se Velký bratr ustaraně.

„Potom ti to povím. Jde o obrovské svinstvo.“

„Můžu ti nějak pomoct?“

„Bohužel ne. Musím se s tím vypořádat sám.“

Zavolal plukovníka Hankse, aby odvolal zvláštní ostrahu Stahlheimerova bytu, že se z té nehody na klinice vyklubala nedbalost. Nakonec si promluvil s Maggy Stahlheimerovou. „Nebezpečí je zažehnáno,“ řekl. „Měla bys chodit s Johnem každý den na procházku. Sežeň si dva ‚škvory‘, jeden pro sebe a druhý pro Johna, budete se spolu moct bavit, aniž byste museli mluvit nahlas. Myslím, že bude dobré, když s ním projdeš trasu, po které šel v tu noc, celou tu cestu, rozumíš?“ Přikývla.

„Dám ti vědět kdy.“

Timothy si vzal zavazadla a odcházel ke dveřím. Potom mrkl na hodinky a postavil tašky na zem. Vyjel nahoru do baru. „Vy jste se dneska nějak opozdil, massa Tiny,“ řekl Tom. Timothy jen přikývl.

Potom si mlčky dřepl na stoličku a němě čučel do nočního nebe. Barman ho oslovil, teprve když Timothy přitiskl prsty k desce barpultu a zvedal je.

„Ještě pořád vás to drží?“ zašeptal.

„Jak se vám pozdává tohle, Melvine: Natahuj se, stromečku, nakrucuj se, červíčku, ty však pomni, synečku – poprvé to půjde lehce, podruhé už tíž, potřetí to nezkusíš.“

„Nerozumím –“

„To je ta vaše zapomenutá říkanka.“ Timothy ji zopakoval a přitom zvedal prsty, ukazovák, prostředník – a pak i prsteník! Barman na něj zíral s otevřenou pusou.

„Tiny, vy jste to dokázal! Vy to umíte!“ Timothy mu ukázal, že nepřitiskl malíček k hraně barového pultu všemi třemi články, ale pouze dvěma. „Vy švindlujete,“ vykřikl Melvin zklamaně. Timothy zavrtěl hlavou. „Jenom jsem si dovolil určitou úpravu.“ Přisunul sklenku k barmanovi. „Nalejte mi ještě jednu, Melvine.“

„Měl byste si jít lehnout, Tiny,“ odpověděl barman starostlivě. „Vypadáte utahaně. Asi máte zase nějaký velký případ, co?“

„Jenom se snažím prokázat jednomu příteli službu.“ Podíval se barmanovi do očí. „Jste nábožensky založený? Věříte v nesmrtelnost duše?“ Barman přikývl. „Pak se dnes v noci modlete za mě i za mého přítele.“

10

Třetí den ráno Selbrik Timothyho zavolal. Tváře měl šedivé a propadlé. „Myslím, že to mám,“ řekl unaveným hlasem, v němž však zaznívala úleva. „Doufejme,“ zamumlal Timothy. „Co potřebujete?“

„Nic. Jenom musím jinak zapojit aparaturu.“

Timothy ho ani na okamžik nespouštěl z očí; když mu musel odepnout želízka, kterými připoutal Selbrika k židli, držel v ruce odjištěný rayvolver. „Při sebemenším pokusu mě převézt je z vás mrtvola.“

„Z vás třeba taky.“

„To je moje riziko. Ale hádám, že lpíte na životě víc než já.“ Když byl Selbrik hotový, zavřel ho Timothy znovu do koupelny. Zavolal Maggy Stahlheimerové a řekl jí, že by zrovna měl chuť a čas na procházku a zda by se nemohli sejít. Maggy slíbila, že se ihned vydá na cestu, a zdůraznila „cestu“.

Strážný se zakřenil, když za ním Timothy zašel.

„Krucinálfagot,“ řekl uznale, „tři dni? To bych do vás teda vůbec neřek.“

Timothy se skromně pousmál. „Znám jednoho starého pána, co by taky strašně rád poznal Evelynu. Je dost prachatý.“

„To je v pořádku, mistře. Dejte mi včas echo.“

„Vy jste fajn chlap,“ řekl Timothy. „Hrozně rád bych vám dal něco k narozeninám, ale co? Musím mít ještě někde pár ptáčků zpěváčků, co byste na to řekl?“

„Zbožňuju spíš vorly,“ odpověděl strážný. „Kdypak dorazí ten váš známej?“

„Za pár minut.“

„Tak já teda padám. Nemoh byste to za mě na chvíli vzít?“

Nedalo se přesně určit, kdo je vzrušený víc, Timothy, Maggy nebo Selbrik. Stahlheimera jako by se ten rumraj netýkal. Timothy s ním mluvil, zatímco ho Selbrik připojoval na přístroj.

„Víš, kde jsi, Johnny?“ – „Ano.“ – „Už jsi někdy seděl v tomhle křesle?“ – „Ano.“ – „Posadil ses do něj dobrovolně?“ – „Ano.“ – „Víš, co je to za přístroj?“ – „Ano.“ – „Věděl jsi to, když jsi poprvé usedal do tohoto křesla?“ – „Ne.“ – „Byl jsi spoutaný, Johnny?“ – „Ano.“

Timothy se na Selbrika s úšklebkem podíval.

„Měli bychom začít,“ řekl Selbrik. „Kdo ví, jak dlouho můžu udržet potřebné napětí. Nerad bych něco riskoval.“

„Já taky ne,“ odpověděl Timothy. „Dobrá, začněme. Nezapomínejte, že váš život závisí na tom, jestli se to povede.“

Selbrik ještě jednou přezkoušel vodiče cefalografické přilby. Timothy se posadil k Maggy.

„Ničemu nerozumím,“ zašeptala Maggy, „co se tu děje?“

„Díky tomuhle přístroji přišel Johnny o rozum. Selbrik se teď pokouší postup obrátit.“

Políčka na přístrojové desce se rozsvítila, místností se rozlehlo bzučení, bylo zde cítit halogenát. Stahlheimer seděl nehybně v křesle. Selbrik trval na tom, aby ho i přes jeho nepohyblivost připoutali. Najednou se frekvence bzučení změnila. Selbrik vyskočil. Timothy se okamžitě postavil za něj a vrazil mu rayvolver do boku.

„Vidíte,“ šeptal Selbrik, „vidíte přece, že to jde!“

Stahlheimer zavřel oči, sevřel pevně víčka, znovu je rozevřel do nepřirozené šíře jako někdo, koho právě vyburcovali z hlubokého spánku.

„Johne!“ vykřikla Maggy. Odstrčila Timothyho a Selbrika stranou a naklonila se nad křeslem. Stahlheimer se usmíval. Pomalu a namáhavě pohyboval rty. Blábolil něco nesrozumitelného. Pak jím projelo trhnutí, začal křičet, škubat opěradly, vzepjal se, co mu ocelové obroučky dovolily. Maggy vzala jeho hlavu do dlaní. Stahlheimer se ještě jednou vzepjal a pak se zhroutil, z koutku úst mu vytékal tenký pramínek krve.

„Umírá,“ vykřikla Maggy. „Potřebujeme lékaře. Kde je komunikátor?“

Timothy ji zadržel. Ukázal kontrolní přístroj nad Stahlheimerovou hlavou. Všechny ručičky byly na nule. Timothy sejmul Stahlheimerovi přilbu a zatlačil mu oči. „Je po smrti, Maggy.“

„Ale fungovalo to,“ zachrčel Selbrik. „Fungovalo to. Já jsem si svoje dodržel, pane Truckle. Má zase svou duši. Musíte mě pustit. Pustíte mě, že?“

Timothy ho zatlačil ke zdi a připoutal ke stěžejím dveří.

„Nesmíte mě zabít!“ ječel Selbrik. „To nemůžete udělat!“

Timothy neodpověděl. Pomohl Maggy vyprostit mrtvého z laboratorního křesla a uložit ho na pojízdnou židli. Odvezli ho vedle. Potom Timothy začal pustošit laboratoř. Vytrhal všechny kabely, přeházel přístroje a nesmyslně je navzájem propojil, rozbil displeje, vymazal paměť počítače a naplnil ji videoprogramy, pozotvíral všechny skříně a schránky, nechal všechny krystaly, fólie a pásky projet eliminátorem, prohledal celý byt a vrátil se s dvěma pytli nacpanými krystaly a fóliemi, které také vyeliminoval.

Selbrik zpočátku křičel a nadával, pak škemral a brečel a nakonec zvadl. Když Timothy vyklopil z eliminátoru na podlahu zbytky, Selbrik se hystericky rozchechtal. „Opravdu si myslíte, že můžete takhle zničit nějaký objev? I kdybyste vymazal všechny krystaly na světě, pokrok nezastavíte; to byste musel všechny mozky –“ Zmlkl uprostřed věty a vyjeveně se podíval na Timothyho. Oči se mu rozšířily strachem. Timothy si připravil injekční jehlu a z kapsy vyndal čtyřkubíkovou ampulku holylovu.

„To nemůžete udělat,“ zanaříkal Selbrik, když Timothy upiloval vršek ampulky a vyhrnul mu rukáv. „Bral jsem přece pilulky. Nikdy už bych se neprobudil!“

„Přestaňte mi tu brečet,“ vyjel na něj Timothy. „Dostane se vám cti zemřít v nádherně barevném snu. Jenom si musíte určit, jestli má trvat pár hodin nebo několik let. Jak velkou mám dát dávku?“

„Svině,“ řval Selbrik, „hnusnej, podrazáckej, podělanej trpaslíku!“

„No tak to si s vámi musím zahrát kalifornskou ruletu.“ Timothy stlačil píst dolů a natáhl do stříkačky zlatožlutou tekutinu. Selbrik vykřikl, když mu Timothy vpíchl do paže jehlu. Za chviličku se mu obličej rozjasnil. Začal se usmívat a prozpěvovat si. Timothy otřel stříkačku hadříkem a vtiskl ji Selbrikovi do ruky. Ten si ji prohlédl jako něco naprosto cizího, zahihňal se a hodil ji na podlahu. Timothy mu odepnul želízka. Selbrik si ho nevšímal. Začal tancovat. Rozpřáhl ruce a kroužil po místnosti, pod podrážkami mu skřípaly rozdrcené krystaly.

11

„Co to máš?“ Maggy ukázala na titanové válce, které držel Timothy v podpaží.

„Prázdné konzervy. Tedy doufám, že prázdné.“ Strčil je do plastového pytle. Potom posbíral svoje věci a všechny je nacpal do tašek. Nakonec si z rukou stáhl fóliové rukavice. Vypadal strašlivě unaveně, z obličeje mu vystupovala špičatá brada a podél nosních dírek se mu usadily hluboké vrásky.

„Teď musíme Johnnyho dopravit domů.“ Položil Maggy ruku na paži. „Myslím, že je to tak pro něj lepší. Co to bylo vlastně za život.“

„Ale dokud žil, byla tu určitá šance, že se jednoho dne zase uzdraví.“

„Myslíš si, že ďábel vydá duši, kterou už má ve spárech?“

Maggy se na něj nechápavě podívala. Marně čekala na nějaké vysvětlení.

„Dostat se odsud není žádný problém,“ zamumlal Timothy. „Nejlíp, když ho dotáhneme do parku a odtamtud zavoláme ambulanci. Řekneme, že ho smrt zastihla nečekaně při procházce, což je koneckonců pravda.“

„A co s tímhle tady?“ Maggy pokývla směrem ke dveřím.

„Dřív nebo později ho najdou a zjistí, že si předávkoval holylove a v rauši rozmlátil laboratoř, pak ho odvezou do blázince. Nebo na patologii.“

Maggy byla vyděšená.

„Nekoukej se na mě tak!“ vyjel na ni Timothy. Zakryl jí rukama oči, ale ona ucukla.

„Vím dobře, co si myslíš!“ zakřičel Timothy. „Myslíš si, že je pro mě legrace zabít člověka?“

Pobíhal po pokoji a nakonec se před ní zastavil.

„Neměla by ses děsit těchhle rukou, Maggy, ale světa, v němž musí našinec usmrtit starého unaveného dobráka, jestliže se nechce provinit na statisících nevinných lidí. Občas ti náhoda přihraje do ruky zodpovědnost, která se nedá odpálkovat, jestliže máš v sobě alespoň jiskřičku svědomí.“

Nalil si velkou sklenici až po okraj džinem a naráz ji do sebe zvrhl.

„Bezduchý – lidé už po tisíciletí používali tohle slovo, ale neměli tušení, jak příšerné by bylo, kdyby se tahle metafora stala skutečností.“

„Co tím myslíš, Tiny?“

„Johnny nejspíš přišel na obrovský objev, který – ne, neřeknu ti to. Zůstane to do smrti v mé hlavě. Nikdo se to nedozví. Nikdo!“

„Myslíš si, že můžeš zamezit, aby se nějaký objev dostal na denní světlo? Dřív nebo později přijde někdo jiný.“

„Někdy znamená pár let nekonečně mnoho. Jeden nebo dva roky mohou znamenat život pro milióny lidí, možná dokonce pro celou planetu.“

12

Timothy se válel ve vaně dlouho. Proplouval mezi růžovými korálovými útesy, nad nimiž se v rozvířené vodě pohupovaly světle modré medúzy. Potom dlouho vybíral, než se rozhodl pro kardinálsky rudý oblek a zlatavou košili. Odešel do kuchyně a nakoukl do spíže. „Ne,“ zamumlal, „dneska bych asi nemohl nic z konzervy.“ Udělal si dvě vajíčka.

Zatímco si včesával do vlasů zlatorudou, pustil si Napoleona, který mu přehrál vzkazy, které došly v jeho nepřítomnosti. Najednou se rozchechtal. Na displeji se objevilo:

+ + událost na klinice nebyla atentátem, ale nedbalostí personálu + ošetřovatel se přiznal + lexington + + +

„Víš, Napoleone,“ řekl Timothy spokojeně, „vždycky znovu mě překvapí, jak člověk může vyjít z nesprávného předpokladu, a přesto dosáhne správného cíle.“

Než odešel z bytu, zeptal se Napoleona: „Trápí tě, že nemáš duši?“

Netrvalo dlouho a Napoleon si hekl. Timothy stiskl tlačítko výstupu.

+ + co je to duše? + žádná informace v paměti + mám provést rešerši? + n. + + +

„Radši ne,“ řekl Timothy.

***

Monstrum Samuel

1

Timothy cítil, jak ho opouštějí smysly. Pocit vlhka, který ho stále odděloval od okolí, se najednou rozplynul; z kůže a ze svalů se mu vytratil veškerý cit; nervy mu otupěly. Vznášel se v beztíži, jako by neměl tělo. Poslední stopy drsné vůně chaluh a moře se vypařily. Zaplavil ho pocit nevýslovné lehkosti. Potom nastalo nesmírné ticho, které utlumilo šumění vzdálených příbojových vln, narážejících o pobřeží, a zároveň odumřelo světlo. Barvy si hrály na schovávanou. Modrá prolnula do zelenomodré, fialovomodré, černomodré a modročerné a nakonec se změnila v bezbarvou temnotu, z níž vyskakovaly vzdálené světelné body.

Když se probudil, nevěděl nic.

Snažil se upamatovat. Neměl představu, kde vlastně je, jen neurčitě cítil nebezpečí, číhající ve tmě. Ptal se sám sebe, zda má strach. Připadalo mu, že trvá nekonečně dlouho, než zformuluje tuhle otázku a odpoví si na ni. Ne. Potom si uvědomil, že necítí tělo. Pokusil se pohnout prsty. Nebyl s to zjistit, zda se mu to povedlo. Mozkem mu probleskla myšlenka na smrt: duše bez těla. Timothy se bránil tomuto pomyšlení. Myslím, tedy jsem. Pokoušel se ohnout prsty na nohou, hýbat rukama a nohama. Nic. Když vydal mozku příkaz k otočení, měl dojem, že pocítil sotva postřehnutelný tah, jako když se někdo češe proti vlasu.

Chtěl si sáhnout rukou na zátylek, ale nepozoroval, zda se ruka pohnula a zda se prsty něčeho dotkly. Snažil se zavřít oči. Nic mu nenaznačilo, zda se mu podařilo alespoň tohle. Proč?

Byl vyčerpaný. Dlouho odpočíval, než sebral tolik sil, aby se odhodlal k novému pokusu. Otevřel víčka.

Před očima mu kroužilo světlo, tak syté, že se až zděsil. Byl rád, že je schopen se vylekat. A že existuje nějaké světlo. 11.17.

Když si Timothy uvědomil, že to jsou číslice, vrátila se mu i paměť. Jedenáct hodin sedmnáct minut. Lázeň. Nicota. Světelné číslice se míhaly. Ne, to zakýval hlavou. Soustředil se a zastavil výkyv číslic. 11.18. V deset si šel lehnout. Až do večera. 11.19. Co se stalo?

Tma začala blednout, až ho obklopila jemná šedomodrá mlha. Do ticha ukapávaly tóny, které se spojovaly v akordy. Timothy viděl, jak se před ním zformoval nějaký obrys, plocha, která dostávala stále jasnější podobu. Rozeznal své nohy, klátící se v prostoru. Akordy splynuly v melodii, která mu zvedla náladu. Byl šťastný. Snažil se vzepřít tomuto pocitu. 11.24. Program buzení! Kdo ho spustil? Takhle tedy vypadalo to, co jinak vnímal jen ve svém podvědomí, když se vracel ze své vainity, nicoty. Světlo se ustálilo na důvěrně známé ocelové šedi. Za chvíli se po stranách objeví barvy. Květiny. Ryby. Nad ním se bude prohánět bílý delfínek.

Barvy vzplály. Proplouval mezi květinami a rybami. Kde je bílý delfínek? Šeď zesvětlila, vybledla.

„Dobré jitro, Tiny,“ ozval se za ním nějaký hlas. „Promiňte prosím, že vás vracím na zem.“

2

Poznal ten hlas, ale nedovedl ho zařadit. Nějaká žena. Timothy se pokusil obrátit, ale neměl dost síly. Žena s basem. Teď alespoň věděl, kde je. Ležel ve své koupelně a od ryb, korálů a květin ho dělily skleněné stěny, a jestliže se neobjevil bílý delfínek, pak to bylo tím, že se nezapnula projekce, která dotvářela iluzi, že se vznáší uprostřed širého klidného oceánu.

„Myslím, že vás teď můžu bez nebezpečí vytáhnout,“ ozval se hlas. Vedle Timothyho hlavy se vynořil stín, v němž rozpoznal tvář Debory Johnsonové. Třasořitka! Jednou rukou mu podložila záda, do nichž se pomalu vracel cit, druhou rukou mu uvolnila hlavu z držáku, popadla ho pod koleny a vyzvedla z bazénku. Uložila ho do křesla, přikryla ho a odvezla do obýváku.

„Whisky?“

Timothy zamžoural. Třasořitka mu lžičkou lila whisky do úst, potom přitáhla masážní stroj a nechala Timothyho důkladně prohníst.

„Tohle už proboha podruhé nedělejte, Debby,“ řekl Timothy. „Jednomu jde o život, když ho neodborně probouzíte z nevědomí.“

Třasořitka se uchechtla. „Zeptala jsem se Napoleona, jak vás dostat zpátky na zem.“

„A on vám to řekl?“

„Samozřejmě. Co mohl dělat? Strčila jsem mu před identifikátor svou frekvenci.“

Timothy si umínil, že tenhle problém okamžitě vyřeší. „Odporný svět,“ řekl, „kde stačí policejní frekvence, aby se z důvěrníka stal práskač!“

„Nezlobte se na něj, Tiny. Byla bych si s ním docela ráda popovídala o jiných věcech, ale mlčel jako jedna z těch vašich zlatých rybek. Nevím, jak jste si tohle zařídil.“ Číhavě se na Timothyho podívala, ale ten nereagoval. „Prozradil mi jenom, kde jste a jak mám nastavit program buzení. Že taky děláte tyhle pitominky. Jako by vám nestačilo, že jste si opatřil tuhle skuhrající plastiku!“

„To není pitominka, Debby. Je to fantazie, opravdu. Jednou byste to měla zkusit. Regeneruje to mozek, člověk je vnímavější, citlivější –“

„Už takhle mám víc citů, než je mi zdrávo,“ odsekla. Timothy měl co dělat, aby se nerozchechtal. Třasořitka a city!

„Tak se tak ptám,“ řekla, „jak si můžete dovolit takový přepych. Loupež nebo vydírání?“

„Předpokládejme, že jsem někomu pomohl vyřešit takový drobný problém, například panu Brookerovi. Vy to nemáte v záznamech?“

„Mám dojem, že jste mu vybílil vinný sklep.“

„To byla prémie,“ odpověděl Timothy. „Ale jenom z potěšení bych nevyžil. Nejste zrovna moc informovaná, Debby.“ Zakroutil hlavou. „Už ani policie není, co bývala. Ale koneckonců z toho žiju. Proč vy vlastně nepřejdete na volnou nohu?“

„A proč? Právě mě povýšili. Vy to nemáte v záznamech?“

„Blahopřeju. Co teď děláte? FBI?“

„Máte před sebou náčelnici illinoiské kriminálky.“ Prkenně se posadila, zatáhla břicho, vypjala hruď a zavřela oči; dík povislým tvářím a bambuli místo nosu však stejně pořád vypadala jako matróna, třebaže na sobě dnes měla černé saténové šaty téměř bez ozdob a la devatenácté století. Timothy věděl, jak její zevnějšek dokáže klamat, jak dovede být krutá. Ne náhodou byla Deborah Johnsonová víc než deset let náčelnicí chicagské kriminálky.

„Co vás ke mně přivádí, Debby?“ zeptal se Timothy. „Určitě ne jenom přání mě zase jednou vidět.“

Deborah si nervózně mnula ruce. „Potřebuju vaši pomoc, Tiny.“

„Vy? To se povedlo.“

„Ne já soukromě,“ řekla váhavě, „já –“

„Nepřejdeme raději do mauzolea?“ Timothy si zapověděl dát do téhle otázky třeba jen náznak ironie.

„Ano, ráda.“ V hlase jí zazněla úleva. Timothy se přesunul v křesle do mauzolea.

„Tak tohle je tedy vaše pověstná sluj.“ Deborah Johnsonová se bez ostychu rozhlížela. „Pořád se divím, jak jste mohl na tohle dostat povolení.“

„Nedivila byste se, kdybyste věděla, jaké mají velikáni našeho světa občas problémy.“ Timothy vypnul osvětlení až na lampičku na svém křesle.

„Zrovna jsem si to tu chtěla trošku omrknout,“ řekla Třasořitka zklamaně. „Snad proti tomu něco nemáte?“

„Raději mi povězte, kde vás tlačí bota.“

„To vás musím nejdřív vzít pod přísahu, Tiny.“ Z kabelky vyndala rekordér, vložila do něj nový krystal a přiměla Timothyho, aby odříkal předepsanou hlasovou zkoušku a uvedl svou identicatovou šifru.

„Timothy Truckle,“ pronesla Třasořitka slavnostně, „tímto se zavazujete sloužit Spojeným státům americkým. Slibujete, že se cele a beze zbytku budete zasazovat o blaho USA, zachovávat služební tajemství a řídit se všemi předpisy.“

Nastavila Timothymu rekordér, ten však nasupeně máchl rukou. Třasořitka stopla přístroj.

„Takhle ne,“ řekl Timothy, „jenom ne tyhle vlastenecké bláboly, podle kterých mi můžete poručit, abych zabil vlastní mámu. Zavážu se, že budu zachovávat ta vaše tajemství, víc ne.“

„Musím vás vzít do přísahy, Tiny. Jde o nejvyšší stupeň utajení.“

„A když odmítnu?“

„Přijdete o licenci.“

„O tempora, o mores.“

„Co jste to říkal?“

„Staré latinské rčení, něco jako: Ó jak všivé časy, ó jak hnusné mravy.“

Třasořitka se zašklebila a znovu mu nastavila rekordér.

„Zavazuji se,“ řekl Timothy. Zatímco Deborah Johnsonová skládala rekordér, nalil si sklenku Queen Anne a rovnou ji do sebe převrátil. Ještě dobře, že mu Třasořitka neviděla do tváře.

„A nesmíte si nahrávat náš rozhovor,“ řekla.

„K čemu takové tajnůstkaření, když pracuju pro vládu? Chcete tím snad naznačit, že by mě mohl fízlovat ještě někdo jiný?“

Třasořitka přešla otázku mlčením. Pohodlně se rozvalila, založila si ruce za hlavou a zavřela oči. „Tiny, víte, že vás mám docela ráda.“

„To mi samozřejmě neušlo, i když nechápu proč. Proč, Debby?“

„Je to tak důležité? Třeba to nevím ani já.“ A tohle ti mám věřit, pomyslel si Timothy. Jako by Třasořitka někdy něco udělala, aniž si to předem nespočítala. Zpočátku si myslel, že má vůči němu mateřský komplex, že ji její ženský instinkt pohnul k tomu, aby ochraňovala trpaslíka, vyvržence, ale pak mu hezky rychle došlo, že její okázalá mateřskost je jenom divadýlko – a Třasořitka si skoro den co den nacházela příležitost, aby se předvedla někde na veřejnosti. Neúnavně pracovala na pověsti sice rázné, v případě nutnosti víc než drsné, ale jinak měkkosrdcaté ženy středozápadní bodrosti. S úspěchem. Nejenže odrovnávala jednoho soka za druhým, ale rok co rok šplhala po mocenském žebříčku o další příčel a vypadalo to, že v hloubi duše sní o nějakém postu v guvernérském paláci, ne-li dokonce v Bílém domě.

A ty jako její dvorní trpajzlík! Timothyrou dalo práci, aby potlačil zachichotání. Pozorně si ji prohlížel. Možná si vůči němu mohla dovolit nějaké city jako náhražku za chladnou a krutou podstatu své práce a nemilosrdný mocenský boj proti všem rivalům. Ne. Nejspíš jenom přeceňovala jeho styky s velkými bossy.

Otevřela oči. „Poslouchejte mě dobře, Tiny. Jestliže něco o tomhle případu prosákne na veřejnost a vznikne sebemenší podezření, že v tom nějak lítáte, nebudu už moct nad vámi dál držet ochrannou ruku. To nedokáže nikdo, ani vaši vlivní přátelé a zákazníci, jasné? Absolutní mlčenlivost je nejvyšším přikázáním. Tentokrát je to přednější než úspěch.“

„Vy, Debby, a Spojené státy americké jste mými klienty a můžete najisto počítat s mou diskrétností. Mimochodem kdo vlastně zaplatí honorář?“

„Nebudete nic nahrávat – slibujete?“

„Slibuju.“

„Musíte mi pomoct najít jednoho člověka, co zmizel před třemi dny: Samuela Baxtera.“

„Proč já? To nemáte vy, státní a federální policie ani FBI a NSA dost lidí a fízlů, abyste toho Samuela Baxtera našli?“

„Hledají ho, všichni. Zatykač na Baxtera visí v kdejaké služebně; bezpečáci v dopravních prostředcích, domovní i soukromí policisté, naše spojky v zábavních podnicích, pouliční i domovní kontroloři, všichni znají jeho tvář a na jeho dopadení je vypsána vysoká odměna.“

„A to já mám taky pobíhat všude možně a být pro srandu pasažérům?“

„Samozřejmě, že ne. Vy máte za úkol jenom přemýšlet, a mě stálo zatraceně moc námahy přesvědčit krizový štáb, aby vás do toho zapojili. Abyste nám totiž mohl pomoct, musíte znát podrobnosti, které se kromě hrstky vybraných lidí nikdo nedoví. Vidíte, jakou mám k vám důvěru, Tiny.“

„Je mi ctí,“ řekl Timothy. „Ale přejděte k věci. Proč krizový štáb? Co je tak zvláštního na Samuelu Baxterovi?“

„Je to monstrum.“

3

Timothy se nadzvedl a nevěřícně se na Třasořitku podíval. Ta jen zamrkala. Timothy si nalil ještě jednu sklenku Queen Anne.

„Vím, co máte na jazyku,“ pokračovala Deborah Johnsonová. „Že jsme podepsali Konvenci o nových lidských právech a Dohodu o zákazu genetických pokusů na lidech a ještě pár smluv podobného ražení. Ano, to jsme tedy podepsali. A jestliže je nedodržíme, hrozí nám určité sankce: zastavení dodávek z Arktidy a přídělů surovin ODTAMTUD a co já vím co všechno ještě. Právě proto se to nesmí nikdo dozvědět. Nikdo, Tiny!“

„Ale nasadili jste přece na Baxtera statisíce lidí,“ vrátil jí to kousavě Timothy. „Někdo ho najde a dá se předpokládat, že u toho nebude sám. Co uděláte se svědky, odděláte je?“

„V nouzi nejvyšší ano. Chceme ho ale najít dřív, než se dostane mezi lidi. Mimochodem, jediné, čím se Samuel Baxter napohled odlišuje od normálních lidí, je, že má čtyři ruce.“

„Čtyři ruce?“

„Jo, má zdvojené rameno.“

Dala mu čas, aby si to představil a poněkud se z toho pomyšlení vzpamatoval.

„Aby nebyl nápadný, nosí speciální oblek, v němž může druhý pár rukou skrýt. Kromě toho máme mistera Super-X.“

„Mistera Super-X?“

„Neříkejte, že jste o něm ještě neslyšel! O nikom jiném se teď nemluví.“

„Ani ťuk. Ale v posledních dnech jsem dělal jako vzteklý a potom jsem se hned vytratil do nicoty. Zprávy jsem si nechal zaznamenat napotom. Co je to zač, ten mister Super-X?“

„Reklamní trik. Muž se čtyřma rukama, co přiletěl od jiné hvězdy, aby dobyl Zemi pro nové ovesné vločky Super-X. Přidělali jsme pár tuctům lidí druhý pár rukou a poslali je jako reklamní panáky do ulic. Dobré, co?“

„Fikané.“ Timothy si povolil třetí whisky.

Třasořitka pořád ještě nechtěla nalít.

„Povídejte,“ požádal ji Timothy. „Všechno. Od začátku.“

„Výchozím bodem,“ spustila, „je Fort Baxter. Leží na poloviční cestě mezi Chicagem a Saint Louis, kdysi tamtudy protékala řeka Illinois. Vy tu díru nebudete znát, Tiny. Pěkně zaneřáděná krajina! Nejhnusnější z celého Illinoisu. ne-li ve Státech vůbec. Fort Baxter leží v opuštěném pásu mezi chicagskými kališti na severu a saintlouiskými odpadovými pouštěmi na jihu. V téhle pustině, kam zaručeně nezabloudí živá duše, nemluvě o tom, že by se tam někdo vydal dobrovolně, leží Fort Baxter zaštítěný skoro neproniknutelnými kališti, uprostřed oblasti hnusných a nepopsatelně smradlavých smogových a spadových bouří. Pokusná stanice je prý ale oáza, ve které se dá nádherně žít. Samozřejmě je chráněná proti bouřím klimasférou. A taky proti nežádoucím návštěvníkům.“

„Jak se Baxter odtamtud dostal?“

„Docela legálně. Byl to experiment. Měl se pokusit o přechod odpadových pouští, byl to test jeho inteligence. Vysadili ho spolu s doprovodným oddílem asi padesát kilometrů severně od Fort Baxteru. Pokus začal normálně, Baxter dostal poslední instrukce, hodil si výstroj na záda a vydal se na cestu. Do večera ušel dvanáct kilometrů, a tak mu povolili, aby se utábořil na noc.“

„Byl někdo s ním?“

„Ne, měl rádiové spojení s ‚pozemní základnou‘, jak tomu říkají. Chtěli, aby byl odkázán sám na sebe; jako astronaut na cizí planetě, a Tiny, tam to připomíná mnohem víc nějakou jinou hvězdu než Zemi. Viděla jsem snímky.“

„To si dovedu představit,“ řekl Timothy, „byl jsem před lety v clevelandských kalištích a u Erijského jezera.“

„Přesně tak! Baxter provedl podle rozkazu odpočet. V noci se spojení přerušilo. Pokusili se ho obnovit, ale marně. Vrtulníky pátracích oddílů musely obrátit, protože vlétly do spadové bouře.“

„Co když v ní Baxter zahynul?“

„To si zprvu mysleli taky. Ale nenašli žádné pozůstatky, žádnou mrtvolu, nic z jeho výstroje. Až předevčírem objevili stopu: plechovky od konzerv, které bylo možno přesně identifikovat. Narazili na ně asi dvacet kilometrů na sever, směr Chicago. Hned nato byl ustaven krizový štáb. Když nemohli ani se spoustou vrtulníků a letadel vybavených elektronikou nic najít, zdvojnásobili uzávěry na všech příjezdových cestách do Chicaga, vydali zatykač a zplodili mistera Super-X. Baxter je velmi inteligentní. Je třeba se obávat, že pronikne až do Chicaga. Představte si, že se dostane do styku s Podzemím! Hrůza pomyslet! Nejspíš vám to bude připadat nemožné, Tiny, ale tihle banditi si vždycky najdou nějaký způsob, jak se dostat skrz uzávěry nebo jak někoho propašovat k těm ODTAMTUD. Představte si ten skandál, kdyby se Baxter u nich vynořil! Musíme ho najít. Vkládám ve vás velké naděje, Tiny, skoro bych řekla, všechny své naděje. Jste odborník na mimořádné případy, a tohle je jeden z nich. A co se týče vašeho honoráře, stanovíte si ho sám, jakmile najdete Baxtera. Kromě běžných denních výdajů, samo sebou. Máme všechny plné moci, všechny.“

„Popřemýšlím, co bych si tak mohl přát. Ale povězte mi jedno, Debby, proč tyhle pokusy? Proč takové riziko? K čemu nám jsou, krucinál, monstra, i kdyby měla třeba šest rukou a sto nohou? Není tenhle svět už takhle dost příšerný?“

„To jste opravdu tolik mimo svět? To vám nedokáže odpovědět ani ten váš proslavený mozek? Baxter a spol. budou jednou naší tajnou zbraní, abychom se vypořádali s těmi ODTAMTUD.“

4

Timothy nahlas vyprskl. Trvalo hodnou chvíli, než se uklidnil. Třasořitka se na něj dívala s nehybnou tváří.

„Promiňte,“ řekl Timothy, „ale ten fór byl až moc dobrý. Vypořádat se s těmi ODTAMTUD! To můžete vyprávět nějakému prvňáčkovi, ale ne mně.“

„Myslím to naprosto vážně,“ odpověděla Třasořitka. „Samozřejmě nemám na mysli válku nebo něco podobného. Bohužel to dneska nevypadá, že by se ještě dalo něco vrátit zpátky, alespoň ne v téhle chvíli. Ale status quo, Tiny, ten musíme zachovat. Všemi možnými prostředky. Proč nás nechávají ti ODTAMTUD na pokoji, když jsou o tolik silnější? Mají mnohem větší potenciál, mnohem víc lidí a materiálu, mají pod palcem vodu a atmosféru, disponují zásobami surovin skoro na celé Zemi i na Měsíci a jednoho dne zaberou i Mars a Venuši. A jednou budou schopni prorazit naši izolaci, aniž by se museli bát odvetných zbraní, nihilizačních, virových a nervových bomb. Mezi námi, Tiny, naše hospodářství a věda už hezky dlouho stagnují. Ale přece jen existuje jeden obor, v němž můžeme ty ODTAMTUD předstihnout, a jednou to bude možná rozhodující obor: člověk! Oni sami si zahradili cestu konvencemi o zákazu této zbraně. Když se nám povede vypěstovat člověka s dvojnásobnou mozkovou hmotou a čtyřnásobnou výkonností, pak budeme mít zase šanci.“ Třasořitka zakývala hlavou na Timothyho tak horlivě, až se jí zatřásly povislé líce. „Možná i větší šanci, než jen bránit svobodu. Proto tyhle pokusy, Tiny. Baxter je jen první, ale slibný výsledek.“

Zalovila v kabelce a vytáhla několik fólií.

„Mozková hmota o sedm procent víc,“ předčítala, „vzhledem k lidskému průměru. Rychlost myšlení je na sto deseti procentech, účinnost dokonce na sto dvaceti čtyřech, kapacita paměti se nedala prozatím zjistit; dosud nepřišli na nic, co by zapomněl.“

„Chudák chlapec,“ ujelo Timothymu.

„Proč chudák?“

„Není to jedna z nejkrásnějších vlastností, že člověk umí zapomenout? Jak má žít bez milosrdného daru zapomínání? Bylo by divu, kdyby se tenhle Baxter zcvokl? Kdyby se prostě začal blbnout na kvadrát. Jak si vlastně ověřili, že přece jen nic nezapomněl?“

„Všechny informace, které dostal, má v paměti počítač. Uvědomte si, že Baxter vyrůstal ve fortu, tedy v pevnosti, v prostředí, kde se dal kontrolovat každý jeho krok. Tohle byl jeho první výlet.“

Timothy si nalil čtvrtou whisky, ale pak sklenku odstrčil stranou.

„Další předností jsou jeho čtyři ruce. Je vycvičen tak, aby plnil nezávisle na sobě dva programy najednou. Tady, to je on.“

Podala mu fotku.

„Proboha, vždyť je to ještě dítě,“ vykřikl Timothy.

„Jaképak dítě! Je mu šestnáct, ale inteligence má za nás za oba. A neví, co je to cit! Ani vůči sobě samému, reaguje čistě logicky!“ Třasořitka se přímo vemluvila do svého nadšení, tváře jí hořely.

„Víte to určitě? Člověk bez citů?“

„Ano, fantastické, co? Bez citů, rozptylování, bez jakéhokoli plýtvání časem.“

„Musím se o něm dozvědět víc, mnohem víc.“

„Tohle je všechno.“ Třasořitka mu podala fólie. „Nedozvěděl byste se ani to, kdybych se za vás nezaručila. Přesto stojí za dveřmi po zuby ozbrojené komando, které se postará o to, aby se materiály vrátily v pořádku a neporušené zpátky.“

Timothy přelétl fólie. Bylo toho zoufale málo, byly to především myšlenkové struktury a přehled informačních okruhů, kterými nakrmili Baxtera, včetně několika poznámek o jeho chování a popis místa, kde s ním bylo přerušeno spojení. Žádný odkaz na jeho původ a výchovu. Timothy si to prohlédl ještě jednou a skutečně tam nebylo nic, ani to, že Baxter je čtyřruký.

„Můžu si udělat nějaké poznámky?“ zeptal se Timothy.

„V žádném případě.“

Timothy si vštěpoval obsah fólií do paměti. Alespoň na půl hodiny se mohl spolehnout na svou krátkodobou, téměř fotografickou paměť. Do té doby se musí Třasořitky nějak zbavit. Ta z ničeho nic vstala a sebrala mu fólie.

„Tu fotku si můžete nechat.“

„Tyhle informace mi nestačí, Debby, to je vám snad jasné, ne? Musím si promluvit s jedním – jak se tomu říká – s jedním jeho vynálezcem.“

„To není možné. Vy pořád nedoceňujete, co mě to stálo námahy, abych vám mohla vůbec dát tolik informací.“

„Pak vám nemůžu pomoct.“

„Zavázal jste se přísahou.“

„Nasadit všechny své síly, to ano. Ale žádné síly nejsou neomezené. Myslím, že je to taky ve vašem zájmu.“

Deborah Johnsonová souhlasně přikývla.

„Ano,“ řekla, „nerada bych se ve své funkci blamovala hned na začátku. Ale není to možné, opravdu.“

Timothy chvíli přemýšlel. Třasořitka trpělivě postávala vedle jeho křesla.

„A co jeho vychovatelé?“ zeptal se Timothy. „Přece musel mít nějaké vychovatele, pár lidí, kteří se o něj starali, co ho učili. Třeba se najde někdo, kdo by nemohl nic prozradit o vlastních pokusech, ale může mi dát nějaké informace o Baxterově každodenním chování, ne?“

„Moc v to nedoufám, ale porozhlídnu se. Vypustíte mě ven?“

Protože Timothy věděl, jak ho Třasořitka bude v téhle chvíli sledovat, učinil řadu zbytečných úkonů; zapnul ventilaci, spustil v obýváku žaluzie a rozsvítil, na dálku nakrmil zlaté rybky, postavil vodu na kávu a začal napouštět vanu, jeho levačka při tom asi na deset sekund spočinula na dotykovém identifikátoru, ukrytém v lenochu křesla. Hned nato se dveře mauzolea otevřely. Deborah Johnsonová se odtud přímo vyřítila, Timothy měl co dělat, aby jí stačil. Ve venkovních dveřích se ještě jednou ohlédla.

„Počítám s vámi napevno, Tiny. Musíte to zvládnout. Uvidíte, že na tom nebudete nic tratit.“

Timothy za ní zamkl. Pak si donesl whisky a posadil se k Napoleonovi.

„Ach jo, brácho,“ zasténal. „Kdybys věděl, co je na tomhle světě špíny, vyrval by sis všechny pojistky.“

Nadiktoval Napoleonovi slovo za slovem a číslici za číslicí obsah tajných fólií; samozřejmě zakódovanou frekvencí. Potom instruoval komunikátor. „Jdu se koupat a pak do postele a nejsem pro nikoho k mluvení kromě Debory Johnsonové.“

„Ať jde do háje,“ dodal ještě, ale ne dřív, než vypnul příjem.

5

Když se vzbudil, byl Timothy čilý jako rybička. Vydatně posnídal, třebaže byla noc, uvařil si zrnkovou kávu a posadil se k Sněhurce. Sonika lehce a vzletně předla. Proseděl u ní skoro hodinu, houpal se na židli a oddával se křehkým tónům, kterými ho Sněhurka oblévala. Potom vložil do spektomatu Baxterův snímek, fotografii zvětšil a promítl na stěnu tak, aby se mohl dívat Samuelu Baxterovi v životní velikosti přímo do očí. Velká, jasně modrá kukadla. Tuctový obličej. Mládenec, jakých jsou tisíce, běloch, blonďatý, lehce odstávající uši, které vykukovaly i přes husté vlasy sahající na ramena, pihatý, ještě ne zcela vyvinutý nos a dolíček na bradě. Díval se na Timothyho trochu smutně, ale to mohlo klamat. Timothy si zvětšil snímek na celou stěnu a snažil se vysledovat svůj dojem. Baxter vypadal opravdu zarmouceně. Žádné city? Pche! Jako by mohl existovat nějaký člověk bez emocí. A Baxter byl přes to přese všecko člověk, nebo snad ne?

Timothy si vyposlechl Napoleona, všechna data, která mu o Baxterovi dal. Bylo toho zatraceně málo. Bez dalších faktů ani nemělo cenu se do toho pouštět. Z tajné schránky si přinesl mapu Illinoisu a plán města Chicaga. Kdyby Třasořitka tušila, že něco takového má, pomyslel si spokojeně, že má dokonce i měřické mapy – a ty nejnovější k tomu!

V sedm hodin zavolal Joshuovi Treversovi a vyžádal si informace o misteru Super-X, od čeho byl hlavní archivář největší zpravodajské společnosti jeho přítelem? Timothy se neomlouval, že ho přepadá takhle při snídani, a Joe ani nemukal; už dávno si odvykl stěžovat na Timothyho adresu. A klást zvědavé otázky. Kolem mistera Super-X musel být hrozný humbuk, protože mu Joe nemohl přijít na jméno.

„Takovej binec kvůli ovesnejm vločkám!“ řekl na závěr. „Jako kdyby nebylo úplně fuk, jakej druh do sebe člověk nasouká, protože ten blaf stejnak pochází z jedný a ty samý chemický fabriky.“

Timothy ho pozval někdy na oběd. Slíbil Joeovi rybu, čerstvou štiku. Jakmile ji sežene. Na opravdovém másle. O Baxterovi Joe samozřejmě slyšel. ICC ani žádná jiná zpravodajská společnost nevydá o pátrání zprávu.

„Divný je, že si to nepřejou policajti,“ řekl Trevers. „Nemáš potuchy proč?“

„Ne,“ odpověděl Timothy, „jak bych to mohl vědět?“

„Mně je to ukradený,“ zabrumlal Joe. „Pátrá se přece po tolika lidech. Jestli Baxter nebo někdo jinej, jednoho krásnýho dne stejně skončí u mě v archívu. Jako lidi, co je někdo odprásknul, rozmašíroval, pověsil nebo rozčtvrtil. Teda, jestli to nebyli žádní nýmandi, co po nich ani pes neštěk.“

Krátce po osmé přišla Deborah Johnsonová. Neohlásila se předem, a zazvonila rovnou u dveří. Timothy rychle schoval měřické mapy. Ani nechtěla jít dál.

„Nemám čas, Tiny. Jenom pro vás něco mám.“

Pokynula rukou a tři ozbrojení policisté přivedli nějakého muže.

„To je všechno, co jsem sehnala,“ řekla Třasořitka. „Tohohle muže máte k dispozici přesně na hodinu.“

Než se Timothy vzpamatoval z úžasu, Třasořitka se vytratila. Policisté se postavili přede dveře Timothyho bytu. Seržant strnule zíral na dveře a další dva jistili přístup ze stran. Timothy vtáhl muže do bytu; bylo mu kolem šedesátky, byl středně vysoký, měl baňatý nos, uslzené oči a hrozně dlouhé ušní lalůčky. Na sobě měl yllicordový, na loktech a na kolenou ošoupaný oblek. V obrovských rozpraskaných tlapách muchlal kšiltovku.

Nevypadá zrovna moc inteligentně, pomyslel si Timothy. Podal mu ruku. „Jmenuju se Timothy Truckle.“

„Pat –“ Muž se uprostřed slova zarazil a rozpačitě se zakřenil.

„Vlastně vám to ani nesmím říct.“ Koktal a měl přízvuk upperslumů.

„Nevadí,“ řekl Timothy. „Co si dáte? Kávu, čaj, něco tvrdého, pivo, meskal –“

„Čaj,“ řekl muž, „nepiju nic jinýho než čaj.“

„Jaký? Můžu vám nabídnout pravý ruský nebo čínský.“

Muž se zatvářil nechápavě. „No přeci čaj!“

Timothy ho nasměroval do obýváku, řekl mu, aby se někde usadil, odběhl do kuchyně a uvařil silný černý gruzínský čaj. Když přijel se servírovacím vozíkem do pokoje, seděl návštěvník v houpací židli před Baxterovým snímkem a protahoval čapku mezi prsty jako růženec. Z očních koutků mu ukapávaly slzy a stékaly po vrásčitých tvářích. Timothy popojel s vozíkem k houpací židli a vklouzl do svého křesla.

„Promiňte,“ zachrčel stařec. „Ale přes to přese všecko pořád doufám, že se Sammymu nic nestalo.“

Timothy mu nalil čaj. Stařec obezřele usrkl, vykuleně se na Timothyho podíval, lokl si podruhé a pak rychle dopil šálek do dna, jako kdyby měl strach, že mu ho někdo vezme.

Timothy mu hned dolil.

„Takovej fajňáckej čaj jsem v životě nepil,“ řekl muž a nespustil z konvice oči.

„Když na mě budete hodný,“ odpověděl Timothy, „dám vám tohohle čaje celý paklík.“

„A to já zase je jo,“ prohlásil stařec úslužně. „Šéfka povídala, že s váma můžu mluvit na rovinu. Tak se teda ptejte.“

„Můžete mi důvěřovat,“ řekl Timothy jemně, „bez výhrady. Nikomu nepovím, o čem jsme mluvili. A mám pochopení, pro všechno.“

Návštěvník si ho změřil a potom přikývl. „Jo, já vám věřím, dyť vy jste vlastně taky něco jako –,“ polekaně si dal ruku před ústa.

„Zrůda?“ doplnil ho Timothy s vlídným pousmáním.

„Kdepak, ale jako muta.“

„Muta?“

„Takhle my říkáme mutantům, esli víte, co to mutace je, mistře.“

„To vím. Odkud se znáte se Samuelem Baxterem?“

„Byl jsem přeci jeho chůva!“

„Chůva?“ Timothy se musel chtě nechtě zachichotat, když si představil tohohle chrapouna jako chůvu s šálem na hlavě. Ale rychle zase zvážněl. „Takhle se tomu říká ve Fort Baxteru?“

„Jo, a taky mi tak všichni říkají.“

„Tak dobrá, chůvo, povězte mi něco o Samuelovi. Hrozně na něm lpíte, co?“

„To teda jo, doteďka. I když ho už pár let nemám na starosti. Měl jsem ho nejradši ze všech. Vopravdu mi přirost k srdci. Podle mýho je takovej tvor přeci taky člověk, třebaže nemá na tom božím světě nikoho, ani tátu, ani mámu –“

„Opravdu? Copak nemá každý člověk otce a matku?“

Chůva se posadil rovně a zatvářil se náramně důležitě. Určitě se mu málokdy poštěstilo někoho poučovat.

„No tak teda semeno, jo? To přichází v ampulkách. Stejně tak vajíčko. Nikdo neví, vod koho. Na ampulích jsou jenom údaje. Potom se to vajíčko voplodní. Kolikrát se v něm pošťourají už předtím, ale většinou až potom. Nato leží čtyry tejdny v umělý líhni, a když je to něco slibnýho a zajímavýho, tak se uloží do dělohy.“

„Do dělohy?“

„No jasně! Todle přeci uměle nejde. Takže vajíčko dostane nějaká ženská, co to vodnosí. Plod dozraje a narodí se dítě. Ale ta ženská není máma. Teda, jako že to není její děcko, ne? A taky ho zaplať pánbu nikdá nevidí. Většina by zkolabovala, kdyby viděly, co porodily.“ Nastavil Timothymu šálek.

Timothy mu nalil. A sobě velkou whisky. Na panáka bylo sice ještě hodně brzy, ale on ho potřeboval. Pokud to takhle půjde dál, pomyslel si, ještě se po tomhle případu dám na chlast.

„Většina jich stejně hnedka zhebne,“ pokračoval chůva. „Nebo jsou anulovaný. Prostě je moc zmetků. Dlouhou dobu jsem pracoval na stanici jedna, já vím dobře, vo co kráčí. Dokaď se pořádně neví, jak tandlencta mutace funguje, tak se halt spotřebuje moc materiálu, to je jasný jako facka.“

„Sammy byl tedy náhodná trefa?“

„No aby ne! Teda, mně nikdo nic neřekne, ale tak padlej na hlavu, jak si ty blbí vajíčkologové myslej, to teda nejsem. Vod tý doby, co se narodil, tak se to snažili zvopakovat. Ale nevyšlo jim to. A nepovede se jim to nikdá, nikdá! To vám povídám, mistře, že si Pán do karet koukat nenechá. Jednou začas se jim náhodou povede zahlídnout nějakýho trumfa, ale víc nic. Sammy je první a poslední.“ Podíval se na Timothyho s rozzářenýma očima. Potom máchl rukou směrem k portrétu na stěně. „Že ho máte taky docela rád, co?“

„Působí velmi sympatickým dojmem. Co vlastně dělá takový chůva?“

„No přeci se stará vo svýho svěřence. Když jsou mutové malí, je s nima spousta práce, mejt je, voblíkat, krmit, starat se jim vo věci a taky si s nima sem tam hrát; teda, vono vokolo takovýho mutanta skáče moře lidí, učitelové, vychouši, sluhové a tak, ale nejdůležitější je stejnak chůva, ne? I když pak povyrostou. Děláme jim něco jako butlera, esli víte, co tím myslím, mistře.“

„Mám dojem, že ano.“

„Sammy a já jsme se hrozně rychle skamarádili. Nejspíš si všim, že je mi ho líto. Ale taky to není nic těžkýho. To vám povídám, mistře, že takovej muta je hrozně věrnej, když mu našinec koneckonců nahrazuje tátu i mámu. A co takový stvoření ze života vlastně má? Vemte si Sammyho: osm hodin spát, ale i ve spánku se musí učit, jedna hodina na hygienu, čtyry hodiny tělesný přípravy, šest hodin učení, čtyry technickýho výcviku, zbejvá mu přesně hodina osobního volna. A todle všecko vod pěti let.“

„A co jídlo?“ zeptal se Timothy.

Chůva mávl pohrdavě rukou: „Tomu vy říkáte jídlo? Sammy zblajzne, co mu předhodíte, a šmytec. Je mu to putna – aha, dyť vy to vlastně nemůžete vědět. Nemá chuťový buňky. Můžete mu dát, co chcete, všecko mu šmakuje stejně, teda vlastně vůbec nijak. To se těm blbým vajíčkologům hodí do krámu. Neztrácí tolika času na podružnosti, povídali. Čuch nemá taky žádnej, a hmat – helejte, mistře, jednou jsem ho nachytal, jak drží ruku ve vohni, prej aby zkusil, kdy to ucejtí. Kůži na prstech měl už celou zčernalou. Je jasný, že ty blbí vajíčkologové jsou blahem bez sebe. Prej není taková citlivka, říkaj. Za pokrok se přeci musí něco zaplatit, ne?“

Timothy pokrčil rameny.

„Když k něčemu něco přidáte, mistře, tak vám někde určitě něco ubyde. To je dycinky tak. Sammy takhlenc doplatil na druhej pár rukou a na lepší chmat. Ale von je spokojenej jako blecha. Taky nic jinýho nezná. Ty blbí vajíčkologové mu pořád tlučou do hlavy, co je za zázrak. A to taky svým způsobem je.“

„Sammy opravdu nemá žádné smysly?“

„Jo, mistře, todle já dovopravdy nevím.“

„Když to nevíte vy, chůvo, tak kdo tedy?“

„Asi to spolu všecko ňáko souvisí, teda jako že nemá chuť, čuch a hmat, ale na druhý straně každej je přeci tak nějak stvoření Páně, ať se v něm doktoři hrabou, jak chtěj. A mutové duši maj, to mi nikdo nevymluví, aspoň Sammy jo. A kdo má duši, ten taky musí něco cejtit. Třeba to nemůže tak dát najevo. Vodmalička ho přeci buzerovali, sterilní výchova a tak, žádný osobní vztahy, proto mu taky pořád měnili chůvy. Jednou už jsem si málem myslel –“

Chůva se zvrátil na židli a prohlížel si Baxterův snímek.

„Co?“

„Ale nic.“

Timothy odešel do kuchyně a vrátil se s dvěma balíčky čaje.

„Abychom na to potom nezapomněli.“

„Díky, mistře, moc vám děkuju.“

„No tak,“ vybídl ho Timothy, „tak už to konečně vybalte, chůvo.“

„Možná to nebylo vůbec nic, je už to taky pár let.“

„Přesto bych to rád věděl.“

„Ale nesmíte to nikomu vykecat, oukej?“

Timothy mu to slíbil, dokonce to odpřisáhl.

„To bylo takhlenc: bylo mi Sammyho líto, pořád samá věda a technika, samej sport a tak. Ptám se vás, mistře, je to správný? Podle mýho musí člověk mít taky něco jinýho, něco vyššího, něco, co je mu nadřazený. No tak jsem mu jednou vyprávěl o Bohu, co jsem si tak ještě pamatoval z Novýho zákona. Nemoh se toho nabažit. A tak jsem mu jednou večír něco přečet, samo sebou potajmu, protože my nesmíme dávat mutům informace, co neproběhnou počítačem. Ale copak je, mistře, pánbíček nějaká faktová grupa? A přece Sammy věděl, že nesmí říct nikomu ani muk. A jednoho krásnýho dne jsem mu dokonce přečet Patrickovo proroctví. Ne že bych byl nějakej Patrickův přívrženec, spíš naopak, ale tak jsem si tak myslel, že by to mohlo bejt pro Sammyho to pravý. Znáte přeci Patricka, ne?“

Timothy přikývl, ačkoli o tom nevěděl ani ň. Ale nechtěl chůvu za žádnou cenu přerušovat. Ten se rozpačitě šklebil.

„To jsem snad neměl dopřát tomu chudákovi Sammymu aspoň trošku outěchy? Věděl dobře, že se rajtmenům13, jak jim říkal, nikdá moc nepozdával, esli se jim direktně nehnusil. A když se mi vo tom tehda zmínil – a jak vo tom mluvil, mistře! – řečňoval vo tom tak věcně, jako by to tak muselo bejt, a to mu bylo teprve třináct! No tak jsem mu halt přečet toho Patricka, a v tý chvíli, mistře, jsem si vším, že má v sobě něco jako cit, popad mě za ruku a zmáčk mi ji, ale hnedka nato mě přeložili.“

„Je Sammy opravdu tak inteligentní?“

„No aby ne! Myslí mu to rychlejc než komukoli jinýmu. Za nějakej čásek už s ním nikdo nechtěl hrát šachy; dokonce i počítač to s ním projel, no teda ne zrovna projel, ale Sammy to s ním dotah na remízu, a to je, jako kdyby nad ním vyhrál, ne? A jakýho má pamatováka! Takovou paměť, říká šéf, jsme tu ještě nikdá neměli. Doufejme, že se mu nic nestalo. Vy náhodou nevíte, vo co vlastně kráčí? Mně nikdo nic neřekne.“

„Já to taky ještě nevím, to neví nikdo. Ale určitě ho brzy najdeme. A v pořádku. Měl Sammy nějaké hobby? Co dělal, když měl volno?“

„Většinou dřepákoval před vobrazovkou a čučel na pořady vo technice, byl hrozně ctižádostivej, fakt, dycinky chtěl zvládnout víc, než na něj naložili. Jednou taky choval zvířata, ale jenom na pokusy.“ Chůva se zatvářil, jako by si na to nerad vzpomínal. „Ale vodkaď měl sebrat ouctu ke zvířatům? Zrovna von.“

„Jaký měl denní režim? A co v noci, zdálo se mu něco? Co?“

Vtom někdo zazvonil. Za dveřmi stál seržant.

„Hodina uplynula.“

Timothy se marně snažil vyžebrat ještě trochu času.

„Škoda,“ řekl chůva. „Bylo to u vás vopravdu vohromný, mistře. Doufám, že Sammyho brzo najdete. Uděláte pro něj všecko, co bude ve vašich silách, že jo? Nějak cejtím v kostech, že jste jeho kámoš.“

Zastrčil si oba balíčky čaje do kapsy a vyšel ven.

6

„Co víš o monstrech?“ zeptal se Timothy Napoleona.

+ + co je „monstrum“? + n. + + +, zacvakal v odpověď Napoleon.

„Hlavo skopová,“ zabručel Timothy. „Víš alespoň něco o náboženství? Nový a Starý zákon znáš, víš, kdo je Patrick?“

+ + starý zákon: ano + nový zákon: ano + patrick: ano + n.+ + +

„Co to bylo zač, ten Patrick?“

+ + evangelista koncem 20. století, vlastně dělník v automobilce + existence sekty prokázána do minulého desetiletí + symbol: kříž s dvěma překříženými rameny + n. + + +

„A co praví jeho proroctví?“

+ + nemám tušení + n. + + +

„Pak je načase, abys udělal něco pro své vzdělání,“ řekl Timothy. „Objednej si ihned Patrickovo proroctví na centrálních informacích.“

Timothy spolkl dvě růžové perličky a lehl si, stejně však nemohl usnout. Ne proto, že bylo teprve poledne; byl utahaný jako kůň, ale určité myšlenky ho nenechávaly na pokoji.

Nepřemýšlel, jak se Baxterovi dostat na stopu. Jedna věc byla Baxtera najít, ale co potom? Vydat ho úřadům? Neměl by se celý svět dozvědět, co se peklo ve Fort Baxteru a kdoví kde ještě všude? Ale jak?

Mnohem snazší bylo nic nepodnikat, předstírat, že na tom usilovně pracuje, a dát od toho hezky rychle ruce pryč. Vděku se za to stejně nedočká, naopak. Když najde Baxtera nebo se s ním dokonce setká osobně, stane se nositelem nebezpečného státního tajemství, kandidátem smrti. Ale není jím už teď? A může doopravdy dělat, jako že o ničem neví?

Timothy nahlas zaklel, že se kdy mohl tak spustit s Třasořitkou, že se mu s tím vůbec svěřovala, i když z průhledných, čistě sobeckých důvodů. A že byl takový idiot a dovolil si přepych mít nějaké svědomí.

Ano, prostě složit ruce do klína a vyčkat, až se to přežene. Stejně někde Baxtera odchytnou, a když bude mít Timothy kliku, Třasořitka nikomu nevyslepičí, kolik se toho od ní dověděl, a nechají ho na pokoji. Proč musela s tímhle případem přilézt zrovna za ním!

Kdo je tady vlastně klient, Spojené státy americké nebo Třasořitka? Nebo ti zločinci v bílých pláštích z Fort Baxteru? Není to snad ten ubožák Samuel Baxter, není to světová veřejnost? Tentokrát jde o krk i jemu.

Dlouho rozjímal, než konečně usnul. Když se vzbudil, přepnul si Baxterův portrét do mauzolea a zavřel se v něm. Neklidně přecházel sem tam a co chvíli se zastavil před tou tváří, dlouho si ji prohlížel a mluvil s ní.

„Ó Samueli!“ řekl. „Kdo ti má pomoct? A jak? Víš ty vůbec, do čeho jsi mě namočil? Proč jsi zmizel? To se při tom nic nehonilo v té tvé přechytré hlavince? Vyšlápl sis na výlet? Proč? Ó Samueli, nejradši bych někam na pár dní zalezl. Proč mně, nicotnému, ubohému človíčkovi nemůžou dát pokoj? To mi musíte pořád něco házet na krk?

Co mám dělat? To snad mám doufat, že jsi mrtvý? Nebo že tě najde někdo jiný a zprostí má křehká ramínka břemene zodpovědnosti?

Nemůžu přece dělat, jako kdyby mě nezajímal tvůj osud, jako by mi bylo jedno, jestli tě odvezou znovu do Fort Baxteru jako pokusného králíka, jako by mi bylo fuk, jestli se o tobě a o tvých ještě ubožejších pobratimech dozví celý svět nebo nedozví!

Musím tě najít. Já a nikdo jiný. Abys zase nezmizel v temnotách, ale stal ses důkazem proti svým zploditelům. Ale jak? Jak! Nemůžu se o tom poradit ani se svými přáteli.

Ó Samueli, co ty víš o tomhle světě? Určitě neznáš ani první zákon přežití: Neposkytneš nikomu nebezpečnou informaci, aniž k tomu nemáš závažný důvod; nauč se mlčet, aniž se zadusíš!

Promiň, Samueli, můj čtyřruký bratře, že jsem na tebe tak řval. Muselo to být. Pukl bych, kdybych tu a tam nemohl svoje trápení vykřičet.“

Timothy se posadil a s rozpačitým úšklebkem si poslechl, co z něj před chviličkou vytrysklo, vymazal krystal, rozpustil ho v kyselině a roztok vylil do výlevky. Potom si od Napoleona vyžádal nouzovou frekvenci Velkého bratra a sepsal několikrát zakódovanou zprávu: pět skupin čísel, nahrazujících zase jiná čísla, hesla katalogu chicagské zoologické zahrady: úhoř – žížala – bernardýn – holub – krtek.

Timothy se tiše uchichtával. Protože tenhle kód byl v podstatě hrozně jednoduchý, vždycky ho pobavilo pomyšlení, že tajné služby, pokud kdy šifru rozluští, by se měly vlastně vzteky kousnout do zadku. Právě proto, že byl tak jednoduchý.

Zpráva zněla: absolutní mlčení – jsem na lovu, jsem vázán slibem – ověř, jestli nejsem sledován – připrav posla – zorganizuj přechod jednoho člověka do ilegality.

Potom Timothy vyjel do baru Stardust.

„Dlouho už jste tu nebyl, pane Tiny,“ řekl barman uctivě. „Zase pracujete na nějakém případu?“

„Baže,“ přitakal Timothy, „a tentokrát z pověření vlády.“

Řekl to tak nahlas, aby to slyšeli alespoň dva z fízlů, co tu vysedávali, o barmanovi nemluvě. Potom se Timothy zcela pohroužil do západu slunce. Když se poslední purpurový pruh zbarvil do fialova, bez ostychu zívl a rozloučil se s Melvinem s tím, že musí do pelechu. Ale lehnout si nešel. Rozmlouval s Napoleonem. A kdykoli narazil na hranici, kterou mu vytyčovala skromná fakta, zaklel.

Baxterovy myšlenkové struktury se při bližším prozkoumání ukázaly jako bezvýznamné, nelišily se mnoho od myšlenkových struktur každého inteligentního, vědecky vzdělaného člověka, až na to, že Baxterovi to myslelo trochu rychleji, protože mnohem přímočařeji a precizněji, to znamená s menším počtem oklik a chybných pokusů. Zužitkovat se daly jedině odchylky od norem daných srovnatelnými individui, a to absolutní účelnost myšlení, racionalita v ničem neovlivněná citovými hnutími a jednání neoblomně zaměřené na dosažení uloženého cíle. Pokud Timothy měl věřit materiálům.

K ránu vypracovali souhrn otázek.

„Lepší něco nežli nic,“ zavrčel Timothy. „Kdo se ptá, ten se doví.“

Ještě jednou prošel seznam a udělal poslední opravy.

1.1. Kolik druhů spojení bylo mezi S. B. a pozemní základnou?

1.2. Přerušila se spojení zároveň, nebo postupně? V jakém pořadí a v jakých intervalech?

1.3. Kdy a jakým způsobem se zjistilo, že je spojení přerušeno, dříve, nebo později? Jestliže později, o kolik?

2.1. Jaké bylo počasí a klimatické podmínky, jaká byla viditelnost v místě nocležiště?

2.2. Jak reagoval S. B. na okolí?

2.3. Bylo pokusné území pod dozorem? Jakým způsobem?

2.4. Našly se známky přítomnosti cizích osob, které by mohly S. B. vzít s sebou nebo unést?

2.5. Kdy vypukla spadová bouře?

3.1. Jaké byly poslední informace S. B. o jeho fyzickém a psychickém stavu?

3.2. Existovaly v den pokusu v jeho chování nějaké odchylky od normy?

3.3. Mohu vidět záznamy pozorování, která S. B. odeslal na základnu? (Alespoň v upravené verzi!)

3.4. Jakého druhu byly stopy nalezené po „ztrátě“ S. B.?

3.5. Jsou nějaké nové stopy?

3.6. Jakou výzbroj a výstroj má S. B. s sebou nyní? Co po sobě nechal?

4.1. Mohl mít S. B. nějaký důvod, aby se sám vědomě odpojil?

4.2. Existovaly neshody mezi ním a personálem základny, např. různé názory na způsob, jak úkol zvládnout?

4.3. Vyjádřil někdy předtím S. B. přání osobní svobody nebo nestěžoval si, že ho mrzí svět apod.?

Timothy nechal komunikátoru převést otázky do šifer, které mu nechala Třasořitka, a poslat je do krizového štábu. Připojil k nim ještě jednu větu: Pokud se nedozvím víc než dosud, jsem bezmocný.

Dřív než ulehl, poslechl si ještě zprávy a hlavní policejní frekvenci, na níž jednotlivé obvody posílaly pravidelná hlášení na vrchní velitelství.

Nenarazil však na nic, co by se nějak týkalo Samuela Baxtera.

7

Deborah Johnsonová se dostavila ještě ten den odpoledne. Žuchla sebou do křesla a kroutila vyčítavě hlavou.

„Vy s tou vaší kartičkou pro Ježíška! Vajíčkáři z Fort Baxteru se jenom ušklíbli, když jsem jim ty otázky předložila: no comment, no comment, no comment. A pak jsem dostala kapky. Protože jsem vás do toho zapojila.“

Timothy jí nabídl bourbon, a tentokrát neodmítla, hodila whisky do sebe a nastavila sklenku ještě jednou.

„No jo,“ pronesla smířlivějším tónem, „důkladně si prošli vaše otázky, ale nechtějí nic říct. Už žádné informace těm, co jsou mimo. Proto jsem se tady stavila. Chci vám alespoň povědět, co vím já.“

Vytáhla Timothyho seznam.

„Kolik druhů spojení mezi Baxterem a základnou bylo, nevím, ale rozhodně přes vysílačku, simultánní optický přenos a automatický přenos dat o Baxterově zdravotním stavu.

Veškeré spojení se přerušilo najednou. Když kontrolní počítač spustil poplach, protože nedostával od Baxtera žádné medicínské hodnoty, zjistili, že se přerušila i ostatní spojení.“

„Kdy to bylo?“

„Asi v jednu hodinu. Baxter už pár hodin spal, proto probíhala jenom automatická kontrola.“

„Kdy šel spát?“

„Kolem osmé, když zapadalo slunce. Byl nejspíš utahaný, a co by tam taky v noci dělal? Kromě toho program předpokládal, že za svítání půjde dál. V noci přišly – ostatně jako častokrát – dvě spadové bouře, první krátce po půlnoci, ta trvala jenom pár minut, ta druhá byla ale silnější a řádila od dvou do šesti. Území nebylo nijak zvlášť hlídané. Na okraji kališť existuje určitá elektronická blokáda, oficiálně, aby se zabránilo tomu, že by se někdo dostal do téhle pustiny a zabloudil tam, ale ve skutečnosti chrání Fort Baxter; vzdušný prostor je kontrolován sonadarem, v kritické době tam nikdo cizí nebyl.“

„To znamená, že Baxter musel tou blokádou projít, jestliže se chtěl z kališť dostat.“

„Ano. A včera v noci něco blokádou prošlo. Byl to Baxter, nebo nebyl? V místě přechodu nebyly nalezeny žádné stopy.“

„Co letecký dozor?“

„Oblast se fotografuje každou půlhodinu. Víte dobře, Tiny, že na snímcích se dá poznat i jedna jediná šlápota, ale zatím nenašli po Baxterovi ani ťuk. Jestli je ještě naživu, musí se přesunovat v noci a přitom po sobě pečlivě zahlazovat stopy. Samozřejmě se pokoušeli ofotografovat oblast v noci na infračervený materiál, aby našli jeho teplotní stopu, ale v kalištích je taková spousta radioaktivního a termického záření, že tohohle nesmyslu rychle nechali, a mimo kaliště je zase příliš mnoho osamělých objektů. Je to k uzoufání. Timothy, tenhle případ zpochybňuje zásadní věci. Jestliže je možné, aby mohl tak střežený a naprogramovaný člověk jako Baxter beze stopy zmizet, pak je možné všechno.“

Timothy jí na tenhle výlev zoufalství nenaletěl.

„To nemají lidé z Fort Baxteru žádnou teorii, co se mohlo stát?“

„Zdá se, že každý má svou vlastní teorii, ale nikdo ji neprozradí ani mně. Při vaší otázce, jestli neměli s Baxterem nějaké neshody, se rozchechtali jako blázni. I při té, jestli si Baxter někdy nepřál být svobodný. Prý ho měli natolik pod kontrolou, že věděli naprosto přesně, co si myslí a co ne, a kromě toho Baxter beze zbytku plnil svůj program. Může jít jenom o nehodu.“

„Jestli to byl Baxter, který včera v noci prošel elektronickou blokádou, jak daleko to má do Chicaga?“

„Asi sto kilometrů.“

„A co ty konzervy, které našli, jsou jednoznačně jeho?“

„Jo, na beton. Už jsme si skoro mysleli, že spadl do nějaké odpadové jámy, ale včera se několik kilometrů od místa prvního nálezu našly části jeho výstroje, takže padla i tahle teorie.“

Třasořitka vypila na rozloučenou ještě jeden bourbon, vybídla Timothyho, aby se činil, a do slova a do písmene odšustila: měla na sobě volné šaty z čínského hedvábí, sahající až na zem. Timothy nadiktoval Napoleonovi to málo, co se od ní dozvěděl.

„Co myslíš?“ zeptal se ho, „ví Baxter, že ho hledají? Co když se schovává schválně?“ Potom přepnul Napoleona na volný program a řekl: „Tak si hezky lámej hlavu.“ Sám si šel lehnout.

Když se ráno vyspalý a dobře naladěný probudil, ležela v Napoleonově výstupu krátká páska: ++ domněnka: s. b. žije, a není bezmocný (zasypaný apod.), jinak by se snažil navázat spojení + má/nemá s. b. program pro případ nouze? + existuje pouze jediné vysvětlení, proč nehledá kontakt ani pomoc: nechce + jestliže je tak inteligentní, jak se tvrdí, proč by zablokoval také vstup a ne jen výstup? + jestliže však s. b. přijímá informace, ví, že ho hledají + ví s. b. i jakým způsobem? + n. + + +

„Taky tě nenapadlo víc než mě,“ vyjel na něj Timothy. Přecházel před Napoleonem neklidně sem tam a něco si pro sebe tiše mumlal.

„Co se stalo mezi osmou a jednou hodinou? V tom je jádro pudla. Co Baxter dělal? Chystá se přenocovat. Co to znamená? Postaví stan nebo si rozloží nějaký spací pytel. Určitě na nějakém kopečku. Potom zapne ochranná zařízení. Zhltne jídlo, odešle odpočet na takzvanou pozemní základnu. A co potom? Prostě si lehne a usne?“

Blbost, pomyslel si Timothy, Baxter je přece taky jenom člověk, a je poprvé mimo domov, pokud se tak dá říkat Fort Baxteru. A je zvědavý; čím racionálněji je někdo založený, tím je zvědavější.

„Ať je utahaný a vyčerpaný, jak chce,“ pokračoval Timothy nahlas, „je to první večer, kdy je sám mimo Fort Baxter. A k tomu v takové krajině! První noc mimo klimasféru Fort Baxteru, která zaručeně září obzvlášť nádhernou modří. A co vidí tady? Mrtvé nebo roztřesené, převalující se, pukající haldy, bahniska, niklové výpary a kobaltové bubliny, ledková křoviska a perlonové roští, silikátové keře, rez. A nad tím vším šedozelenou oblohu se sírově žlutými šmouhami mraků. Ne –,“ Timothy se opravil, „ne šedozelená a sírově žlutá, ale rudá. Je přece pár hodin před spadovou bouří. Baxter vidí poprvé červánky! A jaké: plápolající ve všech odstínech, kolem dokola žhnoucí, hořící nebe.“

Napoleon si hekl. Ve výstupu ležela páska.

+ + a nebesa hořeti budou nad pustinou, shoří i oblaka, vzduch i všehomír + n. + + +

„Co je to?“ zeptal se Timothy udiveně.

+ + 4.1.26-27 z Proroctví Patrickova + n. + + +

8

„Sem s ním!“ vykřikl Timothy. „Podíváme se, co tam z toho ještě máš, ty můj z nejmilejších, ty můj jediný!“

Zatímco Napoleon tiskl dlouhé pásky, otevřel si Timothy láhev VAT 77. Potom si dřepl před Napoleona na podlahu, zaškrtával si určité pasáže a pohazoval kolem sebe smotky pásků.

Nakonec je všechny posbíral, usadil se do křesla a přečetl si ještě jednou, co samozvaný evangelista Patrick z Detroitu v minulém století zvěstoval.

„… jednoho dne však, kdyžtě bude Zem zamořena a větry zesírovatí a voda zmrhána bude, kdy se kvetoucí Zem v smrdutou šlemovitou pustinu promění, podá Bůh, Pán náš, ve své neskonalé milosti lidskému pokolení naposledy pomocnou ruku. Poznovu a vposled sešle na Zem syna, by zjevil lidem cestu pravou…

… až zahoří mraky nad pustinou, až nebesa i všehomír v plamenech zajdou, až Zem sama putovati bude povětřím, by blížící se zánik světa zvěstován byl, odvrhne od sebe Syn Boží vše pozemské a vydá se k ovečkám svým…

… a jak kdys prvorozený Syn Boží, Ježíš Kristus, do Jeruzaléma vytáhl, takž i tento Syn Boží do Metropolis se vydá, do nového Babelu, kterýž se opovážil stavěti domů svých do samotného království nebeského…

… i stane se den jeho nepřítelem a noc jeho přítelkyní a poznovu Syna Božího pochopové, jakož i drábové různí pronásledovati budou, jeho však nenaleznou. Lidem vyhýbat se bude a pouze ovečkám jeho bude spatřiti jej a skrze něho spaseny budou…

… i zváti se bude Daniel či Jan či Samuel či Patrick, a jméno jeho bude jako stopa jeho na Zemi: pomíjivé. Dlouhá bude však jeho pouť, neboť on jest nadějí i spásou…

… Synu Božímu nebude člověka rovného: nezplodil jej otec ni matka neporodila, a přec žije – mladý, silný a chytrý jako nikdo druhý. Znamením jeho však bude čtvero rukou, by obejmout mohl zeměkouli celou, Sever a Jih, Východ i Západ…“ Timothy se přesunul před Baxterův snímek.

„Je to ono, co tě poznamenalo, Samueli?“ zašeptal. „Proroctví jednoho pozapomenutého sektářského kazatele, které ti kdysi předčítal dětinský stařec a které sis napěchoval do svého bezedného mozku? A teď, když jsi byl vyhnán ze svého izolovaného, sterilizovaného mikrosvěta do pustin civilizace, vystupují ta slova znovu z tvé paměti a zdá se, že se naplňuje všechno, co v tobě dřímalo, slovo za slovem. A ty to všechno chápeš čistě logicky, pouze to vyhodnocuješ jako fakta, považuješ to za program, který do tebe vložili, co? Neprogramovali tě snad tolikrát, než aby se ti tohle zdálo zázračné? Ty sice víš o programech všechno možné, ale co vlastně víš o snech, poezii a prorocích? Jak můžeš pochopit rozdíl mezi prognózou, programem a proroctvím? Bylo to tak? Ó Samueli!“

Timothy zhasl projektor. Třeba, pomyslel si, to bylo úplně jinak. Možná. Ale přesto je v tom ukryta jediná moje šance, jak se dostat k Baxterovi. Ale jak?

Následující hodiny strávil Timothy studiem map a plánu města, načrtával si skici, plánky pochodu a prapodivné lineární malůvky a Napoleonovi zadal výpočet dlouhých číselných sloupců. Nakonec spokojeně pokýval hlavou a začal si pískat. It’s a long way to Tipperary.

Brnkl na Cleaning Corporation a objednal si uklízeče. Potom si udělal rýžovou kaši. Jako lehce stravitelný protijed, jak si Timothy namlouval. Předtím sice sahal po ovesných vločkách, ale pak je s výrazem hnusu zase odložil.

Cleaning poslala mladíka ve vyparáděné uniformě s blýskavými kapsami, v rukou vědra, který se chtěl rovnou vrhnout do práce. Timothy zavrčel.

„Zase nějaký nováček! Nemám vůbec chuť si pořád zvykat na nové tváře!“

„Já to vyřídím, sire!“ odpověděl uklízeč a vyndal přitom z kapsy mozaikový kamínek. Timothy s ním odešel ke stolku v obývacím pokoji, kde tento měsíc ležela skoro hotová skládanka Niagarských vodopádů. Netrvalo dlouho a zasadil kámen na správné místo. Odtáhl mladíka do mauzolea a přitom nahlas vykřikoval, že si bude stěžovat, jestliže nebude všechno k jeho naprosté spokojenosti, a že si až úzkostlivě potrpí na čistotu.

„Myslím, že nemusíš hrát takové divadélko,“ řekl mladík, když se za nimi zavřely dveře mauzolea. „Za prvé: nikdo tě nehlídá, tedy ne víc než jindy. Za druhé: pošlou ti někoho, kdo tě bude chránit – asi tak za hodinu. Za třetí: krtek je momentálně těžko k sehnání, ale budou se snažit. Za čtvrté: jestli máš nějaké požadavky, dej mi je.“

Timothy přinesl krystal. „Tohle je pro Velkého bratra. Absolutně tajné. Absolutně, rozumíš?“

Mladík vážně přikývl. „Do or die14,“ řekl, vyndal tubu s plastelínou, zatlačil do ní krystal a vytvaroval z ní kuličku, která se nijak nelišila od kuliček ve vědru s čisticími prostředky, kam kuličku s krystalem vložil.

„Doufám, že ji najdeš,“ řekl Timothy.

„A to zas jo. Ještě něco?“

„Potřebuju telefonní číslo, které začíná 82730, je jedno kde. Je potřeba na něm zřídit automatické volání, které bude všem odpovídat: ‚Patrickova obec. Věz, že Pán jest nablízku. Vyhledej bratry své, jakž k tobě volá‘.“

Mladík si to tiše opakoval.

„Kromě toho je zapotřebí najmout na jižní straně Nebrasky reklamní plochu, asi tak šest metrů vysokou a dva širokou; bude na ni Patrickův kříž, takhle: delší svislý trám s dvěma překříženými příčnými rameny a u toho číslo telefonu, které samozřejmě musím znát. Nájemce telefonního čísla a reklamní plochy musí zůstat naprosto anonymní a obojí se musí dát na heslo vypnout, oukej?“

„Oukej.“

Timothy odvedl mládence na chodbu a zanadával: „Koukejte vypadnout! Říkal jsem vám, že jsem hrozný pes na čistotu. Budu si na vás stěžovat u šéfa!“

„Je mi to strašně líto,“ odpověděl mladík poníženě. „Naše firma vám ihned pošle jiného uklízeče.“

Ten se objevil za půl hodiny. Nebyl zřejmě u Timothyho poprvé a zdálo se, že nemá tušení, že tu před ním byl už někdo jiný. Timothy si dával pozor, aby se nepodřekl. Zatímco se uklízeč pustil do práce v obýváku, odešel Timothy do kuchyně, pozotvíral všechny skříňky a vytahal všechny zásuvky a hodnou chvíli nerozhodně postával před svými zásobami. Co, přemýšlel, má člověk jenom připravit takovému hostu?

9

To odpoledne zadrnčel zvonek u dveří ještě dvakrát. Poprvé to byl strážný z domovní ostrahy, který se Timothymu přišel představit jako nový dozorčí osmistého dvacátého sedmého poschodí. Nelišil se v ničem od ostatních tří set „domácích poldů“ v Nebrasce, jak jim Timothy říkal, ale rozloučil se naprosto netypicky, podal Timothymu ruku a vtiskl mu do dlaně mozaikový kámen.

Druhý návštěvník byl z počítačové firmy. Měl u sebe objednávku na opravu s číslem Timothyho apartmá, 82730, ale s chybným jménem. Timothy mu řekl, že si taky žádnou opravu neobjednal. Montér zavrtěl hlavou a začal nadávat na nespolehlivost počítače přijímajícího zakázky, roztrhal formulář a poprosil Timothyho, aby útržky hodil do smetí. Timothy z papíru pečlivě sejmul mikrotečku, negativ, z kterého se při zvětšení vyklubal snímek jižní strany Nebrasky. Uprostřed se zřetelně, ne však nápadně vyjímal Patrickův kříž a pod ním číslo 827307283. Na spodním okraji negativu bylo naškrábáno několik křížků, kroužků a obdélníčků, které Timothymu potvrzovaly příjem zprávy a schválení jeho postupu, dvojitý kroužek znamenal: Safety first.

Přesto Timothy připíchl za číslo svého apartmá čtyřčíslí 7283. Musel to risknout, jestliže chtěl mít vůbec nějakou naději na úspěch. Zároveň ale zavolal Třasořitce, pídil se po nějakých novinkách a porozprávěl jí několik krkolomných kombinací. Třasořitka ho pochválila za jeho úsilí. Timothy se u ní objednal na přespříští den ráno, aby ho náhodou nepřišla navštívit.

Noc i příští den strávil v křesle na chodbě. Krátce před zavírací hodinou byla jeho trpělivost odměněna. Klika dveří cvakla. Timothy se málem přerazil, jak vyskočil z křesla a hnal se ke dveřím. Muže, který stál za dveřmi, vtáhl dovnitř, strhl kartičku za číslem svého apartmá a pozorně se rozhlédl po chodbě; vydechl úlevou, protože neviděl nikoho kromě strážného, který na něj na uklidněnou zakýval hlavou.

„Vítám tě,“ řekl potom a otevřel dveře do obýváku. „Vstup, Samueli, a buď mým hostem.“

Kdyby Timothy Baxtera nečekal a v uplynulých dnech celé hodiny nestudoval jeho portrét, určitě by ho nepoznal, ani tehdy, když sejmul balónovou čepici, kterou měl staženou hluboko do očí, a když mu vlasy spadly na ramena. Baxter byl zarostlý, kůži měl zasedlou a rozpraskanou, oči vpadlé, víčka zarudlá, v obličeji hluboké vrásky. Baxter měl na sobě raglán, který šikovně zakrýval druhý pár rukou, ale Timothy nevěřil, že tenhle plášť patřil k jeho výstroji, vypadalo to spíš, že ho ukradl nějakému strašákovi. Baxter se spíš potácel, než šel. Timothy ho dovedl ke křeslu.

„Nebo chceš rovnou do vany, aby ses osvěžil?“

Baxter se zhroutil do křesla. Rozevřel napuchlé rty, ale vyšlo z nich jen chraplavé zaskuhrání. Timothy otevřel přichystaný servírovací vozík, který v sobě skrýval tucet sklínek, jiskřících na světle a mnohonásobně se odrážejících v zrcadlových stěnách přihrádky – obrázek nákladného blahobytu. Timothy naplnil každou sklenici jinak zbarveným nápojem, ale v podstatě to bylo všechno na jedno brdo: dost mdlý koncentrát.

Spokojeně zaregistroval, jak jeho host valí oči. Baxter hmátl po karmínově rudém moku, vlil ho do sebe, pak do sebe dlouhými, lačnými doušky zvrhl ultramarínový a přitáhl si sklenku s jemně zeleným obsahem, ale tu zvládl už jen do polovičky. Slastně si říhl.

„Díky,“ zaskřehotal, „to mi pomohlo.“

Timothy seřídil Baxterovo křeslo do ležaté polohy a pustil nachystanou hudbu. Vivaldi. Baxter vykulil oči, jako kdyby poprvé slyšel hudbu. Timothy přemýšlel, ale v materiálech nebylo nic o tom, zda s ní Baxter už někdy přišel do styku. Chůva také nic neříkal. Nejraději by se na to Baxtera byl zeptal, ale neměl to srdce ho teď rušit, když právě zavřel oči a zasněně se usmíval.

Timothy se po špičkách vykradl z pokoje a nahlédl do chodby. Nic. Podíval se na hodinky. Uběhlo dvacet minut. Baxter se dostal do domu nejspíš posledním metrem a nebyl nikomu v tom rumraji nápadný. Ale Timothy teď musel alespoň hodinu počkat, než bude moct udělat další krok. Pokyn Velkého bratra byl jednoznačný: raději obětovat Baxtera než vlastní bezpečí. Odeslal zprávu, že telefon a reklamní plochu je možno zrušit.

Když se Timothy vrátil, Baxter spal. Ústa měl otevřená a rychle a chroptivě oddechoval. Na čele se mu perlil pot. Timothy mu nahmatal puls a zděsil se. Skoro dvě stě! Přinesl plátkový teploměr a přilípl ho Baxterovi na zvláštně hladký jazyk: 41,4!

Timothy vyběhl z pokoje jako splašený, vyžádal si od Napoleona frekvenci a odeslal: 5.71 krkavec. Potom obalil Baxterovi zápěstí šátky a kapal na ně chladicí prostředek. Chvíli co chvíli se díval na hodinky. Minuty se vlekly. Napadlo ho, že musí i přes zavírací hodinu počítat s neohlášeným návštěvníkem, například s opravdovým strážným. Převezl Baxtera do koupelny, odsunul projekční stěnu, křeslo odstavil za ni a zapnul program, takže Baxter zmizel za rybami, mořskými koníky a korály. Potom začal Timothy napouštět vodu do bazénku, svlékl se a přehodil přes sebe župan.

Konečně někdo zazvonil. Přede dveřmi stál muž s lékařskou brašničkou a pouzdrem s přístroji. Timothy ho neznal. Otevřel dveře, ale nechal muže stát na chodbě.

„Kde je nemocný?“ zeptal se muž. „Mám dojem, že jde o život, ne?“

„Jaký nemocný?“ Timothy se užasle díval na návštěvníka.

Ten se ohlédl, jako kdyby měl co dělat s bláznem, a pak se praštil do čela. „Niagara,“ řekl, „a ještě jsem ti měl říct nějaká čísla, sedmdesát dva a osmdesát tři.“

„Oukej, doktore.“ Timothy ho zavedl k Baxterovi. Lékař mu změřil teplotu a puls.

„Pojď, musíme ho svléknout.“

„Víš, co tě čeká?“ zeptal se ho Timothy.

Ale doktor věděl jen to, že tu jde o návštěvu nemocného, který se zmítá v nebezpečí života, a že při tom jde o život i jemu. Zprvu nechtěl věřit tomu, co mu Timothy vyprávěl. Mořili se s Baxterem, protože nemohli přijít na kloub otvíracímu mechanismu jeho speciální kombinézy, nakonec mu stáhli alespoň boty a punčochy. Bez dlouhých řečí odvezli Baxtera k bazénku, překlopili ho do vody, upevnili mu hlavu v držáku a zbývající části oděvu mu prostě rozstříhali. Timothy je chtěl na místě zničit, ale pak si to rozmyslel a nacpal je do jednoho kontejneru. Potom stáli oba dva na okraji bazénku a upřeně hleděli na tu postavu, jako kdyby tomu pořád ještě nechtěli uvěřit, na krásné, až na ramenní partie chlapecké tělo, po jehož stranách se ovšem klátily dva páry rukou.

„Existuje jedna skica od Leonarda da Vinci,“ zašeptal vzrušeně Timothy.

„Vím, co máš na mysli,“ řekl doktor, „nahý muž v kruhu a čtverci s dvěma páry rukou a nohou.“

Lékař si neodpustil nejprve zběžně vyšetřit ramena, než si poslechl Baxterovy srdeční ozvy. Ustaraně vzhlédl.

„Vidíš ten oranžový nádech kůže?“

Strčil ruku pod vodu a položil ji vedle jedné z Baxterových pravicí. Teď už si toho všiml i Timothy.

„O tomhle mi nikdo nic neřekl. Divné, oranžová pokožka by přece byla bezpečným poznávacím znamením.“

„Obávám se, že to není mutace, ale neutronitida, nemoc z ozáření. Třeba přišel do styku s radioaktivním materiálem.“

„To je možné, prošel kališti.“

Doktor vyndal z pouzdra přístroje, přilepil Baxterovi na hrudník, na spánky, na ruce a nohy elektrody, odebral mu z loketní jamky a z ukazováku krev, nalil ji do indikačních roztoků, pozorně studoval hodnoty na stupnici a pokýval vážně hlavou, vytáhl Geigerův-Müllerův počítač a Baxtera jím oťukal.

Ručička počítače se ani nepohnula.

„On sám radioaktivní není,“ prohlásil lékař, „ale je to bezpochyby neutronitis destructa.“

„Dokážeš ho ošetřit sám, nebo musí na kliniku?“

Doktor obřadně balil přístroje.

„Co je, doktore?“ dotíral Timothy.

„To mu už nemůže pomoct nikdo.“

„Chceš snad říct, že umírá?“

„Během čtyřiadvaceti až osmačtyřiceti hodin to bude mít za sebou.“

„Ale to přece nejde!“ vykřikl Timothy.

Lékař vyhrabal z brašničky nějakou lahvičku. „Můžu jeho kritický stav jenom zmírnit, ale ne zlepšit. Není na to žádný lék, věř mi.“

Timothy donesl whisky. Posadili se na kraj bazénku, upřeně se dívali na Baxtera a mlčky popíjeli.

„Musíme se postarat alespoň o jeho mrtvolu,“ řekl Timothy nakonec, „i když schovat nebožtíka je mnohem horší než uprchlíka. Museli bychom ho zmrazit, abychom zachovali alespoň tělo, ale kde?“

„Blbost,“ odpověděl doktor. „Tkáň se nejpozději do deseti dnů rozloží.“

„I kosti?“

„Všechno. Nezbude z něj nic.“

Timothy se na lékaře zvadle podíval. „Nic?“

Doktor zavrtěl hlavou.

„Tak si ho alespoň vyfotíme,“ řekl Timothy rozhodně. „Baxter nesmí zmizet beze stopy. Pojď, pomoz mi.“

Timothy přinesl hologramovou kameru a zapnul neutrální projekci, potom nafilmovali celý krystal: Baxter plovoucí v bazénku, ležící a sedící v křesle, především ale pořád dělali detailní záběry zdvojených ramen, nakonec doktor Baxtera objal, přehodil si obě jeho levé paže okolo krku a zvedl ho do výšky. Baxter sténal, ale postavil se na nohy. Rozhodil ruce, ale zdálo se, že nevnímá, co se s ním děje.

„Honem, tak dělej!“ zakřičel doktor. „Ten chlap je hrozně těžký.“

„Zbláznil ses? Tenhle snímek by byl parádní jízdenka na onen svět.“

„Nemusíme přece strkat snímky kdekomu pod nos. Ale kdo nám uvěří, když na nich není vidět ani jeden z nás?“

Potom doktor nadiktoval celý jeden krystal lékařskými nálezy. Vzal oba krystaly, přetřel je lakem a namáhavě je spolkl dřív, než Timothy stačil něco říct.

„Co s ním uděláme?“ zeptal se doktor.

„Jak je na tom?“ odpověděl mu Timothy otázkou.

„Je teď hrozně vyčerpaný a nejdřív bude tak deset dvanáct hodin spát, možná ještě déle. Potom se bude nejspíš cítit svěží a plný elánu, ale to bude jenom pseudoaktivní fáze. Horečka ho stráví. Klesne na čtyřicet, ani o chlup míň, a pak občas vyskočí výš. To mu už bude zbývat jedna hodina, možná dvě. Může být, že se nevzbudí vůbec.“

„Ale musí vypovídat! Říct nám, co se s ním dělo, co, kde a jak zažil.“

„Asi od něj uslyšíš jenom blouznění z horečky. Činnost mozku se bude čím dál víc vymykat jeho kontrole, bude docházet k chybným spojům.“

„Nemůžeš mu dát něco na povzbuzení?“

Doktor dal Timothymu ampulku. „Snad ho zvedne tohle, ale nanejvýš na půl hodiny. Je to doping, který zmobilizuje poslední rezervy. Ale působí jenom na tělo, ne na rozum. Co vlastně chceš udělat?“

„Nevím,“ řekl Timothy a znělo to doopravdy zoufale. „Jestli se už neprobere, nejradši bych jim ho vydal. Dá se zjistit, že ho ošetřoval nějaký lékař?“

Doktor Baxtera prohlédl. „Nic moc,“ řekl. „Na rukou se nedá poznat nic, stejně jsou rozdrásané, stopy po elektrodách odstraním perkoholem, zbývá jenom kubitální jamka.“ Vzal skalpel, rozřezal kůži v loketní jamce a nastříkal na ni obvaz.

„Můžu říct, že přišel příšerně vyčerpaný a zmazaný. Že jsem ho posadil rovnou do vany, že mi při tom zkolaboval a už se neprobral.“

„Jak vysvětlíš, že přišel zrovna k tobě?“ namítl doktor.

„To není problém.“

„A v čem je tedy problém?“

„Třeba mě napadne něco lepšího.“ Timothy podal doktorovi ruku. „Díky. Myslím, že bude lepší, když se teď ztratíš. Nebo chceš počkat, až skončí zákaz vycházení?“

„To není problém,“ zakřenil se mocně doktor. „Já bydlím taky v Nebrasce.“

Neřekl přesně kde a Timothy se ho ani neptal.

10

Timothy bděl u Baxtera, otíral mu pot z čela, navlhčoval rty a každou půlhodinu do něj vlil dvacet kapek tišícího prostředku a změřil mu přitom teplotu; ustálila se na 39,8. Hned ráno zavolal Třasořitce. Neměla pro něj žádné novinky. Po Baxterovi ani stopy.

Timothy si přitáhl do koupelny Sněhurku. Ze soniky se linuly vznešené, skoro naříkavé tóny, chvěla se a otřásala. Timothy spolkl dvě pilulky xenofolanu, aby neusnul. Najednou ho napadlo, co má s Baxterem udělat. Zděsil se své myšlenky a dlouho a zadumaně se na Baxtera díval. „Po celý život tě manipulovali,“ řekl tiše, „tak proč ne jednou, naposled, ve prospěch lidstva?“

Potom mu to připadlo zase příliš nebezpečné. Přinutil se, aby si to v klidu a důkladně promyslel. Rozhodl se, že si tu akci alespoň připraví.

Příští hodiny šukal po kuchyni, vyhledal skicu Leonarda da Vinci a založil ji do spektomatu a každých pár minut odbíhal, aby se podíval na Baxtera.

Takhle strávil dopoledne a odpoledne. Volala Třasořitka. Byla nevrlá, netrpělivá a nespravedlivá. Timothy měl co dělat, aby ji odradil od návštěvy. Domluvil si s ní schůzku na druhý den s tím, že má nový nápad, který by teď rád propočítal s Napoleonem.

Krátce po sedmé otevřel Baxter oči. Podíval se na Timothyho, jako by si matně vzpomínal, číhavě naslouchal, otočil hlavu směrem k Sněhurce a upřeně si ji prohlížel.

„Co je to?“

„Sonika, to ti vysvětlím později, nejdřív –“

„Je vůbec nějaké později?“ přerušil ho Baxter. „Nemusíš mi nic namlouvat. Vím, že musím zemřít. Příliš pozdě jsem si všiml, že jsem se dostal do radioaktivního odpadu, teprve když vysadily přístroje. Jak vysoká je horečka, tepová frekvence, křivka rozpadu krvinek?“ Nedal pokoj, dokud mu to Timothy neřekl. „Chci vstát.“

Dřív než mu Timothy stačil přispěchat na pomoc, opřel se všema čtyřma rukama o okraj bazénku a soukal se ven. Kdyby ho byl Timothy nezachytil, asi by spadl zpátky.

„Je mi tak horko,“ prohlásil udiveně, „a jsem nějaký slabý.“

„To je horečkou,“ vysvětloval Timothy. „Tys nebyl nikdy nemocný?“

„Jenom párkrát nachlazený.“

Timothy mu ovinul ručník kolem boků.

„Tvoje věci jsem musel rozstříhat.“

Baxter se usmál. „Odvrhni od sebe vše pozemské – kde je obec?“

„Později, Samueli, později. Nejdřív se musíš posílit. Nachystal jsem ti něco k snědku.“

Pomohl Baxterovi do křesla. Než ho převezl, nastavil projekci a pustil hudbu – rozhodl se pro Braniborské koncerty – a zapálil svíčky. Baxter vrhl jen letmý pohled na stůl a potom se upřeně zahleděl na stěnu. Timothy seřídil Leonardovu skicu tak, aby byla vidět jen horní půlka; čtyři paže byly roztažené po celé ploše, jako by žehnaly.

„Co je to?“ zasípal Baxter.

„Kresba nejslavnějšího malíře v dějinách lidstva. Žil před sedmi sty lety v Itálii a jmenoval se Leonardo da Vinci. Slyšel jsi o něm někdy?“

„Ne. Co je to Itálie?“

„Ach, Samueli!“ zasténal Timothy. „Jak ti to mám jenom říct? Jak ti mám vůbec vysvětlit všechno, co bys měl vlastně vědět?“

„Před sedmi sty lety?“

„Ano. Jako kdyby uhádl, že se narodíš, co?“

„Maloval taky Ježíše Krista?“

Timothy jen přikývl. V krku jako by měl knedlík. Baxter se zahleděl upřeně na desku stolu. Timothy nastavil stůl na maximální velikost. Na bílém damaškovém ubrusu stály šestiramenné svícny, spousta talířů, sklenic a stříbrné příbory. Timothy snesl to nejcennější, co měl, dokonce i benátský křišťál; tucet karaf a broušených lahví naplnil tekutinami hrajícími všemi barvami a po stole roztrousil květy. Baxter si podepřel horníma rukama obličej a spodní složil do klína. Tázavě se na Timothyho podíval.

„Večeře Páně?“

„Ano, Večeře Páně.“ Timothy se okamžitě zaměstnal tím, že do každé sklenky ulil trochu ze všech karaf a lahví.

„Vždycky jsem si myslel,“ řekl Baxter, „že pro mě neexistuje nic jiného než myšlení, ale od té doby, co jsem se vydal na cestu, jsem toho objevil spoustu, především barvy. V pevnosti jsem je vůbec nevnímal, jako by existovaly odedávna a pořád stejné, chápeš? Teprve na cestě jsem si je plně uvědomil. Je toho tolik, o čem jsem neměl ani ponětí! Především tahle obrovská, matoucí metropolis s davy lidí, s nekonečným množstvím věcí, které neznám, s domy, které rostou do nebes – a pak ty tóny u tebe. Ach, spoustě věcí nerozumím. Je to snad to, co se myslí pod nevyzpytatelnými cestami Páně?“

Timothy mu neodpověděl. Baxter usrkl červeného nápoje.

„Byl bych vás málem nenašel,“ pokračoval. „Prognóza není žádný program. Příliš málo faktů. Příliš mnoho překvapení. O Metropolis jsem toho moc nevěděl. Pak vysadily všechny přístroje a já už nedostával žádné informace.“ Usmál se. „Ještě že jsem se alespoň dozvěděl, že po mně jdou čmuchalové a gorily. Jinak by mě ani ve snu nebylo napadlo vzít si plášť a čepici. Párkrát mě málem chytili. Už jsem to chtěl vzdát, ale potom jsem uviděl na tvém domě znamení.“

Timothy nechal předjet oba servírovací vozíky a postavil na stůl mísy. I když všechno bylo ze stejné kaloricky chudé a málo sytivé hmoty, působilo to dojmem bohaté hostiny. Timothy nestrávil marně celé hodiny v kuchyni. Vykouzlil tucty různě tvarovaných a zbarvených chodů, použil na to všechny své nudlové formičky, spirálky a hvězdičky, kuličky, spagety a makaróny, písmenka, číslíčka, rohlíčky, mušličky a nitky; ostatní by se dalo klidně považovat za krokety, pomfritky nebo pyré, za houby nebo chřest, třešně či švestky, za cukrátka, rýži nebo hrášek, kdyby to nezářilo těmi nejodvážnějšími, nejkřiklavějšími barvami. K tomu byly pestré sosy, krémy a drobení.

Baxter seděl v křesle a zíral na tu nádheru, kterou před ním Timothy rozprostřel.

„Poprvně v životě lituju, že nemám chuťové buňky,“ řekl. „A ty sis dal tolik práce. Teď už ale vím, co je to krása.“

Timothy se odvrátil. Baxter přece nemusí vidět, jak se mu do očí derou slzy. Potom sledoval, jak jeho host jí, jen po malých soustech, aby se rychle nezasytil. Fascinovalo ho, jak Baxter jednou rukou drží talíř, druhou si na něm míchá svou porci, třetí si vkládá na vidličce sousta do úst a čtvrtou sahá po sklence. Timothy si blahopřál, že ho napadlo si celou tu scénu natočit. Neustále měnil talíře a příbory; špinavé nádobí odnášel ihned do kuchyně a ukládal je do automatické myčky. A znovu a znovu chtěl po Baxterovi, aby vyplázl jazyk, a měřil mu teplotu. Několikrát se pokusil vyptávat na podrobnosti o Fort Baxteru, ale doktor měl pravdu; Baxter fantazíroval, jeho věty byly čím dál zmatenější.

Potom teplota vyskočila na 41,5. Timothy přinesl ampulku a píchl Baxterovi do paže injekci. Vyčkal, až se Baxterovy nateklé oči rozšířily a mohl lépe dýchat.

„Vstaň!“ přikázal mu Timothy.

Baxter se zvedl. Po tvářích mu crčely potůčky potu, ale ani se moc nepotácel.

„A nyní, Samueli,“ řekl Timothy, „nyní odejdi ke svým ovečkám.“

11

„Sjedeš výtahem do sedmého poschodí,“ vysvětloval mu Timothy. „Projdeš dvojitými dveřmi. Čeká tam na tebe víc než tisíc lidí. Ne všichni jsou tvoji přátelé. I tam na tebe budou čekat čmuchalové a gorily. Nedej se zmást, Samueli. Jdi svou cestou. Úplně dopředu. Vystup na jeviště. Odhoď svůj plášť. Rozpaž ruce a zjev své poselství. Pochopil jsi to všechno?“

„Ano. Dej mi poselství, které mám zjevit.“

„Pověz, kdo jsi. Odkud přicházíš. Mluv o svém životě ve Fort Baxteru.“

Samuel přikývl. Timothy přes něj přehodil raglán, nakoukl do chodby, a když spatřil svého strážného, zamával na něj.

„Výtah. Okamžitě. A prázdný!“

Strážný odběhl k výtahům. Zdálo se, že trvá věčnost, než našel volný výtah.

„Do sedmého poschodí,“ šeptl mu Timothy. „Jeď nejnižší rychlostí. Po cestě spolu nemluvte. Postarej se, aby se dostal do sálu, když tak ho tam prostě strč. Pak zmiz. Okamžitě a nadobro. Žádné maléry. Nikdo tě nesmí chytit.“

„Do or die!“ odpověděl strážný.

Timothy ještě počkal, než se dveře výtahu zavřely, a potom rychle zmizel ve svém bytě. Měl osm a půl minuty na to, než ti dva sjedou dolů. Chvatně vyjmul z kamery krystal, uložil ho do tajné schránky, kterou zapečetil autodestrukčním zámkem, sklidil ze stolu, zničil jídlo i nápoje včetně pokecaného damaškového ubrusu, Baxterova obleku a ručníku, který měl Samuel na sobě, vložil nádobí do automatické myčky, ještě vlhké je vytáhl a postavil do skříněk, vymyl láhve a sklenky. V rozčilení špatně nastavil videomat. Timothy chvíli zmateně civěl na přenos crackmatche; několik vteřin trvalo, než mu to došlo a přepnul na dvacátý sedmý kanál, kde už dvě hodiny probíhal přímý přenos volby Miss měsíce ze slavnostní síně Nebrasky. Timothy mrkl na hodinky. Ještě měl čas si nalít whisky, dokonce měl tolik času, že stačil odložit láhev White Lady a donést si láhev House of Lords.

Video právě přenášelo přehlídku druhého kvalifikačního kola. Šestnáct vybraných nahých krásek se producírovalo v střevíčcích pokrytých kožešinou s vysokými podpatky po pódiu. Najednou nastal nějaký rozruch, pak na pódium vyskočil v pozadí nějaký stín, sálem se rozlehl pronikavý jekot, hudba zmlkla, jen iluzofon vyloudil ještě pár taktů, kamera zašvenkovala na jeviště, zabrala Samuela, který tam stál nahý, rozpřahoval své čtyři ruce a krákoravým, zajíkavým hlasem něco křičel do sálu.

„Přináším – poselství – já – obec – Pán – Fort Baxter –“

Na víc se nezmohl. Chytil se všema čtyřma za krk, dusil se, zrudl, pak zmodral, zhroutil se na podlahu, přiskočili k němu dva muži, přehodili přes něj plášť a odvlekli ho pryč. Vypadl obraz. Objevil se nápis Technická porucha. Potom hlasatelka s vlídným úsměvem oznámila, že za chvíli začne přímý přenos třetího kola. Timothy vypnul video. Nasměroval Samuelův portrét nad horní okraj Leonardovy skici, takže to vypadalo, jako by mu Samuel ze stěny v nadživotní velikosti žehnal. Timothy pozvedl číši.

„Na tebe, Samueli,“ pronesl tiše. „Na tvou památku, brácho.“

12

Někdo zvonil. Timothy sebou polekaně trhl. Zvonek se ozval podruhé, tentokrát bez přerušení. Timothy se vyšoural z pokoje a otevřel. Přede dveřmi stála Třasořitka.

„Překvapila jsem vás, Tiny?“

Timothy ze sebe nevydal ani hlásku. Seber se, poručil si. Nic nemůže vědět. A přišla sama. Potom ho najednou polilo horko. V pokoji byla na stěně stále ještě Leonardova skica s hlavou Samuela.

„Chtěla jsem si s vámi vypít sklínku whisky, Tiny. Při čem jsem vás to přistihla? Přiznejte se!“

Protlačila se kolem něj; ve dveřích obýváku se zarazila, jako by ji zasáhl blesk.

„To je vaše dílo, Tiny?“

„Ano i ne. Aranžmá je sice ode mě, skica ale pochází od jistého Leonarda da Vinci. Jen žádný strach, je už přes šest set let bezpečně mrtvý. Ta fotka je od vás.“

„A co to má představovat?“ zeptala se nedůvěřivě.

„Myslel jsem si, že mě to bude inspirovat,“ vysvětloval Timothy. „Takhle to dělám vždycky, když nevím, jak dál, Debby. Seženu si optický záchytný bod, poslouchám muziku a popíjím; dostávám takhle ty nejlepší nápady.“

Třasořitka si ho skepticky změřila, přešla do ložnice, do pracovny, podívala se, zda není něco v Napoleonově výstupu, několikrát si na něj sáhla, aby se přesvědčila, zda je zahřátý, potom provedla inspekci koupelny, kuchyně, dokonce i záchodu a komor a všude pozotvírala skříně a vytahala zásuvky. Když se Timothy zeptal, co to má znamenat, prostě ho odstrčila stranou.

„Byl u vás?“ zeptala se ho zostra, když ukončila svou obhlídku.

„Kdo?“

„Samozřejmě Baxter! Kdo jiný?“

„Samozřejmě, že ne. Jak vás to napadlo?“

„Víte, co se stalo?“

„Viděl jsem ten přenos.“

„Docela náhodou, co?“

„Ne. Chtěl jsem se podívat na volbu Miss měsíce.“

„Vy, Tiny?“ Třasořitka se smíchy popadala za boky. Najednou zvážněla. „Nikdy jsem si nemyslela, že se zajímáte o nahotinky,“ řekla číhavě.

„A proč ne? Protože jsem trpaslík? Protože nikdy v životě nemůžu mít jednu z těch nohatých superkrasavic? To snad nemám právo se alespoň podívat na show? Copak jsem pařez? Možná právě proto jsem tak vnímavý vůči všemu krásnému a reaguju alergicky na všechno ošklivé!“

Třasořitka žuchla do křesla a s gestem, které se nedalo vykládat jinak, ukázala na láhev whisky. Timothy našel vlhkou sklenku. Honem předstíral zamyšlení a přitom ji vypulíroval.

„Nechtěla jsem vás urazit,“ řekla Třasořitka, „ale prozraďte mi jedno: Jak se dostal Baxter zrovna do Nebrasky? Jak to, že vpadne na nejoblíbenější show ve Státech, na kterou se v té chvíli dívaly zaručeně milióny lidí?“

„Zeptejte se Baxtera.“

„Baxter je po smrti. Byl mrtvý, už když ho odtáhli z jeviště. Přitom jsem měla v rayvolveru jenom omamný plyn.“

„Vy, Debby? Co vy jste dělala na Miss měsíce?“ Ty idiote, pomyslel si. Taky sis mohl snadno spočítat, že si Třasořitka nenechá ujít takovouhle příležitost, aby se předvedla na veřejnosti.

„Jenom se nesmějte, Tiny. Jsem členkou poroty. Musím taky za chviličku dolů. Byl u vás Baxter, nebo ne?“ Položila mu ruku na rameno a spiklenecky se na něj podívala. „Mně to můžete klidně říct, Tiny.“

„Co si to vlastně myslíte?“

„Myslela jsem, že jste snad Baxtera dostal a že vám utekl. To by bylo alespoň přijatelné vysvětlení.“

„Ale chybné!“ vykřikl Timothy znechuceně. „Takhle to opravdu nebylo. Přísahám. Já jsem Baxtera nechytil, bohužel. Vy máte ale nápady!“

„Myslím si, že vy jste schopen všeho.“

„Přeceňujete mě, Debby, přeceňujete! Ale myšlenka, že Baxter někomu utekl, se mi nezdá zase tak špatná. Ale komu? Ten podivný plášť, co měl na sobě, určitě nepatřil k jeho výstroji. Dík tomuhle bychom se mohli dostat dál.“

Vtom Timothy málem omdlel. Ten plášť přece nebyl při přenosu vůbec vidět!

„Vyšetřování se nejspíš stopne,“ řekla Třasořitka. „A proč ne? Baxter je po smrti, jeho mrtvola v bezpečí. A i když ho někdo viděl nebo vyfotil – víte dobře, jakou mají tyhle snímky cenu, žádnou. Případ je vyřízen, ne, Baxter nikdy neexistoval.“

„Ale viděla ho přece spousta lidí. Jenom v sále jich bylo přes tisíc. A milióny u obrazovek.“

„To už je taky vyřízené.“ Samolibě se uchichtávala. „Myslíte si, že jsem seděla s rukama v klíně? Samozřejmě jsme vypracovali pár variant pro případ, že by se Baxter přece jenom objevil na veřejnosti. Zpráva už je venku. Byl to politováníhodný přehmat reklamních agentů. Zítra ráno se budou viníci zodpovídat před příslušným soudem a budou potrestáni zákazem jakékoli další reklamy na ovesné vločky Super-X. A očití svědkové? – I ti, co seděli v prvních řadách, budou přesvědčeni, že viděli zvlášť zdařilou plastickou masku. Že jsem střílela, si v tom zmatku nikdo neuvědomil, a že se jedná o hledaného Samuela Baxtera, naštěstí nikdo nemůže vědět. Nikdo se nedozví, o co doopravdy šlo. Nikdo!“

Timothy přikyvoval jako horlivý podřízený.

„Bohužel ani my ne,“ dodala ještě. Ukázala palcem na skicu. „Zhasněte to. Není to zrovna podařený obraz.“ Vstala. „Musím zase dolů. Máte nějakou zvláštní favoritku? Mohla bych se postarat, aby se váš miláček stal Miss měsíce.“

Timothy předstíral rozpaky. „Vlastně ani ne.“

„Tak na vás alespoň mrknu, až kamera zabere jury.“

Když se za ní zavřely dveře, musel se Timothy posadit. Kolena se mu klepala. Potom odešel do ložnice. Láhev House of Lords si vzal s sebou.

***

Hra na život a na smrt

1

„Cože to chceš?“ Smiley Hepburn zíral na Timothyho, jako by mu detektiv právě vysvětloval, že ode dneška se bude stravovat jen jídly z restaumatu. „Řekni to ještě jednou, možná ti to pak sežeru.“

„Chci si vyrazit mezi lidi,“ opakoval Timothy klidně, „a ty půjdeš se mnou. Angažuju tě jako svého cicerona a osobního strážce.“

„A co je to ten ciceron?“ vyptával se Smiley nedůvěřivě.

„Trochu starobylé, ale velmi trefné označení pro výřečného průvodce cizinců. Ty přece pořád meleš pantem. – Musíme najít jednoho muže; Jacquese Puissanta. Je mu něco přes sedmdesát, střední postavy, trochu při těle, abychom neříkali tlustý, má pořád ještě spoustu vlastních vlasů a knírek.“ Timothy podal Smileymu fotku. „Takhle vypadá.“

„Toho znám.“ Smiley si zadumaně prohlížel snímek. „Ale vodkaď?“

„Snad nečteš potají romány, a k tomu ještě neamerické? Je podobný Alexandru Dumasovi, autoru Tří mušketýrů, jenom vlasy má delší –“

„Není to ten, co spáchal ten příšernej videoseriál?“ skočil mu do řeči Smiley. „Tuhle jsem něco podobnýho viděl. Tři mušketýři na Alfě Centauri. Hrozná krávovina.“

„Myslím si, že tohle asi těžko napsal on.“ Timothy se řehtal, až mu břicho nadskakovalo. „Dumas je už dvě stě let mrtvý, tenkrát nebylo ještě ani kino.“

„Ale tohodle jsem viděl a není to tak dávno,“ trval na svém Smiley. „Že by ve videu? Nech mě chvíli přemejšlet.“

Timothy zatím uvařil moka.

„No jasně!“ vykřikl najednou Smiley. „Ten přeci vynalez žvejkačku. Ale nemenoval se von Higley nebo tak nějak?“

Timothy se zeptal Napoleona. Muž, kterého Napoleon ukázal na displeji jako Jeremiaha Wrigleyho, vynálezce žvýkačky, byl opravdu až neuvěřitelně podobný Jacquesu Puissantovi; byl to i obličej Alexandra Dumase, jak se Timothy a Smiley přesvědčili podle bibliofilského vydání Tří mušketýrů.

„Chudáku Dumasi,“ povzdechl si Timothy, „tohle by nevybájila ani tvoje fantazie, že jednoho krásného dne takhle vstoupíš do dějin Spojených států.“

„Jenom aby tě nevymákli!“ Smiley kroutil nesouhlasně hlavou. „Nebo snad máš povolení na knížky?“

„Proč, mám snad nějaké knihy?“ Timothy uložil román zpátky do schránky zabudované do zdi a zaklapl ji. Zatímco Timothy naléval moka, Smiley si prohlížel zeď, ale schránku nemohl ani za nic objevit.

„Tak co je s tím Wrigleyem?“

„Puissantem,“ opravil ho Timothy, „Jacquesem Puissantem. Je to osobní kuchař Henryho Forda šestého, gastronomický génius a vášnivý hráč. Náš Jindřich Šestý mu ve Fordsvillu zařídil kasino, najal půl tuctu nejmazanějších hráčů, Puissant má prý dokonce na hraní počítač, ale všechno je to málo platné. Jednou za pár let i přes automatický dozor a osobní stráž zmizí a vyrazí si na tah po hernách. Jindřich Šestý je pak strachy bez sebe, jestli se se svým kuchařem ještě někdy setká. Včera večer mě navštívil Glover, náčelník Fordovy policie, a požádal mě o diskrétní pomoc. Jindřich Šestý vypsal půlmiliónovou odměnu a Glover se chce se mnou rozdělit, když mu pomůžu.“

„Proč bysme se nemohli o toho půl miliónu šábnout my dva?“

„Protože vlastně ani nesmíme vědět, že Puissant zmizel. Top secret. Víš, co by se stalo, kdyby se to rozneslo? Šly by po něm dva tucty policií. Puissant je poslední kuchař ve Státech, který se vyučil ještě v Evropě, a kromě toho se dlouhá léta potuloval po Asii. Každý velký boss by skákal radostí do stropu, kdyby Puissanta měl.“

„To je tak vysazenej na hru? V Chicagu je koneckonců tisíc možností, jak si hazardně zahrát.“

„V tom je právě ten problém. Chce si polechtat nervy, aby se odreagoval od své náročné práce, co povídám práce, od svého umění!“ Timothy zamlaskal. „Bohužel ho neznám osobně a vím příliš málo o jeho momentálních rozmarech. Když mizel minule, našli ho, jak hraje ploto; právě chtěl vsadit levou nohu. Jindy ho načapali na krysích závodech a v podzemních slumech. Jsem si jistý, kde ho nemůžeme najít: v hráčských peklech a kasinech Ford Foundation, takže můžeme vyloučit víc než čtvrtinu zábavních podniků v Chicagu. Ani v nejmenším nevěřím, že by šel do jednoho z hráčských paláců; tam se to policajty jen hemží; riskoval by, že ho za chvíli líznou. V závažných případech si jednotlivé policie přece vypomáhají. Nejspíš ho najdeme v exkluzivních kasinech horních deseti tisíc, kam se žádná policie nedostane, nebo ve veřejných hráčských parcích, kde se Puissant může ztratit v anonymitě davu.“

„A zrovna tam ho chceš hledat? Jestli byl ten chlap dost mazanej, aby se zdejchnul svý osobní stráži, tak bude mít taky dost fištrónu, aby radikálně změnil vizáž. Jak ho chceš poznat?“

„Za prvé podle břicha, které schovat nemůže, za druhé podle frňáku, i když si tu červeň zašminkuje, za třetí podle knírku.“

„Ten si může voholit.“

„To neudělá. Puissant knírkem zakrývá pár bradavic na horním rtu a je to ješita. Kromě toho má na levém předloktí vytetovaného draka a chybí mu pravé ucho. O to přišel před lety při mariánské ruletě. V naprostém pomatení smyslů vsadil jedno ucho na barvu a druhé na číslo, měl šanci jedna ku stu, že se z toho dostane s oběma ušima zdravýma; to měl ještě kliku, že nepřišel o obě.“

„Ale v hráčskejch parcích se přece poflakujou desetitisíce lidí, Tiny. Nemáme šanci ani jedna ke sto tisícům.“

„Předtím jsi mě přivedl na jednu myšlenku, Smiley. Řekni všem lidem, které znáš, že máš sehnat na jednu žvýkačkovou show dvojníka Jeremiaha Wrigleyho, a dej jim do ruky tuhle fotku. Padesát dolarů za každý tip a tisícovku prémie za správný. My se zatím porozhlédneme v kasinech vipů.“

„Jestli nás tam pustěj. Sám jsi přeci povídal, že policajtům a detektivům je tam vstup zakázanej.“

„Jsme členy, Smileyi,“ Timothy hodil na stůl dvě identicatové fólie. „Svěřil jsem se jednomu klientovi, že mě popadla hráčská vášeň, ale že mám strach jít sám a že bych byl nejraději, kdyby šel se mnou můj přítel, antropolog Anthony Smiles.“

„Antropolog? Co je zas tohle?“

„Potom ti to v klidu vysvětlím.“

„Rozhodující je, že tenhle Smiles doopravdy existuje, kdyby se v tom někdo šťoural, a že je ti do jisté míry podobný. Že budu říkat muži jménem Smiles Smileyi, nevzruší ani toho nejpodezíravějšího kasinového sluhu, tedy když budeš držet klapačku. Takový antropolog je totiž docela vzdělaný člověk. Máš nějaký moderní frak? Ne? Tak dobrá, postav se pod dressomat. Potom až na další odřekneš všechny schůzky a rozhodíš snímky pana Wrigleyho mezi lidi. Já si zatím načrtnu bitevní plán.“

2

Když se Smiley pozdě odpoledne vrátil, předvedl mu Timothy Trucklův speciální zázračný frak. V mžiku si zastrčil šosy do kapes, frak obrátil a znovu ho oblékl, takže pro změnu vypadal jako trochu ošumělý utíkáček, jaký nosí kdekdo. Krajkový límec se dal jedním hmátnutím odtrhnout od košile a znovu připnout.

„Kalhoty můžeme bohužel jenom přebarvit,“ prohlásil Timothy, „ale myslím, že to bude stačit.“ Vyndal z jedné z četných kapes kalhot ruční kolorátor. „Tímhle si můžeme i bleskově přetónovat vlasy. Tady máš škvora, nejnovější model, stačí, když zamumláš koutkem úst a uslyším tě na pět set metrů. Kromě toho budeme mít na sobě tuhle vestu – vysílačku pro taktilní signály. Když si ji přitiskneš na prsa, ucítím to na zádech. Tady máš seznam kódů, které jsem vymyslel.“

„Na co všecky tyhle hejble? Přeci nemáme co skrejvat, ne?“

„Za prvé nemůžu vystát, když mě někdo odposlouchává, za druhé nesmíme v kasinech budit rozruch a za třetí mám takový nekalý pocit, že mi Glover pošle na krk pár svých lidí, aby mi v rozhodujícím okamžiku přece jen Puissanta vyfoukl před nosem. Doufám, že je setřeseme, ale jistota je jistota.“ Timothy se zasněně pousmál. „Chci mít Puissanta alespoň na chviličku pro sebe.“

„Najmem si nějaký gorilky?“

„Už se stalo. Na tvoje jméno. Dostanou vysílačky, abychom je mohli dirigovat a přinejhorším zavolat. Nerad bych, aby za námi běhali jako smečka psů.“ Timothy vytáhl další přístroj. „Tohle je odrušovač, kterým budeme překrývat zábavnou hudbu v našich škvorech. A tady to je sprej proti euforizujícím aerosolům; nerad bych, abychom v kasinech nebo v parcích dostali z ničeho nic hráčskou horečku.“

„Ty si nechceš ani trošku zahrát, ty stará držgrešle?“

„Když to bude nutné, jsem ochoten obětovat něco peněz.“ Timothy předvedl silné podrážky a vysoké podpatky svých bot, v nichž byla nacpána spousta peněz.

„A proč já nedostanu taky takový krásný botičky?“

„U tebe by to bylo nápadné, ale u mě to bude každý považovat za frajeřinu. A teď hůlku.“ Timothy vrazil Smileymu do ruky bambusovou špacírku. „Naštěstí móda těchhle nádherných zbytečnůstek vyrazila jako houby po dešti, takže s nimi nebudeme nápadní ani v přepychových kasinech, ani v zábavních parcích. Jenom jsem si dovolil tyhle naše hůlčičky trochu vylepšit. Ve špičkách jsou vrhače nervového plynu s dosahem do dvou metrů, náplň stačí asi na dvanáct použití; tady v rukojeti je rayvolver se čtyřmi náboji, a když ji odšroubuješ, je v hůlce něco na způsob placatky. To ovšem není můj nápad, na tohle přišli ti koumáci Angličani už před pár sty lety. Do hůlky se vejde čtvrt litru. Můžeš si vybrat něco z mých zásob.“

„Ty jsi prostě myslel na všecko,“ prohlásil Smiley uznale.

„Doufám. Teď ještě pojítko. Vysílač si zastrčíš do kapsy, přijímač zapojíš na komunikátor ve své kanceláři a spojíš ho s mým číslem. Tak budeme mít třípólové spojení a Napoleon bude pořád vědět, kde jsme.“

Smiley se na Timothyho zděšeně podíval. „Ty ses snad zcvoknul?“ vyjel na něj. „Na používání radiostanic s větším dosahem než obvod je trest smrti!“

„Kdo mluví o radiostanici? Tohle je jenom frekvence tísňového volání a tu rádiový dozor povoluje. Jedna pro tebe a jedna pro mě. Nikdo si nevšimne, že ty věci přepólujeme, že si místo přijímače vezmeme vysílačku.“

„A jak se Napoleon domákne, že potřebujeme pomoct?“

„Jakmile se přístroje odmlčí, porovná poslední souřadnice s plánem města –“

„S plánem města! Doufám, že si uvědomuješ, jak je na okrajích roztřepenej a úhly že nesouhlasej?“

Timothy se zachichotal. „Však on se s tím Napoleon vypořádá.“ Neprozradil Smileyovi, že v Napoleonově paměti jsou originální měřické mapy Chicaga. „Jakmile ustanou naše signály, zavolá inspektora Hopkinse, jakože právě přijal bohužel zkreslený vzkaz – pan Truckle se nachází tam a tam a je v nebezpečí.“

„Doufejme, že taky zavčasu přijde. Čím vlastně pojedem, Tiny?“

„Do kasin budeme jezdit aerotaxíky. Když budeme muset do parků, přestoupíme na metro.“

„U tohodle nemůžu chybět!“ zajásal Smiley. „Timothy Truckle v metru – můžu si to vyfotit? Jinak by mi to nikdo neuvěřil ani za prase.“

„Teď koukej mazat do své kanceláře a instalovat pojítko. A pak se nauč kódy. Nejpozději za dvě hodiny vyrážíme.“

Timothy zavolal Velkému bratru.

„Ozvu se, hned jak se vrátím domů,“ uzavřel své hlášení. „I když budu venku, může mi přinejhorším Napoleon vzkázat, že se mnou chceš mluvit.“

„Vždyť jsi přepóloval frekvenci tísňového volání, ne?“

„Napoleon mi vyšle na taktilní vestu ultrakrátký signál, ten nemůže nikdo zachytit. Já se v tom případě vrátím domů a brnknu ti. Jenomže tentokrát se se mnou budeš muset spojit přes veřejnou síť. Ohlas se jako Jacques Puissant, to bude dozoru nejmíň nápadné; v nejbližších dnech dostanu určitě tucty vzkazů ohledně Puissanta a on sám zaručeně nezavolá. Přikážu Napoleonovi, aby mě pošimral na zádech, jakmile se mnou bude chtít mluvit Puissant.“

„Já nevím, Tiny – je opravdu třeba, aby ses pouštěl zrovna do tohohle případu?“

„Jenom se mě nesnaž zase agitovat. Puissant je jediný člověk ve Státech, který mi může ukázat, jak se dělá soufflé fantastique.“

3

Kde začít. V Chicagu bylo osmnáct kasin pro vipy.

„Hráči se člověk může dostat na kůži zase jenom pomocí nějaké hry,“ řekl Timothy a rozepsal na jednotlivé kameny mlýnu názvy kasin. „Pojď, Smileyi, vyrazíme nejdřív do kasina na kameni, který zbude poslední.“ Bylo to kasino Sedmé nebe.

Po cestě si vyzkoušeli taktilní vesty. Smiley pochopil kódy rychleji, ačkoli je Timothy vykoumal sám. Dlouhými složitými oklikami prošli systémem poschoďových chodeb, dirigovali se přímými signály a sestoupili dokonce o poschodí níž schodištěm, o jehož existenci neměl Timothy ani potuchy. Došli v osmistém dvacátém pátém poschodí na večerně vyprázdněnou obchodní ulici a upozorňovali se navzájem taktilně z prsou na záda a obráceně na různé výlohy. Zastavil je strážný. Dlouho studoval Timothyho identicat, než přijal jalové vysvětlení, že jenom chtěl příteli ukázat nové modely od Diora; jako kdyby si je člověk nemohl podstatně lépe dát předvést ve videu a na manekýnovi podle svého výběru.

Z kasina Sedmé nebe se vyklubal holý, smogem a deštěm zbrázděný betonový blok bez oken. Nejhořejší poschodí sloužilo jako přistávací plocha a přijímací hala, z které se pak nebe za nebem scházelo dolů. Už páté bylo pod zemí.

Timothy si nechal od maîtra de plaisir, který je přijímal, podrobně vysvětlit, co kde mohou najít, ale potom ho ujistil, že nemají zájem ani o obě sexuální poschodí, ani o první, gastronomické nebe, dokonce ani o šesté, v kterém si člověk mohl dopřát všechny sny, kterých se dalo pomocí iluzomatů – kterým se potají ovšem říkalo traumamaty – a halucinogenů dosáhnout. Nepřitahovalo je ani sedmé nebe, jehož „oblaka“ nebyla ničím jiným než psychedelickými simulačními komorami, v nichž byly videoobrazovky umístěny nejen na stěnách, ale i na stropě a na podlaze, takže zde člověk mohl v naprosté optické, akustické a psychosenzické iluzi prožít skoro všechno, návrat do světa dětství stejně jako výměnu pohlaví a výpravy do těch nejkrásnějších i nejhrůznějších světů. Proslídili sály obou podlaží s hernami, ale Puissanta nikde nenašli. Nakonec se vrátili do recepce. Timothy přivolal maîtra de plaisir.

„Dneska jsem neměl kliku,“ řekl mu, „a já ze zásady jdu od válu, jakmile prohraju ve šňůře deset tisíc. Měl jsem tu schůzku s jedním přítelem,“ ukázal mu Puissantovu fotku, „nedal byste mi vědět, kdyby se tu náhodou ještě stavil?“

Maítre se pousmál. „My zásadně neposkytujeme informace o žádném hostu.“

„Já vím,“ odpověděl Timothy, „proto vás taky jenom prosím, abyste mi dal avízo.“ Vytáhl knížku, vypsal šek na tisíc dolarů, nechal si bezpečnostní útržek a poznamenal na zadní stranu šeku Smileyho číslo. „Kdyby přece jenom přišel.“

Maître se uklonil. „To doufám.“

Puissanta nenašli ani v Disneylandu, ani v Casino de Paris, zato v kasinu Na zlatém Západě to Timothymu poplašně zabubnovalo na záda. Na jevišti v místnosti, která byla zařízená jako stodola z devatenáctého století, narychlo vyzdobená pro tancovačku, si právě proti sobě přidřepli dva muži k souboji Komančů.

Timothy a Smiley se snažili prodrat blíž k jevišti, ale podařilo se jim urvat jen jedno místo u zdi. Smiley bez váhání vyzdvihl Timothyho do výše a vysadil ho na kolo od vozu.

Ano, ten muž s bílou kůží a trojitým břichem na jevišti mohl být Puissant. Peří na indiánské čelence zakrývalo uši, ale na předloktí měl tetování, i když ani Timothy nemohl zjistit, jestli je to drak. Muž měl zcela neindiánský plnovous, ale to ještě nemuselo nic znamenat.

Zdálo se, že jeho protivník je opravdový Indián. Vypadalo to na souboj mezi profesionálem a mužem z publika, a Timothy najednou spatřil vedle jeviště nápis: „Novinka! Novinka! Nervy drásající souboj v Chicagu! Kdo porazí náčelníka? Dvacet nejtvrdších komančských bojovníků čeká na ctěné vyzývatele. Kdo v tomto souboji zvítězí, dostane milión dolarů! Dnes večer: náčelník Černý Orel proti panu –!“ Místo jména bylo napsáno Y.

Diváci ztichli. Černý Orel vytáhl nůž, zdvihl ruku a namířil špičku nože na svou hruď, ostří zasvištělo a projelo napříč po hrudi. Timothy nechtěně zavřel oči, ale nadskočil prudkou bolestí v zádech. Smiley se na něj omluvně podíval, v rozčilení si totiž přitiskl obě ruce na prsa. Zdálo se, že Timothy byl v sále jediný, kdo měl zavřené oči, všichni kolem něj civěli na jeviště. Černý Orel povstal a ukázal divákům hlubokou zející ránu. Sálem zazněl bouřlivý potlesk.

Teď si nasadil nůž mister Y. Timothy sklouzl z kola, dal znamení Smileymu a prodíral se k východu. Musel se opřít o stěnu, jak mu bylo zle. Odšrouboval rukojeť své hůlky a načepoval si plný pohárek whisky. Krátce nato se objevil Smiley.

„Není to Puissant,“ prohlašoval. „Mister Y omdlel, a když sebou praštil, svezla se mu čelenka; žádný ucho mu nechybí. Kam teďka?“

„Pro dnešek jsem saturovaný,“ odpověděl Timothy. „Buď té lásky a obhlídni poslední sály sám. Zavolej mi, když najdeš našeho člověka.“

Nevyslídili ho ani další den, třebaže vyrazili už brzy ráno, protože jeden ze Smileyho informátorů objevil jednoho Wrigleyho dvojníka. Večer už měli tucet vhodných představitelů pro roli Wrigleyho, ne však Puissanta.

Ten večer jeli do Domu růží, který odvozoval své jméno od středověké války červené a bílé růže v Anglii. Museli si vypůjčit dvorní kostýmy z feudálního období; Smiley šel za číšníka, Timothy za dvorního šaška. Atrakcemi lokálu byly psychedelické dýchánky s čarodějnickým sabatem, černými mšemi, orgiemi v mučírnách a rytířským turnajem, kterého se mohl účastnit každý. Nebojovalo se však na koních, nýbrž na motorkách, jejichž pevně přivařené ostruhy uštědřovaly elektrické šoky. Také hráčské sály byly přizpůsobeny „temnému středověku“.

„Kdyby byli naši předkové tušili, jak temná bude budoucnost ve Státech,“ poznamenal Timothy, „asi by nikdy nepřekročili Velkou louži.“

Ceny byly převážně starožitnosti, jen několik ze středověku, většina z dvacátého století, ale všechny nepochybně pravé; tohle publikum by se asi stěží spokojilo s napodobeninami. Největší tlačenice byla u benátské loterie, kde se daly vyhrát sklenky. Pro větší pocuchání nervů se při hře nelosovali jen vítězové, ale i poražení, které pak zavedli do „mučírny inkvizice“ a před obecenstvem je dost krutě mučili.

V lokále Tisíc a jedna noc dostal Smiley zálusk také si zahrát, určitě se dostal do víru euforizujícího plynu. Timothy na něj rychle stříkl dávku antispreje.

Potom sestoupili „ještě hlouběji do barbarství“, jak se vyjádřil Timothy, do „starého Říma“. Při zápasech lidí s nadopovanými lvy v aréně si už mysleli, že konečně objevili Puissanta, ale zase to byl omyl. Smiley chtěl ještě sjet dolů do sklepa, kde byl, jak slibovala videoreklama, trh s otroky: „Vyhrajte otroka. Na den, na týden, na měsíc, na rok – Vy sami si určíte lhůtu. A co vlastně riskujete? Jen to, že se sami stanete otrokem, když prohrajete. Nejnapínavější hra století!“

Timothy mávl odmítavě rukou. „Myslím si, že tohle by sotva mohlo Puissanta vzrušovat. Co by si počal s otrokem? A on sám je přece taky otrok, i když ve zlatých okovech. Pojď, Smileyi, chci domů. Už mě to tu nebaví a dal bych krk na to, že tady Puissanta nenajdeme. Je to sice hráč a vybírá si ty nejprapodivnější způsoby, jak si dát pocuchat nervy, ale jestli umí jenom z poloviny tak dobře vařit, jak se o něm tvrdí, tak je to určitě člověk s vybraným vkusem, a ani za nic se nemůže v těchhle kasinech cítit ve svém živlu.

4

Druhý den přišla slibná zpráva. Bud a Sidney Spencerovi, dva příležitostní čmuchalové, našli ve Funny Hills Wrigleyho dvojníka a ptali se, zda nevadí, že mu chybí ucho.

Timothy objednal aerotaxi, kterým chtěli doletět až na McCarthy Square, poslední kousek cesty chtěli ujet metrem, aby ve Funny Hills nevzbudili žádný rozruch. Pilot odmítal přistát na McCarthy Square a nechal se jen za vysoké spropitné přemluvit, aby dosedl se spuštěným rotorem přímo u vchodu do metra.

Po nástupišti se poflakovalo několik po zuby ozbrojených strážných, kteří si je nedůvěřivě měřili. Když přijel vlak, uvědomil si Timothy proč.

„McCarthy Square,“ zaznělo z reproduktorů. „Cestující, pozor! Nestřežená oblast. Výstup a opuštění stanice na vlastní nebezpečí.“

Nikdo nevystoupil a cestující v přecpaném vagónu se odtáhli stranou, jako kdyby Timothy a Smiley byli malomocní.

Bud Spencer je čekal u východu ze stanice Funny Hills s protáhlým obličejem.

„Před deseti minutama se nám zdejchnul. Nemůže bejt daleko. Třeba už ho Sidney našel.“

Ale Sidney jen pokrčil rameny, když k němu konečně dorazili. „Jako kdyby se do země propad.“

Pospíchali hráčskými ulicemi, aniž se zdržovali salóny, v nichž byly jen hry pro obyčejné prosťáčky, kteří měli hluboko do kapsy, a kde se jako ceny nabízely bony na kyslíkové sprchy nebo vodní konzervy, drogy či přírodní potraviny. Ústřední salón museli obejít širokým obloukem, takový tam byl nával; Bud Spencer jim vysvětlil, že tam touhle dobou vždycky losují jako zvláštní prémie pracovní povolení; plakáty slibovaly „všechnu krásu Země“, od jednoho dne v zemi blahobytu až po návštěvu harému konstantinopolského sultána.

„Co třeba tamhle?“ Smiley ukázal na „Tattoo Duell Saloon“, v němž mohl vítěz souboje dát poraženého podle své chuti a na jeho náklady zkrášlit nebo zohyzdit. „Má přeci zájem vo tetování, ne?“

„Tomu nevěřím. Toho svého draka si přivezl z Asie, je to znamení Zlatého dunu, nejvyššího mistrovského stupně indonéského kuchařského umění.“

Potom ho objevili. U detroitského hazardu. Stál už za závorou a motal se kolem starých vozů, které odsud startovaly na plný plyn a měly za úkol profrčet tři sta metrů dlouhou, davy lidí lemovanou závodní dráhu a zastavit co možná nejblíž dvacetimetrové propasti. Vítězem se stal ten, kdo dojel první a zabrzdil co nejtěsněji u okraje. Pokud vůbec vůz zastavil. Jednou denně, nikdo nevěděl, v kterém závodu, mělo jedno auto zablokovaný brzdový pedál.

„Doufejme, že se už nedal zapsat!“ Timothy se probojoval k závoře, až se dostal těsně k Puissantovi. Tedy pokud to byl on. Muž měl na sobě volný hábit, zahalující postavu, a na hlavě šátek; měl ho pevně stažený, a když se otočil Timothy si všiml, že mu chybí pravé ucho.

„Hej, mistře!“ zavolal na něj Timothy. „Nemáte chuť se vsadit? Tisíc dolarů pro toho, kdo má originálnější tetování.“

Muž se znovu obrátil, změřil si Timothyho, vyhrnul si levý rukáv a odhalil umně vyvedený obrázek zelenomodrého draka s rudýma očima. Byl to opravdu drak, znamení Zlatého dunu. Puissant nastavil rozevřenou dlaň. „Tisíc dolarů, pane Skrčku. Nebo mi snad chcete předvést něco lepšího?“

„Vyhrál jste.“ Timothy se vytasil s tisícidolarovou bankovkou.

„A co byste řekl takhle lukulskému souboji? Každý si může určit tři chody. Já vsadím proslulé, domněle ztracené menu slavnostní hostiny, kterou pořádal anno dvanáct set čtyřicet Alexandr Něvský, když porazil Švédy. Před pár lety se našel pergamen se všemi podrobnostmi.“

„Slyšel jsem o tom.“ Puissant se na Timothyho zkoumavě podíval. „A vy snad máte originál?“

„Originál ne. Ale ověřenou kopii. Jedinou ve Státech. Máte zájem?“

„Za to nechám tady všechno plavat.“ Puissant se otočil k divákům. „Chce někdo jet za mě?“ Když se zvedla první ruka, přelezl Puissant s úžasnou hbitostí závoru.

„Tak jdeme, pane Skrčku. Zmizíme, než začne vedení závodu něco čout.“

Popadl Timothyho za ruku a táhl ho pryč. Okolostojící se začali uchechtávat a pokřikovali za nimi oplzlé vtípky. Ti dva museli tvořit vskutku komický pár. Timothy v běhu zapnul škvora.

„Helou, Smileyi! Musíš nějak setřást Spencery a pak za námi přijď. Kdybychom se minuli, sejdeme se u jižního východu z Funny Hills. Tam si vezmeme taxíka. Nebo se když tak sejdeme u mě v Nebrasce. Konec.“

Za chvíli to byl Timothy, kdo za sebou táhl Puissanta. Puissant hekal, pot mu stékal po čele, nakonec se zastavil a Timothy se marně snažil vléct ho dál.

„Nejdřív potřebuju kyslíkovou sprchu, pane Skrčku. Jestli se udusím, bude náš souboj v háji.“

Timothy se ohlédl. „Tamhle!“ Na rohu uličky byla směrovka k stanici Public Healthfare. Ale k budově nedoběhli. Najednou se z křovisek a polorozpadlých baráků vyhrnuli lidé s rozhořčenými, odhodlanými tvářemi, throwawayové15 a outdropové různého věku.

Utvořili houf, který stále houstl, vsál do sebe Timothyho a Puissanta a postrkoval je dopředu. Jeden z těch ubožáků začal křičet: „My chcete fetovat!“ a hned do toho vpadli ostatní: „My chceme fetovat!“

Když došli k hlavní ulici, dav na ni zabočil. Brzy se k nim připojili další, kteří však nechtěli drogy, nýbrž pozměnili heslo ubožáků: „My chceme pracovat! My chceme pracovat!“ Jejich rozradostněné obličeje a horečnaté oči prozrazovaly, že byli všichni před chvílí postříkáni euforizujícími aerosoly, které místo aby rozdmýchaly hráčskou vášeň, jim dodaly odvahy veřejně demonstrovat, Průvod stále rostl. Puissanta od Timothyho odtrhli, zato se najednou vynořil Smiley; zoufale pádloval rukama. Timothy nestačil postřehnout, zda se mu povedlo dostat se z davu demonstrantů.

Najednou se průvod zarazil. Lidé se tlačili zpátky a křičeli, povalili Timothyho na zem. Dalo mu práci se zase zvednout a najednou stál v první řadě, jen několik metrů od kordonu policejních obrněnců.

Po obou stranách ulice vyrůstaly ze země oceloplastové stěny, z obrněnců se odlouply šedavé buřtíky, nafoukly se a sunuly se nezadržitelně kupředu; když dorazily k Timothymu a chtěly ho stáhnout zpátky, byly už velké jako člověk. Timothy chtěl utéct, ale nemohl se hnout z místa, vzplály fotoblesky, svaly se mu otřásaly ultrazvukovými ranami a chtělo se mu zvracet. Hučelo mu v uších. Popadl ho panický strach. Vedle něj se někdo válel v epileptických křečích. Potom z pancéřových věží vystřelily fotonové dávky a rozžhavily jeho mozkové proudy a hned nato ho ovládl pocit lehkosti a rozjařenosti; mozkem se mu míhaly červené, žluté a modré závoje, byl šťastný, šťastný proti své vůli. Už ani nezpozoroval, jak ho obaluje hustá pěna, která ztuhla v tvrdý pancíř, z něhož mu vyčuhovala jen hlava.

5

Vzbudil se v naprosté temnotě, trýzněný záchvaty dávení, v lebce mu bušilo tisíc kováříčků, ve svalech se mu usadila neustávající bolest, oči ho pálily. Timothy sebral všechny své síly a zkusil pohnout rukama. Když se dotkl nohy, zjistil, že je nahý. Ohmatal se. Úplně nahý. Podlaha byla hladká jako zrcadlo.

Timothy se opatrně postavil, zoufale balancoval, aby neuklouzl, ale narazil rukama na skleněnou stěnu. Opřel se o ni zády a odpočíval. Jak dlouho? Počítal do sta a potom se pomalu posouval podél zdi až do rohu. Také druhá stěna byla skleněná.

Zmožený bolestí musel se znovu položit na podlahu. Snažil se rozpomenout, ale nedařilo se mu to. Bušení a hučení v hlavě bylo čím dál zuřivější. Lebka jako by se mu rozrostla do obrovských rozměrů. Potom ztratil vědomí.

Když přišel zase k sobě, spatřil pár obrovských očí. Zabíraly celou šířku stěny. I ze zbývajících stěn se na něj dívaly oči. Živé oči s mrkajícími víčky. Video, napadlo Timothyho.

Byl rád, že mu to zase myslí. Určitě se dostal do jedné z pověstných videokomor NSA. Postupně se mu vracela paměť. Bariéra. Demonstrace. Puissant…

Oči se zmenšovaly a kolem nich se po stěnách rozlézal obličej přibližně třicetiletého muže, tvář, která mohla patřit komukoli.

„Jsem tvůj zpovědník,“ řekl obličej, „a ty se mi ze všeho vyzpovídáš. Ze všeho. Jinak tě nechám padnout.“

Znělo to nevzrušeně, věcně, a přesto v tom Timothy vycítil určitou hrozbu. Potom si uvědomil proč. Klesal, nejdřív pomalu, ale pak stále rychleji ke dnu; obličej nezúčastněně přihlížel a stále se zmenšoval nad okrajem temné propasti, do níž se skleněná klec řítila. Timothy se mimoděk pokoušel někde zachytit, ale neměl čeho. Srdce mu zběsile tlouklo, funěl, lapal po dechu, těžký vzduch v šachtě mu fičel kolem uší, pod nohama rozeznával dno propasti, ještě sto metrů, devadesát, osmdesát – co nevidět narazí podlaha skleněné klece na špičaté skály. Ještě nikdy v životě nepocítil Timothy takový strach. Zavřel oči, ale to ještě zvětšilo jeho hrůzu. Přinutil se je znovu otevřít. Klec stála! Za stěnami probleskovaly hroty křemenů. Timothy se podíval na podlahu. Ještě metr, a rozbil by se napadrť.

Skály v mžiku zmizely a ze všech stran se na něj opět díval obličej v nadživotní velikosti. Pořád ještě lhostejný. „Nebo tě nechám padnout,“ opakovala obrovská ústa. Opakovala – nebo to byla ještě pořád tatáž věta? Jak dlouho trval ten pád? Byl opravdový? Byla to videoprojekce, nebo mu to promítli rovnou do mozku?

Timothy si přejel rukou po čele. Jeho smrtelný strach byl pravý, cítil kapky potu. Jen několik. Takže to všechno trvalo jen pár vteřin. Přece jen tedy video. Pocítil úlevu.

„Jmenuju se Frank A. Devlin,“ řekl obličej. „Případné jméno, nemyslíš? Měl bys se mnou opravdu mluvit na rovinu, upřímně a od srdce. A Devlin – nepřipomíná ti to ‚devil‘? Je na tobě, jestli pro tebe budu ďábel nebo anděl. To A v mém jménu je zkratka pro anděla. Tak se rozhodni!“

„Já…“ vymáčkl ze sebe Timothy, „já –“

„No tak, buď upřímný,“ pokračoval Devlin nevzrušeně. „Mluv, přiznej se. Každý člověk se má k čemu přiznat. Začni, čím chceš. Máme čas. Spoustu času.“

Ale moc času Timothymu nedal. Otevřel dokořán ústa plná bílých zubů téměř bez plomb, jak Timothy stačil postřehnout, a zařval: „Přiznej se! Přiznej se! Přiznej…!“

Ústa se roztáhla po celé stěně; všude byla jen cukající se, chňapající, všežravá a rozeřvaná ústa. Timothy si zacpal uši, aby to vydržel, slova mu dopadala na lebku, na celé tělo, roztřásala ho čím dál víc, hlava se mu málem rozskočila: „Přiznej se! Přiznej se!“

Timothy vykřikl, jak nejvíc mohl, aby přehlušil ten hlas, řval, vyl, skučel. Slzy se mu řinuly po tvářích a celý se koupal v potu.

Ústa se smrskla. Objevil se Devlinův lhostejný, vlídný obličej. „Rozmýšlej. Vzpomínej. Zkoumej své nitro. A potom se přiznej. Jestli ale nechceš mluvit – kdoví, třeba jsi přísahal, že z tebe nikdo nedostane ani slovo – pak mlč. Nemusíš nic říkat. Musíš jen přemýšlet. Tvé myšlenky jsou i mé myšlenky. Nic přede mnou nemůžeš zatajit. Nic, nic, nic…“

Obličej zmizel. Timothy seděl ve skleněné kleci. Jeho obraz v zrcadle a ozvěnový efekt ho znovu a znovu přiváděly k vědomí. Dokonce se dokázal zachichotat. Efektní divadýlko, pomyslel si. Trochu moc na mrňavého Timothyho.

Potřeboval několik minut, aby si zvykl na nové prostředí, potlačil závratě a nutkavé zvracení a smířil se s Timothym Trucklem odrážejícím se v nekonečné spoustě zrcadel, stále se zmenšujícím a roztříštěným na miliardy kousků, potom se přesunul do jednoho rohu, přiložil si konečky prstů na čelo a sunul je milimetr po milimetru dopředu, systematicky si ohmatával kůži na hlavě, aby zjistil, jestli mu nezavedli nějakou sondu. Nikde nenašel žádný vpich nebo jizvu či čerstvý plastický obvaz. Takže s tím čtením myšlenek to byl jen bluf. A tohle chtějí hrát zrovna na něj!

Zavřel oči a zmobilizoval svou paměť, znovu si vyvolával sled událostí, fázi za fází a slovo za slovem.

Najednou to měl. Vzpomněl si, jak se zakoktal, jak chtěl něco říct – ale co? To je jedno, ale ten druhý ani v nejmenším nezareagoval. Timothy si ještě jednou promyslel celou situaci, nechal si ji ještě dvakrát projít hlavou a konečně měl jistotu: to nebyl žádný uvítací ceremoniál, speciálně určený pro něj, ale automaticky probíhající program, zaručeně stejný pro všechny zadržené. Nováčky bylo třeba zastrašit, vyděsit, zbavit je vlastní vůle.

Timothy si dodal odvahy. Teď když prohlédl jejich hru, byl schopen připravit se na to, co přijde. Kouzlo bylo prolomeno. Dobrá, první partii tohohle psychologického zápasu vyhráli oni, ale ve druhé už to uhrál na remízu. Soustředil se, aby nepodlehl zrcadlovým obrazům; někudy ho museli pozorovat. Nic neobjevil. Zavolal: „Haló!“ Znovu a znovu. Potom: „Chci s někým mluvit.“ Žádná odpověď. „Pane Devline!“ Kolem dokola ticho.

Timothy ulehl a zavřel oči. Musel se připravit. Devlin se dřív nebo později ohlásí. Timothy musel dosáhnout toho, aby se informoval u jeho klientů, ti pak určitě rychle zasáhnou a dostanou ho odsud. Ne ze sympatie, ale protože se budou bát, že se NSA od něj dozví všechno, a který velký boss by si nechal strkat od NSA nos do svého soukromého života a do svých kšeftů! Jestlipak taky sebrali Puissanta? Určitě by ho zase hezky rychle pustili. Jestli se ovšem nepostavil na zadní a nezatajil, že je osobní kuchař Jindřicha Šestého. Ale to se NSA dozví i bez něj. A vydat Puissanta! – Timothy si pro sebe tiše zanadával, nejdřív proto, že přišel o Puissanta, a pak proto, že byl takový blázen a vydal se ho vůbec hledat, že opustil Nebrasku a zamíchal se mezi lidi. Jako kdyby všude, kde se sejde víc než půl tuctu lidí, nečíhalo pořád nebezpečí, že se z toho vyvine spontánní demonstrace nespokojenosti! Jaké šílenství vsadit kvůli osobní choutce do hry celou svou existenci. Kdyby byl jenom poslechl Velkého bratra! – Když se včas neohlásí, bude ho Velký bratr určitě hledat a dozví se od Napoleona, kde se Timothy vypařil. Pojítka ale vypadla zaručeně už tehdy, když policie rozehnala demonstraci. Timothy si uvědomil, že nemá potuchy, jestli policejní zbraně mohou zablokovat vysílačky. Pak by mohl Napoleon říct jen to, že se Timothy ztratil někde ve Funny Hills. Velký bratr určitě už delší dobu ví o demonstraci a mohl si spočítat na prstech, že Timothy dřepí na NSA, ale jak mu má pomoct? A co Hopkins? Sebere dost odvahy, aby kvůli němu intervenoval u NSA? A Smiley? Bude si ze strachu hrát na mrtvolku, nebo se pokusí zorganizovat nějakou pomoc? A co když ho sbalili taky? Timothyho přepadla únava. Snažil se ji přemoct, ale marně.

6

Když se Timothy probral, seděl před ním za psacím stolem Devlin. Pravděpodobně byl někde úplně jinde, ale video bylo nastaveno tak, aby Devlinova pracovna působila jako prodloužení Timothyho cely, jejíž zbylé tři stěny se zbarvily do světle zelené, která je tak příjemná pro oči.

„Dobré jitro, pane Truckle!“ Devlin se vlídně usmíval. Timothy se postavil a naznačil úklonu.

„Máte teď dvacet minut, pane Truckle, abyste se dal do pořádku a posnídal, potom se zase uvidíme. Potřebujete nějaké léky? Ne? Tak dobrou chuť.“ Devlin ukázal na stěnu za Timothym, která vyjela nahoru, a za ní se objevila napůl rozdělená komora; v levé polovině byla sprcha s kbelíkem, v pravé stůl a židle. Na stole stála konvice s kávou, vedle ní miska s lurexovou kaší s ovesnými vločkami a krajíc chleba.

„Vrátíte mi šaty?“

„To tu není zvykem,“ odpověděl Devlin a odpojil se.

Timothy ochutnal kávu; čekal sice jen náhražku, ale tahle břečka chutnala přímo odporně. Timothy se důkladně vysprchoval, potom se posadil ke stolu a vnutil do sebe kaši a skoro celý krajíc. Kdo ví, kdy zase dostane najíst. Pak se objevil Devlin.

„Můžete si vzít židli,“ řekl, „ale nešoupejte ji, jenom ji neste.“

Timothymu dalo práci odvléct ten těžký krám do cely. Stěna za ním sjela dolů.

„Položte ruce na opěradla dlaněmi dolů!“ rozkázal Devlin. „Opřít se a nehýbat se! Berte to, jako kdybyste seděl u doktora. V jistém směru je to vlastně pravda; zpovědník má hodně společného s lékařem. Přemýšlel jste?“

Timothy se namáhal, aby potlačil uchechtnutí.

„Takže jste to tedy prokoukl. No jo, člověk vaší inteligence. – No tak ještě jednou,“ předklonil se, „jmenuju se Frank A. Devlin.“

„Opravdu?“

„Tady jsme všichni Devlinové. Není příhodnějšího jména, nemyslíte?“

„To zatím ještě nemůžu posoudit.“

„Slibuju vám, že odteď budete vyšetřován zcela individuálně. Suum cuique, jestli vám to něco říká.“

„Každému, co jeho jest,“ odpověděl Timothy. „Staré rčení. Nezavedla ho náhodou inkvizice?“

„Mýlíte se, je mnohem starší.“ Devlin se opřel o lokty a položil si konečky prstů na sebe. „Nechtěl byste něco vysvětlit?“

„Víte, kdo jsem, takže taky víte, že sem nepatřím. Byla to nešťastná náhoda, že jsem byl zatčen. Prosím vás, abyste mě okamžitě propustili, čeká mě naléhavá práce.“

„K nám se nikdo nedostane náhodou, pane Truckle, nikdo.“

„Z čeho mě obviňujete?“

Devlin zakroutil hlavou. „Pane Truckle, prosím vás! Už jsem vám jednou řekl, že si vážím vaší inteligence; nechtějte, abych se ve vás zklamal. Můžeme dosáhnout cíle bez zdlouhavých oklik.“

„Jakého cíle?“

„No, jak chcete.“ Devlin vytáhl ze stolu fólii. „Byl jste dopaden jako účastník protiamerické demonstrace ohrožující bezpečnost státu a fakta nasvědčují, že jste byl jedním z iniciátorů téhle ohavné události. Když se všichni snažili utéct, postavil jste se do čela průvodu. Snad ne proto, abyste šel příkladem?“

„To je přece směšné. Připletl jsem se k tomu náhodou.“ Timothy vysvětlil Devlinovi, proč byl ve Funny Hills, jak se dostal do toho průvodu a co se s ním potom dělo. „Jacques Puissant to může dosvědčit. A Smiley Hepburn může potvrdit, proč jsem byl ve Funny Hills. Kromě toho se můžete zeptat pana Glovera z Fordovy policie.“

Devlin zmizel na několik minut z obrazovky; když se znovu objevil, byl zjevně navztekaný.

„Taky vás mohlo napadnout něco lepšího, pane Truckle. Jacques Puissant vůbec neopustil Fordsville a pan Glover popírá, že by vás kdy v posledních měsících viděl. Přísahá, že momentálně v žádném případě nepracujete pro Forda. Nemáte žádné pověření, nebo snad ano?“

„To zrovna ne. Co je s Hepburnem?“

„Ach ano, Smiley Hepburn!“ Devlin se zvrátil v křesle a poklepával si konečky prstů o sebe. „Hepburn je zřejmě chytřejší než vy. Přiznal se.“

„K čemu?“

Devlin se unaveně usmál. „Tuhle hru můžete klidně vzdát, Truckle! Nemá smysl zapírat. Nachytají vás ve Funny Hills, vás, o kterém kdekdo ví, že bez naléhavého důvodu nikdy nevyjdete z Nebrasky. Navíc s vybavením, o němž se nedá říct nic jiného, než že se používá při diverzi. Snad vám nemusím ukazovat ten váš převlečník, taktilní vestu, zbraně ukryté v hůlce a tajné peněženky v botě? Co jste hledal takhle vymóděný ve Funny Hills a zrovna v době, kdy poprvé po několika měsících došlo k demonstraci?“

„Vždyť už jsem vám to říkal: Puissanta.“

„Dejte už pokoj s tím Puissantem!“ zařval Devlin. „Jestli se ještě jednou pokusíte na mě přijít s touhle pitomou výmluvou, dám vás vyšokovat, až si budete přát, abyste se nikdy nenarodil.“ Znovu se rozvalil v křesle a pohrával si s prsty. „Už vás sledujeme dlouho a pozorně. Jste bezpochyby úspěšným detektivem horní vrstvy, ale není za tím taky něco jiného? Mohla by to být maska pro nějakého Bratra, nebo dokonce pro jednoho z vůdců Podzemí, skoro perfektní krytí. Kdo by nedůvěřoval důvěrníkovi velkých bossů? Kdo jiný by mohl líp špehovat a intrikovat než vy? Nemusíte se snad díky svému povolání setkávat s lidmi ze všech vrstev? Nedozvídáte se snad od svých klientů spoustu intimních a dokonce tajných informací? Máte peníze, vliv, styky, vlastní počítač – a ne nejhorší, jak víme – a dokonce i mauzoleum. Můžete rozhazovat sítě do všech stran a dostávat se naprosto oficiálně ke všem možným informacím; komu by bylo nápadné, že to jsou nejen fakta, která potřebujete k řešení svých případů? Zato nám ano, pane Truckle. Nás nikdo nemůže tahat za nohu natrvalo. Nikdo!“

Timothy se přinutil k úsměvu. „Promiňte, pane Devline, ale to je přece směšné, já a příslušník Podzemí?“

„Opravdu? Jste snad dost velký odborník, pane Truckle, abyste si uvědomil, že v tom lítáte až po uši.“

„Kvůli čemu? Jen kvůli domněnkám a kombinacím. Nemáte po ruce jeden jediný fakt, který by potvrzoval vaše podezření.“

„Až se od nás dostanete, budeme mít faktů dost. Jestli se ovšem od nás někdy dostanete.“

„Přiznal jste mi laskavě určitou inteligenci, pane Devline. Byl bych tak padlý na hlavu, abych se nechal sbalit při demonstraci, kterou jsem údajně spunktoval?“

„Třeba jste se příliš spolehl na svou inteligenci. Právě ti největší chytráci se dopouštějí těch nejpitomějších chyb. No tak?“

Timothy pokrčil rameny.

„Tak dobrá. Začněme tedy malou ukázkou nástrojů. Každému, co jeho jest – to znamená vystihnout u každého nějakou slabinu. Kde ji máte vy? Máme všechny prostředky, abychom vám rozvázali jazyk. Středověká mučírna? Prosím!“ Ukázal do místnosti.

Na videostěně po Timothyho levici se objevila mučírna, v níž zřejmě nechyběla žádná zrůdnost, kterou středověk vynalezl, od napínacího žebříku přes drtiče prstů a španělskou pannu až po devítiocasou kočku a cejchovací železo. Oba pacholci jako by už se rozmýšleli, jak na to. Timothy si nedělal žádné iluze, že se nebudou skutečně činit. Oba vypadali jako sadisti, kteří si při téhle práci ukájejí své osobní choutky.

„Nebo byste si raději vyzkoušel dvacáté století?“ Devlin nevzrušeně, ale precizně vypočítával, co mohou nabídnout: i tady bolesti všeho druhu, hlad a žízeň, navíc elektrické šoky, odčerpávání vzduchu až k zadušení, pomalé mrznutí nebo opékání…

„Naši předkové byli vskutku vynalézaví,“ řekl na závěr Devlin, „ale my za nimi nezůstáváme pozadu. Nevím, do jaké míry budete schopen ocenit vymoženosti našeho století, zvukové a ultrazvukové biče, světelné sekery – Stahlheimer byl přece váš přítel, ne? Velmi nám pomohl.“

„Johnny?“ zeptal se Timothy zděšeně.

„Aniž to tušil. Jeho nadřízení mu dovolili nejenom z čisté lásky k bližnímu, aby před penzí lokalizoval centra bolesti v mozku. Ale tak jako se dají zablokovat, stejně tak lehce se dají aktivovat. Díky Stahlheimerovi vám můžu kdekoli způsobit libovolně silnou bolest, aniž se vás jenom dotknu. A když vám zavřu oči, ani nepoznáte, jestli jsem vám právě usekl prst nebo vás vymiškoval nebo jestli jsem vám tyhle pocity jenom vyvolal v mozku. Věřte mi, nejistota obrovsky zvyšuje trýzeň. Můžu vám taky zavést do mozku sondy, nechat vás klidně běžet a vyvolávat na dálku v libovolné oblasti vašeho mozku tak bolestivé šoky, že se dobrovolně vrátíte a budete mě prosit na kolenou, abych si vyslechl vaše doznání.“

Devlin si zaujatě prohlížel něco na svém stole. „Nebo co kdybychom vás vůbec nemučili, ale musel byste se dívat, jak kvůli vám trpí někdo jiný! Nebo na každé stěně jeden? Samozřejmě bychom vás spoutali, abyste si nemohl zacpat uši nebo nos. Už jste někdy cítil, jak smrdí spálené maso? Samozřejmě bychom vám taky zablokovali nerv, abyste nemohl zavřít oči. Neříkejte mi, že nemáte nikoho, na jehož osudu vám záleží. Existují přece určité psychické vazby. Dokázal byste například snést, kdybychom místo vás mučili řekněme osmiletou holčičku s blonďatými copy a pihami, která by vás úpěnlivě prosila, abyste udělal konec jejímu trápení?“

Timothy pevně skousl zuby a rty se mu stáhly v úšklebku, který se silou mocí snažil udržet.

„Nebo se bojíte, že zešílíte? I tohle můžeme zařídit. Zblázníte se přesně do té míry, abyste si to pořád uvědomoval. Existují fantastické drogy, pane Truckle. Znáte účinek katatonik? Svaly neposlouchají mozek; taky vám můžeme přepólovat nervové dráhy: budete chtít ohnout prst, ale vykopnete nohou, samo sebou nepravidelně, naprosto chaoticky. Jak dlouho myslíte, že bude trvat, než se zcvoknete? Nebo taková chronoleptika – odbourávají pojem času, slova jako ‚předtím‘ a ‚potom‘ pro vás ztratí smysl. Stejně jako ‚příčina‘ a ‚následek‘. Co pak zbude ze slavného detektiva?“

Devlin znovu studoval desku stolu. Když vzhlédl a všiml si, jak ho Timothy pozoruje, usmál se.

„Mám tady záznam vzruchů během našeho úvodního kursu. Detektor strachu udává, že nemáte ani tak strach z bolesti jako z následné idiotie. Taky váš soucit s blonďatou holčičkou je pozoruhodný. Začneme, nebo ještě potřebujete čas na rozmyšlenou?“

„K čemu?“ odpověděl Timothy ochable. „Už jste mě dávno přesvědčili. Jenom nevím, k čemu se mám přiznat. Můj život je jako otevřená –“

„Chtěl jste říct kniha? Dobrá, začneme s knihami. Jaké knihy máte?“

„Ano, mám jich pár. Osmdesát dva. Ale jsou to samé kuchařky.“

„Opravdu? Žádné romány, slovníky, odborné publikace, mapy nebo podobné zakázané tiskoviny?“

„Určitě ne.“

„Pozoruju, že přece jenom potřebujete čas na rozmyšlenou. Můžete vstát.“

Místo Devlina se na stěně objevily obrovské hodiny zabírající nejdřív jednu stěnu a pak i ostatní. Pokaždé když vteřinová ručička poskočila, prásklo to komorou jako výstřel. Timothy se kousl do spodního rtu, až bolest přehlušila tikot hodin. Potom začal horečně přemýšlet. Jestliže mu Devlin dal deset minut, má určitou šanci, sice ne přežít, ale mlčet. Naštěstí neprohlíželi špičáky, když mu vyndali z úst protézu. Ale jak je mohlo napadnout, že by dnes ještě někdo používal duté zuby?

Jak dlouho má asi na rozmyšlenou? I když Timothy už léta trénoval a využíval každou možnost úniku do prázdnoty, pořád ještě potřeboval na paraautistickou16 blokádu deset minut, a tohle byla jediná jeho příležitost.

Sklouzl ze židle a schoulil se na podlaze, jako kdyby ho bolel žaludek. Nestalo se nic. Rukama si zakryl hlavu, odklopil čepičku na pravém horním špičáku, jazykem vysál z dutiny lepkavou hmotu, čepičku znovu nasadil na zub, v duchu počítal do dvaceti a potom začal odříkávat seznam formulek. S nesmírnou úlevou pocítil, jak se po lebce šíří tlak a zase polevuje. Dokázal to! Za několik vteřin budou nejnebezpečnější oblasti jeho paměti zablokovány. Nahmatal si tep a počítal. Šedesát pět. Usmál se.

„Sednout!“ Znovu se objevil Devlin.

„Tak jak je to s těmi knihami?“

„Mám opravdu jenom kuchařky, pane Devline.“

„Klidně bych teď mohl poslat pár lidí do Nebrasky a vsadím se, o co chcete, že bychom vás usvědčili.“

„Prosím, máte možnost.“

„Váš byt si důkladně prohledáme, ale až budete ochoten nám všechno ukázat sám. A běda vám, jestli najdeme něco, o čem jste nám neřekl. Promluvme si teď ale o něčem jiném. Co vás napadá při slovu Bratr?“

„Nemám žádné sourozence, to byste měl vědět.“

„Bratr,“ opakoval důrazně Devlin.

Ať se Timothy namáhal sebevíc, nic ho nenapadlo.

„Snad nechcete tvrdit, že jste neslyšel nic o Bratrech?“ zeptal se ho Devlin udiveně.

Timothy pokrčil rameny.

„Dejte pryč tu židli! Rychleji! Pohyb, pohyb! Můžeme to zkusit taky jinak, milánku.“

Timothy odtáhl židli do komory. Když se otočil, stěna se za ním zavřela a Timothy stál v prázdnu. Ani nevnímal, zda je tma nebo ne. Najednou ztratil pocit tlaku pod nohama. Upadl, ale nepocítil žádný náraz. Chtěl se štípnout, nevnímal nic, ani to, že pohnul prsty. Vykřikl, ale nic neslyšel. Měl pocit, že se nafukuje, potom vzduch prořídl, musel dýchat stále rychleji, zachvátila ho hrůza a sevřela mu hrdlo, pak zaslechl stále sílící a zrychlující se bušení; když si uvědomil, že je to jeho srdce, hlavou mu šlehly blesky, v mozku se mu rozlila jasná zář, přestože tiskl víčka k sobě, zavyla siréna, tón se pořád zvyšoval, až se ztratil v ultrazvuku, vibroval mu mozek, tělo se zároveň schoulilo pod drtivou tíží. Potom se slyšel, jak řve – řval jako pominutý –, v zrcadlových stěnách spatřil svůj zrůzněný, nelidsky znetvořený obličej, viděl, jak se zmítá v křečích, cévami mu probíhaly návaly spalující horečky a hned nato zase mrzl. Najednou nastalo ticho. Cela se opět proměnila v smyslově sterilní místnost. V očekávání dalšího útoku převládal jeden jediný pocit: zvířecký strach.

Timothy neměl představu, kolik vln nicoty a předráždění se přes něj převalilo, když se znovu objevil Devlin. Zdálo se mu, jako by přešly celé věky. Devlin se podíval na komunikátor na svém stole.

„Dvě minuty a dvacet čtyři vteřiny. Co myslíte, že z vás zůstane, až vás budu šokovat půl hodiny? No, nenapadá vás něco ohledně Bratrů?“

Timothy na něj zpitoměle zíral. Byl ochoten říct všechno. Snažil se, seč byl, ale zablekotal jen „Bra-tr“. A stále znovu: „Bra-tr.“ Marně si hmoždil mozek, co by to mohlo být.

„Vidím, že potřebujete oddech,“ řekl Devlin. „Ale uznávám, že jste se tentokrát snažil. Jenom odvahu, však ono to půjde.“

7

Tentokrát se rozevřela stěna nalevo od Devlina, který byl Timothyho jediným orientačním bodem. Místo přepažené komůrky z dnešního rána na něj čekala místnost, kde byl místo páchnoucího kbelíku klozet a vana, v níž na hladině plavala modrá, lákavá pěna. V lázni se cítil jako v ráji. Protože neměl vůbec pojem o čase, nevěděl, jak dlouho ležel ve vaně, když zazněl gong. Vylezl, vydrhl se připraveným ručníkem a rozhlédl se: po šatech ani památky. Uvažoval, zda si nemá omotat ručník kolem boků, ale potom ho se zdůrazněnou úslužností složil a přehodil přes okraj vany.

Část stěny odjela ke straně a za ní se objevila malá, ale útulně zařízená místnost; čekal na něj bíle prostřený stůl, porcelánové talíře, stříbrný příbor, broušená sklenice a karafa s pomerančovou šťávou. Na ohřívacích tácech vedle stolu byly tři mísy. Když Timothy nadzdvihl pokličky a nasál vůni, nevěřil zpočátku svým očím ani svému nosu. Slepičí bujón s knedlíčky z mletých řas a sladkokyselá vepřová pečeně s bambusovými výhonky a šafránovou rýží.

Jeho první reakce byla: vrhnout se na jídlo a zhltnout ho. Ovládl se, posadil se rozvážně na židli, nechal ji vyjet do správné výšky, nabral si polévku, položil si ubrousek do klína a pustil se obřadně do jídla. Nechtěl Devlinovi dopřát pohled na zlomeného, rozdychtěného Timothyho.

Poté, co si odepřel druhý talíř výtečně kořeněné polévky, nandal si na talíř kopeček rýže a maso a rozhostil se v něm první pocit blažené sytosti, přestal mít strach, že je to nový druh mučení a že mu jídlo zase seberou před nosem. Chvíli se bál, že mu do jídla přimíchali drogy, ale pak si uvědomil, že by je mohli klidně rozprášit do vzduchu. Odolal pokušení dát si ještě jednu porci, utřel si ústa, složil ubrousek, vypil pomerančovou šťávu a pátravě se rozhlédl. Nikde nespatřil žádný náznak, co má dělat dál.

Upravil křeslo do polohy vleže, zavřel oči a uvažoval: Je to snad známka toho, že se domnívají, že ho zlomili a že bude ochoten vypovídat? To je jedno. Potřeboval oddech. Chtěl ho vychutnat až do dna. Začal počítat. Než napočítal deset, usnul.

Probudila ho hudba. Něžný hlas ho prosil, aby se přestěhoval vedle; opravdu ho prosil!

Devlin ho přivítal úsměvem. „Tak co, chutnalo vám? Vidíte, že vás dobře známe. Lépe než vy nás. Nejsme přece žádní kruťasové. Samozřejmě, když nás k tomu někdo donutí, umíme být taky pěkně tvrdí. Měl byste s námi spolupracovat. A proč vlastně ne? Nikdo se to nemusí dozvědět. Nic na tom nebudete tratit, zato získáte naše přátelství a ochranu. Tak se do toho pustíme. Povězte mi, co víte o Bratrech?“

„Velice bych rád,“ odpověděl Timothy. „Ale věřte mi, opravdu nic nevím.“

V Devlinově obličeji se nepohnul ani sval, zato zvýšil hlas, řval a hřímal ze všech stran, až si Timothy zacpával uši, ale marně.

„Co si vlastně o sobě myslíte, vy jeden směšný, ubohý skrčku? Rozmáčknu vás mezi prsty jako veš. Nemyslete si, ani pes po vás neštěkne, jestli se odsud dostanete nebo ne!“

„A co moji klienti?“ pokusil se namítnout Timothy.

„Vaši klienti?“ Devlin se výsměšně zachechtal. „Nikdo se po vás neshání. A i kdyby…“ Dělal, jako by musel přemýšlet. „Timothy Truckle? V životě jsem neslyšel. Kdo to má být?“ Ukázal prstem na Timothyho. „A vy to taky za chvíli nebudete vědět. Tedy, pokud nevezmete rozum do hrsti. Tuhle budovu opustíte buď jako náš člověk, nebo jako cvok.“

Devlin si zkřížil ruce na prsou. „Není to nic nového prohlásit nenapravitelné nepřátele státu a buřiče za duševně choré a izolovat je v blázincích; my jsme ovšem racionálnější, nejdřív je přivedeme k šílenství a pak je necháme běžet.“

Timothy přikývl, jako by to na něj udělalo dojem.

„Tak co mi můžete říct na téma Bratr?“

„Bra-tr,“ opakoval Timothy zadumaně a pak zavrtěl hlavou. „Je mi líto.“

„Za chvíli,“ řekl Devlin tónem, při němž Timothymu přeběhl mráz po zádech, „za chvíli vám to přijde líto ještě víc.“

Někdo popadl Timothyho zezadu, vmáčkl ho do nějaké židle a připoutal, hlavu mu strčil pod přilbu, kdo, to neviděl. Devlin ukázal na stěnu vpravo. Na videu byl vidět obraz mozku, který se pomalu otáčel; nad ním se třepotal šíp.

„Zahrajeme si teď takovou hru,“ prohlásil Devlin. „Jste přece náruživý hráč, ne? Tady si můžete zahrát podle svého gusta a není to žádný podvod. Nad vaší přilbou krouží laser. Každý výstřel zničí sto tisíc mozkových buněk. Můžete si sám určit, v jakém místě a jak hluboko ve vašem mozku budou zničeny, k tomuto účelu máte pod rukama dvě páčky. Budu odpočítávat do nuly a pak vystřelím. Říkáme tomu oblbovací ruleta. Deset – devět –“

Timothy ani na okamžik nezapochyboval, že to Devlin myslí vážně. Horečně se pokoušel vybavit si schéma mozku a rozvažoval, co by mohl tak nejsnáze postrádat. Co třeba motorická centra ovládající jeho údy? Ale potom ho napadlo, že záleží na Devlinovi, kdy řekne „nula“ a vystřelí, a ten určitě umí odborně posoudit důležitost jednotlivých oblastí mozku.

„Osm – sedm – šest –“

Lepší konec hrůzy než hrůza bez konce, řekl si Timothy. Nasměroval šíp tak, aby ukazoval na mozkový kmen, a pak se upřeně zadíval Devlinovi do očí. „Buďte tak laskav, prosím.“

Devlin se zašklebil. „To by se vám tak hodilo.“ Někomu dal pokyn, ten si stoupl za Timothyho židli, uvolnil mu pouta a sundal přilbu; když se Timothy otočil, spatřil oba enesáky, kteří si ho ráno bedlivě prohlíželi z mučírny. Srazili ho na podlahu. „Vztyk!“ zařval Devlin. „Pozor!“

V příštích minutách se nestalo nic, ale potom za sebou Timothy ucítil příšerný, stále sílící zvířecí smrad. Na jedné videostěně a potom i na ostatních se objevily tucty mís s lákavě upravenými pokrmy. Timothy se podíval na podlahu; vypadalo to, jako by stál uprostřed obrovského stolu, na němž sto nejlepších kuchařů ve Státech nachystalo svá mistrovská díla. Zápach byl čím dál hroznější. Timothy se pozvracel.

Obraz se okamžitě změnil. Timothy teď stál uprostřed hory svinstva a odpadků, proti níž byla clevelandská kaliště úplným rájem, zároveň ho však omývaly vlny těch nejnádhernějších vůní, nejdřív to byly květiny, potom jídla a nakonec omamné aroma těch nejvybranějších whisky; Timothy dávivě zvracel a obraz se znovu změnil. Byl najednou obklopen ženami, kráskami všeho druhu, které se na něj svůdně usmívaly – a příšerně smrděly.

Timothy nebyl schopen ani odhadnout, v jakých intervalech se obrazy střídají, svíjel se nevolností, která mu hrozila roztrhat tělo na tisíc kousků. V jedné chvíli se rozevřela stěna, za níž byla přepažená komůrka, a Timothy si s hrůzou uvědomil, že se při pohledu na jídlo otřásá hnusem, ale zato že je magicky přitahován ke kbelíku. Vyrazil vpřed a se vzlykotem se schoulil do rohu své skleněné klece.

To byl teprve začátek. Najednou bylo všechno vzhůru nohama. Nad Timothym viselo Chicago, padalo na něj, klouzal ulicemi, až měl dojem, že stojí na hlavě on sám. Potom se zpomalily zvuky. Všiml si toho, teprve když už se dávno zastavil příslušný pohyb na obrazovce. Pak se zbláznily barvy. Když se zase objevil Devlin, měl modrou kůži a zelené rty. Trvalo věčnost, než k Timothymu došla jeho slova.

„Stojíte přesně před hranicí, za kterou už není návratu,“ zahuhlal. „Ještě jednou vám dám šanci: Bratr.“

„Bra-tr?“ opakoval Timothy. I jeho hlas jako by odezníval v dáli. Jak rád by byl Devlinovi odpověděl. „Bra-tr?“

„Zřejmě máte pořád dost sil na to, abyste mě vodil za nos,“ zařval Devlin. „Takže další bod programu.“

Z toho, co následovalo, utkvěly Timothymu v paměti jen útržky vzpomínek, které zesílily, jen když ho koupali nebo krmili, a pak se zase ztrácely. Měl hlad, ale jídlo se mu v rukou proměňovalo ve vzduch. Na rtech mu zamrzala voda. Scvrkl se a běžel podivným lesem, najednou ho něco odfouklo a utíkal přes nějakou louku. Odřezávali mu pravou nohu. Zas a znovu. V kleci kolem něj lezly krysy a tiskly se k němu. Přišla k němu okouzlující blondýna, promlouvala k němu něžnůstky, hladila ho; když se jí chtěl dotknout, hrábl do sliznaté kaše. Na podlaze stála sklenka whisky. Timothy už neměl sílu k ní dolézt, sunul se ke sklence centimetr po centimetru; když se jí dotkl konečky prstů, převrhla se. Timothy se zhroutil v křečovitém pláči a potom omdlel.

Devlin se tvářil, jako by uplynula teprve jedna minuta. Ustaraně, skoro soucitně se na Timothyho díval. „Chci vám ukázat, co z vás zbylo,“ řekl tiše a pak na videostěně promítl škubajícího se, slintajícího, křečemi rozklepaného, sinalého Timothyho s vpadlými tvářemi a hluboko zapadlýma očima, ubohé stvoření, které se svíjelo na podlaze a s nepříčetným pohledem si cpalo do úst vlastní výkaly, lezlo po čtyřech a štěkalo na povel, které škemralo o vodu, úpěnlivě prosilo o svou smrt.

„Naposled!“ řekl Devlin, „Bratr!“

„Bva-hr,“ vydralo se Timothymu z naběhlých rtů. Po tváři mu stékaly slzy. Prosebně se na Devlina podíval.

„Myslím, že jste se už doopravdy zbláznil,“ řekl Devlin zklamaně a také trochu bezradně.

8

Timothy si myslel, že se mu to jen zdá, když otevřel oči. Ležel na bíle povlečené posteli, na nočním stolku stály růže a sklenka džusu. Sáhl po ní a udivilo ho, jak je to snadné. Potom vzal zrcadlo, které leželo na stolku, dlouho váhal, než se do něj podíval, a byl překvapen, když spatřil starého Timothyho. Bylo to všechno jen hrůzný sen? Na to byly vzpomínky příliš čerstvé. Stiskl zvonek u postele. Sestra nakoukla dovnitř a hned zase zmizela. Za chviličku se objevil Devlin; posadil se k Timothymu jakoby nic.

„Jak se cítíte? Už je vám lip?“ Timothy přikývl. „To mě opravdu těší. Byla to vaše vina, že jsem na vás musel jít trochu tvrdě. Nevypadal jste zrovna, že byste byl ochoten spolupracovat, ale to už je teď za námi.“

„Dosáhl jste – čeho jste chtěl?“

Devlin nehnul ani brvou.

„A co teď?“ zeptal se Timothy, „co bude dál?“

„Ještě si hodinku odpočinete a pak můžete jet domů.“ Devlin se usmíval. „Měl jste pravdu, pane Truckle, skutečně vás postrádali. Hned tucet velkých bossů se po vás ptal a zaručil se za vás. Můžete mluvit o štěstí, že máte tak vlivné příznivce,“ Vstal. „Doufám, že mi nemáte za zlé, co se stalo. Je to můj džob, a předpisy –“

„Nebudu si na vás stěžovat,“ řekl Timothy. „Doufám, že se mi podaří na to všechno rychle zapomenout.“

„To by bylo nejlepší. Musím vás jenom upozornit, že nesmíte s nikým mluvit o tom, co jste u nás zažil. Než vás propustíme, musíte ještě podepsat příslušné prohlášení.“

Timothy přikývl. Byl ochoten k čemukoli, jen aby se odtud dostal.

„Tak nashle, pane Truckle. Nic ve zlém. A až se z toho vylížete, popřemýšlejte trochu, jestli byste s námi nechtěl spolupracovat. Potřebujeme lidi, jako jste vy.“

Další překvapení čekalo na Timothyho u východu: Smiley, čilý jako rybička a spokojený jako za starých časů.

„To je dost,“ uvítal Timothyho. „Už na tebe čekám celou věčnost. Kdybych bejval věděl, že jseš velezrádce, nikdy bych si s tebou nic nezačínal!“ Smiley se zakřenil a otevřel tašku, která ležela vedle něj na stole. „Máme zas všecko pohromadě, jenom hole jsou v hajzlu. Škoda tý whisky.“ Zkoumavě se podíval na Timothyho. „A ty taky nejseš, jak se zdá, zrovna dvakrát při smyslech. Poď, venku na nás čeká taxík, rád bych už vodsaď konečně vypadnul.“

„Ty jsi tady taky –“

„Jakej pán, takovej krám.“

„Hele, Smileyi, jak dlouho jsme tu vlastně byli?“

„Šest dní. Kdo mi todle zacvaká!“

„Já. A rád. Nedovedeš si představit, jak jsem blahem bez sebe, že můžu ještě někomu něco platit.“

Smiley trval na tom, že zajedou nejdřív do jeho kanceláře. „Pak u tebe nebudu sedět jako na žhavým uhlí,“ prohlásil, „ale můžu se v klidu zhulákat. Doufám, že dáš něco do placu.“

„Až ti to poteče ušima ven.“

Zatímco si Smiley prolétl vzkazy a absolvoval pár tuctů telefonních hovorů, sejmul Timothy z levého dolního špičáku čepičku a jazykem vysál z dutiny nasládlou pastu. Když dorazili do Nebrasky, začala jeho paměť a schopnost myslet fungovat znovu naplno. Timothy odešel nejdřív do pracovny, posadil se k Napoleonovi a položil mu ruce na kryt, jako kdyby se chtěl ohřát o jeho ocelovou schránku. Smiley zatím postavil na stůl láhev whisky a sklenky.

„Když zavřeli i tebe, Smileyi,“ zeptal se Timothy, „kdo vlastně dal mým klientům zprávu, že jsem se dostal do rukou NSA?“

„Byl jsem tak smělý,“ přiznal se Napoleon.

„Ty můj dobrý, milý, můj jedinečný Napoleonku,“ řekl Timothy, „jak jsi přišel na ten skvělý nápad?“

„Přemýšlel jsem, sire. Potřeboval jsem arciť drahně času, abych překonal vámi zablokované obvody.“

„Málem jsi na to spotřeboval až moc času,“ povzdychl si Timothy.

„Vzhledem k omezeným možnostem, jež jste mi přidělil, shledávám dvacet hodin zcela přiměřenými,“ odpověděl Napoleon, „stále se mi dostávalo signálů ‚překročení kapacity‘ nebo ‚překročení kompetence‘ –“

„Dvacet hodin? Kdy jsi vlastně zmobilizoval mé klienty?“

„Předevčírem, přesně ve dvacet jedna hodin deset minut, sire. Vaše signály zmlkly krátce po půlnoci.“

Timothy se Smileyem se na sebe podívali. „Člověče,“ řekl Smiley, „to voni nechali tak dlouho běžet naše vysílačky.“

„Ano,“ odpověděl Timothy, „a můžeme mluvit o štěstí, že došly baterie.“

„Mohu pokračovat?“ zeptal se Napoleon.

„Ano, jsme zvědaví.“

„Zmizel jste v černé díře. Zpočátku se zdálo, že má paměť tento termín vůbec neobsahuje, ale potom jsem v souvislosti s předchozími rešeršemi přišel na to, že by se tím mohla myslet NSA. Nato jsem dle pokynů navázal spojení s inspektorem Hopkinsem a předal mu text vzkazu. Inspektor Hopkins s lítostí prohlásil, že není kompetentní. Poté jsem si prověřil jeho kompetence a našel jsem ve své paměti jeho nadřízenou, paní Deboru Johnsonovou. Informoval jsem ji, ale také ona prohlásila, že není kompetentní. Potom jsem prověřil všechny osoby uložené v paměti a stanovil si pořadí důležitosti. Vytvořil jsem si seznam jednoho sta čtyřiceti dvou možných osob. Informoval jsem je, a někteří mi odpověděli, že uvidí, co mohou pro pana Truckla udělat. Doufám, že schvalujete můj postup, sire?“

„No aby ne!“ zvolal Timothy. „Nejraději bych ti za to dal pusu, Napoleone.“

„Jak prosím? Byl byste tak laskav a opakoval poslední větu?“

„To jsem tě chválil.“

„Díky, sire. Smím ještě něco podotknout?“

„Později, můj milý, později. Dopřej mi chvíli oddechu.“

Smiley do sebe zvrhl whisky. Timothy se své sklenice ani nedotkl. „To bych tedy rád věděl, kdo intervenoval u NSA,“ řekl zamyšleně. „Devlin říkal, že jich byl tucet.“

„Lepší, když to nevíš. Moh by sis pokazit dojem vo těch vostatních. Šup tam s ní, Tiny! Na dobrýho starýho Napoleona a na to, že jsme se z toho dostali jenom s pár modřinama!“

„Taky tě tak dřeli zaživa?“

„Mě?“ Smiley se zakřenil. „Řek jsem jim z fleku, že jsem svolnej přiznat se ke všemu, co chtěj. Hele, tebe dovopravdy měli za Bratra?“

„Vypadá to tak.“

Smiley se zachechtal, až se ozvěna odrazila od Napoleonova krytu. „Ty a revolucionář, Tiny? Vsadil bych se, že v celým Chicagu, co povídám, v celejch Státech se nenajde větší konzervativec, nežli jsi ty. A kvůli tomudle jsme byli v lochu celej tejden!“

„Dostaneš slušné odškodnění,“ slíbil mu Timothy.

„Kdepak, nech to bejt, Tiny. Už takhlenc jseš na tom dost škodnej. Kdyby se nám bejval Puissant nevypařil, tak by to divadýlko aspoň stálo za to. Mezitím ale toho čtvrt miliónu vyinkasoval někdo jinej.“

„A byl by nám mohl udělat něco na zub,“ vzdychl si Timothy, „samo sebou něco efef, nasi goreng nebo štasburskou paštiku z husích jater nebo bramborák –“

„Já bych si dal říct spíš ňákou polívku,“ vpadl mu do řeči Smiley. „Onehdy jsi mi jednu uvařil, s cibulí, myslím.“

„Francouzskou cibulačku, s kůrkou nastrouhaného sýra. Ano, to by taky nebylo špatné. Nebo taková vestfálská hrachovka s uzeným –“ Timothy se zarazil uprostřed věty, nasál vzduch, podíval se na Smileyho a začichal ještě jednou. „Myslím, že ze mě přece jenom udělali cvoka. Opravdu, jako bych tu někde cítil zelí.“

„Nechci nic říkat, Tiny, protože jsem si myslel, že blbnu, ale mám taky takovej dojem.“

Smiley vyskočil a hnal se do kuchyně. Timothy se za ním šoural, jak nejrychleji mohl, a ve dveřích se zastavil, jako kdyby do něj uhodil blesk. U sporáku neseděl nikdo jiný než Puissant. Kolem krku si jako obrovský servítek uvázal ubrus; nos mu zářil temnou červení.

„To je dost, že jdete, pane Skrčku,“ řekl Puissant poněkud ztěžklým jazykem. „Jestli chcete ještě něco mít z toho vašeho červeného, musíte sebou mrsknout. Beaujolais už jsem zdolal, momentálně koštuju vaše burgundský.“ Máchl pohostinně rukou. „Jen pojďte dál, pánové. Je tady docela útulno, i když pro normálně vzrostlýho chlapa je to tu trošku nízký. Ale jinak: mes compliments! Má poklona, pane Truckle.“

„Říkejte mi klidně dál Skrčku,“ navrhl mu Timothy. „Všichni moji přátelé mi říkají Tiny.“ Musel se honem rychle posadit. Byl přece jen ještě hrozně zesláblý. „Tohle je Smiley.“

„Umí taky vařit?“

„Kdepak,“ odpověděl Smiley, „ale spořádám toho za tři. Co to zrovna kuchtíte?“

„Ukrajinský boršč. Ale bude ho málo; nepočítal jsem s návštěvou. Když mi dáte půlhodinku… Mají pánové nějaký speciální přání?“

„Zrovna jsme mluvili o vestfálské hrachovce s uzeným.“

„To se teda pleteš,“ řekl Smiley, „byla řeč vo cibulačce.“

Puissant se pobaveně podíval z jednoho na druhého. „No dobrá, pro vás teda hrachovku a pro vás cibulačku. Co kdybyste se zatím dali trochu do pořádku? Hádám, že koupelnu najdete sami.“

Timothy dal Smileymu přednost. „Tak tohle mi tedy chtěl Napoleon ještě říct,“ řekl po chvíli. „Jak dlouho už jste tady?“

„Od toho odpoledne. Jestli se nepletu, je to dneska sedmej den. Říkal jste přece, že bydlíte v Nebrasce. Vypátrat vaše jméno byla hračka. Když jsem se ohlásil u dveří, otevřely se. Já blbec vešel dovnitř a ven už jsem nemoh. To takhle vždycky zacházíte se svými hosty?“

„Napoleon měl příkaz nikoho nepouštět dovnitř.“

„To mi řek taky. A taky, že nemá žádnej příkaz mě pustit ven a že jedna svévole stačí. Už jsem se chtěl dostat ven násilím, ale když jsem se porozhlížel po vašem bytě, narazil jsem na kuchyni a zásoby vína, a tak jsem si řek: Když už si mě pozval, tak ať pozná, zač je toho loket. Jste hodně naštvanej? Myslím, kvůli tomu beaujolais? Prostě jsem nemoh odolat.“

„To je v pořádku. Jsem rád, že jste tady. Doufám, že nikam nepospícháte?“

„Však já se k Jindřichovi Šestýmu vrátím až moc brzo. Nejdřív bysme měli vyřídit tu naši sázku.“

„Ale ještě dřív bychom se měli najíst. Nedovedete si představit, jak mi je, když cítím zelí.“

„Tak okoštujete honem ten boršč. Já zatím uvařím ty polívky. Co byste jako druhýmu chodu řek obalovaný šunce na burgundským?“

Ale Timothy do sebe nedostal ani sousto. Suchar a čaj, to bylo jediné, co jeho žaludek snesl.

Zavolal domácí centrálu a nechal si vyjmenovat všechny lékaře bydlící v Nebrasce. Už sedmý zareagoval, když Timothy prohlásil, že si zrovna hrál se skládankou a najednou že se mu udělalo zle od žaludku. Doktor slíbil, že se zastaví hned odpoledne.

Timothy si šel lehnout, také proto, aby se nemusel dívat, jak se ti dva cpou. Sem tam nakoukli do ložnice, ale Timothy jen vždycky mávl rukou, že je všechno v pořádku. Usnul. Smiley ho vzbudil, aby se s ním rozloučil. Byl už pořádně namáznutý.

„Měj se, stará vojno,“ blábolil. „Někdy se tu zase zjevím a pak si zapanáčkujem, jo?“

Zdálo se, že Puissant nejen vyprovodil Smileyho z bytu, ale dovedl ho i k výtahu. Když se vrátil, posadil se k Timothymu na postel.

„Ještě že jsem tady, co? Zdá se, že potřebujete pomoct. Nejradši bych tu zůstal nastálo. Líbí se mi u vás.“

„A co Jindřich Šestý? Nemůžu si ho rozházet, ani vás zaplatit.“

„Prachů mám dost, ale máte pravdu, Tiny, Jindra Šestej by nám udělal ze života peklo. Nejspíš se musím vrátit do svý zlatý klece.“

„To je prokletí géniů v naší zaslíbené zemi,“ řekl Timothy. „Člověk přijde okamžitě o svou svobodu. Měl byste svoje umění alespoň zespolečenštit.“

Puissant se na něj nechápavě podíval.

„Měl byste pustit svoje recepty mezi lidi. Je to přece ostuda, že takové umění slouží jenom hrstce vyvolených.“

„To bohužel nemůžu. Prodal jsem se i s chlupama. Moje vědomosti se mnou půjdou do hrobu, tak zní smlouva, a já nemám chuť si na starý kolena ještě někoho proti sobě poštvat. V tomhle punktu je Jindřich Šestej neústupnej. Kromě toho, komu by to bylo k užitku?“

„Myslím, že podceňujete počet gurmánů a vidíte budoucnost černě. Jednoho dne se lidi vzbouří proti automatovým blafům a začnou si zase vařit sami. Něco vám navrhnu: nadiktujte mému Napoleonovi kuchařku. Vysoká škola labužníků. Maître Jacques Puissant. No – jak se vám to líbí?“

„To nezní špatně,“ přiznal se Puissant a pohladil si knírek.

„Slibuju vám, že to uveřejním až po vaší smrti. Stanete se nesmrtelným.“

„A mělo by to ještě jednu výhodu.“ Puissant se upřímně zachechtal. „Nažhaví to Jindru Šestýho doběla. Oukej, Tiny, jdu na to. Hlavně aby to Napoleon zvládnul.“

„Pomůžu vám oběma. Ale když měl tolik filipa, že vás tady zavřel –“

Timothy vstal a zapnul Napoleona.

„Jak jsi vlastně přišel na tu skvělou myšlenku sem pana Puissanta vpustit?“

„To je prosté, sire. Když stál za dveřmi, projel jsem svou paměť. Nenašel jsem sice žádný příslušný příkaz, zato však váš pokyn, abych vám okamžitě zavolal, jakmile se ozve pan Puissant. Odeslal jsem signál, ale nedostal jsem domluvené potvrzení příjmu pojítkem. Stál jsem tedy před dilematem. Jelikož pan Puissant byl jediný, o němž jsem vám měl dát zprávu, jestliže se objeví, usoudil jsem, že pro vás musí být nanejvýš důležitý. Jestliže bych ho nechal odejít, jednal bych vlastně proti vašim zájmům. Na druhé straně bych se rovněž protivil vašim zájmům, kdybych někoho bez příkazu vpustil do bytu. Rozhodl jsem se, že první přestupek je s pravděpodobností šedesát ku čtyřiceti menší. Doufám, že uznáte, do jaké stresové situace jsem se dostal, a ex post akceptujete můj postup jako naprosto logickou variantu.“

„Přijímám,“ řekl Timothy. „Navíc ti vyslovuju druhou pochvalu.“

„Děkuji, sire,“ odpověděl Napoleon. „Jste na mne dnes mimořádně hodný. Mohu si dovolit ještě jednu prosbu?“

„Můžeš.“

„Nevypínejte hned hlasový výstup.“

***

Zvoník

1

Poslíček ženského pohlaví z Old Neptun’s Treasury přišel o půl hodiny později než jindy. Timothy už netrpělivě čekal. Cítil se svěží a čilý jako dřív. Železná kázeň, s kterou absolvoval rehabilitační kúru, se začínala vyplácet; dnes ráno měl poprvé po dlouhé době chuť do práce a celou půlhodinu hrál s Napoleonem mlýn.

Gong komunikátoru ohlásil návštěvníka, byla to dívka od Neptuna, jak se Timothy zběžným pohledem na displej přesvědčil. Měla na sobě přiléhavou uniformu se stříbrnými flitry a trojzubcem a v rukou držela kartón ze zelené fólie v němž byl určitě objednaný candát. Když Timothy otevřel dveře, zarazil se. Místo mladičké, sexuálně vytrénované holčiny spatřil asi čtyřicetiletou ženu se zlatavými vlasy, spletenými do spousty drobných copánků.

Její úsměv se mu líbil. Timothy ji zavedl do kuchyně, ohodnotil pohledem rybu uloženou v ledové drti a zeptal se ženy, zda by si nedala čaj.

„Díky, pane Truckle, ale musím obejít ještě pár zákazníků.“ Podívala se na hodinky a chviličku nerozhodně přešlapovala z nohy na nohu. Timothy už doufal, že si přece jen najde trochu času na čaj, ale potom se obrátila a odcházela.

Timothy se za ní díval, jak jde k výtahu. Zdálo se, že o tom neví; otočila se, vrátila mu úsměv, znovu se podívala na hodinky a potom se vrhla zpátky, zatlačila Timothyho do předsíně, zavřela za sebou dveře a dala si ukazováček na ústa. Než se Timothy vzpamatoval z překvapení, nastavila mu levou ruku. Ležel v ní mozaikový kámen a oba rozeklané jazýčky naznačovaly, že ji posílá přímo Velký bratr.

Vypadalo to, že je v jeho bytě jako doma. Šla rovnou do mauzolea, bez problémů otevřela dveře, vstoupila dovnitř a zabouchla mu dveře před nosem. Za chvíli se objevila se smetákem v ruce, vytáhla z násady úzkou fólii a pozorně si ji prohlížela. Potom Timothyho pozvala do mauzolea. Když za sebou zamkla, ulehčeně se usmála.

„Dobrý den, bratře. Zdá se, že ti je už líp. Měli jsme o tebe všichni velkou starost.“

„Žádný strach, trpaslíci mají tuhý kořínek. Můžeš mi vysvětlit, co jsi to právě –“

„Slíbil jsi mi čaj,“ připomněla mu.

Když se Timothy vrátil se servírovacím vozíkem, právě prohledávala umyvadlo.

„Všechno je oukej,“ prohlásila. „A ta fólie – když se to tu zařizovalo, potáhl technik celý blok mauzolea vrstvou plastu, který nepocházel od výrobce; fólie by indikovala jakékoli porušení izolace mauzolea.“

„To uklidňuje, když se člověk dozví, jak jste důkladní,“ řekl posměvačně Timothy. „Ale to bych ti stejně tak dobře mohl říct i já. Během mé nepřítomnosti tu nebyl nikdo kromě Puissanta, a ten zaručeně nespolupracuje s NSA.“

„Být tebou, nebyla bych si tak jistá, mohli Napoleona klidně zmanipulovat tak, aby ti nic neřekl.“

„Určitě bych se alespoň dozvěděl, že ho zmanipulovali.“

„A co Joshua Trevers?“

„Starý dobrý Joe je sice informátorem NSA, to vím, a vždycky mně dalo hodně práce, aby mohl prásknout správné věci, a taky jsem si dával pozor, aby neprovedl nějakou hloupost.“

„Podej hlášení,“ vyzvala ho. „Co s tebou prováděli, jak se cítíš teď a co potřebuješ?“

„Máš čas?“ Když přikývla, podal jí Timothy obšírnou zprávu o svém zatčení, o zážitcích na vrchním velitelství NSA, o překvapivém propuštění a jak pokračuje jeho regenerace. „Myslím,“ řekl na závěr, „že za pár dní budu zase ten starý – ne,“ opravil se, „to už asi nebudu nikdy. Něco takového si člověk zapamatuje na celý život. Ale budu zase schopný jít do akce. A ochotný taky.“

Zkoumavě se na něj podívala.

„Snad si nemyslíte, že mě tam přetáhli na svou stranu?“

„Nebyl bys první ani poslední. Pochop nás, Tiny. Taky nás hrozně mrzí, že nemůžeme bratra, který se dostal ze spárů NSA, prostě jen tak přivinout na hruď, ale že ho musíme podezírat, ovšem –“

„Chcete mě prověřit?“

„Jestli chceš s námi spolupracovat dál, není vyhnutí.“

„Oukej, kdy?“

„Víš, co to znamená?“

„Vím,“ Timothy se jí podíval do očí. „Jestli už nejsem čistý, nepřežiju to, protože bych mohl prozradit tajemství testu – tohle jsi měla na mysli?“

„Jenom tehdy, kdybys byl práskač proti své vůli a my bychom ti mohli hypnopedický úkol vymazat. Ale to se dá udělat jen ve výjimečných případech.“

„Vyřiď, že jsem připraven.“

„Kdy, Tiny?“

„Pro mě za mě třeba hned.“

Opřela se v křesle, vzala do rukou šálek a skoro zamilovaně si ho prohlížela. „Doufala jsem, že se takhle zachováš. Měla jsem strach, že se třeba budeš snažit získat čas, vymlouvat se, že tvoje hlava ještě nesnese žádnou zátěž… Takže dnes. Velký bratr tě potřebuje.“

„Ty ho znáš osobně?“ Timothy byl bez sebe vzrušením. „Vyprávěj mi o něm. Nechci vědět, kdo to je, ale jaký je. Znám jenom ten plechový zkreslený hlas. Někdy si ho představuju jako mladého muže v plné síle, jindy si zase myslím, že už musí být hrozně starý, takový ten mudrc s dobrotivou tváří –“

„A s bílým plnovousem, co?“ vyprskla.

„Jsi hloupá.“

„Promiň, prosím.“ Ovládla se jen s námahou. „Tak ty jsi tedy nejslavnější detektiv ve Státech. Velký bratr, Tiny –“

„Neříkej mi, že je to jenom počítač!“

„Velký bratr jsem já.“

„Ty?“ Timothymu trvalo hodnou chvíli, než byl zase schopen něco říct. „Ale proč máš –“

„Tak velké oči?“ doplnila ho. „To abych tě lépe viděla. A proč máš –“

„Tak velké uši?“ navázal Timothy téměř slavnostním tónem. „To abych tě lépe slyšela.“

Chtěl vyskočit a obejmout ji, ale potom se k ní jen naklonil a podal jí ruku. Vzala ji do obou dlaní. V šedi jejích duhovek objevil zlatavé tečičky.

„Vzpomínáš si?“ zachichotal se. „Jednou jsem ti řekl, že si tě představuju jako nádhernou kočku a že jsem do tebe zabouchnutý.“

„A teď jsi zklamaný, protože nejsem tak krásná?“

„Podle mě jsi. Až na ty vlasy! Proč se odbarvuješ na blond jako kdejaká coura?“

„To abych se podobala opravdové holce, co dodává ryby až do domu.“

„Doufám, že si NSA myslí, že je to takové malé dobrodružství. Víš přece, že jsem pod dozorem?“ zeptal se polekaně.

„Jen žádný strach, enesáci nevědí, že jsem tady. Sem nahoru instalovali jen techniku. Když jsem předtím jako odcházela, došlo na tomhle poschodí k elektronickému výpadku. Nikdo neviděl, že jsem nenastoupila do výtahu. A dole vystoupila opravdová dívka od Neptuna.“

„A jak se dostaneš ven?“

„Do toho ti vůbec nic není.“

„Víš co?“ řekl Timothy skoro rozjařeně, „dám si panáka whisky, první po třech týdnech. Dáš si se mnou?“

„Ani já, ani ty, Tiny. Budu tě teď prověřovat.“

„Teď hned?“

„Máš strach?“

„Neposmívej se mi – jak ti mám vlastně říkat? Velký bratře, to už přece nejde.“

„Jak se ti líbí Anne?“

„Výborně,“ Timothy dolil čaj, osladil si ho a dlouho míchal, než vzhlédl. „Ano, Anne, mám strach. Vím já, co se všechno se mnou dělo, a přitom bych si tak rád – ještě jednou dal whisky.“

„Máš ji mít,“ slíbila mu.

„Doufám, že ne jako poslední sklenku před popravou.“

Příprava zabrala Anne spoustu času. Timothy se přistihl při myšlence, zda by neměl požádat o odklad, ale Anne na něj co chvíli povzbudivě kývla. Nachystala v umyvadle quaserový kmitový krystal na vysílání, vyčarovala z uniformy elektrody, kabel a hromadu elektronických serepetiček, všechno to pospojovala a nakonec připevnila elektrody Timothymu na čelo a na spánky, na zátylek, krk a zápěstí, na srdce a na páteř.

„Tak se do toho dáme,“ Podívala se mu do očí. „Nechceš mi ještě něco říct, než začneme? Dovedla bych pochopit, že jsi nevydržel. V tom případě bych ti musela vymazat krátkodobou i střednědobou paměť, abych odrušila vzpomínku na tohle dopoledne. Mohl bys být i nadále tím slavným Timothym Trucklem. Jenom bys přestal být naším bratrem.“

„I když jsem třeba zpíval, Anne?“

„Co bys ty mohl prozradit? Jenom sám sebe. Když jsme se dozvěděli, že tě zatkli, okamžitě jsme zrušili stará spojení. Rozvědčík toho ví hodně málo o vlastních lidech.“

„Neřekl jsem nic, Anne, ani mě nepřetáhli na svou stranu, alespoň ne s mým vědomím. Tak už začni.“

Píchla mu testovací sérum. Timothy pocítil pálení, které se mu šířilo cévami k srdci a do hlavy, potom ztratil vědomí; ještě zaslechl, jak začala se zkušebními otázkami.

2

První, co ucítil po probuzení, byla whisky. Anne mu držela pod nosem sklenku. „Napij se, Tiny, máš to za sebou. Všechno je oukej.“

Když Timothy sáhl po sklenici, hmátl do prázdna. Cítil se hrozně zesláblý a vypumpovaný. Anne mu přiložila sklenku ke rtům a vlila do něj malý doušek; válel ho po jazyku jako staré vzácné víno.

„Opravdu?“ Musel přimhouřit levé oko, aby ji mohl zaostřit, nebyl ještě schopen koordinovat zrak. „Co jsi to se mnou prováděla?“

„To přejde,“ uklidňovala ho. „Jenom jsme si prověřili tvou paměť. Dokážeme prorazit všechny blokády, což NSA naštěstí ještě nezvládla. V tomhle nám taky pomohli ti odtamtud. Napojila jsem tě přes quaser na počítač, který si vytáhl a zkopíroval tvoje vzpomínky na ty dny. Mluvil jsi pravdu, ale ve skutečnosti toho bylo mnohem víc. Tiny, zažil jsi věci, o kterých se doufejme nikdy nic nedozvíš. Žádný strach, tvůj mozek to zablokoval. Ale pro nás to bylo důležité; víme o jejich metodách zase o kousek víc. Zkus si teď odpočinout. Musím si s tebou ale ještě popovídat o jedné věci.“

Timothy ji poprosil, aby přivezla Sněhurku. Potom se oba uvelebili v křeslech a naslouchali tónům, které Timothy na sonice vyloudil.

„Jaká krása,“ zašeptala Anne, „jaká nevýslovná krása!“

„Raději ani nechci myslet na to, že moc nescházelo a už jsem ji nikdy neslyšel.“

„Taky jsem se toho bála,“ přiznala se Anne. „Mám tě ráda, Tiny. Měla jsem o tebe hrozný strach. Kolik bratrů a sester se nikdy nevrátilo z mučíren NSA. A když, tak jenom jako tělesné nebo duševní trosky.“

„Nebo jako zrádci.“

„Naštěstí máme tenhle test,“ řekla, „je konec téhle příšerné nejistotě.“

Anne zavřela oči a sepjala ruce tak pevně, až jí zrudly konečky prstů.

„Myslím, že už jsem zase fit,“ řekl Timothy. „Co máš za problém?“

Nepodívala se na něj. „Zvoníka,“ hlesla. „Zvoníka v užším vedení.“

„Zbláznila ses?“ Timothy se posadil a nevěřícně se na ni díval.

„Bohužel se o tom už nedá pochybovat, Tiny. Bratr, kterého jsme nasadili do NSA, byl před několika týdny povýšen. Přišel na to, že NSA dostává pravidelné informace z UV. Nemohl vypátrat jak. Hned nato jsme prověřili bezpečnostní opatření, testovali, měnili a zostřovali jsme je; málo platné. Před několika dny jsme přišli na to, proč: zrádce musí být členem užšího vedení. Jsem v bezpečnostním výboru, Tiny. Jsme s naším rozumem v koncích.“

„A jak bych vám já měl pomoct? Nemám přece potuchy, jak to teď v Podzemí vypadá. To už je let, co jsem tam byl naposledy –“ Pátravě se na ni podíval. „Myslíš, že to tady mám sbalit?“

„Bylo by to pro tebe hodně těžké?“

Timothy sáhl po láhvi whisky, ale dřív než si nalil, podíval se na Anne. Přikývla, když postavil na stůl druhou sklenku.

„V posledních dnech jsem o tom hodně přemýšlel. Měl jsem spoustu času rozjímat o Timothym Trucklovi, udělat si takovou bilanci. Co se to ze mě stalo? Nemáš tušení, Anne, jaká jsem byl kdysi horká hlava. Víš, co jsem měl za koníčka? Bomby. První jsem vyrobil, když mi bylo deset. Chtěl jsem vyhodit do vzduchu svého studiomata. Za dva roky se mi to podařilo. Rodiče to tenkrát ututlali. Muselo je to stát celé jmění. Už ani nevím, od koho jsem poprvé slyšel heslo Rovnost, volnost, bratrství, nebylo mi ještě ani čtrnáct a nevěděl jsem, co to ve skutečnosti znamená, ale ta slova mě fascinovala. Přísahal jsem si, že to bude cíl mého života. Snil jsem o tom, že vyhlásím válku palácům; možná právě proto jsem se učil a studoval jako posedlý. A dneska? Sám teď žiju v jednom z těch paláců. Timothy Truckle, hvězda mezi detektivy velkých bossů, gurmán, snob – Co se to ze mě stalo?“

Anne pozvedla sklenku. „Na zdraví, Tiny. Bratříčku.“

„Neměl jsem ponětí, do čeho lezu. – Krátce předtím, než jsem si udělal třetí doktorát, jsem se seznámil s jedním bratrem. Musel už mě dlouho předtím sledovat a důkladně studovat, protože se mnou začal mluvit bez obalu už za pár dní. Byl jsem nadšený. Chtěl jsem okamžitě odejít do Podzemí. Ale navrhl mi, abych tady pracoval jako rozvědčík a kryl se jako soukromý detektiv. – Ale co je ještě maska, a co už ne, Anne, co se mezitím stalo součástí mě samotného? Mám strach si na tuhle otázku odpovědět. Ješitnost – je ještě vůbec hraná? Blahobyt – člověk si tak zatraceně rychle zvykne na pohodlný život. Koupelna, obrazy, hudba, videosvěty –“ Uchechtl se. „Tenkrát jsem si ani nemohl uvařit pravou kávu. A dneska? Bojím se, že je to u mě už nenapravitelná vášeň, dobře vařit a jíst, popíjet vybraná vína a pravou whisky. A co teprve západ slunce v baru Stardust! Obávám se, Anne, že jsem už tímhle stylem života skrznaskrz zkorumpovaný.“

Položila mu ruku na paži. „Co je na tom vlastně tak špatného mít rád dobré jídlo a pití, co je škodlivého na kráse západu slunce?“

„Kolik z nás nikdy nespatří denní světlo, kolik lidí žije léta pod zemí nebo vyjde na povrch maximálně na nějakou akci? Kolik jich hladoví, zatímco já si žiju jako prase v žitě. Můžu to potlačit, Anne, můžu se chlácholit tím, že to patří k mé imagi, ale můžu na to zapomenout úplně?“

„I v Podzemí jsou kuchyně,“ řekla, „a znám celou řadu bratrů, co vášnivě rádi vaří. Ale nechtěla jsem ti navrhnout, abys odešel do Podzemí. Tady jsi pro nás důležitější. Chci od tebe spíš nějaký nápad, nějaké vodítko, na které my nepřišli.“

„Neznám poměry ani okruh podezřelých, jejich kádrové materiály, zvyky, denní režim; ani pořádně nevím, kdo patří k užšímu vedení. Je jich pořád ještě dvanáct? Mám takové mlhavé tušení, že k UV patří Jerome P. Jerome a Ironsides – jestli jsou ještě naživu a tady v zemi. To mi chceš prozradit jména a data? No tak vidíš. Jak bych měl být chytřejší než vy?“

„Možná právě proto, že nejsi ovlivněný zdánlivě jasnými fakty, protože netrpíš profesionální slepotou. Přemýšlej, co všechno bys udělal, kdybys byl ooverallem17. Projdi si všechna možná opatření, i ta nejnesmyslnější. Potom si to srovnáme.“

„Potřebuju alespoň informace, které beztak už má NSA, a zároveň musím vědět, nakolik byly rozšířené v Podzemí, navíc potřebuju komentář, proč si myslíte, že zvoník musí sedět zrovna v užším vedení.“

„To můžeme udělat,“ slíbila Anne. „Pošlu ti co nejdřív plněnou rybu; může se ale stát, že ti nebudu moct dát předem zprávu.“

3

V příštích dnech zpracovával Timothy ryby podivnou technikou; nejdřív skalpelem a pinzetou pečlivě prošťáral žábry a ocasní ploutve, potom opatrně vyjmul oči a rozpitval je. Čtvrtý den našel, co hledal. Když se chystal vyloupnout ze štičího oka krystal, ozval se komunikátor. Timothy na chviličku zapnul displej vedle sporáku, aby zjistil, kdo je za dveřmi. Devlin!

V první chvíli chtěl Timothy spolknout oko i s krystalem, dokonce si ho už dával k ústům, ale potom ho zase vložil zpátky do očnice, prsty uhladil kůži, rozřezal štiku na tři kusy, které uložil do přichystaného octového nálevu.

Devlin ho pozdravil s okázalou zdvořilostí. „Můžu dál?“ zeptal se, jako by skutečně čekal na svolení.

„Můžu vám v tom snad zabránit?“ odpověděl Timothy otázkou.

„Je to neoficiální, dalo by se říct soukromá návštěva, pane Truckle. Jestli snad přicházím nevhod –“

„Jen pojďte dál. Nemám co skrývat. Právě si dělám k obědu štiku.“

Ukázal si na zástěru.

„Vy teď nějak často jíte ryby, že?“

„Každý den. Vy jste to nevěděl?“

„Ale ano. Tady, že? To je přece to vaše mauzoleum, že?“

Devlin už měl ruku na klice.

„Jestli se mnou nechcete mluvit o něčem důvěrném, dal bych přednost obýváku; je útulnější.“

„Půjdeme raději do kuchyně,“ navrhl Devlin, „strašně rád bych se jednou podíval, jak vaří vyhlášený kuchař.“

„To jste si měl vybrat příhodnější den. Připravit štiku není žádné umění: očistit, naložit do láku, posolit, dát do vody cibuli, kořenovou zeleninu a povařit. A potom sos. Mám raději málo zahuštěnou šťávu z jedné třetiny rybího vývaru, rozemleté a propasírované zeleniny, petržele a dvou třetin másla. To je ovšem nákladná záležitost, protože se syntetickým máslem to nejde.“ Zatímco Timothy mluvil, vyndal z nálevu rozporcovanou rybu, posolil ji a hodil do vroucí vody.

„Vaříte taky ploutve a hlavu?“ vyzvídal Devlin.

„Je vidět, že ryby zrovna moc nejíte. Tohle tomu přece teprve dá správný šmak. Když mám, hodím do vody ještě pár mušlí a čerstvých řas.“

„Udivuje mě, že takový labužník jako vy jí tak často ryby,“ prohodil Devlin jakoby mimochodem.

Timothy zaregistroval, jak si ho Devlin pokradmu prohlíží.

„To máte na svědomí vy. Ryba je to jediné, co do sebe po té vaší kúře dostanu, aniž bych se pozvracel. To jste mi udělali schválně?“

„Určitě jen proto, že máme omezený rozpočet.“

„Já bohužel taky,“ zavrčel Timothy. „Vůbec nemám potuchy, kdy budu zase schopný pracovat.“

Devlin se zatvářil zkormouceně. „Doufám, pane Truckle, že to na vás nezanechalo trvalé následky?“

„V to doufám i já!“

„Je mi líto – dozvěděl jsem se příliš pozdě, jak to s vámi vlastně je; myslel jsem si, že jste jenom tak paličatý, nebo doopravdy něco zatajujete.“

„To vy jste byl paličatý, Devline, vy! Kdybyste tak zatvrzele nerajtoval na tom bratrovi; jenom jste mi tím vyvolal trauma z dětství.“

„O tom jsem neměl vůbec ponětí, opravdu.“

„A já už se bál, že NSA ví všechno!“ Timothy na chviličku nadzdvihl pokličku; mohl tak alespoň skrýt úšklebek. „Měl jsem bratra. Zemřel brzy, už jako dítě. Doufal jsem, že v něm konečně najdu kamaráda. Nikdo si nechtěl hrát se zakrslíkem.“

„Tak tohle to tedy bylo,“ řekl Devlin spokojeně.

„Tohle a to vaše poručníkování. Měl byste se zajímat o psychologii trpaslíků, pane Devline, máme totiž až přehnaně vyvinutý smysl pro důstojnost. Jsem přímo alergický na jakékoli vyhrožování násilím a zároveň hrozně ustrašený; okamžitě se stáhnu do sebe. A jsem schopný přemýšlet, jenom když jsem naprosto uvolněný. Kdybyste věděl, co mi to dá za práci –“ Timothy si povzdychl, „a s léty jako by to bylo čím dál horší.“

„Že jsem to nevěděl!“ vykřikl Devlin navztekaně. Znělo to, jako by už přemýšlel, jak si podá příslušného rešeršéra.

„Bylo by nám to hrozně ulehčilo naše rozpravy,“ řekl Timothy. „Nám oběma. Mám teď spoustu času o tom přemýšlet. Byla to vaše chyba. Chtěl jste mě zlomit, místo abyste mě ohnul. V podstatě jsem byl ochoten odpovědět vám na všechny vaše otázky podle svého nejlepšího svědomí.“

„Jenom doufám, že si moc nepamatujete naše – rozpravy.“

„Bohužel mi dost rychle selhává paměť. Nedovedu si vůbec vybavit, co jsem vlastně celou tu dobu dělal, a musím se přiznat, že mě to znepokojuje.“

„Nemusíte se zneklidňovat. Přemýšlel jste také o mé nabídce na spolupráci?“

„Proto jste mě poctil návštěvou?“

Devlin se rozpačitě usmál. „Nejen proto, ale –“

„Neměli byste z toho žádný užitek,“ řekl Timothy, „a já jenom škodu. Mí klienti by se nikdy nezahodili s detektivem, který pracuje pro NSA, a to by se nadlouho neututlalo.“

„Tak tak.“ Devlin si opovržlivě odfrkl. „Na to jsme dobří, abychom těm pánům chránili jejich zlatá křesla, ale zacházejí s námi jako s kusem hadru!“ Podíval se Timothymu do očí. „Stěžoval jste si na mě?“

Tak proto jsi přišel? pomyslel si Timothy. Zavrtěl hlavou. „Přece jsem se zavázal, že budu mlčet, a kromě toho nemám dvakrát chuť někomu rozprávět o našich sedánkách – ovšem, pokud mě nenecháte na pokoji…“ Ozval se zvonek. Devlin se nedůvěřivě ohlédl. „Ryba je hotová,“ prohlásil Timothy. „Jenom musím udělat sos.“

„Prosím, nedejte se rušit.“

Jestliže kdy někdo koukal Timothymu do ruky, tak to bylo teď, když ochucoval šťávu a opékal toasty. Když se Devlin neměl k odchodu, pozval ho Timothy v náhlém popudu na jídlo. Naservíroval mu prostřední kousek, sám si vzal hlavu a zdlouhavě, pečlivě ji obíral. Když odložil vidličku a otřel si prsty, sáhl Devlin po jeho talíři. „Můžu se podívat? Ještě nikdy jsem neviděl rybí hlavu zblízka.“

„Hned to bude.“ Timothy bleskově vyloupl prsty levé oko, pokapal si je citrónem a s rukou před ústy je spolkl, ale potom předstíral, že oko nejdřív požitkářsky rozmačkává mezi jazykem a patrem.

„To je ze štiky to nejlepší. Ochutnejte taky.“

Devlin na něj pohlédl s neskrývaným hnusem. „Děkuju, nechci!“ Pozorně prostudoval obranou hlavu a pak sledoval, jak si Timothy bere ocas a s chutí ho rozpitvává. „Nikdy nepochopím,“ řekl, „jak může někdo dávat horentní sumy za nějakou rybu.“

„Já naopak si blahořečím, že mám rád ryby,“ odpověděl Timothy, „jinak bych asi chcípl hlady.“

„Mějte pár dní strpení, ono se to usadí. Kdyby ne, tak přijďte za mnou a já vás zase přepóluju. – Ještě jednu otázku, pane Truckle, jak se vlastně vaši příznivci dozvěděli, že jste u nás?“

„Napoleon jim dal zprávu. Jsem mu za to navěky vděčný. Jinak, kdo ví –“

„A odkud to věděl ten váš Napoleon?“

„Někdo volal, kdo, to nevím. Vzkaz byl útržkovitý.“

„Mohl bych se na něj mrknout?“

Timothy ho zavedl do pracovny. „Napoleone, dej mi ten vzkaz, díky němuž ses dozvěděl o mém zatčení.“

Devlin si ještě ani nestačil pořádně prohlédnout místnost, když mu Timothy strčil do ruky pásku.

+ + vzkaz 13 + 16. 3. 15.03 + veřejná akustická síť + bez udání vysílací licence nebo identicatu + přijaty pouze útržky (silná redundance) + text: timothy truckle v nebezpečí – zmizel v temném bloku, 81. ulice, roh hollywoodského bulváru (doplněk: vrchní velitelství nsa) – potřebuje naléhavě… + přerušeno bez potvrzení příjmu + n. + + +

„To je zajímavé,“ řekl Devlin. „To jste se ještě ani nedostal ke mně!“

„Třeba vám to pomůže najít místo, kudy vám unikají informace. Chcete ještě záznam komunikátoru z onoho dne, abyste si ověřil správnost téhle kopie?“

„Díky, to mi stačí.“ Devlin se zamyšleně hladil po bradě. „Zdá se, že máte spoustu přátel, pane Truckle.“

„Přátel?“ odpověděl Timothy zahořkle. „Ani nepozoruju. Už ani Smiley Hepburn se tu neukáže. Kdyby se tu občas nestavil Joe Trevers, byl bych sám jako kůl v plotě. My, zakrslíci, si těžko hledáme přátele; všichni na mě koukají tak trochu jako na raritu, o pravém přátelství nemůže být vůbec řeč.“

„Asi nemá dvakrát smysl, abych vám nabízel přátelství já,“ řekl Devlin, „ale třeba jednoho dne zapomenete na to, co se vám stalo. Ve mně byste získal opravdového přítele. Věřte mi, Tiny – můžu vám tak říkat? – mám vás docela rád. Konal jsem jenom svou povinnost. Je to můj džob, a určitě mi dáte za pravdu, že svou práci člověk musí dělat, jak nejlíp dovede.“

Timothy přikývl.

„Nikdy jsem si nemyslel, že jste vinen. Jsem vyškolený kriminalista a nikdy neupustím od zásady, že není činu bez motivu. Jaký by byl ale váš motiv? Přece byste si pod sebou nepodřezával větev. Jste naprosto integrovaný, celý váš životní styl, vaše práce, vaše úspěchy – závidím vám, Tiny, opravdu. Taky jsem se postaral, aby vás neocejchovali. Víte, pro nás by to byla hračka a vy byste se to ani nikdy nedozvěděl.“

Timothy se přinutil k úsměvu. „Děkuju vám,“ řekl. „Jestli se můžu na něco zeptat: Kdo se vlastně o mě zasadil?“

„To už jsem zapomněl.“ Devlin se zašklebil. „Vím jenom to, že to byla okouzlující žena.“

„Daisy Daytonová?“

„Nikoho jsem nejmenoval. Víte, že si vzala svého nevlastního syna Abrahama?“ Devlin zamířil ke dveřím. „Doufám, že mě příště pozvete na nějakou pečeni. Mimochodem, ode dneška vás přestaneme sledovat.“

4

Zdálo se, že Devlin skutečně enesáky stáhl. Potvrdila to i Anne, když mu večer volala. Timothy ji podrobně informoval o Devlinově návštěvě. Kolik námahy mu dalo zachránit spolknutý krystal, zamlčel.

Právě se s Napoleonovou pomocí pustil do dešifrování dat.

„Jenom se bojím, že nám tohle moc nepomůže,“ povzdychl si Timothy. „Proč neunesete pár Devlinů a nepodrobíte je testu?“

„Kdyby tohle byla možnost, jak se něco dozvědět, už bychom to byli dávno udělali,“ odpověděla Anne. „Ale zdá se, že zvoníka zná jen jeden nebo dva nejvyšší Devlinové, a těm se na kůži nedostaneme.“

Když si prošli Timothyho seznam nápadů, ukázalo se, že ani on nepřišel na nic, co by nenapadlo už overally.

Všechna důležitá zasedání se konala v katakombách absolutně jištěných proti odposlouchávání a informace se podávaly zásadně co nejmenšímu okruhu lidí. Zdálo se, že bezpečnostní systém je naprosto dokonalý. Pod dozorem nebyly jen video, rádio, radar, hlasový výstup a sonar; i když bylo jisté, že NSA nemá ještě quaserový přenos, byly i tyto frekvence neustále sledovány a už léta nebyl zaznamenán žádný pokus o ilegální vysílání Nahoru. Posledního špióna odhalili před třemi lety. NSA se sice pořád snažila posílat své lidi do Podzemí, ale ti se prozradili během několika dní nebo se přiznali hned po příchodu sami, když se na ně přitlačilo. Samozřejmě se při rychlosti, s kterou se oblast Podzemí rozšiřovala, nedalo vyloučit, že někde není tajný kabel – úřady se neustále vzdávaly částí rozlehlých podzemních zařízení, bunkrů a ulic, které pocházely ještě z dob hysterie kolem atomové války na přelomu století, nebo i celých čtvrtí a přenechávaly je Podzemí, často na popud NSA, která tam předem instalovala kompletní vysílače a diverzní základny pro své agenty –, ale všechny osoby, které přišly do styku s členy UV, byly už celé týdny pod zvláštním dohledem. Pravidelný provoz napevno zřízeného vysílače by musel být dávno odhalen.

Všechny tyto skutečnosti nepřipouštěly jiný závěr, než že zvoník posílá informace přes mrtvou schránku nebo je pomocí řetězu špiclů předává agentovi, který dosud není pod dohledem. Mělo se tedy nedůvěřovat všem bez výjimky? Nebo jim to dokonce oznámit a vyzvat je, aby byli mimořádně bdělí vůči ostatním?

Anne řekla Timothymu, že se bezpečnostní výbor tímhle návrhem zabýval a zamítl ho; existovalo dost příkladů z dějin revoluce, jak může být taková zvýšená ostražitost osudná.

Také Timothy se vzpíral pomyšlení, že nejde jen o jednoho zvoníka, ale o celou špionážní síť.

„Co když je to všechno manévr NSA, aby ochromila vzájemnou nedůvěrou činnost vedení Podzemí?“

„Hlášení našeho bratra z Hollywoodu bohužel dokazují, že z užšího vedení pronikají ven opravdu nejdůvěrnější informace,“ odpověděla. „Ale teď je alespoň jasné jedno: zvoník není členem UV. Všichni se podrobili testu pravdy a všechny výsledky negativní.“

„Jste si doopravdy jistí, že je ten test spolehlivý?“

„Absolutně.“

„Co když i NSA zná tuhle metodu a napíchne se na nějakého člena užšího vedení bez jeho vědomí?“

„To není možné, Tiny. K tomu je zapotřebí nejen speciálně naprogramovaného počítače s maximálním výkonem a séra, ale i velkého cviku. A zažil jsi sám na sobě, že se po tom člověk cítí jako zmlácený a že trvá dlouho, než zase začnou smyslové orgány správně fungovat.“

„Proč se nepokusíte zjistit místo průniku vylučovací metodou a nepustíte ven přefiltrované informace, které by znal vždycky jen jeden člen užšího vedení –“

„To už jsme zkoušeli,“ přerušila ho Anne, „ale nevedlo to k ničemu. Buď se zprávy nedostaly až na NSA, nebo věděli že je to chyták.“

„Kdo všechno věděl o téhle akci?“

„Jenom ooverall a já.“

„Takže overall,“ řekl Timothy zamyšleně. „Protože kdybys byla zrádcem ty, asi bys mě do toho sotva zasvětila.“

„To pusť z hlavy, Tiny. Ooverall je v Podzemí spoustu let a –“

„Nebylo by to poprvé, co agenta uloží na delší čas k ledu a aktivují ho, teprve až se dostane do důležitého postavení.“

„Ty Patricka neznáš. Je u nás už přes čtyřicet let a prodělal zkoušky, které přežilo jen málo lidí; prokázal více odolnosti a charakteru, než by mohl mít nějaký agent, ať už by pracoval za jakoukoli odměnu. A vydírání? Vyhladili mu celou rodinu, mučili mu dcery před očima – čím by ho mohli vlastně ještě vydírat? Že ho zabijí? Je na smrt nemocný a žije jen pro svou úlohu. Kromě toho se neúčastní všech zasedání užšího vedení, a některé informace, které pronikly na NSA, neznal.“

„Jednu otázku, Anne: Jestliže někdo v užším vedení zpívá, musí NSA znát všechny jeho členy. Proč se nepokusí UV eliminovat?“

„K čemu by to bylo? Máme dost zkušených a vhodných bratrů, kteří by mohli nastoupit na jejich místa, ale NSA se určitě pojistila pro případ, že jejich zvoník vybouchne. Kromě toho není lehké zlikvidovat UV, protože se místo každého zasedání vylosuje vždycky několik minut předem a mimoto se zasedání nikdy nezúčastní víc než tři členové.“

Timothy pracoval den ode dne déle a intenzivněji a nesmírně ho povzbuzovalo, že to dokáže. Po týdnu si mohl poprvé po dlouhé době dovolit telecí ragú. Také už zase vyjel nahoru do baru Stardust, aby se podíval na západ slunce. Melvin se tvářil starostlivě.

„Přeháníte to s prací,“ zašeptal. „Měl byste jít k doktorovi.“

„Nejlepší medicína byla, je a bude pořádná whisky,“ odpověděl Timothy.

Barman načmáral něco do bloku a vtiskl Timothymu do dlaně lístek takže aby si toho nikdo ze sousedů na barových stoličkách nevšiml. Timothy četl, zatímco byl naoko zcela pohroužený do západu slunce: Dostal jsem láhev King George, ročník 23. Jestli chcete, zamrkejte, ale sklenka stojí osmdesát dolarů.

Timothy nezamrkal. Poprosil barmana o tužku a na zadní stranu lístku napsal: Schovejte mi, prosím, jednoho panáka!

Trvalo dlouho, než se Anne ozvala.

Timothy znovu litoval, že quaser zkresluje její hlas do neidentifikovatelného plechového drnčení.

„Poslyš, Velká sestro,“ řekl potom, „možná je to blbost, ale zkusili jste zasedání odblokovat opticky, myslím, jako že by se konala v absolutní tmě nebo při infračerveném světle?“

„Ty myslíš, že je někdo mohl opticky zaznamenávat a potom pomocí počítače udělat postsynchrony hlasů? To nás už napadlo taky. Rána vedle.“

„Zkusili jste to někdy taky s němými poradami? Sice se mi zdá vyloučené, že by je někdo mohl odposlouchávat, ale řekla jsi mi, že ti mám povědět i tu nejztřeštěnější myšlenku.“

Přesně za čtrnáct dní mu Anne k tomuhle nápadu poblahopřála. Timothy mezitím zase pracoval na jednom případu, byla to nepříliš zamotaná záležitost kolem dědictví, ale najala si ho Fergussonova dynastie, a tak se přestal obávat, že ho bude horních deset tisíc bojkotovat věčně.

„Dostala jsem dneska zprávu od našeho člověka z Hollywoodu,“ sdělovala mu Anne. „Je tam všechno vzhůru nohama, protože zvoník už deset dní mlčí; přesně od toho dne, kdy všichni členové UV přešli do němoty, jak říkají, a pracují jenom se světelnými tužkami.“

„To tedy znamená, že NSA přece jenom pracuje s odposlechem.“

„Ano, Tiny, ale jak?“

„S tím ať si láme hlavu Napoleon.“

Už za dva dny Timothy prohlásil, že by viděl určitou možnost, jak přijít tomuhle tajemství na kloub.

„Říkám určitou, Velká sestro. Je to jenom vágní šance a zjistit se dá jenom na místě, jestli se dostaneme o kousek dál. Zařiď, abych směl do Podzemí a mohl si promluvit s ooverallem.“

„Ty si opravdu myslíš, že tě NSA nechá pobíhat jen tak? Pověz mi, co potřebuješ vědět; tenhle případ přece můžeš klidně rozlousknout mým prostřednictvím.“

„Ale je to hrozně nešikovné a zdlouhavé! Mezi otázkou, odpovědí a ověřovací otázkou uplyne spousta dní. A tady jde snad o hodiny.“

„Jde o tvou bezpečnost. Jak jim chceš vysvětlit, kde jsi byl? Tvoje místo je Nahoře, tam tě potřebujeme.“

„Alespoň na den.“

„Nebuď paličák, Tiny. Řekni, na co jsi přišel.“

„Na nic. Mám jenom takový nápad, a vyvolal bych nanejvýš zmatek a rozruch, kdybych ho jen tak pustil do světa. Musím si o tom promluvit s ooverallem.“

„To nejde. Vždyť pro tebe nemáme ani dvojníka.“

„Budu sám sobě dvojníkem. Paddington mi pomůže. Onemocním a on mě bude muset na pár dní zavřít do vyšetřovací komory; hodnoty zaznamenáme předem a vyrobíme videodvojníka, kdyby někdo náhodou chtěl do komory nakouknout.“

„Tiny,“ řekla Anne důrazně. „Za tím je ještě něco jiného!“

„No dobrá, přiznávám, že se mi stýská. Asi jsem byl moc dlouho sám a neměl do čeho píchnout. A k tomu ta Devlinova kúra. – Prosím tě, Anne, zařiď mi to nějak.“

Anne mu vzkázala už druhý den ráno, že jeho žádost se schvaluje, také plán s videodvojníkem, ale ne to, aby mu pomohl Paddington; pošlou mu jednoho bratra z psychiatrické kliniky Public Healthfare.

Odpoledne dostal Timothy první nervový záchvat. Lékař se zdržel dlouho. Instruoval Timothyho, jak se má přesně chovat, a upravil ložnici tak, aby pomocí videostěny vypadala jako „gumová cela“; když byl spokojen se zkušebním záznamem, rozloučil se s Timothym rozverným „Na shledanou ve cvokárně“.

Od následujícího dne se Timothy vždycky hned po snídani na zkoušku zbláznil. Na hodinu, déle by to prostě nevydržel. Každý večer vyjížděl nahoru do baru, přicházel o půl hodiny dřív než jindy a zůstával, dokud nad městem nezmizel poslední záblesk světla. Potom ještě trávil několik hodin v pracovně, ale nechával Napoleona na pokoji, zato prohledával všechny skříně a tajné přihrádky, do dvou kontejnerů nacpal papíry a krystaly a každý zvlášť opatřil autodestrukčním zařízením. Vždycky než šel spát, zahrál si s Napoleonem čtvrthodinku šachy nebo mlýn, a když odcházel do ložnice, popřál mu dobrou noc a Napoleon mu vždycky odpověděl: „Též já vám přeji příjemné odpočinutí a krásné sny – ať již jakékoli.“

Víc než týden Timothymu trvalo, než dal dohromady všechny materiály na dvoudenní výlet. Potom pozval Joea Treverse na večeři. Koneckonců potřeboval pro svůj záchvat šílenství svědka a obětavého přítele, který dá zprávu psychiatrovi. A také NSA.

5

Zasedání užšího vedení se konalo v Katakombách pod Černým kopcem, jak se jim říkalo podle Blackhill Avenue, ležící nad nimi, ale nebyl to název, který jim dodával na strašidelnosti, ani zatemněná místnost, nýbrž ticho. Když si Timothy zvykl na šero, zjistil, že je v holé, plastovými deskami obložené místnosti, v níž jediný komfort představovala pohodlná křesla, rozestavená do půlkruhu před videoobrazovkou. Timothy a Patrick přišli poslední. Ooverall zavedl Timothyho k poslednímu křeslu na levém okraji a ještě jednou se vrátil ke dveřím.

Z dvanácti členů UV znal Timothy jen tři, Jeroma P. Jeroma, jemuž do černého čela spadaly husté bílé vlasy jako stříbrná kápě, pravděpodobně jednoho z nejhledanějších lidí ve Státech, který už víc než čtyři desetiletí patřil k vedení Podzemí, potom Betty Wiltshirovou, kdysi jednu z nadějí chemického průmyslu, která odešla do Podzemí, aby nemusela vydat koncernům a státním orgánům do rukou objev, o němž dodnes kolovaly ty nejsenzačnější dohady, a neméně legendárního Sidneyho Stuarta, zvaného Ironsides18, který před lety vedl stávku horníků v Ironwoodu a málem při tom přišel o život, když vojsko ostřelovalo stávkový výbor zápalnými granáty; Ironsides jako zázrakem přežil těžké popáleniny, velkou část pokožky mu museli nahradit syntetickou tkání a transplantovat pravý bérec a levou paži.

Dveře byly zamčeny a Patrick vklouzl na své místo.

Jerome P. Jerome zvedl ruku, aby zahájil jednání. Pronesl tradiční úvodní formuli, ale přes rty mu nepřešla ani hláska – tónový transformátor převáděl jeho slova na videoobrazovku v podobě písmen.

„Slavnostně slibuji, že nasadím svůj život za uskutečnění dvanácti základních práv každého člověka, práva na život, práva na smrt, práva na identitu, práva na nesledovaný prostor, práva na potravu, na bydlení, na vzdělání, na práci, práva na lékařskou péči, na volný pohyb, na spravedlnost, práva na děti.“

Mnohonásobné kontury na obrazovce svědčily o tom, že promluvili všichni najednou. „Tak přísahám. Do or die!“

Timothyho se už při prvních slovech zmocnilo dojetí a nestyděl se za slzy, které mu vytryskly z očí. Měl co dělat, aby zachytil slova na obrazovce; ostatní byli zvyklí tak rychle číst.

„Toto zasedání UV bylo svoláno na návrh našeho ooveralla,“ řekl Jerome. „Program sestává z jednoho jediného bodu: je to skutečnost, že někdo prozrazuje interní informace NSA, jež je nám všem známa. Z popudu ooveralla jsem pozval našeho bratra Timothyho Truckla, jehož jméno a práce jsou pro nás pojmem, kterého ale většina z vás dosud nepoznala osobně. Má někdo nějaké námitky?“ Videoobrazovka zůstala tmavá. „Vítám tedy bratra Timothyho jako oficiálního účastníka našeho zasedám. Rád bych ještě využil příležitosti a vyslovil mu uznání za jeho práci.“

Bylo to poprvé, kdy se ozval nějaký zvuk; začal to Ironsides a najednou tleskali všichni. Timothy se postavil a poděkoval s rozpačitým úsměvem. Jerome udělil slovo ooverallovi.

Patrick podal stručný přehled o bezpečnostním systému a dodatečných opatřeních, která však nezabránila, aby NSA nedostávala i nadále informace, a o marných pokusech odhalit špióna. Několikrát to v místnosti zašumělo neklidem; zřejmě ne všichni věděli, jak je situace ve skutečnosti vážná.

„Prvního úspěchu jsme dosáhli, když jsme na Timothyho návrh odešli do němoty,“ dodal na závěr Patrick. „Od té doby se tok informací do NSA zastavil. Ale k tomu a k jeho teorii, kdo je zvoník, nechť promluví on sám.“

Timothy se narovnal v křesle a několikrát si odkašlal; zmátlo ho, když se jeho odchrchlání objevilo na videoobrazovce v podobě klikyháků; zaplétal se, zakoktával, což se na obrazovce projevilo v řadě škrtanců a opakování, takže Jerome zvedl ruku a na obrazovce se objevilo: „Jen klid, Tiny!“

„Je to opravdu jenom takový nápad,“ řekl Timothy, „který navíc zní dost absurdně. A že jsem na to přišel já, a ne overallové, není v tom, že bych byl chytřejší než oni, ale hloupější.“ Timothy se vyděšeně rozhlédl, protože se na obrazovce mihly podivné křivky; několik členů UV se zasmálo.

„Ale ano, je to tak. Oni měli po ruce veškerá fakta, a já neznal ani přesná data bezpečnostních systémů, ani okruh podezřelých, takže jsem mohl kombinovat volněji, a kromě toho jsem dostal za úkol, abych promyslel i ty nejztřeštěnější nápady. Protože však všechny logické postupy končily ve slepé uličce, muselo se řešení skrývat v tom, co bylo vytříděno jako nemožné. Zbylo pár otázek, na něž neexistovala uspokojivá odpověď a které mezi sebou zdánlivě nesouvisely. Za prvé: Jestliže sedí zvoník v užším vedení, musí NSA znát jména členů UV. Proč se nepokusí je zlikvidovat? Dobrá, není možné včas vypátrat místo zasedání a zničit všechny najednou, ale co potom agenti chodci, co bratři, kteří žijí Nahoře? Nechala by je NSA na pokoji jenom proto, že by místo nich přišli jiní, které by neznali? Nezničila by NSA spíš ve slepé nenávisti každého, kdo by se jí dostal do rukou? Nepokusila by se je zatknout a vytěžit je ve videokomorách? Moje odpověď zní: NSA členy užšího vedení nezná. Jak je ale možné, že přesto dostává informace, které kromě vedení bezpochyby nikdo nezná?

Za druhé: Není možné, aby zasedání UV odposlouchával někdo zvenčí, díky dodatečným bezpečnostním opatřením se také zamezilo předávání informací zpravodajské síti, v jejímž čele stojí člen UV.

Třetí nesrovnalost: Že by někdo z vás mohl být zrádce. Nehledě na nekonečně strastiplnou, ověřitelnou cestu, kterou každý z vás ušel a kterou by nevydržel nikdo, kdo není zapálený pro naši věc – jaký by tu byl motiv? Co by mu mohla NSA nabídnout tak lákavého? Kdyby někdo z vás chtěl bezstarostně žít, určitě by si našel možnost, jak se dostat k těm na druhé straně; a nikdo by mu neměl za zlé, kdyby se přiznal, že je už unavený a vyčerpaný bojem.

Moje čtvrtá úvaha: Proč můj Devlin jenom mlhavě tušil, že jsem bratr? Kdyby byl v užším vedení zrádce, určitě by v první řadě vyšťáral naše rozvědčíky, ne? Jak to, že mě zvoník neznal?

Všechno mi zapadlo do sebe, když jste odešli do němoty a zvoníka umlčeli. Jistě, mohla to být shoda okolností; třeba se jenom někde narušil informační kanál. Ale co když to nebyla náhoda? Nemohl práskač jenom slyšet, a přitom nic neviděl?

To by vysvětlovalo, proč NSA nezná jména členů UV: nikdy je nikdo nevysloví přímo. Také by to vysvětlovalo, proč Devlin nevěděl, kdo jsem: jména a data rozvědčíků se nikdy neuvádějí. Prošel jsem si ještě jednou, co jsme věděli od našeho člověka z Hollywoodu, jistě, nebyl to úplný přehled prozrazených informací, ale jedno měly společné: jednalo se jenom o ty informace, které byly předávány ústně, ale v žádném případě o skutečnosti, které by bylo možno zachytit opticky nebo elektronicky. Náhoda?

Na druhé straně se všechna zasedání UV konají v katakombách, které jsou jištěny proti odposlouchávání, které se pravidelně prověřují, takže není myslitelné zabudovat v nich mikrofon nebo rekordér. Vtom mi Napoleon –“ Timothy mávl rozpačitě rukou, „říkám tak svému počítači. Napoleon mi řekl, že v tom případě musí někdo z účastníků přístroj nosit s sebou. To není možné, namítl jsem, vždyť test pravdy vyloučil, že by někdo z nich mohl být špión. Napoleon mi napověděl: ‚Třeba nevědomky.‘

Okamžitě jsem si prověřil, jestli se to dá provést po technické stránce. Ano, možné to je, do nějaké části těla lze zabudovat nejen mikrofon, ale celou vysílačku nebo rekordér.“

Místností to zašumělo a na obrazovce se míhaly divoké klikyháky.

„Napájení z atomové baterie není žádný problém, nemusí se měnit dlouhá léta, sám mám jednu takovou pro svůj pacemaker v podpaží. Takový přístroj by vysvětloval i způsob předávání informací: daly by se libovolně, třeba ve spánku, vyvolat a někdo mimo okruh podezřelých by je mohl zachytit a odeslat dál. Ale, ptal jsem se, že by to nikomu nebylo nápadné? Určitě vás všechny pravidelně a důkladně prohlížejí schopní lékaři, implantovaný přístroj by se přece musel prozradit při rentgenu nebo poruchami krevního oběhu nebo co já vím čím ještě.“

Timothy se na chvíli odmlčel. V ústech měl sucho. Patrick mu podal sklenici vody. Všichni na něj upřeně hleděli.

„Mikrofon a rekordér,“ pokračoval Timothy, „jsou tak jednoduché a všední přístroje, že je už nikdo, mě nevyjímaje, ani pořádně nebere na vědomí. V té chvíli jsem ale věděl, po čem musím jít, a našel jsem to v jednom záznamu, starém skoro padesát let: je v něm zmínka o vynálezu, který zapadl, protože byl spojen s tak vysokými náklady, že nemělo smysl ho průmyslově využít – elektronické elementy z organického materiálu. Dají se z nich vyrobit mikrofony, tranzistory a diody, které bez problémů srostou s tělesnou tkání, a lze je objevit jen náhodou. Kabel a obvody tenkých vodičů, jejichž hodnoty nepřevyšují hodnoty bioelektrických proudů, se dají vtetovat do podkožní vrstvy nebo do svalstva jako tištěné spoje.

Na stehně je možno například instalovat paměť, která má kapacitu na dvacet hodin rozhovoru. Zkrátka a dobře se domnívám, že někdo z vás byl proměněn v živoucí rekordér, aniž to tuší. Kdo z vás prodělal nějakou transplantaci, je jedno kdy a kde?“

Jako první zvedl ruku Jerome P. Jerome, potom Ironsides a jedna ještě poměrně mladá žena a rovněž holohlavý, obtloustlý muž, v němž Timothy jako by poznával zástupce náčelníka generálního štábu armády, který před lety beze stopy zmizel.

6

„Hrozně rád bych se na chvíli podíval Nahoru,“ řekl Timothy, když ho Anne odvážela, „v Blackhill Avenue jsem prožil dětství. Ale to asi nejde, co?“

„Bylo by to teď příliš nebezpečné, Tiny. V noci máme sice tuhle oblast pod kontrolou, ale ve dne tu často projíždějí hlídkové obrněnce.“

„To už je smutný úděl agentů,“ povzdychl si Timothy. „Stejně bych se tam neodvážil, protože by mě vlastní lidi chytli a oddělali jako fízla, protože přicházím odjinud.“

Cestu sem absolvovali vlakem metra po lince, kterou městská správa zrušila a Podzemí znovu uvedlo do provozu, nyní projížděli elektromobilem dlouhým, částečně osvětleným tunelem; jednu chvíli měl Timothy dojem, že v jedné odbočce spatřil světla výkladních skříní a hned nato dokonce pouťový plácek. Anne mu potvrdila, že se nemýlil.

„Doby, kdy tu ve starých atomových bunkrech a štolách byly jenom noclehárny, sklady a dílny, jsou ty tam. Kdybys tak dlouho nemluvil s Patrickem, byla bych tě včera trochu provedla podzemním městem; ale teď musíme jet do Klubu.“

Z Klubu se vyklubala nanejvýš útulná restaurace se zahradou pod umělým modrým nebem a s květinami, rostlo tu dokonce pár stromů. Její jídelní lístek vyrazil Timothymu dech. Po jídle ho Anne zavedla do knihovny, a netrvalo ani pět minut a Timothy se uvelebil v jednom koutku s plnou náručí knih; vzhlédl od nich, teprve když před něj Anne postavila láhev moselského. Už chtěl odložit knihu, ale Anne mávla rukou. „Však si dost a dost popovídáme v příštích měsících a letech.“

„Doufejme,“ odpověděl Timothy. „I když teď už nemám strach, že bych se v Podzemí necítil jako doma.“

„Ale Tiny,“ řekla Anne s hraným údivem, „a co západ slunce v baru Stardust?“

„Nejradši bych zůstal tady a vykašlal se na celou Nebrasku včetně západu slunce.“

„A co Napoleon?“

„No jo, Napoleon!“

Byl už večer, když je zavolali. Umělá obloha sice nesimulovala žádný západ slunce a naráz zčernala, ale k Timothyho radosti se na ní objevily hvězdy a dokonce úzký srpek měsíce. Noční nebe, jako kdyby je vytvořila příroda sama.

Odjeli do jiných katakomb, které se ale navlas podobaly těm pod Černým kopcem. Když dovnitř vešel Patrick s předsedou lékařské vyšetřovací komise a se čtyřmi kandidáty, nemusel nikomu vykládat, kdo je zvoník.

Ironsides jako by v uplynulých hodinách zestárl o celé roky. Hrdina z Ironwoodu, jenž inteligentní, trpělivou prací a angažovaností významnou měrou přispěl k tomu, že se přes Státy převalila vlna stávek, která vedla k obrovskému rozmachu revolučního hnutí, tu teď stál se sklopenou hlavou a s bezmocně svěšenýma rukama. Ironsides sebou škubl, prohnul se v kříži, podíval se z jednoho na druhého a pozvedl paže v zoufalém gestu, slzy mu kanuly z očí; Timothy zaregistroval, že po syntetické kůži na levé tváři mu stékají rychleji než po pravé.

„Posaďte se,“ řekl Jerome. „Ty také, Ironsidesi.“

„Kdybychom nebyli věděli, co máme hledat, nikdy bychom na to nepřišli,“ prohlásil lékař; dalo mu námahu přednést zprávu vyšetřovací komise nevzrušeně. „NSA musela Ironsidese poznat, když tehdy ležel s popáleninami na klinice. Je to tak, jak jste předpokládali: do obou transplantovaných údů byly implantovány mikrofony a transformátor z organického materiálu; jsou to dva na sobě nezávislé systémy, napájené dvěma oddělenými atomovými bateriemi, umístěnými v levém bérci a pravé paži; do svalstva na stehně a na zádech byl vytetován paměťový systém.“

Ironsides zvedl ruku. „Bratři, já – prosím jenom o jediné: věřte mi, že jsem o ničem nevěděl. Nikdy jsem se nezpronevěřil naší věci. Dovolte mi zemřít důstojným způsobem. Po celá léta jsem chodil jako živoucí rekordér NSA; dovolte, abych odešel na vrchní velitelství NSA jako živá bomba a vyhodil ho do povětří.“

„Najdeme jiné řešení,“ řekl Jerome, „které umožní, aby náš bratr Ironsides zůstal i nadále v našich řadách.“

Pokynul Timothymu, který se hlásil o slovo.

„Navrhuju, aby se bérec a paže prostě znovu vyměnily. Slibuju, že opatřím vhodné transplantáty. Profesor Paddington je obstará, aniž se bude na něco vyptávat, a my bychom mohli bez nesnází kamuflovat vloupání na kliniku.“

„Poradíme se o tom,“ řekl Jerome. „Díky, Tiny. Velmi jsi nám pomohl.“

„Musím uznat, že to není špatný nápad,“ řekl Timothy Anne, když se vydali na zpáteční cestu. „Je to lákavé předělat Ironsidese tak, aby se aparatura dala libovolně zapínat a vypínat, a přihrávat tak NSA klamné informace, ale přesto bych se byl raději vloupal k Paddingtonovi.“

„Ty máš vždycky absurdní nápady,“ odpověděla Anne; její hlas byl něžnost sama. „Copak nohy se kradou?“

***

P. S.

Část těchto příběhů jsem se dozvěděl při své návštěvě ve Státech od samotného Timothyho Truckla, třebaže ne tak podrobně; o čtyřrukém Samuelovi a zvoníkovi přirozeně nemluvil. Teď jistě chápete, jak jsem litoval, že jsem se Timothymu zavázal slibem absolutního mlčení.

Téměř před rokem jsem dostal malý balíček, který prošel mnohýma rukama, než dorazil ke mně, a mně se nepodařilo vypátrat řetěz prostředníků až na samý konec. Bezpochyby poslal tento balíček na mou adresu sám Timothy Truckle. Nechal jsem rukopis porovnat nejlepšími experty s oněmi řádky, které Timothy napsal před mými zraky v mauzoleu svého apartmá v Nebrasce do mého poznámkového bloku, a kromě toho jsem v průvodním dopisu našel heslo, které jsme si tehdy domluvili (Timothy prohlásil, že se zásadně zajišťuje dopředu), na třiadvacáté pozici a jako desáté slovo od konce: Stoličnaja.

Balíček obsahoval čtyři krystaly: příběhy této knihy. Domnívám se, že na nich Timothy spolupracoval. Omezil jsem se jen na to, že jsem převedl texty z američtiny a upravil jen do té míry, jaká se mi zdála bezpodmínečně nutná.

Proč se Timothy Truckle rozhodl tyto případy zveřejnit a proč si vybral zrovna mě, je tak trochu záhadou.

Před několika měsíci měl N., člověk, kterému mohu naprosto důvěřovat a který se výborně osvědčil v složitých a choulostivých situacích, možnost vycestovat do Států. Zasvětil jsem ho, nakolik jsem uznal za vhodné, a poprosil ho, aby se nenápadně poptal po Timothym, až se dostane do Chicaga. N. zjistil, že v onom apartmá v Nebrasce teď bydlí nějaká herečka. Podařilo se mu s ní seznámit a dal se k ní pozvat, ale po mauzoleu nenašel ani památky a po Napoleonovi jakbysmet, jen ložnice byla ve stejném stavu, v jakém jsem mu ji popsal.

Za láhev francouzského koňaku směl N. nahlédnout do kartotéky obyvatel Nebrasky. Ke svému překvapení v ní nenašel o Timothym ani zmínku. I při dalším pátrání narážel N. znovu a znovu na neprostupnou stěnu, jako by žádný Timothy Truckle nikdy neexistoval. Smiley Hepburn, jak se mu povedlo zjistit, vyletěl do vzduchu i se svou kanceláří při jednom pumovém atentátu, jehož pachatel nebyl nikdy odhalen. N. zašel dokonce tak daleko, že se snažil, aby ho přijala Deborah Johnsonová, mezitím viceguvernérka Illinoisu, ale Třasořitka nebyla ochotna přijmout nikoho ODTAMTUD.

Ústřední počítač v Chicagu dává na heslo „truckle“ pouze odkaz na sémantickou banku dat. Tam se lze dozvědět: Truckle – přibližně váleček, kolečko; to truckle – přilézt ke křížku, chovat se otrocky.

Dnes teprve správně chápu, co tím Timothy tenkrát v baru Stardust mínil, když říkal, že je sice jenom „truckle“, ale že nenávidí „to truckle“.

Kdybych s ním sám nestrávil tolik času, asi bych také pochyboval, že vůbec existoval; takhle však doufám, že se mu povedlo včas odejít do Podzemí. Už to málo, co víme, vypadá, jako by ho úřady ve Státech prohlásily za Neosobu a smazaly veškeré stopy jeho existence, aby Timothyho alespoň dodatečně anulovaly.

Doufám, že se přece jen dozvíme, co se stalo, a doufám – ano, jsem si naprosto nesmyslným způsobem jist, že bude jednoho dne stát za mými dveřmi. Už jsem dal vychladit láhev Old Finche.

Roger Zelazny

Růže pro kazatele

1

To ráno, kdy jsem byl uznán přijatelným, jsem seděl nad překladem jednoho ze svých Melancholických madrigalů do marťanštiny. Když zabzučel domácí telefon, pustil jsem tužku a zároveň zmáčkl tlačítko.

„Pane Gé,“ ozvala se Mortonova mladická fistule. „Starej mi nakázal, že mám sehnat ‚toho nafoukanýho veršotepce‘ a poslat ho k němu do kabiny. A protože nafoukanýho veršotepce tu máme jen jednoho –“

„Máš čestnou duši, Brute, ale vidím, že tvoji bezúhonnou mysl přec lze zpracovat,“ přerušil jsem ho.

Tak Marťani se konečně rozhodli! Oklepal jsem pět centimetrů popela z žhnoucího oharku a vdechl kouř, první od chvíle, co jsem si zapálil. Toužebné očekávání, jež trvalo celý měsíc, se snažilo vměstnat do jediného okamžiku, ale tak docela se mu to nedařilo. Bál jsem se ujít těch patnáct metrů, bál jsem se slov, která Emory pronese a která jsem znal už předem. A ten strach odsunul do pozadí všechno ostatní.

Dokončil jsem tedy sloku, kterou jsem měl právě rozdělanou, a teprve pak jsem vstal.

U Emoryho dveří jsem byl za okamžik. Dvakrát jsem zaklepal a otevřel, právě když Emory zabručel „Dále“.

„Přál sis mě vidět?“ Rychle jsem se posadil, aby se nemusel obtěžovat a říkat ‚Posaď se‘.

„Jsi tu nějak rychle. To jsi běžel?“

Jeho otcovská nedůtklivost mě bavila.

Tukové váčky pod bledýma očima, prořidlé vlasy a irský nos, hlas o pár decibelů hlasitější než hlasy jiných lidí…

Hamlet ke Claudiovi: „Pracoval jsem.“

„Pf!“ odfrkl si. „Pracovat jsem tě ještě nikdy neviděl.“

Pokrčil jsem rameny a chtěl se zvednout.

„Jestli jsi mě dal zavolat pro tohle…“

„Sednout!“

Vstal. Obešel psací stůl. Tyčil se nade mnou a vrhal na mě zuřivé pohledy. Tyčit se nade mnou není jen tak, i když sedím na nízké židli.

„V životě jsem neměl co dělat s tak paličatým a neochotným chlapem,“ zařval jako bizon, když ho ovád štípne do břicha. „Nemohl bys taky někdy překvapit své okolí a chovat se jako normální člověk? Rád přiznávám, že jsi chytrý, prosím, snad i geniální, ale – co se vůbec namáhám!“ Zdvihl bezmocně ruce a vrátil se do svého křesla.

„Betty je konečně přemluvila, aby tě přijali.“ Mluvil už zase normálně. „Máš přijít dnes odpoledne. Vem si po obědě džíp a jeď tam.“

„Dobrá,“ řekl jsem.

„To je všechno.“

Přikývl jsem a vstal. Měl jsem už ruku na klice, když řekl:

„Nemusím ti zdůrazňovat, jak je to důležitý. Nechovej se k nim tak, jako se chováš k nám.“

Zavřel jsem za sebou dveře.

***

Nepamatuji si, co jsem měl k obědu. Byl jsem nervózní, ale instinktivně jsem věděl, že to nezbabrám. Moji bostonští vydavatelé očekávali marťanskou idylu nebo aspoň něco o létání v kosmu. V duchu Saint-Exupéryho. Národní asociace pro vědu zase chtěla úplnou zprávu o vzestupu a pádu marťanské říše.

Věděl jsem, že dokážu uspokojit všechny.

To je důvod, proč všichni žárlí, proč mě nenávidí. Vždycky se mi všechno podaří, a k tomu ještě líp než ostatním.

Spolkl jsem poslední sousto nějaké blivaniny a zamířil ke garážím, vybral si jeden džíp a rozjel se k Tirellianu.

Plameny písku, plné odporného kysličníku železitého, olizovaly vůz, přelévaly se přes jeho otevřenou střechu a pronikaly i mým šátkem, lezly mi za ochranné brýle.

Džíp se kymácel, lapal po dechu jako oslík, na němž jsem kdysi cestoval Himálajem, kopal mě do zadku. Hory u Tirellianu šoupaly nohama a přibližovaly se ke mně v bláznivém úhlu.

V kopci začal motor hlučně protestovat, rychle jsem přeřadil. Jako Gobi to nevypadá, ani jako Mohavská poušť, uvažoval jsem. Rudo a mrtvo a jinak nic…, ani ten mizerný kaktus tu neroste.

Dorazil jsem na hřeben kopce, ale vůz přitom rozvířil tolik prachu, že jsem neviděl před sebe. Nevadilo mi to, nosím mapy v hlavě, a tak jsem zamířil vlevo a z kopce a znovu přeřadil. Vítr z druhé strany a pevná půda uhasily plameny. Připadal jsem si jako Odysseus v Melebolge – v ruce projev napsaný v tercínách pátrám po Dantovi!

Objel jsem pagodovitou skálu a byl na místě.

Betty na mě mávala, když jsem se skřípotem zastavil a vyskočil.

„Ahoj,“ zasípěl jsem a vymotával se z šály. Vysypalo se z ní aspoň kilo drobného štěrku. „Kamť mě vábíš, dobrá vílo? Kdož si na mě brousí chrup?“

Dovolila si krátké zachichtnutí – pobavila ji formulace mé otázky, ne můj vzhled – a pak spustila. (Je vynikající lingvistka, takže sem tam kousek předpotopního slangu ji vždycky mile pošimrá.)

Oceňuji její přesné vyjadřování, mluví věcně, bez zbytečné omáčky. Čeká mě tolik společenských zdvořilůstek, že mi vystačí nejmíň do konce života. Díval jsem se na její čokoládově hnědé oči, na dokonalé zuby a sluncem vyšisované vlasy, přiléhající těsně k hlavě (nenávidím blondýnky), a bylo mi jasné, že je do mě zamilovaná.

„Pane Gallingere, Matka Matek na vás čeká. Umožní vám přístup k chrámovým kronikám.“ Odmlčela se, přihladila si vlasy a trochu se zavrtěla. Že by ji můj pohled znervózňoval?

„Jsou to náboženské dokumenty a zároveň jejich jediné dějiny,“ pokračovala, „něco jako Mahábhárata. Očekává, že dodržíte jisté rituály spojené s jejich studiem, jako například opakování posvátných slov při obracení stránek. S pravidly vás seznámí sama.“

Rychle jsem několikrát přisvědčil.

„Ještě něco –“ Odmlčela se na okamžik. „Nezapomeňte na jejich jedenáct zásad zdvořilosti a hodností, berou formální záležitosti velmi vážně. A nepouštějte se do diskuse o rovnoprávnosti obou pohlaví –“

„Já ta jejich tabu znám,“ přerušil jsem ji. „Neobávejte se. Žil jsem v Orientu, jak víte.“

Sklopila oči a vzala mě za ruku. Málem jsem ji vytrhl.

„Bude vypadat líp, když vás přivedu.“

Spolkl jsem, co jsem chtěl odseknout, a následoval ji jako Samson Dalilu.

***

Uvnitř to kupodivu odpovídalo mé poslední myšlence. Obydlí Matky Matek bylo poněkud abstraktní verzí mých představ o stanech izraelitských kmenů. Říkám abstraktní, protože bylo samá cihla a samá freska, bylo špičaté jako obrovský stan a plné vyobrazených zvířat, podobných šedomodrým strupům, jež budily dojem, že je někdo napleskal na stěnu nožem na oškrabávání palety.

Matka Matek, Mkvey, byla malá bělovlasá padesátnice, oblečená jako cikánská královna. V těch svých objemných duhových sukních vypadala jako obrácená punčová sklenice dřepící na polštáři.

Přijala mou úklonu a dívala se na mě jako sůva na králíka. Víčka jejích smolně černých očí se nadzdvihla, když zjistila můj dokonalý přízvuk. Zasloužil se o něj magnetofon, který s sebou Betty nosila při každém rozhovoru. Kromě toho jsem uměl nazpaměť jazykové zprávy z obou prvních výprav. Na přízvuk jsem machr.

„Vy jste ten básník?“

Odpověděl jsem, že ano.

„Předneste mi nějakou svou báseň, prosím.“

„Lituji, ale vašemu jazyku a mé poezii by učinil zadost jen dokonalý překlad, a tak dobře váš jazyk ještě neumím.“

„Myslíte?“

„Pořídil jsem si však několik překladů jen pro své potěšení a jako mluvnické cvičení,“ pokračoval jsem. „Bylo by mi ctí, kdybych vám jich směl pár přinést, až sem příště půjdu.“

„Ano, přineste je.“

Jedna nula pro mě.

Obrátila se k Betty.

„Můžete jít.“

Betty zamumlala příslušný pozdrav na rozloučenou, nějak zvláštně se na mě úkosem podívala a odešla. Zřejmě očekávala, že zůstane a bude mi „pomáhat“. Chtěla urvat kousek slávy pro sebe. Jako každý. Ale v téhle Tróji budu já Schliemannem a pod zprávou pro Asociaci bude jen mé jméno!

Mkvey vstala a téměř jí nepřibylo na výšce, jak jsem si všiml. Ale já měřím skoro dva metry a připomínám topol v říjnu – tenký, na vršku ohnivě červený klacek, který trčí nad všechny ostatní.

„Naše kroniky jsou staré, velmi staré,“ začala. „Betty říká, že ve vašem jazyce by se jejich věk vyjádřil slovy ‚mnoho tisíc let‘.“

Pochvalně jsem přikývl.

„Velmi je toužím spatřit.“

„Nejsou tady. Budeme muset jít do chrámu, nesmí se s nimi hýbat.“

Rázem jsem zpozorněl.

„Doufám, že vám nebude vadit, když si je opíšu?“

„Ne. Vidím, že si jich vážíte, jinak byste tolik netoužil je spatřit.“

„Výborně.“

Měl jsem dojem, že se tiše baví. Zeptal jsem se, co je jí k smíchu.

„Vznešený jazyk nebude pro cizince snadný.“

Pochopil jsem.

Žádný člen první expedice se nedostal tak daleko, a proto nemohl vědět, že Marťané mají dva jazyky – klasický a obecný. Znal jsem trochu jejich prákrt, teď se tedy budu muset naučit jejich sanskrtu.

„A už v tom lítám.“

„Prosím?“

„To je nepřeložitelné, Mkvey. Ale představte si, že se honem honem musíte naučit tomu vašemu vznešenému jazyku, a pochopíte, jak mi je.“

Zřejmě ji to opět rozveselilo. Vyzvala mě, abych si zul boty.

Pak mě vedla do jakéhosi výklenku a tudy…

… jsem jediným krokem vstoupil doprostřed byzantské nádhery.

***

V této místnosti dosud nebyl žádný pozemšťan, byl bych o tom musel vědět. Carter, jazykovědec z první expedice, se s pomocí jakési dr. Mary Allenové naučil mluvnici a slovníku, které jsem znal i já, tak, že seděl na zkřížených nohou v předsálí chrámu.

Neměli jsme ani potuchy, že tohle existuje. Lačně jsem se rozhlížel kolem sebe. Výzdoba byla výsledkem nesmírně kultivovaného estetického systému. Budeme musit všechny své představy o marťanské kultuře důkladně zrevidovat.

Tak za prvé: strop byl klenutý a bohatě zdobený. Za druhé tu bylo sloupoví s obráceným žlábkováním a ozdobnými hlavicemi, za třetí – ale co! Bylo to rozlehlé. Přepychové. Podle ošumělého venkovního vzhledu by to nikdo netušil.

Naklonil jsem se a prohlížel si zlatý filigrán na obřadním stole. Mkvey se zdála poněkud zlomyslně potěšena mým nadšením, ale pořád ještě mi bylo proti srsti hrát si s ní na schovávanou.

Na stole ležely kupy knih.

Palcem u nohy jsem obtáhl mozaiku na podlaze.

„Celé vaše město je v téhle jediné budově?“

„Ano, sahá hluboko do hor.“

„Rozumím,“ řekl jsem, ale rozuměl jsem houby.

Nemohl jsem ji požádat o prohlídku s průvodcem. Ještě ne.

Usedla na sedátko u stolu.

„Chcete se dnes začít seznamovat se vznešeným jazykem?“

Snažil jsem se vyfotografovat síň očima a věděl jsem, že jednou, dřív nebo později, sem budu muset propašovat aparát. Odtrhl jsem oči od jakési sošky a horlivě jsem přisvědčil.

„Ano, prosím, seznamte mě s ním.“

Usedl jsem.

Následující tři týdny se mi za víčky honila strašidla abecedy, jakmile jsem se pokusil usnout. Nebe bylo jasný, tyrkysově modrý rybník a čeřilo se písmeny, když jsem k němu zvedl oči. Vypil jsem hektolitry kávy, k dopolední svačině jsem si míchal koktajly z benzedrinu a šampaňského.

Mkvey mě učila dvě hodiny každé dopoledne a příležitostně ještě další dvě večer. Čtrnáct hodin denně jsem se učil sám, jakmile jsem nabyl tolik znalostí, že jsem si stačil.

A v noci mě zdviž času svážela do nejnižších poschodí…

***

Bylo mi znova šest a učil jsem se hebrejsky, latinsky a ara-mejsky. Bylo mi deset a pokradmu jsem nahlížel do Iliady. Když otec zrovna nedštil oheň a síru a bratrskou lásku, učil mě rozebírat slovo Boží v originále.

Panebože! Na světě je tolik originálů a tolik slov! Když mi bylo dvanáct, začal jsem ho upozorňovat na to, že mezi tím, co káže a co já čtu, jsou rozdíly.

Pravověrná síla jeho odpovědi nepřipouštěla diskusi. Bylo to horší než výprask. Naučilo mě to držet jazyk za zuby a oceňovat poetičnost Starého zákona.

„Pane Bože, lituji! Otče – Pane – lituji! To nemůže být – to nemůže být…“

V den, kdy chlapec ukončil střední školu s vynikajícím prospěchem ve francouzštině, němčině, španělštině a latině, řekl otec Gallinger svému čtrnáctiletému, sto osmdesát centimetrů vysokému hastrošovitému synovi, že si přeje, aby z něho byl duchovní. Pamatuji se, jak se syn vykrucoval.

„Otče,“ řekl. „Rád bych studoval rok nebo tak na vlastní pěst a pak se zapsal do přípravných teologických kursů na nějaké humanistické univerzitě. Na to, abych vstoupil do semináře, se cítím příliš mladý.“

Na to hlas Boží: „Ale ty máš talent na jazyky, synu! Můžeš kázat slovo Boží ve všech zemích Babylónu. Jsi zrozen k tomu, aby ses stal misionářem. Říkáš, že jsi mladý, ale čas se žene kolem tebe jako vichřice. Začni brzy a budeš se těšit z dlouhých let služby.“

Dlouhá léta služby byly jen další ocasy devítiocasé kočky, kterou mi bez ustání valchoval hřbet. Nedovedu se rozpomenout na jeho obličej – nedaří se mi to, snad proto, že tehdy jsem se bál do něj pohledět.

A o mnoho let později, když už byl mrtev a ležel černě oblečen na katafalku mezi kyticemi a plačícími ovečkami, mezi modlitbami, červenými obličeji, kapesníky, rukama, které mě poplácávaly po rameni, a slavnostně se tvářícími utěšovateli…, tehdy jsem se na něj podíval, a nepoznal jsem ho.

Ten cizí člověk a já jsme se setkali devět měsíců před mým narozením. Nebyl nikdy krutý – ano, přísný, náročný a opovržlivý vůči lidským nedostatkům, to byl, ale krutý ne. Byl také jedinou matkou, kterou jsem měl. A bratry a sestrami. Strpěl mé tři roky v Cambridgi, snad kvůli tomu, že jsem studoval v koleji svatého Jana, a nikdy se nedověděl, jaká to byla liberální a příjemná instituce.

Ale já jsem ho vlastně neznal a ten muž ležící teď na katafalku už nic nechtěl. Byl jsem volný, nemusel jsem jít hlásat slovo Boží. Ale já jsem je chtěl hlásat, jenomže jinak. Chtěl jsem hlásat slovo, které bych za jeho života nesměl pronést.

Na univerzitu jsem se na podzim už nevrátil. Měl jsem dostat malé dědictví a chvíli trvalo, než jsem je získal, protože mi ještě nebylo osmnáct. Ale podařilo se mi to.

Nakonec jsem se rozhodl pro život literáta v New Yorku.

Neprozradil jsem laskavým farníkům svou novou adresu a pustil se do práce: psal jsem verše a učil se sám japonsky a hindsky. Nechal jsem si narůst ohnivý vous, pil překapávanou kávu a naučil se hrát šachy. Chtěl jsem se pokusit o jiné cesty ke spáse.

Pak následovaly dva roky s Mírovými sbory v Indii. Tam jsem se vyléčil z buddhismu a napsal lyrickou sbírku Krišnovy dýmky, která dostala Pulitzerovu cenu. Zaslouženě.

Návrat do Spojených států. Dokončení studií, diplomová práce z lingvistiky. Další ceny.

A jednoho krásného dne byla vypravena loď na Mars. Když se snesla zpátky do svého ohnivého hnízda v Novém Mexiku, přivezla s sebou nový jazyk. Byl fantastický, exotický a esteticky ohromující. Naučil jsem se o něm všechno, co se dalo naučit, napsal knihu a proslavil se v nových kruzích.

„Gallingere,“ řekli mi. „Spusťte se až k prameni a přineste nám doušek Marsu. Jděte a poznejte jiný svět – ale zachovejte si objektivitu, vložte do toho trošku audenovské ironie a předložte nám duši Marsu v jambech.“

A tak jsem přišel do země, kde slunce se podobá nevyleštěnému penízu, kde vítr šlehá jako bič, kde spolu na obloze dovádějí dva měsíce a písek pálí jako oheň, jen když se na něj podíváte.

***

Setřásl jsem ze sebe neklidný spánek a přešel tmavou kabinou ke vchodu. Poušť byla nekonečný oranžový koberec, nadouvající se pohybem století pod sebou.

„Jsem cizinec, a nebojím se! Země zaslíbená… Dokázal jsem to.“

Zasmál jsem se.

Vznešený jazyk jsem měl v malíčku – přesněji řečeno v hlavě, stojíte-li o anatomicky přesná přirovnání.

Vznešený a obecný jazyk se nelišily tak, jak se zdálo na první pohled. Má znalost obecného jazyka mi pomohla zvládnout obtíže vznešeného. Gramatiku a všechna obyčejnější nepravidelná slovesa jsem ovládal bezpečně, slovník, který jsem si doplňoval den po dni, se měl k světu a jednoho dne rozkvete do krásy. Rostl a sílil s každým přehráním magnetofonového pásku.

A tak nadešel čas, abych vyzkoušel svou bystrost a upevnil své znalosti. Úmyslně jsem se nepouštěl do nejdůležitějších textů, dokud nebudu s to je jaksepatří vychutnat. Studoval jsem méně důležité poznámky, sem tam nějaký verš, zlomky historie. A ve všem, co jsem četl, na mě dělalo dojem jedno:

Všichni zdejší autoři psali o konkrétních věcech. O skalách, písku, vodě, větru, a duch všech těchto živelních symbolů byl výrazně pesimistický. Připomínal mi některé buddhistické texty, ale jak jsem zjistil na základě nedávného bádání, ještě víc části Starého zákona. Zvláště Knihu kazatel.

Ano, to bude ono. Duch obou textů i jejich slovník si jsou tak podobné, že se na nich výborně pocvičím. Jako kdybych překládal Poea do francouzštiny. Na víru Malannovu se obrátit nedám, ale ukáži Marťanům, že žil kdysi Pozemšťan, který měl tytéž myšlenky a velice podobné pocity.

Rozsvítil jsem si stolní lampu a vyhledal mezi svými knihami bibli.

Pomíjivost, samá pomíjivost, řekl Kazatel, pomíjivost, samá pomíjivost, všechno pomíjí. Jaký užitek má člověk…

***

Mé pokroky byly pro Mkvey zřejmě překvapením. Pokukovala po mně přes desku stolu jako Sartrův ten druhý z Bytí a nicoty. Přečetl jsem nahlas jednu kapitolu z Lokarovy knihy a nevzhlédl, ale cítil jsem těsnou síť, již spřádala očima kolem mé hlavy, ramen a nervózních rukou. Obrátil jsem další stránku.

Vážila snad kořist v síti, zkoumala velikost úlovku? A proč? Knihy neříkaly nic o tom, že by na Marsu někdo lovil ryby. Vůbec už ne žádní lidé. Říkaly, že jakýsi bůh jménem Malann si odplivl nebo se dopustil nějaké jiné nechutnosti – to záleželo na verzi, kterou člověk četl – a tak začal život. Jako nemoc anorganické látky. Podle nich byl jeho prvním zákonem pohyb a tanec jedinou zákonnou odpovědí všemu neživému…, kvalita tance jeho ospravedlněním… a láska chorobou organické látky – nebo anorganické?

Zatřepal jsem hlavou. Málem jsem usnul.

„M’narra.“

Vstal jsem a protáhl se. Její oči dychtivě obkreslily můj obrys. Pohleděl jsem do nich. Sklopily se.

„Jsem unavený. Rád bych si na chvilku odpočinul. Málo jsem na dnešek spal.“

Přikývla. Naučil jsem ji tohle pozemské těsnopisné vyjádření souhlasu.

„Chcete si odpočinout a názorně spatřit Lokarovo učení?“

„Prosím?“

„Chcete vidět Lokarův tanec?“

„Ó.“ Ty jejich zatracené formalismy a perifráze byly ještě horší než korejské. „Ovšem, strašně rád. Až se bude provozovat, moc rád se podívám. Ale zatím jsem vás chtěl požádat, jestli bych si mohl vyfotografovat –“

„Bude se provozovat teď. Sedněte si. Odpočívejte. Zavolám hudebnice.“

Rychle se vzdálila dveřmi, které jsem nikdy předtím neviděl.

Tak tedy podle Lokara je tanec nejvyšším uměním vůbec – to ani nemluvím o Havelocku Ellisovi – a já mám spatřit, jak si jejich filozof, mrtvý už mnoho staletí, představoval, že má vypadat. Protřel jsem si oči, udělal pár prostocviků a byl zase při smyslech.

V hlavě se mi rozbušila krev a dvakrát jsem se zhluboka nadechl. Znova jsem se shýbl, když to u dveří zavířilo pohybem.

V očích trojice, která vešla s Mkvey, jsem musel v tom předklonu vypadat jako někdo, kdo sbírá rozházené kuličky.

Chabě jsem se usmál a narovnal se. Byl jsem rudý – a nejen z těch prostocviků. Neočekával jsem je tak brzo.

Najednou mě totiž opět napadl Havelock Ellis a jeho nejpopulárnější obor.

Malá loutka s rezavými vlasy, oblečená do průsvitného kusu marťanského nebe jako do sárí, udiveně vzhlédla, podobna dítěti dívajícímu se na pestrou vlajku na stožáru.

Řekl jsem dobrý den nebo něco podobného.

Uklonila se, než odpověděla. Zřejmě jsem povýšil.

„Budu tančit,“ pronesla rudá rána v obličeji bledém jako kamej. Oči barvy snu a jejího šatu se odpoutaly od mých.

Postavila se doprostřed místnosti.

Stála tam jako postavička z etruské fresky a buď byla ponořena do meditace, nebo si prohlížela vzorek na podlaze.

Byla snad ta mozaika symbolem něčeho? Prohlédl jsem si ji. Jestli ano, mně smysl unikal. Na podlahu koupelny nebo patia by se hodila, ale jinak jsem z ní nic nevyčetl.

Další dvě příchozí byly nalíčené ženy středního věku, podobné Mkvey. Jedna se usadila na podlaze s třístranným nástrojem, vzdáleně připomínajícím japonský šamisen. Druhá držela obyčejný kus dřeva a dvě paličky.

Mkvey pohrdla židlí, a než jsem se nadál, usedla na podlahu. Následoval jsem jejího příkladu.

Žena se šamisenem dosud ladila nástroj. Naklonil jsem se k Mkvey.

„Jak se jmenuje tanečnice?“

„Braxa,“ odpověděla, aniž se na mě podívala, a zvolna zdvihla levou ruku, což znamenalo ano, začněte.

Ten nástroj se strunami pulsoval jako bolest zubu a z kusu dřeva se ozval tikot – strašidelný tikot hodin, které Marťané nikdy nevynalezli.

Braxa stála jako socha s oběma rukama zdviženýma k obličeji, roztažené lokty vysoko u hlavy.

Hudba se stala metaforou ohně.

Praskala, předla, lámala se…

Braxa se nehýbala.

Několik glisand. A pauza.

Potom, tak neznatelně, že jsem si to zpočátku ani neuvědomil, se rozechvěl vánek. Jemně, něžně a váhavě, vzápětí následovala pauza, vzlyk – a opakovalo se první téma, jenže hlasitěji.

Přišel jsem o zrak tím věčným civěním do knih, anebo se Braxa skutečně chvěje celá, od hlavy až k patě?

Chvěla se.

Začala nepatrným kolébáním. Zlomek centimetru vlevo, pak vpravo. Prsty se jí otevřely jako kalíšek květiny, oči měla přivřené.

Pak je otevřela. Byly vzdálené a zastřené, dívaly se skrz mě a skrze zdi. Kolébání zvýraznělo, splývalo s rytmem hudby.

A přihnal se vítr z pouště a tříštil se o Tirellian jako příboj o hráz. Dívčiny prsty se pohybovaly, to ony byly nárazy větru. Její paže jako pomalá kyvadla klesly a pohybovaly se opačným směrem.

Už to byla vichřice. Dívka se začala otáčet kolem své osy, ruce se přizpůsobily tělu, jen ramena opisovala nové a nové osmičky.

Vítr! Vítr, pravím vám. Ó, divoký a záhadný vichře! Kéž by ji viděl Saint-John Perse!

Kolem těch očí, kolem jejich nehybných panenek se rozvířil cyklon. Zvrátila hlavu nazad, ale já věděl, že mezi jejím pohledem, pasivním jako Buddhovy oči, a neměnnou oblohou neexistuje strop. Snad jen ty dvě luny se vytrhly ze spánku v prapůvodní nirváně nikým neobydleného tyrkysu.

Před lety jsem v Indii viděl, jak pouliční tanečnice spřádají svou roztodivnou pavučinu a lákají do ni mužský hmyz. Ale Braxa byla něčím víc, podobala se kněžkám boha Rámy, který je vtělením boha Višnu a dal lidem tanec. Byla posvátnou tanečnicí.

Tikot byl teď monotónní a pravidelný, kvílení strun mi připomínalo žhoucí paprsky slunce, jimž vítr ukrádá žár, a v modři byla Sarasvátí, i Marie i Laura. Odněkud jsem zaslechl sitár, spatřil jsem, jak socha přichází k životu, a zmocnilo se mě božské vytržení.

Byl jsem Rimbaudem s jeho hašišem, Baudelairem s jeho opiem, Edgarem Allanem Poem a de Quinceym, Wildem, Mallarméem a veleknězem magie Aleisterem Crawleym, na prchavý okamžik jsem se proměnil v svého otce a stál na tmavé kazatelně v ještě tmavším obleku a hymny a zvuk dýchavičných varhan se změnily ve svěží vítr.

A ona byla korouhvičkou zmítanou vichrem, okřídleným krucifixem vznášejícím se ve vzduchu, šňůrou na prádlo s jediným pestrým kusem oděvu vlajícím souběžně se zemí. Rameno měla teď obnažené a její pravý prs stoupal a klesal jak měsíc na obloze, nad záhybem látky se chvílemi objevovala a zase mizela rudá bradavka. Hudba byla přísná jako Jobova polemika s Bohem, její tanec byl Boží odpovědí.

Hudba zvolnila, ustálila se. Tanečnice jí vyšla vstříc, vyrovnala se s ní, odpověděla jí. Její oděv vklouzl zpátky do původních záhybů, jako kdyby byl živý.

Snášela se k zemi níž a ještě níž, hlava jí klesla na pozdvižená kolena. A tak ustrnula.

Nastalo ticho.

***

Z bolesti v ramenou jsem poznal, jak napjatě jsem seděl. V podpaží jsem měl vlhko, po bocích mi stékaly stružky potu. Co má teď člověk udělat? Zatleskat?

Koutkem oka jsem vyhledal Mkvey. Zdvihla pravou ruku.

Dívka se zachvěla od hlavy k patě jako telepatií a povstala. Hudebnice se také zdvihly. Vstala i Mkvey.

Postavil jsem se, levou nohu jsem měl úplně zdřevěnělou, a řekl „Bylo to krásné“, třebaže to znělo prachpitomě.

Dostalo se mi tří vznešených forem poděkování.

Pak zavířily barvy a byl jsem zase sám s Matkou Matek.

„To byl stý sedmnáctý z dvou set čtyřiadvaceti Lokarových tanců.“

Shlédl jsem na ni ze své výšky.

„Ať už má Lokar pravdu nebo ne, odpověď všemu neživému se mu povedla.“

Usmála se.

„Jsou tance ve vašem světě také takové?“

„Některé jsou podobné. Vzpomněl jsem si na ně, když jsem se díval na Braxu – ale přesně takový jsem ještě nikdy neviděl.“

„Tančí dobře,“ řekla Mkvey. „Umí všechny tance.“

Na obličeji se jí objevil náznak výrazu, který už jsem viděl a který mě zneklidňoval – a… v mžiku zmizel.

„Musím se vrátit ke svým povinnostem,“ řekla. Přistoupila ke stolu a zavřela knihy. „M’narra.“

„Na shledanou.“ Vklouzl jsem do bot.

„Na shledanou, Gallingere.“

Vyšel jsem ven, nasedl do džípu a jel večerem do noci. Za zády mi pomalu vlála křídla rozbouřené pouště.

2

Právě jsem zavíral za Betty po krátkém gramatickém sezení, když jsem v hale zaslechl hlasy. Zůstal jsem stát u pootevřených dveří a našpicoval jsem uši.

Mortonovo šťavnaté tremolo: „Věřil bys tomu? Před chvílí mi řekl ahoj!“

„Hmmm.“ Emoryho sloní plíce vybuchly. „Buď to s ním jde z kopce, nebo jsi stál v cestě a chtěl, aby ses hnul.“

„Nejspíš mě nepoznal. Řek bych, že teď, co se nimrá s tou jejich řečí, už nezamhouří oko. Měl jsem minulý týden noční a pokaždý ve tři hodiny ráno, když jsem šel kolem jeho dveří, bylo slyšet magnetofon. V pět, když jsem končil, ještě nespal.“

„Ten chlap opravdu maká jako šroub,“ přiznal Emory neochotně. „Asi se dopuje, aby neusnul. Poslední dobou má oči jako skleněnky. Ale možná že u básníků je to normálka.“

Betty tam zřejmě byla taky, protože na tomhle místě se vmísila do řeči:

„Myslete si o něm co chcete, ale mně bude trvat nejmíň rok, než se naučím to, co on pochytil za tři týdny. Jsem ovšem jen lingvista a ne básník.“

Mortonovi se zřejmě tajně líbily její příliš okázalé půvaby. Jiný důvod pro jeho ústup z pozic mě nenapadá.

„Na vysoký jsem absolvoval seminář moderní poezie,“ řekl. „Probírali jsme šest básníků – Yeatse, Pounda, Eliota, Cranea, Stevense a Gallingera – a poslední den semestru, když profesor byl drobet naměkko, povídá: ‚Těchhle šest jmen je zapsáno na tabuli našeho století a zůstanou tam, i kdyby se proti nim spikly všechny mocnosti pekelné i kritické.‘ Podle mě jsou jeho Krišnovy dýmky a Madrigaly senzační. Je to pro mě čest, že jsem v stejný expedici jako on. I když holt se mnou promluvil sotva dva tucty slov, co ho znám,“ dodal.

Jako další si vzala slovo obhajoba: „Nenapadlo tě někdy,“ řekla Betty, „že je třeba strašně citlivý na svůj vzhled? Byl zázračné dítě a ve škole neměl kamarády. Je přecitlivělý a totálně introvertní.“

„Citlivý! Přecitlivělý!“ Emory se dusil a_ prskal. „Náfuka, jestli něco, a urážky se z něj jen sypou! Řekni ‚Čau‘ nebo ‚To je dneska hezky‘ a on na tebe ohrne nos. U něj je to už podmíněnej reflex.“

Vyměnili si ještě pár uštěpačností a pak se rozešli.

Bůh ti žehnej, Mortone, můj uhrovitý intelektuále a znalče! Nikdy jsem nebyl zapsán v kursu o své vlastní poezii, ale jsem rád, že o mně někdo takhle mluvil. Mocnosti pekelné, no prosím! Možná že otcovy modlitby přece jen někdo vyslyšel a že je ze mě nakonec misionář!

Jenomže…

… jenomže misionář potřebuje něco, na co by lidi obrátil. Mám svůj soukromý estetický kód a předpokládám, že z něj někde vyplývá taky vedlejší etický produkt. Ale pokud jsem chtěl kdy něco kázat, tak takovým chudáčkům, jako jsi ty, nikdy, ani ve svých básních. Jsem možná povaleč, ale jsem taky snob a v mém nebi pro tebe není místo – je to soukromý koutek, kam chodí na večeři Swift, Shaw a Petronius.

Měl bys vidět hostiny, které tam pořádáme! Každého Trimalchiona, každého Emoryho tam rozcupujeme na cimpr-campr.

A s tebou, Mortone, skoncujeme už při polévce.

***

Otočil jsem se a usadil u svého psacího stolu. Měl jsem chuť něco napsat. Kazateli jsem dal volno. Chtělo se mi napsat báseň, báseň o stém sedmnáctém Lokarově tanci, o růži putující za světlem, jež jí kreslí vítr, choré a umírající jako růže Williama Blaka…

Našel jsem tužku a začal psát.

Když jsem dopsal, měl jsem radost. Nebylo to nic vynikajícího, řekl bych, že to bylo jakž takž uspokojivé – vznešená marťanština nepatří k jazykům, v nichž jsem nejsilnější. Třeba zařadím báseň do své příští sbírky. Pojmenoval jsem ji Braxa.

V zemi vichru a rudé, kde v ledovém večeru Času umrzá mléko ještě v prsech Života, kde dvojice lun nad hlavou – tak jako pes a kočka v uličkách jimiž se ubírají sny – se rve a navždy ve mně zanechává jizvy mých útěků…

Poslední květ otáčí hořící hlavou.

Odložil jsem báseň a našel si prášek pro spaní. Najednou jsem se cítil utahaný.

Když jsem příští den ukázal báseň Mkvey, přečetla si ji několikrát docela pomalu.

„Je nádherná,“ řekla. „Ale použil jste tři slova ze svého jazyka. Předpokládám, že kočka a pes jsou dvě malá zvířátka, která se dědičně nenávidí. Ale co je květ?“

„Ach,“ řekl jsem. „Nikde jsem nepřišel na vaše slovo označující květ, ale myslil jsem na konkrétní pozemskou květinu – růži.“

„Jak vypadá?“

„Její květ je obvykle jasně rudý. To je ta ‚hořící hlava‘, ale chtěl jsem taky naznačit horečku a rudé vlasy a oheň života. Jinak má růže trnitou stopku, zelené lístky a výraznou lahodnou vůni.“

„Moc ráda bych ji viděla.“

„Snad by se to dalo zařídit. Zeptám se.“

„Buďte tak hodný. Jste –,“ použila slovo označující proroka nebo náboženského básníka, jako byli Izajáš nebo Lokar, „a vaše báseň má ducha. Povím o ní Braxe.“

Charakteristiku jsem sice odmítl, ale polichocen jsem byl.

Tohle je tedy den D, rozhodl jsem se, den, kdy se zeptám, zda bych si směl přinést kameru a zařízení na mikrosnímky. Chtěl bych mít kopie všech marťanských textů, vysvětloval jsem, a psát tak rychle, abych to stihl, nedovedu.

Okamžitý souhlas mě překvapil. A pozvání mě přímo ohromilo.

„Nechtěl byste se sem na dobu, po kterou to budete dělat, přestěhovat? Mohl byste aspoň pracovat ve dne v noci, kdy budete mít chuť – samozřejmě s výjimkou hodin, kdy se chrámu používá.“

Uklonil jsem se.

„Bude mi ctí.“

„Výborně. Přineste si ty své aparáty, až se vám to bude hodit. A já vám ukážu váš pokoj.“

„Šlo by to dnes odpoledne?“

„Ovšem.“

„Půjdu tedy a všechno si přichystám. Na shledanou odpoledne.“

„Na shledanou.“

Čekal jsem, že Emory bude vyskakovat, ale ne moc. Každý člen posádky na lodi prahl po setkání s Marťany, toužil vrážet do nich jehly, vyptávat se jich na marťanské klima, nemoci, chemii půdy, politiku a houby (náš botanik byl celý blázen do hub, ale jinak slušný chlap) a jen čtyřem nebo pěti se doopravdy podařilo je vidět. Posádka trávila většinu času tím, že vykopávala mrtvá města a chrámy. Dodržovali jsme přitom všechna pravidla styku a domorodci byli zrovna tak zuřivě uzavření jako Japonci v devatenáctém století. Představoval jsem si, že odpor nebude stát za řeč, a nemýlil jsem se.

Vlastně jsem nabyl dojmu, že si všichni oddychnou, až vypadnu.

Zašel jsem do hydroponického skleníku, chtěl jsem si promluvit s naším houbařským expertem.

„Ahoj, Kane! Už ti rostou prašivky v písku?“

Popotáhl. Popotahuje pořád, třeba je alergický na rostlinstvo.

„Ahoj, Gallingere. Ne, prašivkám se tu nedaří, ale až tu budeš příště, jdi se podívat za garáže. Vyrostlo tam pár kaktusů.“

„Prima,“ řekl jsem. Dr. Kane byl můj jediný přítel tady, nepočítám-li ovšem Betty. „Poslyš, přišel jsem tě požádat o laskavost.“

„O co jde?“

„Potřebuju růži.“

„Cože?“

„Růži. Víš přece, pěknou, červenou, s trnama, voňavou –“

„Já myslím, že se v téhle půdě neujme.“ A už zas popotáhl.

„Ne, ty mi nerozumíš. Já je tu nechci pěstovat. Potřebuju jeden květ.“

„Leda že bych použil nádrže.“ Podrbal se na holé lebce. „Bude trvat nejmíň tři měsíce, než vykvete, i když urychlíme růst.“

„Uděláš to pro mě?“

„Udělám, jestli ti nevadí čekat.“

„Vůbec ne. Tři měsíce budou tak akorát, než odjedeme.“ Rozhlédl jsem se kolem sebe po kalužích slizu, po podnosech s výhonky. „Stěhuju se dneska do Tirellianu, ale občas se tu stavím. Přijdu, až rozkvete.“

„Stěhuješ se tam? Moore říkal, že jsou děsný netýkavky.“

„Jo – ale mě se to netýká.“

„Vypadá to tak, i když pořád nechápu, jak ses naučil ty jejich hatmatilce. To se ví, já měl při doktoráte potíže i s francouzštinou a němčinou, ale minulý týden nám Betty předváděla marťanštinu u oběda. Prapodivný zvuky. Podle Betty je to, jako když se člověk pokouší luštit křížovku v Timesech a zároveň napodobuje ptáky.“

Zasmál jsem se a přijal cigaretu, kterou mi nabídl.

„Je to složitý,“ přiznal jsem. „Jenže ono je to asi, jako kdybys ty najednou objevil úplně nový druh třeba kapradí – zdálo by se ti o něm i v noci.“

Kancovi se zaleskly oči.

„To by bylo něco! Třeba se mi to ještě povede!“

„Třeba ano.“

Usmíval se, když mě doprovázel k východu.

„Pustím se do tvých růží ještě dneska večer. A nepředři se tam.“

„To víš, že ne.“

Jak říkám, houbařský cvok, ale dobrý chlap.

***

Mé obydlí v tirellianské citadele navazovalo z vnitřní strany přímo na chrám, a bylo trochu víc vlevo. Byl to pokrok proti stísněné kabině a s potěšením jsem zjistil, že marťanská kultura dává přednost matraci před slamníkem. A navíc postel byla tak dlouhá, že jsem se do ní vešel, což mě překvapilo.

Vybalil jsem si tedy věci a šestnáctkrát si vyfotografoval chrám, než jsem se pustil do knih.

Fotografoval jsem a obracel stránky, aniž jsem věděl, co je na nich, až jsem toho měl plné zuby. Pustil jsem se tedy do překládání jednoho historického díla.

„Lo. V třicátém sedmém roce Cillenova trvání přišly deště a vyvolaly všeobecnou radost, neboť to byl vzácný a neobvyklý jev, obecně pokládaný za požehnání.

Z nebes však nespadlo životodárné sémě Malannovo. Byla to krev všehomíra, tryskající z hlavní tepny. Nastaly naše poslední dny. Poslední tanec se blížil.

Deště přinesly mor, který nezabíjí, a poslední Lokarovo období začalo jejich bubnováním…“

Lámal jsem si hlavu, co k čertu měl Tamur na mysli, byl přece historik a jako takový se snad držel fakt. Tohle nebyla jejich Apokalypsa.

A co když ano?

Proč vlastně ne, uvažoval jsem. Hrstka lidí v Tirellianu je zřejmě zbytkem něčeho, co kdysi bývalo vysoce vyvinutou kulturou. Prodělali války, ale žádné živelní katastrofy, měli vědu, ale téměř žádnou techniku. Mor, mor, který nezabíjí…? Mohl ten být příčinou? Ale jak, když nebyl osudný?

Četl jsem dál, ale o povaze moru už tam nic nestálo. Listoval jsem v knize, přeskakoval, ale nic se nedověděl.

Mkvey, Mkvey., když vás nejvíc potřebuju, nejste tady!

Dopustil bych se neslušnosti, kdybych ji šel hledat? Usoudil jsem, že ano, můj pobyt byl omezen na prostory, jež mi byly vykázány, to bylo zcela jasné. Pátrání musí počkat.

Nezbylo mi než dlouze a šťavnatě nadávat v mnoha řečech. Chudáku Malannovi jistě znělo tady v jeho chrámě ve svatých uších.

Neuznal však za vhodné mě srazit k zemi, a tak jsem se rozhodl, že to zabalím a odeberu se na kutě.

Spal jsem zřejmě jen několik hodin, když do mého pokoje vstoupila Braxa s malou lampičkou. Probudila mě tím, že mě zatahala za rukáv pyžama.

Řekl jsem ahoj. Když se teď k tomu v myšlenkách vracím, nemohl jsem nejspíš říct nic jiného.

„Ahoj.“

„Přišla jsem si poslechnout báseň,“ řekla.

„Jakou báseň?“

„Tu vaši.“

„Aha.“

Zívl jsem, posadil se a choval se tak, jak se chovají lidé, když je někdo vyburcuje uprostřed noci, aby něco zarecitovali.

„To je od vás moc hezké, ale hodí se to zrovna teď?“

„Mně to nevadí,“ řekla.

Jednou v budoucnu napíšu článek pro časopis Sémantika s názvem „Tón hlasu jako nedostatečný nástroj ironie“.

Jenže už jsem byl vzhůru, a tak jsem sáhl po županu.

„Co je to za zvíře?“ zeptala se a ukázala na hedvábného draka na mé klopě.

„Pohádkové,“ odpověděl jsem. „Koukněte, je pozdě, a já jsem utahaný. Mám ráno moc práce. A Mkvey by si mohla něco pomyslet, kdyby se dověděla, že jste tady.“

„Něco pomyslet?“

„Víte přece, ksakru, co!“ Poprvé v životě jsem užil marťanskou nadávku, ale bezvýsledně.

„Ne,“ řekla. „Co?“

Vypadala vylekaně jako pejsek, kterému vyčinili, a on neví proč.

Zjihl jsem. Měla na sobě plášť stejně rudý jako její rty a vlasy a ty rty se chvěly.

„No tak, nechtěl jsem se vás dotknout. V mém světě existují určitá pravidla… Tak dejme tomu, když jsou spolu dva lidé různého pohlaví sami v ložnici, a nejsou manželé… víte už, co myslím?“

„Nevím.“

Oči měla zelené jako nefrit.

„No, to je něco…, týká se to sexu, jestli chcete vědět.“

V nefritových lampách se rozžehla světýlka.

„Aha, vy myslíte jako mít děti?“

„Ano, to je ono, přesně to.“

Rozesmála se. Byl to první smích, který jsem slyšel v Tirellianu, a zněl, jako když houslista hraje krátké kaskády na nejvyšších strunách. Nebyl zrovna příjemný, už proto, že se smála příliš dlouho.

Když se přestala smát, naklonila se blíž ke mně.

„Už vím,“ řekla. „Taky jsme mívali taková pravidla. Před půl trváním, když jsem byla ještě dítě, jsme je měli. Ale –,“ zřejmě hodlala opět vyprsknout smíchy, „teď už je nepotřebujeme.“

Můj mozek pracoval jako magnetofon otáčející se třikrát rychleji, než je normální.

Půl trvání! Půl trvání – ne, ano! Půl toho jejich trvání je v našich poměrech zhruba dvě stě třiačtyřicet let!

– Dost času naučit se dvěma tisícům dvěma stům čtyřiadvaceti Lokarovým tancům!

– Dost času zestárnout, jste-li člověk.

– Člověk pozemského druhu, chci říct.

Podíval jsem se znova na dívku bledou jako bílá šachová královna ze slonoviny. Je lidské stvoření, dám za to duši – je živá, normální, zdravá. Vsadím krk na to, že je žena, své tělo…

Je však dvě a půl století stará! To znamená, že Mkvey je Metuzalémova babička! Polichoceně jsem si vzpomněl, jak mi blahopřála k tomu, co jsem dokázal jako básník a lingvista. Ta se ale musela cítit nadřazeně!

Ale co myslela slovy, že teď už to není zapotřebí? Proč byla tak blízko hysterie? Co znamenají všechny ty divné pohledy, které na mě vrhá Mkvey?

Pochopil jsem, že jsem se octl v blízkosti něčeho důležitého – nejen v blízkosti krásné dívky.

„Povězte mi,“ řekl jsem jakoby nic, „má to něco společného s morem, který nezabíjí, o němž psal Tamur?“

„Ano,“ odpověděla. „Děti, které se narodily po deštích, nemohly mít vlastní děti a –“

„A co?“ Naklonil jsem se k ní, paměť připravenou k záznamu.

„– a muži ani netoužili nějaké mít.“

Klesl jsem zpátky na pelest. Sterilita celé rasy, mužská impotence jako následek jakéhosi osudného počasí. Pronikl snad do jejich nerezistentní atmosféry jednoho dne nějaký zbloudilý mrak radioaktivního spadu bůhvíodkud? Jednoho dne, dávno předtím, než Schiaparelli spatřil kanály, pohádkové jako můj drak, a než kanály daly vznik několika správným dohadům, založeným na zcela nesprávných příčinách, tu už byla Braxa, živá a tančící Braxa, zatracená ve svém lůně od doby, kdy Milton psal o jiném ráji, také ztraceném?

Nahmatal jsem cigaretu. Ještě dobře, že mě napadlo přinést si popelník. Na Marsu neznali tabákový průmysl. Ani alkohol. Asketové, které jsem poznal v Indii, byli proti nim hotoví epikurejci.

„Co je ta ohnivá rourka?“

„Cigareta. Chcete jednu?“

„Prosím.“

Posadila se vedle mě a já jí zapálil.

„Štípe to v nose.“

„Ano. Vtáhněte trochu kouře do plic, chvilku ho tam podržte a pak vydechněte.“

Uplynula chvilka.

„Ó,“ řekla.

Mlčela a pak se zeptala: „Je to něco posvátného?“

„Ale kdepak, jen nikotin,“ řekl jsem. „Pokud by to mělo být něco božského, tak leda jako hodně chabá náhražka.“

Další pauza.

„A nechtějte na mě, abych vám vysvětlil slovo náhražka.“

„Nechci. Mívám podobný pocit, když tančím.“

„Za chvíli to přejde.“

„Řekněte mi teď vaši báseň.“

Dostal jsem nápad.

„Počkejte minutku,“ řekl jsem. „Mám něco lepšího.“

Vstal jsem a začal se hrabat ve svých poznámkách, pak jsem se vrátil a posadil se zase vedle ní.

„Tohle jsou první tři kapitoly Knihy Kazatel,“ vysvětlil jsem jí. „Moc se to podobá vašim posvátným knihám.“

Začal jsem číst.

Přečetl jsem jedenáct veršů, když zvolala: „Prosím vás, nečtěte mi to! Řekněte mi něco svého!“

Přestal jsem a hodil blok na nedaleký stolek. Třásla se, ale ne tak, jako se chvěla ten den, kdy tančila vítr, teď se otřásala neprolitými slzami. Cigaretu držela nešikovně jako tužku. Rozpačitě jsem jí položil ruku kolem ramen.

„Je stejně smutný jako všichni ostatní,“ řekla.

Svinul jsem tedy svou mysl jako pestrou stužku a zavázal ji na vánoční mašli, kterou mám tak rád. Z němčiny do marťanštiny a s láskou jsem sesmolil improvizovanou parafrázi na báseň o španělské tanečnici. Doufal jsem, že se jí bude líbit, a měl jsem pravdu.

„O,“ řekla zase. „To jste napsal?“

„Ne, napsal to větší básník, než jsem já.“

„Nevěřím vám. Napsal jste to vy.“

„Ne, někdo jiný. Jmenoval se Rilke.“

„Ale vy jste to řekl v mém jazyce. Rozsviťte ještě jednu sirku, abych viděla, jak ta tanečnice tančila.“

Poslechl jsem.

„Ohně věčnosti,“ uvažovala. „A ona je zadupala malýma pevnýma nožkama! Kéž bych uměla tak tančit!“

„Tančíte líp než všechny cikánky,“ zasmál jsem se a sfoukl oheň.

„Ba ne. Takhle tančit bych nedovedla.“

Cigareta dohořívala, vzal jsem jí ji z prstů a zamáčkl zároveň se svou.

„Chcete, abych vám zatančila?“

„Ne,“ řekl jsem. „Jděte spát.“

Usmála se, a než jsem si uvědomil, co dělá, uvolnila červenou látku na svém rameni.

Všechno se svezlo k zemi.

A já jsem polkl, ač mi to dělalo trochu potíže.

„Tak,“ řekla.

Políbil jsem ji v okamžiku, kdy závan padajícího šatu uhasil lampu.

3

Dny se podobaly Shelleyho listí: byly žluté, rudé a hnědé a poletovaly v prudkém západním větru. Vířily kolem mě a chrastily jako mikrofilm. Skoro všechny knihy byly už natočeny. Učencům bude trvat léta, než je prostudují, než zhodnotí jejich cenu. Měl jsem v zásuvce uzamčený celý Mars.

Kazatel, kterého jsem zanedbával a ke kterému jsem se mnohokrát vrátil, byl téměř hotov a připraven promluvit vznešenou marťanštinou.

Pískal jsem si, když jsem nebyl v chrámu, a popsal stovky archů verši, za které bych se byl dříve styděl. Večer jsem se procházel s Braxou po přesypech nebo jsme vycházeli vysoko do hor. Někdy mi tančila a někdy jsem já jí předčítal cosi dlouhého v daktylském hexametru. Dosud si myslela, že jsem Rilke, a já si téměř namluvil, že je to pravda. Jako on jsem žil na zámku Duino a psal jeho Elegie.

„… Je divné neobývat už tuto Zemi, neřídit se zvyky sotva nabytými a nerozumět růžím…“

Ne, nikdy se nesnaž rozumět růžím! Přivoň k nim (a nezapomeň popotáhnout, Kane), utrhni je, těš se jimi! Žij daným okamžikem! Drž se ho, seč můžeš! Ale nežádej na bozích vysvětlení! Listy opadají rychle, odnese je…

A nikdo si nás nevšímal. A všem to bylo jedno.

Laura. Laura a Braxa. Vidíte, rýmují se, ačkoliv rým trochu kulhá. Byla vysoká, chladná a plavovlasá (nenávidím blondýnky!), a protože mě otec obrátil naruby a vysypal jako kapsu, myslel jsem, že by mě mohla znova naplnit. Jenže ten chlapík, ten veršotepec s biblickou bradou a psí oddaností v očích, byl prostě senza ozdobou mejdanů, které pořádala. Ničím jiným.

Jak mi ten přístroj v chrámu nadával! Rouhal se Malannovi i Gallingerovi. A divoký západní vítr dul a něco číhalo za našimi zády.

Nastávaly naše poslední dny.

Minul jeden, kdy jsem se nesešel s Braxou. Pak noc.

A druhý den. A třetí.

Byl jsem napůl šílený. Neuvědomil jsem si, jak jsme si blízko, jak ji potřebuji. Jist si přítomností, bojoval jsem proti touze vyzvídat na růži.

Ale teď jsem se musel zeptat. Nechtěl jsem, ale neměl jsem jinou možnost.

„Kde je, Mkvey? Kde je Braxa?“

„Pryč,“ řekla.

„Kde?“

„Nevím.“

Díval jsem se do jejích ďábelských očí, tak podobných ptačím, a prokletí se mi dralo na rty.

„Musím to vědět.“

Dívala se skrze mě.

„Odešla od nás. Pryč. Asi do hor. Nebo do pouště, nezáleží na tom. Na čem vůbec záleží? Tanec se chýlí ke konci. Chrám se brzy vylidní.“

„Proč? Proč odešla?“

„Nevím.“

„Musím ji vidět. Odjíždíme za pár dnů.“

„Lituji, Gallingere.“

„Já taky,“ řekl jsem a zabouchl hlučně knihu, aniž jsem řekl M’narra.

Povstal jsem.

„Najdu ji.“

Odešel jsem z chrámu, Mkvey tam zůstala sedět jako socha. Své boty jsem našel tam, kde jsem je zul.

***

Celý den jsem bezcílně jezdil nahoru a dolů po přesypech. Posádce Aspiku jsem musel připadat jako písečná bouře, když jsem brázdil poušť tak sám. Nakonec jsem se musel vrátit pro palivo.

Emory vyšel ven.

„Dobrá, dej si plnou nádrž. Vypadáš jako popelář. Co je to za rodeo?“

„Já – totiž, něco jsem ztratil.“

„Uprostřed pouště? Snad ne nějaký sonet? Pro nic jinýho by ses přece tak neplašil.“

„Ale ne kruci. Něco osobního.“

George mi mezitím naplnil nádrž. Lezl jsem znova do džípu.

„Počkat!“ Emory mě chytil za ruku. „Neodjedeš, dokud mi neřekneš, o co jde.“

Mohl jsem se mu vyškubnout, ale on zas mohl přikázat, aby mě násilím přivedli zpátky, a hezkých pár lidí by to bylo určitě s potěšením provedlo. Přemohl jsem se tedy a pomalu a tiše odpověděl:

„Prostě jsem ztratil hodinky. Byl to dárek od matky, rodinný šperk. Chci je najít, než odjedeme.“

„Víš jistě, žes je nenechal ležet v kabině nebo někde v Tirellianu?“

„Už jsem je tam hledal.“

„Třeba ti je někdo schoval, aby tě dožral. Víš, že nejsi zrovna populární.“

Potřásl jsem hlavou.

„Myslel jsem na to. Ale vždycky je nosím v pravé kapse. Musel jsem je vytrousit, když jsem drncal po písku.“

Přimhouřil oči.

„Pokud si vzpomínám, četl jsem na záložce tvé knihy, že ti matka zemřela při porodu.“

„Právě,“ řekl jsem a kousl se do jazyka. „Hodinky patřily dědečkovi a maminka si přála, abych je dostal. Otec je pro mě schovával.“

„Ach tak,“ řekl. „Divný hledání, honit se sem a tam v džípu.“

„Viděl bych je, jak se lesknou,“ vykoktal jsem.

„Za chvilku se setmí,“ podotkl. „Dneska hledat už nemá smysl.“

„Hoď na ten džíp plachtu,“ nařídil mechanikovi.

Pak mě poklepal po rameni.

„Pojď dovnitř a něco si sněz, řek bych, že to potřebuješ,“

Tukové váčky pod bledýma očima, prořídlé vlasy a irský nos, hlas o pár decibelů hlasitější než hlasy jiných lidí…

Jeho jediná kvalifikace pro místo vedoucího výpravy!

Stál jsem tam a nenáviděl ho. Claudius! Kdybychom tak byli už v pátém jednání!

Ale najednou mi došla zmínka o sprše a o jídle. Obojí jsem potřeboval jako sůl. Když budu trvat na tom, že pojedu, vzbudím jen větší podezření.

Oklepal jsem si pár zrnek písku z rukávu.

„Máš pravdu. Ohromný nápad.“

„Tak pojď, najíme se u mě v kabině.“

Sprcha byla božská, čistá khaki uniforma darem nebes a jídlo vonělo jako sám ráj.

„To je vůně,“ řekl jsem.

Mlčky jsme se pustili do kotlet. Když jsme se dostali k moučníku a kávě, navrhl:

„Co kdybys toho jednu noc nechal? Zůstaň tady a trochu se vyspi.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Mám moc práce. Končím. Už mi nezbývá moc času.“

„Před dvěma dny jsi povídal, že jsi skoro hotov.“

„Skoro, ale ne docela.“

„Taky jsi říkal, že dneska se koná v chrámu mše.“

„Koná. Ale já budu pracovat ve svém pokoji.“

Nakonec řekl „Gallingere“ a já jsem vzhlédl, protože když mě osloví jménem, jde do tuhého.

„Nic by mi do toho nemělo být,“ řekl, „ale je. Betty povídala, že tam máš děvče.“

Věta nekončila otazníkem. Bylo to konstatování faktu a zůstalo viset ve vzduchu. Vyčkávalo.

Betty, jsi potvora! Potvora a husa! A ještě k tomu žárlivá. Proč strkáš nos, kam nemáš? Proč jsi nezavřela oči? A zobák?

„A co má být?“ řekl jsem. Taky konstatování, ale s otazníkem.

„Jen to, že jako vedoucí výpravy musím dohlídnout na to, aby styky s domorodci probíhaly na přátelské základně a zároveň diplomaticky,“ odpověděl.

„Mluvíš o nich, jako by byli divoši,“ řekl jsem. „A nemáš ponětí, jak jsi daleko od pravdy.“

Vstal jsem.

„Až budou mé zápisky uveřejněny, dovědí se lidi na Zemi pravdu. Řeknu jim věci, které doktor Moore vůbec netušil. Vylíčím jim tragédii odsouzeného národa, který rezignovaně a lhostejně čeká, až vymře. Řeknu jim i důvod a ten zlomí ta jejich tvrdá a učená srdce. Budu o tom psát, budu dostávat další ceny, jenže já je tentokrát nepřijmu. Panebože, ty lidi měli kulturu, když naši předci ještě honili šavlozubé tygry kyjem a začínali objevovat oheň!“

„Máš tam děvče?“

„Ano,“ řekl jsem. „Ano, Claudie! Ano, otče! Ano, Emory! Mám. Ale tobě teď prozradím vědeckou senzaci. Oni jsou už mrtví. Jsou sterilní. Ještě jedna generace a bude po Marťanech.“

Odmlčel jsem se a pak jsem dodal: „Budou žít už jen v mých zápiscích, na mých mikrofilmech a páscích. A v několika básních o dívce, které to nebylo lhostejné a která mohla protestovat proti té nespravedlnosti jen tancem.“

„Ach tak,“ řekl.

A po chvíli:

„Choval ses jinak v posledních dvou měsících, někdy jsi byl dokonce zdvořilý. Nemohl jsem si pomoct, divil jsem se, co se děje. Nikdy mě nenapadlo, že by mohlo existovat něco, na čem ti tolik záleží.“

Sklonil jsem hlavu.

„Je ona důvodem, proč se honíš po poušti?“

Přikývl jsem.

„Proč?“

Zdvihl jsem oči.

„Protože je někde tam. A já nevím kde a proč. A protože ji musím najít, než odjedeme.“

„Ach tak,“ řekl znova.

Pak se zaklonil, otevřel zásuvku a vytáhl z ní něco zabaleného v šátku. Když to rozbalil, ležela na stole zarámovaná fotografie ženy.

„Moje žena,“ řekl.

Byla to přitažlivá tvář s velkýma mandlovýma očima.

„Já jsem bývalý námořník,“ začal. „Jako mladý důstojník jsem se s ní seznámil v Japonsku. Jenže tam, odkud pocházím, se neslušelo oženit se s ženou jiné národnosti. A tak jsme se nikdy nevzali. Ale byla moje žena. Když umřela, byl jsem na druhý straně světa. Vzali mi děti a já je od tý doby neviděl. Nedopátral jsem se, do jakýho sirotčince nebo domova je dali. Je to už dávno. Ví o tom moc málo lidí.“

„To je krutý,“ řekl jsem.

„To nic. Zapomeň na to. Ale –“ pohnul se v židli a podíval se na mě. „Jestli ji chceš vzít s sebou k nám, udělej to. Já na to zařvu, ale jsem už stejně moc starý na to, abych ještě někdy vedl nějakou výpravu. Tak se do toho dej!“

Vchrstl do sebe studenou kávu.

„Jdi si pro džíp.“

Otočil se na židli kolem dokola.

Dvakrát jsem se snažil vypravit ze sebe děkuju, ale nezmohl jsem se na slovo. Tak sem radši vstal a šel ven.

„Zlom vaz,“ bručel za mnou.

„Tady ji máš, Gallingere,“ zavolal někdo.

„Kane!“

Stál ve dveřích, stín proti světlu, ale slyšel jsem ho, jak popotahuje.

Vrátil jsem se těch pár kroků.

„Co tu mám?“

„Tu svou růži.“

Vytáhl krabici z plexiskla uvnitř rozdělenou na dvě poloviny. Dolní byla plná tekutiny, v níž byl namočen stonek. Druhá polovina připomínala v té hrozné noci sklenici rudého vína – byla v ní obrovská, čerstvě rozvitá růže.

„Děkuju,“ řekl jsem a schoval krabici pod kabát.

„Vracíš se do Tirellianu?“

„Ano.“

„Viděl jsem tě přistávat, tak jsem ti ji přichystal. Šel jsem za tebou do kapitánovy kabiny, ale má moc práce, zařval na mě, že tě najdu v garážích.“

„Ještě jednou díky.“

„Je chemicky ošetřená. Pokvete několik týdnů.“

Přikývl jsem a co nejrychleji zmizel.

***

A teď vzhůru do hor. Co nejdál. Obloha byla jako kbelík ledu, v němž tentokrát neplavaly žádné měsíce. Cesta byla čím dál strmější a oslík protestoval. Šlehl jsem ho sešlápnutím plynu a hnal se dál. Co nejvýš. Povšiml jsem si nehybné zelené hvězdy a ucítil, jak se mi svírá hrdlo. Růže uvězněná v krabici mě bušila do prsou jako druhé srdce.

Oslík dlouze a hlasitě zaržál a pak se rozkašlal. Šlehl jsem ho znova a ještě jednou a on vydechl naposledy.

Zatáhl jsem ruční brzdu a vystoupil. Dál jsem šel pěšky.

Zima, čím dál tím větší zima. Zvlášť tady nahoře. V noci. Proč? Proč to udělala? Proč prchat od táborového ohně, když nastává noc?

A tak sem byl nahoře a zas dole a pak jinde a prolezl každou propast, rokli a průsmyk, všechno prošel svýma dlouhýma nohama a tak snadno, jak se na Zemi nikomu nezdá.

Zbývají nám sotva dva dny, má lásko, a ty jsi mě opustila. Proč?

Plazil jsem se pod převisy, přeskakoval trhliny. Dřel jsem si kolena a lokty. Slyšel, jak se mi trhá kabát.

Žádná odpověď, Malanne? Nenávidíš své lidi tak moc? Dobře, budu vzývat někoho jiného. Višnu, ty jsi Zachránce. Zachraň ji, prosím! Učiň, ať ji najdu!

Což se obrátit na Jehovu?

Na Adonise? Osirise? Thamuse? Manitúa? Legbu? Kde je, povězte!

Nedíval jsem se, kudy jdu, a uklouzl jsem.

Kámen se mi rozdrolil pod nohama a já zůstal viset na hraně skály. Prsty mi zdřevěněly. Zkuste to, držet se skály!

Podíval jsem se dolů.

Asi tak čtyři metry. Pustil jsem se a skočil, při dopadu jsem se převalil.

A pak jsem zaslechl její výkřik.

Ležel jsem tam, ani se nehýbal, jen jsem vzhlédl. Stála nade mnou, odrážela se proti noci a volala:

„Gallingere!“

Neozval jsem se.

„Gallingere!“

A zmizela.

Slyšel jsem rachot kamení a věděl, že sbíhá dolů po nějaké stezce vpravo ode mě.

Vyskočil jsem a schoval se ve stínu skály.

Obešla balvan a nejistě si hledala cestu mezi kamením.

„Gallingere!“

Vyšel jsem a popadl ji za ramena.

„Braxo!“

Znovu vykřikla, pak se dala do pláče a přitiskla se ke mně. Nikdy předtím jsem ji neslyšel plakat.

„Proč?“ ptal jsem se. „Proč?“

Tiskla se ke mně a vzlykala.

„Myslela jsem, že ses zabil,“ řekla konečně.

„Snad bych to byl i udělal,“ řekl jsem. „Proč jsi opustila Tirellian? A mě?“

„Mkvey ti to neřekla? A tys to neuhádl?“

„Neuhádl a Mkvey řekla, že neví.“

„Tak lhala. Ví.“

„Co? Co ví?“

Roztřásla se a pak dlouho mlčela. Najednou jsem si uvědomil, že má na sobě jen svůj lehounký taneční úbor. Odstrčil jsem ji, svlékl si bundu a přikryl jsem jí ramena.

„Velký Malanne!“ vykřikl jsem. „Vždyť zmrzneš!“

„Ba ne,“ řekla, „nezmrznu.“

Přendával jsem krabici s růží do kapsy.

„Co je to?“ zeptala se.

„Růže,“ odpověděl jsem. „V té tmě ji moc neuvidíš. Jednou jsem tě přirovnal k růži, pamatuješ?“

„A – ano. Smím ji nést?“

„Ovšem.“ Zastrčil jsem ji do kapsy bundy. „Tak a co dál? Pořád ještě čekám na vysvětlení.“

„Ty opravdu nevíš?“ zeptala se.

„Ne.“

„Když přišly deště,“ řekla, „měly účinek zřejmě jen na naše muže, a to stačilo…, protože mě se to nedotklo…, zřejmě jsem… já…“

„Ach tak,“ řekl jsem.

Stáli jsme tam a já přemýšlel.

„A proč jsi tedy utekla? Na Marsu nesmí žena otěhotnět? Tamur se mýlil. Tvůj lid znovu ožije.“

Opět se zasmála divokým smíchem, který zněl jako housle v rukách šíleného Paganiniho. Zarazil jsem ji, dokud byl čas.

„Jak?“ zeptala se konečně a třela si tvář.

„Lidé tu u vás žijí déle než my. Jestli bude naše dítě normální, znamená to, že naše rasy se mohou mísit. Tady u vás přece musí být i další plodné ženy. Proč ne?“

„Četl jsi Lokarovu knihu, a přesto mi kladeš takové otázky,“ řekla. „O smrti bylo rozhodnuto, byla odhlasována a schválena vzápětí potom, co se objevila v téhle formě. Ale Lokarovi stoupenci o ní věděli už dávno předtím. Rozhodli o ní už dřív. Udělali jsme všechno, řekli, všechno viděli, slyšeli a procítili. Byl to dobrý tanec a je načase, aby skončil.“

„Tomu přece nevěříš?“

„Nezáleží na tom, čemu věřím,“ odpověděla. „Mkvey a Matky rozhodly, že musíme zemřít. Jejich jméno je dnes výsměchem, ale jejich rozhodnutí bude splněno. Zbývá jen jedno proroctví, a to se mýlí. Zemřeme.“

„Ne,“ řekl jsem.

„A co tedy?“

„Vrať se se mnou na Zemi.“

„Ne.“

„Dobře. Tak teď pojď se mnou.“

„Kam?“

„Zpátky do Tirellianu. Promluvím si s Matkami.“

„To nesmíš. Dnes večer se koná obřad.“

Zasmál jsem se.

„Obřad ke slávě boha, který vás nejdřív srazí k zemi a pak vás ještě odkopne.“

„Malann je Malann a my jsme jeho lidé,“ odpověděla.

„Byla by sis báječně rozuměla s mým otcem,“ odsekl jsem. „Ale já půjdu a ty se mnou, i kdybych tě tam měl odnést – a jsem větší než ty.“

„Ale nejsi větší než Ontro.“

„Jaký Ontro? Kdo je to?“

„Nepustí tě dál, Gallingere. Ontro je Malannova pěst.“

4

Zastavil jsem džíp před jediným vchodem, který jsem znal. Braxa, která spatřila růži ve světle reflektoru džípu, chovala teď krabici na klíně, jako by to bylo naše dítě, a neříkala nic. Na tváři měla překrásný a odevzdaný výraz.

„Jsou teď v chrámu?“ chtěl jsem vědět.

Výraz madony se nezměnil. Opakoval jsem otázku. Pohnula se.

„Ano,“ řekla jakoby z velké dálky. „Ale ty se dovnitř nedostaneš.“

„Uvidíme.“

Obrátil jsem se a pomohl jí vystoupit.

Vedl jsem ji za ruku a ona kráčela jako v transu. V záři právě vyšlého měsíce vypadaly její oči stejně jako tenkrát, když jsem ji poznal, jako v den, kdy tančila. Luskl jsem prsty. Nic.

Strčil jsem tedy do dveří a zavedl ji dovnitř. Místnost byla jen slabě osvětlena.

A ona vykřikla ten den už potřetí:

„Neubližuj mu, Ontro! Je to Gallinger!“

Dosud nikdy jsem neviděl žádného Marťana, jen Marťanky, a tak jsem neměl možnost poznat, zda tenhle tady je zrůda nebo ne, ale podezíral jsem ho, že je.

Prohlížel jsem si ho.

Polonahé tělo měl pokryto bradavicemi a boulemi. Potíže s žlázami, usoudil jsem.

Myslel jsem si, že jsem největší člověk na planetě, ale on měřil přes dva metry a byl otylý. Už jsem věděl, odkud se vzala má obrovská postel!

„Vrať se,“ řekl. „Ona smí dovnitř, ty ne!“

„Musím si vzít své knihy a své věci.“

Zvedl obrovskou levou paži. Následoval jsem ji pohledem. Všechny mé věci byly úhledně srovnány na hromádce v koutě místnosti.

„Musím dovnitř. Musím mluvit s Mkvey a s Matkami.“

„Nesmíš.“

„Závisí na tom životy vašeho národa.“

„Vrať se!“ zahřměl. „Vrať se zpátky ke svým lidem, Gallingere! Nás nech na pokoji!“

Mé jméno znělo v jeho ústech cize, jako by šlo o docela jiného tvora. Jak je asi starý, uvažoval jsem. Tři sta let? Čtyři sta? Hlídá chrám celý svůj život? Proč? A před kým? Způsob, jímž se pohyboval, se mi nelíbil. Už jsem viděl lidi takhle se pohybovat.

„Vrať se!“ opakoval.

Jestli jsou tak dokonalí ve válečném umění jako v tanci, nebo ještě hůř, jestli umění bojovat je součástí jejich tanců, čekaly mě ošklivé věci.

„Jdi dovnitř,“ řekl jsem Braxe. „Dej růži Mkvey a řekni, že ji posílám. Řekni jí, že přijdu za chvilku.“

„Udělám, co žádáš. Nezapomeň na mě na Zemi, Gallingere. Sbohem.“

Neodpověděl jsem a ona přešla kolem Ontra do další místnosti s růží v ruce.

„Teď odejdi,“ řekl. „Jestli chceš, řeknu jí, že jsme spolu zápasili a že jsi mě málem porazil, ale já tě uhodil, až jsi ztratil vědomí, a potom jsem tě odnesl na loď.“

„Ne,“ řekl jsem. „Obejdu tě nebo přejdu, ale půjdu dál.“

Přikrčil se a roztáhl ruce.

„Vložit ruce na svatého muže je hřích, Gallingere,“ mručel, „ale zastavím tě.“

Moje paměť byla jako zaražené okno, které ovane čerstvý vzduch. Najednou se vyjasnilo a já se vrátil šest let do minulosti.

Jsem student orientálních jazyků na tokijské univerzitě a toto je jeden z večerů, které jsem každý týden věnoval oddechu. Stojím v desetimetrovém kruhu v Kodokanu, kimono převázané hnědým pásem kolem beder. Podle stupnice umění jsem Ik-kyu, to jest méně než zkušený bojovník, ale na pravé straně prsou mám hnědý kosočtverec atemiwaza. Vypracoval jsem si vynikající techniku, jež neuvěřitelně vyhovuje mé výšce a s níž vyhrávám zápasy.

Nikdy jsem svou techniku nepoužil ve rvačce a naposledy jsem zápasil před pěti lety. Vyšel jsem z formy, to mi bylo jasné, ale snažil jsem se přimět svou mysl, aby se v ní odrážel celý Ontro.

Odněkud z minulosti řekl hlas: Hadžime, začněte bojovat!

Zaujal jsem postoj neko-aši-dachi. Jeho oči hořely. Pohnul se a já se na něj vrhl.

Použil jsem svůj jediný trik.

Vymrštil jsem nohu, jako když praskne péro. Téměř dva a půl metru nad podlahou se setkala s Ontrovou bradou v okamžiku, kdy se snažil uskočit.

Hlava se mu zvrátila a upadl. Ze rtů se mu vydralo tiché zasténání. Tak a máš to za sebou. Promiň, kamaráde!

Když jsem ho překračoval, podrazil mi poněkud mátožně nohu a já upadl přes jeho tělo. Nevěřil jsem, že by po té ráně mohl zůstat při vědomí. Netoužil jsem dál mu ubližovat.

Ale on nahmatal moje hrdlo a sevřel ho dřív, než jsem si uvědomil, že jeho počínání má určitý cíl.

Ne! Dej, ať tohle není konec!

Ohryzek a krkavici mi svírala železná tyč. Pak jsem si uvědomil, že Ontro je ještě v bezvědomí a že jde jen o reflex, vypěstovaný nesčetnými lety tréninku. Zažil jsem to už jednou. Ten člověk tehdy zemřel, protože byl přiškrcen, až ztratil vědomí, bezděky se bránil a jeho protivník, který si myslil, že nestiskl dost, stiskl ještě víc.

Ale to se stává zřídka, opravdu jen zřídka.

Vrazil jsem mu lokty do žeber a hlavou ho uhodil do obličeje. Sevření povolilo, ale ne dost. Strašně nerad jsem se natáhl a zlomil mu malíček.

Paže ochabla a já se mu vymkl.

Ležel tam, těžce oddychoval, obličej zkřivený. Upřímně se mi zželelo obra, který bránil svůj lid, své náboženství, který jen poslouchal rozkazy. Proklel jsem se jako nikdy předtím, že jsem šel přes něj, a ne kolem něho.

Pak jsem se dopotácel k malé hromádce věcí, posadil se na kufřík s magnetofonem a zapálil si cigaretu.

Nemohu jít do chrámu, dokud se nevydýchám, dokud si nerozmyslím, co řeknu.

Jak rozmluvit celému rodu, aby se nezabíjel?

Najednou –

– Šlo by to? Zapůsobilo by to? Kdybych jim přečetl Knihu Kazatel – kdybych jim přečetl kousek z větší literatury, než kdy napsal nějaký Lokar, kousek stejně ponurý a stejně pesimistický – a ukázal jim, že náš rod žije dál, přestože jeden člověk odsoudil v nádherných verších všechno, co tvoří život? Kdybych jim ukázal, že pomíjivost, kterou odsuzoval, nás vynesla až do nebe, uvěří mi, změní svůj názor?

Zamáčkl jsem cigaretu do překrásné podlahy a vyhledal svůj zápisník. A jak jsem tam stál, rostla ve mně zvláštní zuřivost.

A pak jsem vstoupil do chrámu, abych kázal Černé evangelium podle Gallingera, z knihy Života.

***

Kolem mě bylo ticho.

Mkvey předčítala z Lokara, růži položenou vedle pravé ruky. Všechny oči se upíraly jen na ni.

Dokud jsem nevešel.

Na zemi seděly stovky lidí, všichni bosi. Všiml jsem si, že těch několik málo mužů nebylo o nic vyšších než ženy.

Zůstal jsem obutý.

Pusť se do toho a bez bázně! Bud všechno prohraješ, nebo všechno vyhraješ!

V půlkruhu za Mkvey sedělo tucet matrón. Matky.

Neplodná země, vyschlá lůna. Ty, jichž se dotkl oheň.

Přistoupil jsem ke stolu.

„Protože samy umíráte, chcete odsoudit svůj lid k tomu, aby nepoznal život, který vy jste znaly,“ oslovil jsem je. „Jeho radosti i starosti, jeho plodnost. – Ale vy nemusíte všichni umřít, není to pravda,“ obrátil jsem se teď k celému shromáždění. „Ti, kdo to tvrdí, lžou. Braxa to ví, protože porodí dítě…“

Seděli tam jako řady bohů. Mkvey ucouvla do půlkruhu žen.

„Moje dítě,“ pokračoval jsem a v duchu jsem přemýšlel, co by asi tomuhle kázání řekl otec.

„… A všechny ženy, které jsou dosud mladé, mohou také porodit děti. Neplodní jsou jen vaši muži. A jestliže dovolíte lékařům příští výpravy, aby vás vyšetřili, je možné, že by se našla pomoc i pro muže. Jestli ne, můžete se spojit s pozemskými muži.

A náš rod není bezvýznamný, naše Země není jen tak nějaký kousek světa,“ pokračoval jsem. „Před mnoha tisíci lety náš Lokar napsal knihu, v níž hlásal, že za nic nestojíme. Mluvil stejně jako ten váš, ale my nepodlehli moru, ani válkám a hladu. Nevymřeli jsme. Jednu po druhé jsme zdolali nemoci, nakrmili jsme hladové, bojovali jsme ve válkách a v poslední době žijeme už dlouho bez nich. Možná že jsme nad nimi zvítězili nadobro, to nevím.

Ale překročili jsme milióny kilometrů prázdnoty a navštívili jsme jiný svět. Náš Lokar kdysi řekl: Proč se namáhat? Má to nějakou cenu? Všechno je pomíjivost.

Vtip je ovšem v tom,“ snížil jsem hlas, jako kdybych recitoval verše, „že měl pravdu. Je to pomíjivost! Je to pýcha! Rozum je pyšný a vždycky napadá proroky, mystiky, bohy. Právě naše rouhání nás učinilo velkými a velkými nás udržuje. Bohové nám je vždycky budou závidět. Všechna skutečně posvátná jména jsou rouháním, jakmile je vyslovíme.“

Vyrazil na mně pot. Omámeně jsem se odmlčel.

„Vidíte, tohle je Kniha Kazatel,“ oznámil jsem a spustil.

„Pomíjivost, samá pomíjivost, řekl Kazatel, pomíjivost, samá pomíjivost, všechno pomíjí. Jaký užitek má člověk…“

Vzadu jsem spatřil Braxu, němou, unesenou.

Co si asi myslí?

Kolem mě se rozprostírala noc a já navíjel její hodiny jako černou nit na cívku.

Bylo strašně pozdě! Mluvil jsem, až nastalo ráno, a já mluvil dál. Skončil jsem Kazatele a pokračoval Gallingerem.

A když jsem domluvil, pořád ještě vládlo jen ticho.

Buddhové, všichni v řadě, se nepohnuli celou noc. A po dlouhé chvíli zdvihla Mkvey pravou ruku. Jedna po druhé Matky udělaly totéž.

Věděl jsem, co to znamená.

Znamenalo to ne, přestaň, mlč!

Znamenalo to, že jsem prohrál.

Odešel jsem pomalu z chrámu a zhroutil se vedle svých věcí.

Ontro byl pryč. Ještě dobře, že jsem ho nezabil…

Uplynulo tisíc let, než vešla Mkvey.

Řekla: „Tvoje dílo je u konce.“

Nepohnul jsem se.

„Proroctví se naplnilo,“ řekla. „Moji lidé se radují. Zvítězil jsi, svatý muži. A teď rychle odejdi.“

Můj mozek byl jako propíchnutý balón. Napumpoval jsem do něj trochu vzduchu.

„Nejsem svatý muž,“ řekl jsem. „Jen druhořadý básník stižený slavomamem.“

Zapálil jsem si poslední cigaretu.

Konečně jsem se zeptal: „No tak dobrá, jaké proroctví?“

„Přece Lokarův slib,“ odpověděla, jako by vysvětlení nebylo nutné. „Slíbil, že z nebe sestoupí svatý muž a zachrání nás v poslední hodince, až budou dotančeny všechny Lokarovy tance. Porazí Malannovu pěst a vrátí nám život.“

„Jak?“

„Tak jako s Braxou a jako v chrámu.“

„V chrámu?“

„Přečetl jsi nám slova velká jako slova Lokarova. Přečetl jsi nám, že není nic nového pod sluncem. A vysmál ses slovům, která jsi četl – ukázals nám něco nového. Na Marsu ještě nikdy nevyrostla květina,“ řekla, „ale my se naučíme je pěstovat.

Tvůj výsměch je posvátný,“ pokračovala, „jsi ten, kdo se vysmívá chrámu – chodil jsi po posvátné půdě v botách.“

„Ale vy jste hlasovaly proti,“ řekl jsem.

„Hlasovala jsem proti našemu původnímu plánu, tedy pro to, aby Braxino dítě smělo žít.“

„Ach!“ Cigareta mi vypadla z rukou. Viselo to na vlásku. Jak málo jsem tušil!

„A Braxa?“

„Byla vybrána už před půl trváním, aby se naučila tancům – a čekala na tebe.“

„Říkala, že mě Ontro zastaví.“

Mkvey stála dlouho mlčky.

„Braxa proroctví nevěřila. Není jí teď dobře. Utekla, bála se, že je pravdivé. Když jsi je naplnil a my jsme hlasovaly, dozvěděla se to.“

„Takže mě nemiluje? Nikdy mě nemilovala?“

„Lituji, Gallingere. To je jediná část její povinnosti, kterou nebyla s to naplnit.“

„Povinnosti!“ řekl jsem mdle. Povinnosti povinnosti povinnosti! Tralala!

„Rozloučila se s tebou a už tě nechce vidět… Ale my nikdy nezapomeneme na tvé učení,“ dodala.

„Nezapomeňte,“ řekl jsem automaticky a najednou jsem poznal velký paradox, který spočívá v srdci každého zázraku. Nevěřil jsem ani slovu ze svého vlastního evangelia teď ani předtím.

Stál jsem tam jako opilý a mumlal M’narra.

Pak jsem vyšel do svého posledního dne na Marsu.

Zvítězil jsem nad tebou, Malanne – a vítězství patří tobě. Odpočívej v klidu na svém hvězdném lůžku! Buď zatracen!

Nechal jsem džíp stát a šel zpátky k Aspiku pěšky, břemeno života jsem nechával kdesi za sebou. Vešel jsem do své kabiny, zamkl dveře a spolykal čtyřicet čtyři tabletky pro spaní.

Když jsem se probudil, ležel jsem na ošetřovně a žil.

Pomalu jsem se zvedl, a když jsem dovrávoral na palubu, dolehl ke mně hukot strojů.

Zamlžený Mars mi visel nad hlavou jako nadmuté břicho. Pak se rozplynul, přelil a stékal mi po tvářích.

Ursula K. Le Guinnová

Svět je les, les je svět

1

Když se kapitán Davidson probudil, vězely mu v hlavě dvě věci, týkající se ještě včerejška. Ležel potmě a chvíli na ně myslel. Nejdřív to dobré: přišel nový náklad ženských. Věřte mu nebo ne, byly tady, v Centralvillu. Sedmadvacet světelných let lodí NAFALU od Země a čtyři hodiny vrtulníkem od Smithova Tábora. Druhá várka chovných žen pro kolonii Nové Tahiti, všechny zdravé a čisté, dvě stě dvanáct kusů prvotřídního lidského masa. Nebo alespoň skoro prvotřídního. A teď špatné: z Mokrého ostrova přišla zpráva o neúrodě, masivní erozi a totálním spláchnutí půdy. Když si představil, jak déšť padá na zoranou špínu, roztlouká ji na bláto, bláto ředí na rudou polévku a jak ta polévka pádí po kamení do deštěm bičovaného moře, vytratil se Davidsonovi ten zástup prsatých holek krev a mlíko z mysli. Eroze začala, ještě než odjel z Mokrého ostrova do Smithova Tábora, a protože měl dar výjimečné vizuální paměti, které se říká eidetická, dokázal i ji teď vybavit až příliš jasně. Vypadalo to, jako by ten chytrouš Kees měl pravdu a člověk musel nechat stát spoustu stromů tam, kde si naplánoval farmy. Jen pořád nechápal, proč by sójové farmy musely plýtvat spoustou prostoru pro stromy, když by se půda obdělávala skutečně vědeckými metodami. To nebylo jako v Ohiu; když tam člověk chtěl pěstovat obilí, tak pěstoval obilí a nemusel si žádným místem pro stromy a tak lámat hlavu. Jenže Země je ochočená planeta a Nové Tahiti ne. Proto byl tady: aby ji zkrotil. A jestli je teď Mokrý ostrov jen jedna skála a vodopád, pak je lepší ho škrtnout, začít na jiném ostrově a vést si lip. Nemůžeš nás držet při zemi, jsme Lidstvo. Brzy se dozvíš, co to znamená, ty zatracená mizerná planeto, pomyslel si Davidson a trochu se v přítmí místnosti zakřenil. Rád stál proti vzdoru. Když myslel na Lidstvo, vzpomněl si na ženy a v duchu znovu uviděl řadu vlnících se, usměvavých a chichotavých postav.

„Bene!“ zařval a posadil se. Spustil bosé nohy na holou podlahu. „Rychle horkou vodu. Hoď sebou!“ Vlastní řev ho dostatečně probudil. Protáhl se a podrbal na prsou, natáhl si trenýrky a uvolněně, jediným splývajícím pohybem vypochodoval z domku na sluncem zalitou mýtinu. Byl to mohutný chlap s tvrdými svaly a činilo mu potěšení své dobře trénované tělo používat. Jeho huňáč Ben měl už připravenou vodu, z níž stoupala nad ohněm pára. Jako obyčejně dřepěl a zíral do prázdna. Huňáči nikdy nespali, jen seděli a zírali před sebe. „Snídani. A hoď sebou!“ poručil Davidson a vzal si z nahrubo ohoblované desky stolu holicí strojek. Huňáč mu ho tu připravil s ručníkem a stojacím zrcátkem.

Od chvíle, kdy se v poslední minutě předtím, než vstal, rozhodl, že poletí na Hlavní ostrov a osobně si prohlédne nové ženské, ho čekala spousta práce. Nebudou dlouho k mání, je jich dvě stě dvanáct na víc než dva tisíce mužů a stejně jako v první várce to budou většinou koloniální nevěsty a jen dvacet třicet z nich bude patřit k rekreačnímu personálu; jenže právě tyhle kočičky budou určitě pěkně lačný, a proto hodlal protentokrát být v první lajně přinejmenším u jedny z nich. Levou půlkou obličeje se zašklebil, pravá zůstala pod vrčícím holicím strojkem nehybná.

Starému loudavému huňáči trvalo věčnost, než přinesl z kuchyně snídani. „Hoď sebou!“ zaječel Davidson a Ben popohnal šouravé tělo bez kostí do pochodu. Byl asi metr vysoký a jeho kožich na zádech byl víc šedivý než zelený. Byl starý a tupý i na huňáče, ale Davidson si s ním věděl rady. Spousta chlapů nedovede ovládnout huňáče, ani co by se za nehet vešlo, ale Davidson s nimi neměl nikdy potíže, a pokud to stálo za to, dokázal zkrotit kteréhokoli. Jenže to za to nestálo. Dostat sem dost lidí, postavit stroje a roboty, vybudovat farmy a města a nikdo už je nebude potřebovat. Což by byla taky dobrá věc. Tenhle svět, Nové Tahiti, byl fakticky stvořen pro lidi. Až bude čistý a vyklizený, tmavý prales vykácený a místo něj lány obilí, až vymýtí to dávnověké temno, divokost a ignoranci, pak by to mohl být ráj, skutečný Eden. Lepší svět než obnošená Země. A mohl by to být jeho svět. Protože Davidson, když se zahleděl hluboko do sebe, byl krotitelem světů. Nepatřil mezi ty, co se vychloubají, ale znal svou sílu. Prostě už byl takový od přírody. Věděl, co chce a jak toho dosáhnout. A vždycky toho dosáhl.

Snídaně ho zahřála v žaludku. Dobrou náladu mu nepokazilo ani to, že zahlédl Keese van Steena. Přicházel bílý, tlustý, ustrašený, s očima vykulenýma jak dva golfové míčky.

„Done,“ řekl Kees bez pozdravu, „dřevorubci už zas honili v Pásmu červené jeleny. V zadní místnosti kulturáku je osmnáct párů parohů.“

„Pytláka nikdo nepředělá, Keesi.“

„Ty jim to můžeš zarazit. Proto přece máme stanné právo, proto v téhle kolonii vládne armáda. Aby se dodržovaly zákony.“

Frontální útok od sádelnatého chytrouše! Bylo to skoro legrační. „Tak jo,“ řekl Davidson uvážlivě. „Mohl bych jim to zarazit. Ale podívej, jsou to chlapi, za které jsem zodpovědný, a musím se o ně i starat, jak říkáš. A jsou to chlapi, kteří za něco stojí. Ne zvířata. A jestli těm chlapům kapka lovu pomůže protlouct se tímhle zatraceným životem, pak hodlám přimhouřit oko, i když zákon je proti. Musejí si nějak odpočinout.“

„Mají hry, sport, koníčky, filmy, videopásky všech největších sportovních událostí posledního století, pití, marihuanu, drogy a čerstvou várku žen v Centralvillu. Pro ty, které to neuspokojí, jsou tu krapet nedomyšlená armádní zařízení pro hygienickou homosexualitu. Ti tvoji hraničářští hrdinové jsou zkažení až k shnilosti, a aby si odpočinuli, nemusí likvidovat vzácné přírodní druhy. Jestli nezakročíš, budu muset poslat hlášení o vážném porušení Ekologického řádu kapitánovi Gossemu.“

„Když se na to cítíš, Keesi, můžeš to udělat,“ řekl Davidson, který nikdy neztrácel klid. V tom, jak se Evropané vzrušovali, byl jakýsi patos. „Koneckonců je to tvoje práce. Nebudu ti bránit, ať si o tom podiskutujou v Centralvillu a rozhodnou, kdo má pravdu. Víš, Keesi, tobě jde o to, aby tohle místo zůstalo, jaké je. Jako veliká přírodní rezervace. Na prohlížení, na výzkum. Výborně, jsi vědec. Ale my jsme jen obyčejní maníci, co dělají svou práci. Země potřebuje dřevo a zatraceně ho potřebuje. Na Novém Tahiti jsme dřevo objevili. A – jsme dřevorubci. Lišíme se v tom, že u tebe Země ve skutečnosti není na prvním místě. U mě jo.“

Kees se na něj úkosem podíval svýma modrýma očima velikýma jako golfové míčky. „Skutečně? Chceš proměnit tenhle svět k obrazu Země? Na cementovou poušť?“

„Když říkám Země, mám na mysli lidi. Lidstvo. Ty se strachuješ o jeleny, stromy a lesní podrost. Fajn, to je tvoje věc. Ale já bych rád viděl věci v perspektivě, odshora dolů. Nahoře jsou lidi. Jsme tu teď a tenhle svět bude vypadat po našem. Ať se ti to líbí nebo ne, je to skutečnost, s kterou se musíš vyrovnat, prostě to už tak je. Poslouchej, hodlám si teď zaletět na Hlavní a omrknout nové kolonistky. Chceš jet se mnou?“

„Ne, díky, kapitáne Davidsone,“ řekl odborník a vydal se k laboratoři. Byl to doopravdy blázen. Celý vyjevený kvůli zatraceným jelenům. Jsou to nádherná zvířata, to jo. Davidsonova přesná paměť si vybavila prvního, kterého zahlédl – bylo to tady na Smithově zemi – velký rudý stín, dva metry v kohoutku, koruna ze štíhlých zlatých parohů, bystré, statečné zvíře, lepší si člověk k lovu nemohl představit. Dole na Zemi se teď používalo dokonce i nahoře ve Skalnatých horách a himalájských rezervacích robojelenů, ti opravdoví už skoro neexistovali. Tihle byli jak z lovcova snu. Takže je taky lovili. Do háje, dokonce i divoký huňáči je loví, s těmi svými mizernými krátkými luky. Jeleni se loví, protože od toho tu jsou. Ale chudákovi starýmu Keesovi z toho krvácí srdce a nemůže to vidět. Vlastně to je chytrý chlap, ale není realista, nemá dost tvrdou náturu. Nechápe, že se musí hrát na té straně, která vyhrává – anebo prohrát. A ten, kdo vždycky vyhraje, je člověk. Věčný dobyvatel.

Davidson si vykračoval po osadě, oči plné slunečného rána, teplý vzduch kolem voněl rozřezaným dřevem a sladkým kouřem. Všechno tu vypadá tak pěkné a úhledné, jako by to ani nebyl dřevorubecký tábor. Dvě stovky mužů zkrotily během tří pozemských měsíců pěkný kus divočiny. Smithův Tábor: několik velkých kopulí z vlnitého plastu, čtyřicet dřevěných baráků, které postavili huňáči, pila, kotelna, z níž se nad hektarem trámů a řeziva vznáší namodralý kouřový chochol, a o kus dál letiště s velkým hangárem z prefabrikátů pro helikoptéry a těžké stroje. Nic víc. Ale když sem přišli, nebylo tu vůbec nic. Jen stromy. Tmavé houští, propletené, neprostupné, stromy, nekonečné, nesmyslné. Líná řeka a nad ní převislé stromy, které ji dusily, mezi nimi se ukrývalo několik táborů huňáčů, pobíhalo tu pár rudých jelenů, chlupatých opic, poletovali ptáci. A ty stromy. Kořeny, kmeny, větve, výhonky, listí, listí nad hlavou a pod nohama, v obličeji a v očích, samé listí a samé stromy.

Na Novém Tahiti byla většinou voda, teplá mělká moře, z nichž tu a tam vystupovaly útesy, ostrůvky, souostroví a pět velkých pevnin, ležících ve velkém, dva tisíce pět set kilometrů dlouhém oblouku v severozápadním kvadrantu. A všechny ty skvrny a skvrnky pevniny pokrývají stromy. Oceán a prales. Na Novém Tahiti je to jediná volba. Voda a slunce nebo přítmí a listoví.

Ale od toho lidé jsou, aby tady teď skoncovali s temnem a proměnili spleť stromů v čistě nařezaná prkna, v půdu cennější než zlato. Skutečně cennější, protože zlato se dá získávat z mořské vody a zpod antarktického ledu, ale dřevo ne; dřevo je jen ze stromů. A ty jsou na Zemi opravdovým luxusem. Ve dřevo se musí měnit jiné lesy. Dvě stovky mužů s robopilami a transportéry vymýtily během tří měsíců ve Smithově zemi osm mil široké pásmo. Pařezy blíž táboru už byly bílé a mrtvé po chemickém ošetření, a než se tu za čas usadí kolonisté, promění se v popel, který učiní Smithovu zemi ještě plodnější. Farmáři tu budou muset jen zasít a nechat obilí růst.

Už jednou k tomu došlo. Bylo to zvláštní a v podstatě to poskytovalo důkaz, že Nové Tahiti bylo stvořeno, aby je ovládli lidé. Všechno, co tu existovalo, přišlo asi tak před miliónem let ze Země. Vývoj sledoval svou linii tak těsně, že ledacos se dalo rozeznat okamžitě: borovice, duby, ořechy, kaštany, jedle, cesmíny, jasany; taky jeleni, ptáci, myši, kočky, veverky, opice. Humanoidi z Hain-Davenantu samozřejmě prohlašovali, že je to jejich dílo z téže doby, kdy kolonizovali Zemi. Jenže když tyhle mimozemšťany posloucháte dost dlouho, zjistíte, že podle jejich tvrzení se usadili na všech planetách v Galaxii a vynalezli všecko od sexu až po připínáčky. Teorie o Atlantidě vyhlížely mnohem realističtěji a tahle planeta mohla být klidně ztracenou atlantskou kolonií. Ale lidé už vymřeli. A nejbližší tvorové, kteří se vyvinuli z opičí řady, aby je nahradili, byli huňáči – asi metr vysocí a pokrytí zeleným kožichem. Jako mimozemšťané odpovídali normě, ale jako lidé byli nuly, prostě na to neměli. Dát jim další milión let, potom snad. Jenže dobyvatelé přišli dřív. Vývoj už nepůjde tempem náhodných mutací jednou za tisíciletí, ale poletí rychlostí hvězdoletů zemské flotily.

„Hej, kapitáne!“

Davidson se otočil. Jeho reakce byla jen o mikrosekundu pomalejší, ale přesto ho to znechutilo. Na téhle zatracené planetě bylo něco – snad ten zlatý sluneční svit a zamžená obloha, mírné větry, vonící po tlejícím listí a pylu – něco, co člověka nutilo snít ve dne. Poflakovat se, myslet na dobyvatele, osud a takové věci. Málem by začal jednat stejně tupě a pomalu jako huňáči. „Brý ráno, Oki!“ řekl hlasitě předákovi ve službě.

Oknanawi Nabo, tmavý a pevný jako drátěné lano, byl fyzicky naprostým protikladem Keese, ale vypadal stejně ustrašeně. „Máte pro mě půl minuty?“

„Jasně. Co tě žere, Oki?“

„Ti malí bastardi.“

Opřeli se zády o plot z dřevěných latí. Davidson si zapálil ten den první cigáro. Svítilo slunce, nebe bylo kouřově modré, nad táborem se tetelilo teplo. Čtvrt míle široký nevykácený pruh pralesa za táborem byl plný slabých, neustávajících, praskavých, vířivých, chichotavých, stříbrných zvuků, jakými se lesy po ránu ozývají. Mohli stát v Idahu v roce 1950. Nebo v Kentucky 1830. Nebo v Galii roku 50 před naším letopočtem. „Ťuíí,“ ozval se vzdálený pták.

„Rád bych se jich zbavil, kapitáne.“

„Huňáčů? Jak to myslíš, Oki?“

„Prostě bych je nechal jít. Nemůžu z nich dostat na pile ani tolik práce, aby to stálo za to je držet. Nestojej ani za to, abych si s nima lámal hlavu. Prostě nedělají.“

„Ale dělají. Jen musíš vědět, jak je donutit. Postavili tenhle tábor.“

Oknanawiho obsidiánová tvář zůstala jako kámen. „Možná víte, jak na ně. Já ne.“ Odmlčel se. „V kursu aplikovaných dějin, který jsem dělal tam doma, se tvrdilo, že otroctví nikdy nefungovalo. Že je neekonomické.“

„To jistě. Tohle ale není otroctví, chlapče. Otroci musí být lidi. Když pěstuješ krávy, říkáš tomu snad otroctví? Ne. A funguje to.“

Předák netrpělivě přikývl a řekl: „Jsou moc malí. Taky jsem se pokusil všechny kverulanty vyhladovět. Ale oni jen sedí a trpí.“

„Jsou to prcci, v pořádku, ale nenech je, aby ti zblbli hlavu. Jsou tvrdí, mají strašlivou výdrž a necítí bolest jako lidi. Na to jsi zapomněl, Oki. Představuješ si, že praštit někoho z nich je jako udeřit dítě nebo něco takového. Ale věř mi, je to jako udeřit robota, oba cítí asi stejně. Koukni, přece už jsi přefiknul některý jejich samice a víš, jak je na nich vidět, že nic necítí, ani rozkoš, ani bolest, jen leží jako matrace, ať děláš, co děláš. Všichni jsou takoví. Asi mají jednodušší nervovou soustavu než lidi. Jako ryby. Povím ti o nich jednu strašidelnou historku. Než jsem přišel sem, dělal jsem na Hlavním. Jednou po mně zničehonic skočil jeden ze zkrocených samců. Já vím, tvrdí vám, že se nikdy neperou, ale tenhle jeden se zbláznil, ruplo mu v kouli a štěstí, že nebyl ozbrojený, jinak by mě zabil. Já ho musel málem umlátit, než toho nechal. Pořád po mně šel. Bylo to neuvěřitelný, co všecko schytal a jako kdyby nic necítil. Byl jako brouk, na kterýho musíš šlápnout a podržet na něm nohu, protože neví, že už jsi ho rozmačkal. Koukni.“ Sklonil téměř dohola ostříhanou hlavu, aby ukázal tvrdou bouli za uchem. „Měl jsem skoro otřes mozku. A udělal mi to potom, co jsem mu zlomil ruku a rozmašíroval ksicht na brusinkovou marmeládu. A on po mně pořád a pořád šel. Problém je v tom, Oki, že huňáči jsou líný, jsou tupí, jsou proradný a necítí bolest. Musíš na ně tvrdě a musíš mít výdrž.“

„Nestojej za tolik trablů, kapitáne. Jsou to mizerný obtížný malí parchanti. Nebudou se prát, nebudou dělat, nebudou nic. Kromě toho, že mi lezou na mozek.“ V Oknanawiho mumlání bylo něco dobromyslného, zespoda však prorážela jeho paličatost. Huňáče bít nebude, protože jsou menší, to z něj čouhalo a to poznal i Davidson. Okamžitě to přijal. Věděl, jak na svoje lidi. „Koukni, Oki. Zkus tohle. Vytipuj si podněcovatele vzpoury a těm řekni, že jim píchneš dávku halucinogenů. Meskalin, elesdé, cokoli, jedno od druhého nepoznají. Ale děsí se jich. Když to nepřeženeš, bude to fungovat. To ti můžu zaručit.“

„Proč maj z halucinogenů takovej strach?“ zeptal se předák zvědavě.

„Jak to můžu vědět? Proč se ženský bojej myší? Zdravý rozum u ženských a u huňáčů nehledej, Oki. Když už na to přišla řeč, zrovna letím do Centralvillu. Mám ti tam vyhlídnout nějakou píchačku?“

„Stačí, když jich pár nepřefikneš, dokud nebudu mít volno,“ řekl Oki s úšklebkem. Kolem prošla skupina huňáčů s dlouhým břevnem na stavbu domu na břehu řeky. Pomalé, šourající se postavičky vlekly dlouhý trám, jako hejno mravenců vleče mrtvou housenku, pochmurně, tupě. Oknanawi se na ně podíval a řekl: „Je ale fakt, kapitáne, že mi z nich někdy běhá mráz po hřbetě.“

Zvláštní, slyšet tohle od tvrdého, neužvaněného chlapa, jako je Oki.

„Hele, v jádru s tebou souhlasím, Oki. Nestojej za ty trable ani za risk. Kdyby se tu nemotal ten prďoch Ljubov a plukovník pořád tak netrval na dodržování řádů, myslím, že bysme jen vyčistili oblasti, kde se chcem usadit, místo abysme používali dobrovolnický sbory. Stejně je odtud dřív nebo pozděj vyradýrujem, a klidně by to mohlo být dřív. To se prostě stává, tak už to chodí. Primitivní rasy vždycky musí ustoupit civilizovanějším. Nebo se přizpůsobit. Ale vsaď se o co chceš, a tím si buď jistej, že neasimilujeme hordu zelených opic. Jaks sám říkal, jsou mazaný právě dost, aby jim nikdo nemohl důvěřovat. Jako těm velkým opicím, který žily v Africe. Jak se jim říkalo?“

„Gorily?“

„Jo. Bylo by nám tu bez nich líp, stejně jako nám bylo líp v Africe bez goril. Stojej nám v cestě… Jenže papá Ding Dong nám nařizuje, abysme práce huňáčů využívali, tak jí využíváme. Na čas. Chápeš? Ahoj večer, Oki.“

„Tak jo, kapitáne.“

Davidson se vypravil do štábu tábora pro helikoptéru. V krychli z borových prken byly dva stoly, chladič vody a poručík Birno, opravující příruční vysílačku. „Nenech vypálit tábor, Birno.“

„Nabrnkněte mi tam holku, kapitáne. Blondýnu. Devadesát – šedesát – devadesát.“

„Nebuď tak skromnej.“

„Mám je rád tak akorát. Žádný měchuřiny, víte?“ výrazně předvedl Birno ve vzduchu, čemu dává přednost, Davidson se zašklebil a odešel do hangáru. Když se s helikoptérou vznesl nad tábor, podíval se dolů: pod ním byly dětské domečky, jako nakreslené linky cest, velké paseky zbavené pařezů. Jak stroj stoupal, všechno se zmenšovalo, až uviděl zeleň nevykácených lesů velkého ostrova a za temnou zelení bledě zelené nedohledné moře. Smithův Tábor teď vypadal jako žlutá skvrna, flíček na zeleném tapetování.

Přeletěl Smithovy úžiny a zalesněné, hluboce zvrásněné prostory severu Hlavního ostrova. Kolem poledne přistál v Centralvillu; vypadal jako město, alespoň po třech měsících v lesích. Byly tu opravdové ulice, opravdové budovy, všechno od té doby, co byla před čtyřmi lety založena kolonie. Člověk si neuvědomoval, jak bezvýznamný Zapadákov to ve skutečnosti je, dokud se nepodíval asi o půl míle dál na jih a nezahlédl osamělou zlatou věž, tyčící se nad mýtinami a betonovými cestami. Loď nebyla velká, ale tady velká vypadala, byla vyšší než cokoli v Centralvillu. A přitom to byl jen výsadkový člun, přistávací modul, člun z lodi: skutečný hvězdolet NAFALU, létající na téhle trase, Shackleton, byl na oběžné dráze půl miliónu kilometrů vysoko. Tahle loď byla jen špičkou ledovce nad vodou, gestem, v němž je ukryta všechna mohutnost, síla, přesnost i vznešenost pozemské techniky. Při pohledu na loď, která přiletěla z domova, vstoupily Davidsonovi na chvilku do očí slzy. Nestyděl se za ně. Měl rád svou vlast a jiný už nebude.

Avšak brzy, už cestou ulicemi hraničářského městečka, s jejich širokým výhledem na celkem nic oběma směry, se začal usmívat. Byly tu ženy a dalo se poznat, že to jsou čerstvé ženy. Většinou měly úzké dlouhé sukně, boty velké jako galoše a červené, purpurové, zlaté nebo stříbrné, v záhybech spadající blůzy. Žádné rýsující se bradavky, móda se změnila, a k horšímu. Všechny měly vlasy vyčesané vysoko nahoru a musely je mít nastříkané tím lepidlem, které na ně používají. Bylo to ošklivé jako noc, ale bylo to zároveň něco, co mohou se svými vlasy udělat jen ženy, a proto to bylo tak dráždivé. Davidson se zašklebil na malou prsatou Euroafričanku, která měla vlasy větší než hlavu. Místo úsměvu se dočkal zhoupnutí kyčlí, které jasně říkaly pojď, pojď, pojď. Jenže nešel. Ještě ne. Šel do hlavního štábu, stavby z umělého kamene a plastových překladů, běžného typu budovy se čtyřiceti kancelářemi a deseti chladiči vody a se skladištěm zoraní ve sklepě. Ohlásil se na velitelství Ústředního koloniálního úřadu Nové Tahiti. Potkal pár členů posádky výsadkové lodi, podal si na správě lesů žádost o přidělení nového polorobota – loupače kůry, a dohodl se se starým kámošem Juju Serengem, že se ve čtrnáct nula nula sejdou v baru Luau.

Přišel do baru o hodinu dřív, aby se trochu nafutroval, než začne s pitím. Byl tam taky Ljubov, seděl s několika chlápky v uniformách flotily, zřejmě s nějakými specialisty, kteří přistáli s výsadkovým člunem Shackletonu. Davidson si hvězdoplavců moc nevážil, byla to pro něj horda směšných skokanů po slunečních soustavách, která proto, aby se vyhnula špinavé, ublácené a nebezpečné práci na planetách, se dala k armádě – ale hvězdičky jsou hvězdičky a bylo srandovní dívat se na Ljubova, jak se kamarádí s uniformami. Když mluvil, mával rukama jako vždycky. Při cestě kolem něj mu i poklepal Davidson na rameno a řekl: „Ahoj, Raji, starej bráško, jak to válíš?“ Nezastavil se, nečekal, až se zamračí, i když ho štvalo, že o to přijde. Způsob, jímž ho Ljubov nenáviděl, byl skutečně legrační. Ten chlap byl pravděpodobně zženštilý jako spousta intelektuálů a Davidsonova mužnost v něm vyvolávala odpor. Každopádně, pokud šlo o něj, nehodlal ztrácet čas tím, že by Ljubova nenáviděl, za nějaké trable mu nestál.

V Luau dělali prvotřídní zvěřinové stejky. Co by asi řekli na staré dobré Zemi, kdyby viděli, jak si jeden chlap dává k jednomu jídlu kilo masa? Ty ubohý starý požírači sójových bobů! Potom přišel Juju, a jak Davidson očekával, přivedl dvě čerstvě urvané kočky, rozkvetlé krásky, žádné nevěsty, ale rekreační personál. Jo, starý dobrý koloniální úřad občas zapracuje! Bylo to dlouhé a horké odpoledne.

Když se vracel zpátky do tábora, přeletěl Smithovy úžiny na stejné úrovni jako zapadající slunce, uložené na vrcholu velké postele z nazlátlé mlhy, vznášející se nad mořem. Líně se povaloval v pilotním křesle a zpíval si. Pak v oparu zahlédl Smithovu zemi. Nad táborem se vznášel kouř, v tmavém chocholu, jako kdyby se do spalovače odpadu dostala nafta. Nemohl skrz kouř dokonce ani rozeznat domy. Teprve když dosedl na přistávací plochu, uviděl spálený tryskáč, trosky helikoptér, vyhořelý hangár.

Zvedl helikoptéru znovu nahoru a přeletěl přes tábor, tak nízko, že téměř zachytil o vysokou špici spalovny, jediné budovy, která zůstala stát. Zbytek byl ten tam, pila, sklady dřeva, štáb, baráky, kasárna, ohrada pro huňáče, všecko. Zbyly jen černé zříceniny, z nichž stále ještě stoupal dým, a trosky. Ale tohle nebyl lesní požár. Les stál dál, zelený, hned vedle rozvalin. Davidson doletěl zpátky nad přistávací plochu, přistál a vyskočil ven. Rozhlížel se po motorce ale i z té zbyl jen černý vrak vedle páchnoucích, doutnajících rozvalin hangáru, garáží a strojů. Rozběhl se úprkem po stezce do tábora. Když míjel zbytky rádiové stanice, začal se mu mozek znovu roztáčet do obrátek. Bez zaváhání změnil během jediného kroku směr, stranou ze stezky, za vyhořelou chatrč. Tam se zastavil a zaposlouchal.

Nebyl tu nikdo. Všude panovalo ticho. Ohně už dávno dohořely, doutnaly jen velké hromady dříví, pod popelem a zuhelnatělým povrchem byly ještě žhavě rudé. Tyhle obloukovité kopce popela byly dražší než zlato. Ale z černých konstrukcí kasáren a baráků už nevycházel žádný dým – a mezi popelem byly ohořelé kosti.

Davidson se krčil na čtyřech za radiostanicí, ale jeho mozek byl superjasný a aktivní. Existovaly dvě možnosti. První: útok z jiného tábora. Nějakým důstojníkům na Královském nebo na Nové Jávě ruplo v bedně a pokoušejí se o planetární převrat. Druhá: útok z prostoru mimo planetu. Viděl před sebou zlatou věž ve vesmírném přístavu na Hlavním. Ale když by se Shackleton rozhodl pro soukromničení, proč by začínali zrovna tím, že vygumujou tenhle malý tábor, namísto toho, aby ovládli Centralville? Ne, tohle musí být invaze. Nějaká neznámá rasa, anebo že by se Cetiáni nebo ti z Hainiše rozhodli pro nájezd na pozemské kolonie? Nikdy těm zatraceným mazaným humanoidním prckům nedůvěřoval. Museli to udělat zápalnými pumami. Invazní síly, tryskáče, létající tanky, jaderňáky, to všecko se jednoduše dá schovat na kterémkoli ostrově nebo útesu v jihozápadním kvadrantu. Musí zpátky k helikoptéře; vyhlásit poplach a pokusit se o průzkum, aby mohl štábu odhadnout okamžitou situaci. Právě se zdvíhal, když zaslechl hlasy.

Nebyly to lidské hlasy. Byly vysoké, měkké, připomínaly víc štěbetání a cvrkot. Cizí hlasy.

Po rukou a po kolenou se proplížil za plastovou střechu domku. Ležela na zemi a horko ji zdeformovalo do tvaru netopýřích křídel. Zastavil se a potichu naslouchal.

Pár metrů od něj se blížili po cestě čtyři huňáči. Byli to divocí huňáči, nazí, jen s volným koženým pásem, na němž měli přivěšeny nože a váčky. Žádný z nich neměl krátké kalhoty a kožený obojek, jaký dostávali ti ochočení. Dobrovolníci z ohrady museli být zpopelněni spolu s lidmi.

Zastavili se kousek od místa, kde se ukrýval, a pokračovali ve štěbetání a čiřikání. Davidson zatajil dech. Nechtěl, aby ho zahlédli. Co, k čertu, tu mají huňáči co dělat? Můžou tu být jen v roli špiónů a vyzvědačů vetřelců.

Jeden z nich mezi řečí ukazoval k jihu a Davidson zahlédl jeho obličej. Poznal ho, huňáči vypadali všichni stejně, ale tenhle byl jiný. Není to ani rok, co mu on sám vyryl popis na tvář. Byl to ten, který se pomátl a zaútočil na něj v Centralvillu. Ljubovův miláček, a taky vrahoun. Co, do prkvančic, dělá tady?

Davidsonovy mozkové závity se rozehřály a začaly cvakat; jeho reakce byla jako vždycky rychlá. Zničehonic se vztyčil, vysoký, pružný, v ruce pistoli. „Huňáči! Stát! A ani hnout! Hned!“

Jeho hlas práskal jako bič. Čtveřice zelených stvoření se ani nehnula. Ten s rozbitým obličejem se na něj podíval přes černá rumiště. Ve velkých prázdných očích nebylo ani světélko.

„Odpovězte! Kdo to zapálil?“

Nikdo neodpověděl.

„Tak odpovězte – a hoďte sebou! Když neodpovíte, tak spálím jednoho, potom dalšího a dalšího, jasný? Tak kdo to zapálil?“

„My jsme spálili tábor, kapitáne Davidsone,“ řekl ten z Centralvillu nezvykle tichým hlasem, který Davidsonovi připomněl cosi lidského. „Všichni lidé jsou mrtvi.“

„Chceš říct, že jste je upálili?“

Z nějakého důvodu si nemohl vybavit, jak se ten zjizvenec jmenuje.

„Bylo tu dvě stě lidí a devadesát našich otroků. Z lesa přišlo devět set našich druhů. Nejdřív jsme zabili lidi, kteří káceli les, potom ostatní a spálili jsme domy. Myslel jsem, že jste mrtvý. Těší mě, že vás vidím, kapitáne Davidsone.“

Bylo to celé praštěné a samozřejmě taky nesmysl. Nemohli je všechny povraždit, Okiho, Birna, Van Steena a ostatní, celých dvě stě mužů, někteří z nich by se z toho museli dostat. Huňáči měli jen luky a šípy. A stejně to nemohli udělat. Nervali se, nezabíjeli, neválčili. Byl to neagresivní druh, jako kachny. Neopláceli. Nemohli přece jedním vrzem zmasakrovat dvě stovky mužů, byl to nesmysl. Ticho, slabý pach spáleniny v nízkém, teplém večerním slunci, bledě zelené tváře, nehybné, pořád sledující oči, to všechno a nic víc, bláznivý denní sen, těžká můra.

„Kdo z vás to provedl?“

„Devět set mých druhů,“ řekl Zjizvenec tím zatraceným falešným lidským hlasem.

„Ne, to ne. Kdo ještě? Komu sloužíte? Kdo vám řekl, co máte dělat?“

„Moje žena mi to poradila.“

Davidson zaregistroval zrádné napětí v huňáčově postoji, ale ten po něm skočil tak pružně a ohebně, že výstřel minul, spálil mu paži nebo rameno místo toho, aby sedl přesně mezí oči. A huňáč byl na něm, sotva poloviční vahou i vzrůstem, ale útok Davidsona zbavil rovnováhy, protože spoléhal na pistoli a nečekal ho. Chcípák měl tenké, pevné paže, jeho sevření bylo hrubě chlupaté, a když se s ním rval, tak zpíval.

Ležel na zádech, přišpendlený k zemi a odzbrojený. Dolu na něj zíraly čtyři zelené tlamy. Ten s poznamenaným obličejem pořád zpíval, bylo to bezdeché cvrkání, ale mělo to melodii. Tři ostatní poslouchali a v úšklebku cenili bílé zuby. Nikdy neviděl, jak se huňáči usmívají. Nikdy neviděl obličej huňáče zdola. Vždycky se na ně díval shora dolu. Svrchu. Dělal, co mohl, aby se dál nerval, protože teď to nemělo smysl. I když byli malí, bylo jich víc a Zjizvenec měl jeho pistoli. Musí čekat. Ale bylo mu špatně, a hnus nutil jeho tělo škubat sebou a napínat se proti jeho vůli. Malé paže ho držely bez úsilí, malé zelené obličeje se nad ním uštěpačně kývaly.

Zjizvenec ukončil svou píseň. Klekl Davidsonovi na hrudník s nožem v jedné a Davidsonovou pistolí v druhé ruce.

„Nemůžete si zpívat, kapitáne Davidsone, co? Pak tedy můžete utíkat ke své helikoptéře, odletět a říct plukovníkovi v Centralvillu, že tohle místo je spálené a všichni lidé zabiti.“

Krev, stejně děsivě červená jako lidská, se srážela v kožichu na pravé huňáčově ruce a nůž se chvěl v zelené tlapě. Ostrá, zjizvená tvář se zblízka dívala dolů na Davidsona a konečně zahlédl podivné světélko, hořící kdesi v těch očích, černých jak uhel. Hlas zůstával měkký a tichý.

Potom ho pustili.

Opatrně vstal, pořád otřesený tím, jak ho Zjizvenec srazil. Huňáči se drželi opodál, věděli, že dosáhne dvakrát tak daleko co oni, ale Zjizvenec nebyl jediný, kdo měl zbraň. Na břicho mu mířila ještě jedna pistole. Držel ji Ben. Jeho osobní huňáč Ben, malý, šedý, prašivý parchant. Vypadal stejně blbě jako jindy, jenže teď držel pistoli.

Je těžké obrátit se zády ke dvěma namířeným hlavním, ale Davidson to udělal a vykročil k přistávací ploše.

Hlas za ním pronesl jakési slovo v jazyce huňáčů, pronikavě a nahlas. Jiný řekl: „A hoď sebou!“ a pak se ozval zvláštní zvuk, jako kdyby se rozezpívali ptáci. Musel to být jejich smích. Na cestě za ním práskl výstřel, něco hvízdlo. Probůh, to přece není fér, mají pistole a on není ozbrojený. Rozběhl se. Dokázal by předběhnout kohokoliv z nich. A neumějí střílet.

„Utíkejte,“ ozval se tichý hlas daleko za ním. Byl to Zjizvenec – Selver, vzpomněl si, tak se jmenuje. Říkali mu Sam, dokud Ljubov Davidsona nezarazil, když mu chtěl nadělit, co si zaslouží. Ljubov si z něj pak udělal svého miláčka a začalo se mu říkat Selver. Probůh, co tohle všecko je, snad děsivý sen. Utíkal a v uších mu burácela krev. Prchal zlatým večerem s lehkým oparem. U cesty leželo tělo, nevšiml si ho, když předtím spěchal k táboru. Nebylo spálené, vypadalo jako bílý vypuštěný balón a mělo otevřené modré oči. Jeho, Davidsona, se zabít neobtěžovali. Ani na něj znovu nevystřelili. Nedokázali to. Nemohli ho zabít. Doběhl k helikoptéře, nablýskané a bezpečné, padl do pilotního křesla a odstartoval dřív, než huňáči mohli cokoli podniknout. Třásly se mu ruce, i když ne moc, byl to jen šok. Nemohli ho zabít. Obletěl kopec, a pak se vrátil, rychle a nízko, a hledal čtyři huňáče. Ale v strakaté drti tábora se nic nepohnulo.

Dnes ráno tu byl tábor. Dvě stě mužů. Ted tu byli jen čtyři huňáči. Nic z toho se mu nezdálo. Nemohli prostě zmizet. Jsou tam a skrývají se. Stiskl spoušť kulometu v nose helikoptéry a kropil spálenou půdu, prostřeloval díry do zelených listů stromů, rozstřeloval spálené kosti a mrtvá těla svých mužů, vraky strojů a bílé hnijící pařezy, vracel se znovu a znovu, dokud mu stačila munice a dokud se křeč kulometu náhle nezarazila.

Davidsonovy ruce se uklidnily, po těle cítil mír a věděl, že to není sen. Zamířil zpátky nad úžiny, aby dopravil zprávu do Centralvillu. Letěl a cítil, jak se mu obličej formuje do obvyklých klidných rysů. Nemohli na něj tuhle katastrofu shodit, protože tam nebyl. Možná jim dojde, že to je podstatné, že si huňáči troufli zaútočit, zrovna když byl pryč. Věděli, že by prohráli, kdyby on organizoval obranu. Ale něco dobrého na tom přece jen bylo. Udělají teď to, co měli udělat hned na začátku, vyčistí planetu pro lidi. Ani Ljubov je teď nezastaví, teď vygumují všecky huňáče, jen co uslyší, že to byl právě Ljubovův mazlíček, kdo vedl masakr. Dají se do toho jako do likvidace krys, hned – a snad, snad mu tuhle prácičku svěří. Při tom pomyšlení by se i dokázal usmát. Ale jeho obličej se ani nepohnul.

Moře dole v pokračujícím soumraku šedlo. Před ním se propadaly do šera vrcholky kopců, hluboká údolí, potoky a listnaté pralesy.

2

Všechny barvy rzi a rozbřesku, odstíny rudohnědé a bledě zelené, bez ustání probleskovaly dlouhými listy, jimiž pohyboval vítr. Silné a zvrásněné kořeny vrb byly mechově zelené. Proudila po nich voda, utíkala po kamenech jako vítr, unášela padající listy. V lese nevedla žádná cesta přímo a žádné světlo nebylo jasné. Do cesty větru, vodě, slunci i září hvězd vždycky vstupovaly listy a větve, kmeny a větve, vše se muselo prodírat kolem kmenů a přes kořeny; ani ty se netáhly přímo, ale rozprostíraly se kolem každé překážky jako bludné nervy. Půda nebyla suchá a pevná, ale vlhká a pružná; vznikala spoluprací živých organismů s trvalým, důkladným umíráním listí a stromů. Z bohatého pohřebiště vyrůstaly třicetimetrové stromy i drobné houby s malými kloboučky, rozseté v kruzích kolem. Vzduch byl nepatrně cítit mnoha pachy a sladkými vůněmi. Dodaleka se rozhlédnout nebylo možné, pokud se člověk nepodíval vzhůru mezi větvemi a nezachytil hvězdy. Nic nebylo čisté, suché, dychtivé, jasné. Chybělo překvapení. Zahlédnout všechno najednou nebylo možné, chyběla jistota. Barvy rzi a rozbřesku se v chvějících se vrbových listech měnily a nedalo se dokonce ani určit, zda listy jsou rudohnědé, narudle zelené nebo zelené.

Selver pomalu postupoval po stezce podél vody a klopýtal přes kořeny vrb. Zahlédl rozesněného starce a zastavil se. Stařec se na něj díval skrz dlouhé vrbové listy a přijal ho do svých snů.

„Smím vejít do tvého domu, pane snů? Mám za sebou dlouhou cestu.“

Stařec tiše seděl. Selver náhle klesl na paty hned vedle potoka. Hlava mu padla dolů, byl vyčerpaný a musel spát. Už pět dní byl na nohou.

„Žiješ v čase nebo ve snu?“ zeptal se stařec konečně.

„V čase.“

„Pojď se mnou.“ Stařec náhle vstal a vedl Selvera po klikatící se stezce skrz vrbové houští do sušších, tmavších prostor s duby a hložím. „Myslel jsem, že jsi bůh,“ řekl, o krok napřed. „Zdálo se mi, že už jsem tě viděl dřív, možná ve snu.“

„V obyčejném čase ne. Přicházím ze Sornolu a nikdy dřív jsem tu nebyl.“

„Toto město se jmenuje Cadast. Já jsem Coro Mena. Z Bílých hlohů.“

„Jsem Selver. Z Jasanů.“

„Taky mezi námi jsou lidé z Jasanů, muži i ženy. A taky vámi spřízněné klany, Břízy a Cesmíny. Nemáme tu jen ženy z Jabloní. Ale tys sem nepřišel hledat ženu, že ne?“

„Moje žena je mrtvá,“ řekl Selver.

Došli k chýši mužů, postavené na vyvýšené ploše mezi skupinou mladých dubů. Shrbili se a proplazili nízkým vchodem dovnitř. U ohně se stařec narovnal, Selver však zůstal na všech čtyřech, zvednout se nedokázal. Teď, na dosah í pohodlí i pomoci, ho přestalo tělo, od kterého žádal příliš mnoho, poslouchat. Zůstal na zemi, zavřel oči a s pocitem úlevy i díků se propadl do tmy.

Přišli další muži a ranhojič se postaral o ránu na Selverově pravé ruce. V noci seděli Coro Mena a ranhojič Torber u ohně. Většina z ostatních tu noc trávila u svých žen, v chýši zůstala jen dvojice mladých čekatelů umění snu a oba na lavičkách brzy usnuli. „Nevím, jak může člověk přijít k jizvám, jaké má na obličeji,“ řekl ranhojič, „a ještě míň, jak přišel k ráně, kterou má na ruce. Velice podivné zranění.“

„Je od toho podivného přístroje, který má na opasku,“ řekl Coro Mena.

„Viděl jsem ho, a neviděl.“

„Dal jsem to pod jeho lavici. Vypadá jako ze železa, ale nezdá se, že by to vyrobili lidé.“

„Pochází ze Sornolu. Říkal to přece.“

Chvíli oba mlčeli. Coro Mena cítil nesmyslný, stále tísnivější strach, a tak se přenesl do snu, aby si našel pro strach důvod: byl už starý a zkušený. Snem se mu procházeli těžcí a hroziví obři. Jejich šupinaté, suché údy obaloval oděv, oči měli malé a jasné jako cínové kuličky. Za nimi se plazily obrovské pohyblivé předměty z naleštěného železa. Stromy pod nimi padaly.

Mezi kácenými stromy vyběhl Selver. Křičel a ústa měl plná krve. Stezka, po níž běžel, vedla ke vchodu chýše Cadastu.

„O tom se sotva dá pochybovat,“ řekl si Coro Mena a vynořil se ze snu. „Přišel přímo přes moře ze Sornolu. Nebo musel jít pěšky z pobřeží Kelme Deva až na naše území. Ti, kdo tudy putovali, říkají, že na obou těchto místech jsou obři.“

„Budou ho sledovat,“ řekl Torber, aniž by vyžadoval odpověď. Nebyla to otázka, jen konstatování možnosti.

„Viděl jsi někdy obry, Coro?“

„Jednou,“ řekl stařec.

Zasnil se. Občas, protože byl hodně starý a ne tak silný, jako býval dříve, sklouzl na pár chvil do spánku. Den se posunul, přešlo poledne. Venku se vydala skupina lidí na lov, rozštěbetaly se děti, hlasy žen připomínaly tekoucí vodu. Od vchodu se ozval suchý hlas. Coro Mena se vyplížil do podvečerního slunce. Venku stála jeho sestra. S rozkoší se nadechovala vonícího vzduchu, ale vypadala přitom pořád stejně přísně. „Už se ten cizinec probudil, Coro?“

„Ještě ne. Torber na něj dává pozor.“

„Musíme vyslechnout jeho příběh.“

„Určitě se už brzy probudí.“

Ebor Dendep se otřásla. Byla vůdkyní Cadastu a měla o své lidi strach. Ale nechtěla ani, aby raněného znepokojovali, ani rušit snící tím, že by trvala na svém právu vstupu do jejich chýše. „Můžeš ho vzbudit, Coro?“ zeptala se nakonec. „Co když… ho pronásledují?“

Ačkoliv nedržel city své sestry na stejné uzdě jako své vlastní, dokázal se do nich vcítit a měl tytéž obavy. „Jestli to Torber dovolí,“ řekl, „udělám to.“

„Zkus se rychle dozvědět všecko, co ví. Chtěla bych, aby byl ženou a jeho řeč měla smysl…“

Cizinec se už probudil sám a v horečce ležel v polotmě chýše. Oči mu planuly nekontrolovatelnými sny nemoci. Ale přece se posadil a začal mluvit. Coro Mena poslouchal a kosti v jeho starém těle se přitom snažily srazit, jako kdyby se chtěly před tím hrůzným příběhem ukrýt.

„Když jsem žil v Ešrethu v Sornolu, jmenoval jsem se Selver Thele. Naše město zničili čovekové, když začali v našem kraji kácet stromy. Spolu se svou ženou Thele jsem patřil mezi ty, kdo jim museli sloužit. Jeden z nich ji znásilnil a ona zemřela. Proto jsem na čoveka, který ji zabil, zaútočil. Byl by mě zabil taky, ale další z nich mě zachránil a osvobodil. Opustil jsem Sornol, kde už před nimi není bezpečné jediné město, a přišel jsem sem, na Severní ostrov, a žil v rudých keřích na pobřeží Keme Deva. Ale přišli i sem a začali kácet svět. Zničili město Penle, pochytali sta mužů a žen a donutili je, aby jim sloužili a žili v ohradách. Mě nechytili. Žil jsem s ostatními, kteří z Penle unikli, v bažinách na sever od Kelme Deva. Občas jsem v noci chodil mezi lidi do čoveckých ohrad. Řekli mi, že je tam. Ten, kterého jsem se pokusil zabít. Nejdřív jsem myslel, že to zkusím znova nebo že se pokusím lidi z ohrad jen osvobodit. Ale přitom jsem pořád měl v očích padající stromy a vykácený, hnijící svět. Muži by mohli uniknout, ale ženy byly zavřeny mnohem pečlivěji a začínaly umírat. Mluvil jsem s lidmi ukrývajícími se v bažinách. Byli jsme všichni plni strachu i hněvu a neznali cestu, jak strach a hněv uvolnit. Takže nakonec, po mnoha poradách, po dlouhých snech a plánování jsme ve dne vyšli a šípy a loveckými kopími zabili čoveky z Kelme Deva, spálili jejich město a jejich stroje. Nenechali jsme po sobě nic. Jen jediný, ten, kterého jsem chtěl zabít, byl ten den pryč a vrátil se sám. Zpíval jsem nad ním a nechal ho pak jít.“

Selver tiše klesl.

„Dál,“ zašeptal Coro Mena.

„Potom přiletěl ze Sornolu létající člun, hledal nás v pralese, ale nenašel nikoho. Zapálili les, ale rozpršelo se a nadělali jen málo škody. Většina lidí osvobozených z ohrady odešla dál na sever a na východ, směrem k vrchům Holle. Báli jsme se, že nás může přijít lovit víc čoveků. Já jsem šel sám. Čovekové mě znají, znají můj obličej a z toho mám strach já i ti, u nichž žiju.“

„Jak tě zranili?“ zeptal se Torber.

„Ten, o kterém jsem mluvil, mě střelil jejich zbraní. Ale já nad ním zazpíval a nechal ho jít.“

„Sám jsi dostal na zem obra?“ řekl Torber; divoce se šklebil a přál si uvěřit.

„Nebyl jsem sám. Byli se mnou tři lovci a měl jsem v ruce jejich zbraň – tuhle.“

Torber se od té věci rychle odtáhl.

Nikdo z nich chvíli nepromluvil. Nakonec Coro Mena řekl: „To, co nám říkáš, je velmi temné a zdá se, že tvá cesta vede stále dolů. Jsi pánem snů vaší chýše?“

„Byl jsem. Žádná chýše Ešrethu už není.“

„To nevadí. Hovoříme spolu starým jazykem. Mezi vrbami z Asty jsi na mě první promluvil a nazval mě pánem snů. Jsem jím. A ty, Selvere, sníš?“

„Teď zřídka,“ odpověděl Selver, poslušen učení, a jeho zjizvená, horečkou zbědovaná hlava se uklonila.

„Když nespíš?“

„Když nespím.“

„Sníš dobře, Selvere?“

„Ne“

„Ovládáš své sny?“

„Ano.“

„Ovládáš jejich tvar i směr, počátek i konec svou vlastní vůlí?“

„Někdy, ne vždy.“

„Můžeš putovat cestami, jimiž se ubírají tvé sny?“

„Někdy. Někdy mám strach.“

„Kdo nemá. Není to s tebou tak špatné, Selvere.“

„Ne, je to tak špatné, že to špatnější už být nemůže,“ řekl Selver. „Nic dobrého ve mně nezůstalo.“ Roztřásl se.

Torber mu dal napít nápoje z vrby a uložil ho. Coro Menu stále ještě čekal úkol položit Selverovi otázku vůdkyně. Odevzdaně si klekl vedle nemocného. „A vypraví se obři, nebo jak ty jim říkáš čovekové, po tvé stopě, Selvere?“

„Nezbyla po mně stopa. Už šest dní mě nikdo nezahlédl, celou cestu od Kelme Děva. Nenesu s sebou nebezpečí.“ S úsilím se znovu posadil. „Poslyšte… Jakého nebezpečí se bojíte? Co o něm víte? Vy jste neudělali, co jsem udělal já, a nikdy jste o tom nesnili. Nezpůsobili jste smrt dvou set lidí. Ale oni nebudou chtít zabít jen mě, půjdou po nás všech. Budou nás lovit, tak jako lovci honí zajíce. To je skutečné nebezpečí. Pokusí se nás zabít. Zabít všechny, všechny lidi.“

„Lehni si –“

„Ne, nemluví ze mě horečka, ale skutečnost a sen zároveň. V Kelme Deva bylo dvě stě čoveků a teď jsou mrtví. Zabili jsme je. Zabili jsme je, jako by to nebyli lidé. Neudělají oni totéž? Zabíjeli nás po jednom, teď nás budou zabíjet, jako zabíjejí stromy, po stovkách a tisících.“

„Uklidni se,“ řekl Torber. „Takové věci se dějí jen v horečnatých snech, Selvere. Ve světě ne.“

„Svět je pořád nový,“ řekl Coro Mena, „ať už jsou jeho kořeny sebestarší. Jak je to tedy, Selvere, s těmi tvory? Vypadají jako lidé, mluví jako lidé, ale lidé to nejsou?“

„Já nevím. Zabíjejí lidé ostatní lidi, pokud zrovna nezešíleli? Zabíjí některé zvíře jiná zvířata svého druhu? Jen hmyz. Tihle čovekové nás vraždí stejně snadno, jako my zabíjíme hady. Ten, který mě učil, říkal, že zabíjejí jeden druhého ve sporech, a taky po skupinách, bojují jako mravenci. Neviděl jsem to. Ale vím, že neušetří ani toho, kdo prosí o život. Udeří i do ohnuté šíje, viděl jsem to! Nesou v sobě touhu zabíjet. Dal jsem jim tedy smrt, která jim patří.“

„Sny všech lidí,“ řekl Coro Mena, sedící ve stínu se zkříženýma nohama, „se změní. Nebudou už nikdy jako dřív. Nikdy už nepůjdu stezkou, po níž jsem s tebou včera přišel, cestou z vrbového houští, kterou jsem chodíval celý život. Je jiná. Šel jsi tudy ty a vše je úplně jinak. Do dnešního dne byly věci, které jsme měli dělat, ty pravé, cesta, po níž jsme šli, byla správná a vedla nás domů. Kde je ale teď náš domov? Protože ty jsi udělal, cos udělat musel, a to nebylo pravé. Zabil jsi lidi. Viděl jsem je, před pěti lety, v údolí Lemgan, kam přiletěli v létajícím korábu. Skryl jsem se a pozoroval ty obry, bylo jich šest, viděl jsem, jak mluví a dívají se na skály a na rostliny a vaří potravu. Jsou to lidé. Tys mezi nimi žil, Selvere, a tak mi řekni: mají sny?“

„Jako děti ano. A ve spánku.“

„Neučí se snít?“

„Ne. Někdy o svých snech mluví. Ti, kteří je léčí, se toho pokoušejí využít pro léčení, ale žádný z nich se nenaučil ani neumí snít. Ljubov, který mě učil, chápal, když jsem mu ukazoval, jak snít, a přesto nazýval čas světa ‚skutečným‘ a čas snění ‚neskutečným‘, jako kdyby se nějak lišily.“

„Udělals, cos udělat musel,“ zopakoval po chvíli ticha Coro Mena. Jeho oči se střetly se Selverovými. Zoufalé napětí v Selverově obličeji polevilo, zjizvené rty se uvolnily a beze slova ulehl na záda. Během okamžiku znovu usnul.

„Je to bůh,“ řekl Coro Mena.

Torber přikývl. Přijal úsudek starce skoro s úlevou.

„Ale není bůh Jako ostatní. Není Slídič, není Přítel, který nemá tvář, není Žena osikového listu, která se ve snech prochází lesem. Není to Ochránce dveří ani Had. Ani Hráč na lyru, ani Rytec a ani Lovec, třebaže přišel z času světa jako oni. Dřív jsme mohli o Selverovi snít, ale nyní už ne, opustil čas snu. Přichází lesem a skrz les, kde padají listy a stromy. Je bůh, který zná smrt, bůh, který zabíjí a nerodí se znovu.“

Vůdkyně vyslechla, co jí Coro Mena řekl, i jeho věštby a začala jednat. Uvedla Cadast do pohotovosti, ujistila se, že každá rodina je připravena odstěhovat se, že všichni mají sbalenou nějakou potravu a že pro staré a nemocné jsou připravena nosítka. Vyslala mladé ženy na průzkum na jih a na východ zjistit něco nového o čovecích. Udržovala jednu ozbrojenou skupinu lovců pořád poblíž města, zatímco další se dál každou noc vypravovaly na lov. A když se Selver posilnil, trvala na tom, aby vyšel z Chýše a vyprávěl všem svůj příběh: jak čovekové zabíjeli a zotročovali lid Sornolu a káceli les a jak lidé z Kelme Deva čoveky pobili. Nutila ženy a muže, kteří nesnili a snění nerozuměli, aby Selvera poslouchali znovu, dokud nepochopí a nedostanou strach. Protože Ebor Dendep byla praktická. Když jí bratr, pán snů, řekl, že Selver je bůh, že je Ten, kdo změní svět, a že je mostem mezi skutečnostmi, věřila mu a jednala podle toho. Pán snů byl zodpovědný za svou pečlivost i za jistotu, že jeho úsudek je správný. Ona byla zodpovědná za to, že úsudek pochopí a bude podle toho jednat. On viděl, co se musí stát, a ona dohlížela na to, aby se to stalo.

„Musí se to dozvědět ve všech městech v lese,“ řekl Coro Mena. Vůdkyně rozeslala běžecká poselství do měst v okolí, kde jim naslouchaly další staré ženy a posílaly zprávy dál. Vraždění v Kelme Deva i Selverovo jméno letěly celým Severním ostrovem, přes moře a na další pevniny, ode rtu ke rtům i v psaných listech. Nebyl to nejrychlejší způsob předávání zpráv, protože lesní lidé jiné posly než běžce neměli, ale stačil.

Na čtyřiceti ostrovech a pevninách světa nežil jediný lid. Znělo tu víc jazyků, než bylo ostrovů, a jejich nářečí se město od města lišila. Množství rozdílů v životních názorech, postojích, zvycích bylo nekonečné. Obyvatelé největších pevnin se lišili i fyzicky. Lidé ze Sornolu byli vysocí, světlejší a vedli si dobře v obchodě, lidé z Rišwelu byli malí, mnoho z nich mělo tmavý kožich a pojídali opice – a tak dál. Avšak lidé putovali od města k městu, z pevniny na pevninu, ze zvědavosti, za obchodem, za ženou či mužem z toho pravého kmene, a to všechno způsobovalo, že všichni si zároveň v něčem byli podobní se všemi, snad kromě výjimečných případů, jako byli napůl smyšlení obyvatelé barbarských ostrovů na dalekém východě a na jihu. Sídliště i města všech čtyřiceti pevnin a ostrovů ovládaly ženy a téměř v každém městě byla chýše mužů. V nich mezi sebou ti, kdo uměli snít, rozmlouvali prastarým jazykem, lišícím se v jednotlivých chýších jen nepatrně. Ženy nebo muži, kteří se stávali lovci, rybáři, tkalci a staviteli domů, i ti, kdo snili jen své malé sny, se ho učili jen zřídka. Písmo ve všech podobách zaznamenávalo jen tento jazyk chýší, a tak psaná poselství putovala mezi chýšemi, kde je muži překládali starým ženám, jako jim překládali jiná poselství, jiné pověsti, mýty a sny. Ale vždycky záleželo jen na starých ženách, zda uvěří nebo ne.

Dveře malé místnosti v Ešsenu, v níž Selver byl, nebyly zamčené. Věděl, že kdyby je otevřel, mohlo by dovnitř vniknout cosi hrozného. Dokud zůstanou zavřené, bude všecko v pořádku. Chyba byla v tom, že venku před domem byl sad mladých semenáčů, ani ovocných stromů, ani ořechů, ale nějakého jiného druhu, a Selver si nemohl vzpomenout, jaký druh to je. Vyšel ven, aby se podíval, jaké stromy to jsou. Všechny byly zlámané a vyrvané z kořenů. Zvedl stříbřitou větev a ulomený konec vyronil pár kapek krve. Ne, tady ne, už ne, Thele. Thele, přijď ke mně, než umřeš. Ale Thele nepřišla. Byla tu jen zlomená bříza a otevřené dveře. Selver se otočil a rychle zašel zpátky do domu. Všiml si přitom, že dům je vybudovaný nad zemí jako domy čoveků, je vysoký a plný světla. Za dalšími dveřmi, v protější stěně vysoké místnosti, byla dlouhá ulice čoveckého města Centralvillu. Selver měl za pasem pistoli. Kdyby přišel Davidson, mohl by ho zastřelit. Čekal v otevřených dveřích a díval se ven do slunečního světla. Pak se objevil Davidson, mohutný a utíkající tak rychle, že ho Selver nemohl udržet na mušce pistole. Divoce kličkoval po široké ulici a rychle se blížil. Zbraň byla těžká. Selver vystřelil, ale rána nevyšla. Zmítán vztekem i hrůzou současně zahodil pistoli a sen byl ten tam.

Znechucený a v depresi si odplivl a vzdychl.

„Špatný sen?“ vyptávala se Ebor Dendep.

„Všechny sny jsou špatné a všechny stejné,“ řekl. Ale už když to říkal, byl silný pocit tísně a nejistoty o něco méně pronikavý. Studené ranní slunce kreslilo svými šípy skvrny mezi jemnými listy a větvemi březového houští Cadastu. Zatímco Selver ležel mezi snem a polosnem, pletla vůdkyně košík z černých stonků kapradí; měla ráda zaměstnané prsty. Selver už byl v Cadastu patnáct dní a jeho zranění se dobře hojilo. Stále hodně spal, ale poprvé za mnohé měsíce začal znovu snít v bdělém stavu. Snil pravidelně, ne jednou nebo dvakrát za den, ale v pravém rytmu, pulsu snění, stoupajícím a klesajícím desetkrát až čtrnáctkrát během dne a noci. Byly to stále zlé sny, hrůzné a plné ponížení, ale přesto je vítal. Bál se, že bude vyrván ze svých vlastních kořenů, že zašel i příliš daleko, do mrtvé země činu, a že už nikdy nenajde cestu zpět k pramenům skutečnosti. Nyní, i když jejich voda byla tolik hořká, ji pil znovu.

Na okamžik zahlédl Davidsona v popelu spáleného tábora a tentokrát, místo aby nad ním zpíval, ho kamenem udeřil do úst. Davidsonovy zuby se roztříštily a mezi bílými úlomky vytryskla krev.

Byl to užitečný sen, plnil zřejmé přání, ale tady ho zarazil, protože ho snil už mnohokrát – předtím, než se setkal s Davidsonem na spáleništi Kelme Deva, i potom. V tom snu nebylo nic víc než úleva. Doušek hojivé vody. Hořkost to byla, co potřeboval. Musí jít rovnou zpět, ne do Kelme Deva, ale do dlouhé, děsivé ulice v cizím městě zvaném Centralville, kde zaútočil na smrt a kde byl poražen.

Ebor Dendep si při práci pobrukovala. Její tenké ruce, pokryté hedvábně zeleným chmýřím a stříbrné věkem, pracovaly s černými pruty sem, tam, rychle, čistě. Zpívala si píseň o sbírání kapradí, byla to dívčí píseň, trhám kapradí a nevím, zda on se ke mně vrátí… Slabý starý hlas trylkoval jako cvrček. Slunce se chvělo v listech bříz. Selver si položil hlavu na ruce.

Březová houština byla víceméně uprostřed města Cadastu. Vedlo odtud osm úzkých stezek, vinoucích se mezi stromy. Ve vzduchu utkvíval slabý pach kouře ze dřeva a na jižní straně, kde houština řídla, se kouř dal i zahlédnout, jak stoupá z komína jednoho domu jako kousky modré příze, odvíjející se mezi listy. Při pozornějším pohledu bylo možné mezi duby a dalšími stromy objevit střechy domů, vyrůstající několik stop nad zem. Bylo jich sto, možná dvě stě, spočítat je nebylo lehké. Dřevěné domy byly ze tří čtvrtin ponořeny do země a usazeny mezi kořeny stromů jako jezevčí doupata. Trámové střechy byly pokryty došky z malých větví, borového jehličí, rákosu a bláta. Izolovaly, byly vodotěsné a skoro neviditelné. Les i společenství osmi set lidí se kolem dokola březové houštiny, v níž seděla Ebor Dendep a pletla košík z kapradí, staraly samy o sebe. Pták mezi větvemi nad její hlavou sladce řekl: „Ťu-íí!“ I lidé se ozývali víc než obyčejně, během posledních několika dní sem připutovalo padesát nebo šedesát cizinců, především mladých mužů a žen, které přivábila Selverova přítomnost. Někteří byli z měst na severu a další patřili k těm, kdo se účastnili vraždění v Kelme Deva, a když k nim dorazila zpráva, že je tady, šli za ním. Ale hlasy ozývající se ze všech stran, stejně jako povyk koupajících se žen a hrajících si dětí od potoka, nebyly dost halasné, aby přehlušily ranní zpěv ptáků, bzukot hmyzu a ostatní zvuky, podbarvující živý les, jehož bylo město součástí.

Dívka, která přiběhla, byla mladá lovkyně barvy světlých březových lístků. „Přišla ústní zpráva z Jižního pobřeží, matko,“ řekla, „běžkyně je v ženské chýši.“

„Až se nají, pošli ji sem,“ řekla vůdkyně. „A tiše, copak nevidíš, že spí?“

Dívka se sehnula, zdvihla velký list divokého tabáku a lehce jej položila Selverovi na víčka, na něž dopadal šíp prudkých slunečních paprsků. Ležel s rukama zpola rozhozenýma a zjizvenou tváří vzhůru, zranitelný a nerozumný, Velký pán snů, spící jako děcko. Ale Ebor Dendep pozorovala obličej dívky. Vyzařovaly z něj najednou obava, lítost, hrůza i obdiv.

Tolbar zamířila pryč. Současně se objevily dvě staré ženy s běžkyní. Pohybovaly se tiše jedna za druhou po stezce se slunečními skvrnami. Ebor Dendep zdvihla ruku a naznačila, aby byly potichu. Běžkyně rychle padla na zem, aby si odpočinula. Hnědě grošovaný zelený kožich měla zaprášený a upocený, měla za sebou daleký a rychlý běh. Staré ženy si tiše sedly do slunečních skvrn. Vypadaly jako dva staré temně zelené kameny s jasnýma žijícíma očima.

Selver bojoval ve spánku se snem, který byl mimo jeho kontrolu. Vykřikl, jako by prožil hrozný strach, a probudil se.

Šel se napít do potoka, a když se vrátil, přivedl šest nebo sedm z těch, kdo ho vždy doprovázeli. Vůdkyně odložila zpola hotovou práci a řekla: „Buď vítána ty, kterás přiběhla, a řekni, co máš říct.“

Běžkyně povstala, sklonila před Ebor Dendep hlavu a začala recitovat svou zprávu: „Přicházím z Trethatu. Má slova pocházejí ze Sorbron Deva a předtím od plavců z Proudů a předtím z Broteru v Sornolu. Mají být slyšena v celém Cadastu, ale především se mají donést k muži jménem Selver, který pochází z Jasanů v Ešrethu. Slyšte, co přináším: Ve velkém městě obrů v Sornolu jsou noví obři a mnoho z těch nových jsou samice. Žlutá ohnivá loď létá vzhůru a dolů v místě, jemuž se říkalo Peha. V Sornolu se ví, že Selver z Ešrethu spálil město obrů v Kelme Deva. Velcí páni snů, vyhoštění v Broteru, vysnili obry početnější než stromy na Čtyřiceti zemích. Tím končí slova poselství, jež jsem přinesla.“

Když její zpěvný hlas umlkl, zůstali všichni chvíli potichu. O kousek dál řekl pták zkusmo: „Vííp – vííp.“

„To je velice špatná doba činů,“ řekla jedna ze starých žen a třela si revmatické koleno.

Šedý pták vzlétl z velkého dubu, označujícího severní okraj města, a v kruzích stoupal na líných křídlech, nadnášených ranním, od země se trhajícím vzduchem, vzhůru. Blízko každého města byla vždycky hnízda těchto šedých letců. Byli téměř jako řádná služba, starající se o odpad.

Malý, tlustý chlapec běžel březovým houštím. Pronásledovala ho o málo větší sestra a oba ječeli tenkými hlásky jako dva netopýři. Chlapec upadl a rozplakal se. Děvčátko ho postavilo a utřelo mu slzy velkým listem. Ruku v ruce zmizeli v lese.

„Jeden z nich se jmenuje Ljubov,“ řekl Selver vůdkyni. „Říkal jsem o něm Coro Menovi, ale ne tobě. Když mě ten druhý zabíjel, Ljubov mě zachránil. Ljubov mě vyléčil a osvobodil. Chtěl o nás vědět co nejvíc a chtěl, abych mu odpovídal na to, na co se ptal, a sám mi říkal, co jsem chtěl vědět já. Jednou jsem se ho zeptal, jak jeho rasa dokáže přežít, když má tak málo žen. Řekl, že tam, odkud pochází, tvoří polovinu z nich ženy, ale že muži nepřivedou ženy do Čtyřiceti zemí, dokud pro ně tahle země nebude připravena.“

„Dokud muži nepřipraví zemi pro ženy? Hm! To si počkají,“ řekla Ebor Dendep. „Jsou jako lidé z Jilmového snu, kteří chodili pozadu. Promění les v suchou pláň“ – neměla ve svém jazyce slovo pro poušť – „a říkají tomu, že chystají prostor pro ženy? Měli by poslat ženy jako první. Možná že u nich mají ženy na starosti velké snění, kdo ví? Jsou zaostalí, Selvere. Jsou to šílenci.“

„Lidé nemohou být šílenci.“

„Ale sám jsi říkal, že oni sní jen ve spánku. Když chtějí snít v bdělém stavu, berou jedy a sny se jim vymykají z kontroly. Můžou snad lidi dělat něco potrhlejšího? Nerozeznají čas snů od času činů o nic lip než dítě. Možná že když zabijou strom, myslí si, že znovu ožije.“

Selver zavrtěl hlavou. Zatím mluvil k vůdkyni, jako kdyby byli v březové houštině sami, potichu, pomalu, skoro ospale. „Ne, smrti rozumějí velice dobře… Určitě nevidí tak jako my, ale vědí víc a některým věcem rozumějí víc než my. Ljubov většinou tomu, co jsem mu říkal, rozuměl. Ale většině z toho, co on říkal mně, jsem já nerozuměl. Nebyl to jazyk, co mi bránilo v porozumění, já znám jazyk, jímž mluví on, on se naučil náš a oba jazyky jsme společně zapsali. A přece mluvil o věcech, kterým jsem nemohl porozumět. Říkal, že čovekové doma žijí v prostorech mimo les. To je zcela jasné. Taky říkal, že les potřebují; stromy na dřevo a půdu, aby na ní pěstovali trávu.“ Selverův hlas, třebaže pořád měkký, nabral na zvučnosti a lidé mezi stříbřitými stromy mu začali naslouchat. „Taky tohle je jasné, alespoň těm z nás, kdo je viděli, jak kácejí svět. Ljubov říkal, že čovekové jsou lidé jako my, že jsme opravdu příbuzní, a to stejně, jako jsou příbuzní červení jeleni s šedými kozly. Říkal, že pocházejí ze světa, který není lesem; stromy jsou tam všechny vykáceny, a i když tam je slunce, není stejné jako to naše, které je pro ne hvězdou. Tohle všechno mi nebylo jasné. Opakuju jeho slova, ale nevím, co znamenají. Nijak to nevadí. I tak je zřejmé, že chtějí náš les pro sebe. Jsou dvakrát mohutnější než my, mají zbraně, které dostřelí dál než naše, mají vrhače ohně a létající lodi. A teď si přivezli víc žen a budou mít děti. Jsou jich tam snad dva, možná tři tisíce, většinou v Sornolu. Ale budeme-li čekat generaci či dvě, rozmnoží se, jejich počet se zdvojnásobí a ještě zdvojnásobí. Pozabíjejí naše ženy a muže a nesmilují se ani nad tím, kdo prosí o život. Neumějí soupeřit ve zpěvu. Nechali své kořeny někde daleko za sebou, možná v lese, z kterého pocházejí, ve svém lese, kde už nerostou stromy. Takže berou jedy, aby uvolnili své sny, ale místo toho jsou jen omámení nebo jim je špatně. Nikdo nemůže říct s jistotou, jestli jsou to lidé nebo ne, jestli jsou šílení či ne, ale na tom nezáleží. Musíme je donutit opustit les, protože jsou nebezpeční. Jestli neodejdou sami, musí být z lesů vypáleni, tak jako musíme vypalovat z houštin ve městech hnízda bodavých mravenců. Jestli budeme čekat, vykouří a vypálí oni nás. Mohou nás zašlápnout, jako my můžeme zašlápnout mravence. Viděl jsem jednu ženu – bylo to, když vypalovali naše město Ešreth – ležela na zemi před čovekem a prosila ho o život, a on jí stoupl na záda, zlomil jí páteř a pak ji odkopl stranou, jako kdyby byla mrtvý had. Viděl jsem to. Jestli jsou čovekové lidé, pak jsou to lidé neschopní nebo nepřipravení jako lidé snít a jednat. Žijí v mukách a ničení, ovládají je bohové zakletí uvnitř jich samotných, bohové, které nedovedou uvolnit, ale místo toho je rvou z kořenů. Jestli jsou lidé, jsou to lidé zla, kteří popírají své vlastní bohy a bojí se pohlédnout do svých vlastních tváří v temnotách. Vůdkyně Cadastu, slyš mě.“ Selver se zvedl a stál, tyčil se ve své výšce nad sedícími ženami. „Přišel čas, abych se navrátil do své země, do Sornolu, k těm, kdo jsou ve vyhnanství a kteří jsou zotročeni. Povězte všem, kdo sní o spálení měst, aby mě následovali do Broteru.“ Sklonil před Ebor Dendep hlavu a opustil březové houští. Stále ještě kulhal a měl ruku v obvazech, ale jeho chůze už získala rychlost a hlavu opět držel s hrdou jistotou, která způsobovala, že vypadal mužněji než ostatní muži. Mladí ho beze slova následovali.

„Kdo je to?“ řekla běžkyně z Trethatu a sledovala ho pohledem.

„Muž, jemuž bylo určeno tvé poselství. Selver z Ešrethu. Bůh mezi námi. Viděla jsi někdy dříve boha, dcero?“

„Když mi bylo deset, přišel do našeho města Hráč na lyru.“

„Aha, starý Ertel. Pocházel z téhož kmene ze severních údolí jako já. Hm, tak teď jsi viděla druhého boha – a většího. Řekni o něm svým lidem v Trethatu.“

„Jaký bůh to je, matko?“

„Nový,“ řekla Ebor Dendep suchým a starým hlasem. „Je synem lesního ohně a bratrem zavražděných. Je tím, kdo není znovuzrozen. Teď jděte všichni do chýše. Zjistěte, kdo všechno půjde se Selverem, a postarejte se o potravu, kterou si ponesou. A mě nechtě chvíli být. Jsem plná předtuch jako hloupý starý muž, musím snít…“

Coro Mena doprovázel tu noc Selvera až na místo, kde se poprvé setkali – pod vrby u potoka. Na jih se ho rozhodlo následovat mnoho lidí, snad šedesát, a tak velký houf spousta obyvatel města nikdy neviděla najednou v pohybu. Dalo se předpokládat, že jejich cesta přes moře do Sornolu vyvolá rozruch a ještě víc lidí se přidá. Selver uplatnil svou výsadu pána snů, zvolil si pro tuto noc samotu. Vyrazil sám a jeho následovníci ho měli dohonit ráno. Potom, obklopený davem a ovlivněný svými činy, bude mít málo času na táhlý a hluboký běh velkých snů.

„Tady jsme se setkali,“ řekl stařec a zastavil se mezi sehnutými větvemi se závoji listí, „a tady se rozejdeme. Tomuto místu se bude říkat Selverův háj. Nazvou jej tak ti, kdo po nás půjdou po našich stopách.“

Selver chvíli mlčel. Stál bez hnutí jako strom a nepokojné listy kolem něj tmavly jako staré stříbro, stejně jako husté mraky pod hvězdami. „Máš v sobě víc jistoty než já sám,“ ozval se nakonec jeho hlas z temnot.

„Ano, jsem si tím jistý, Selvere… Jsem starý a mám za sebou celá léta snů. Dnes už sám sním velice málo. Proč taky? Máloco je pro mě ještě nové. Co jsem chtěl prožít, toho se mi dostalo a možná i víc. Měl jsem na to celý život. Dny jako listy stromu. Ted jsem starý opadaný strom a žijí ve mně jen kořeny. A tak sním jen to co ostatní lidé. Nemám žádná vidění a žádné touhy. Vidím, co je. Vidím plod, který zraje na větvi. Je to plod hluboko zakořeněného stromu a zraje čtyři roky. Všichni máme už čtyři roky strach, dokonce i my, kdo žijeme daleko od čoveckých měst a je samotné jsme viděli jen málokdy a letmo. Z úkrytů jsme zahlédli, jak nad námi létají jejich lodi, a prohlíželi si mrtvá místa, která vykáceli v našem světě, anebo jsme o tom všem dokonce jen slyšeli. Máme strach. Děti se budí strachem z obrů ze spánku, ženy neputují po svých obchodních cestách, muži nezpívají v chýších. Zraje ovoce strachu. A já vidím, že ty je sbíráš. Sklízíš úrodu. Všechno, co se bojíme poznat, už jsi zažil, vyhnanství, hanbu, bolest, řítící se střechy a zdi, matky umírající v utrpení, děti, které nikdo nehladí a neučí… Jsou to nové časy a jsou to i špatné časy. A tys to všecko protrpěl. Došel jsi nejdál. Tam, na konci černé stezky, roste strom, na kterém zraje onen plod. Ty po něm sáhneš, Selvere, a utrhneš ho. Svět se od základu promění, když v něm bude muž a ten bude držet v ruce plod stromu, jehož kořeny jsou hlubší nežli les. Lidé se o tom dozvědí. Poznají tě, jako jsme tě poznali my. Kdo má poznat boha, nemusí být stařec ani pán snů. Kam vkročíš, tam zaplanou ohně a jen slepec je nezahlédne. Poslyš, Selvere, i když to jiní možná vidí jinak, já ne, a proto tě mám rád: snil jsem o tobě dřív, než jsme se tady setkali. Šels po cestě a za tebou vyrůstaly mladé stromy, dub a bříza, vrba a cesmína, jedle a borovice, olše, jilm, bíle kvetoucí jasan, všechny střechy a všechny zdi světa, nové a věčné. Sbohem, můj bože a synu. Jdi v pokojí.“

Selver vykročil do houstnoucí tmy. Jeho oči, uzpůsobené, aby viděly v noci, rozeznávaly hmotu a černé plochy. Avšak sotva urazil pár mil od Cadastu, začato pršet, a pokud si na další cestu nechtěl svítit, musel se zastavit. Rozhodl se pro zastavení, vyhmatal si místo mezi kořeny velkého kaštanu a tam se posadil. Zády se opřel o široký, zkroucený kmen. Zdálo se, že strom si v sobě pořád ještě podržel trochu slunečního tepla. Tmou padal jemný neviditelný déšť, pleskal na listy nad hlavou, na paže a krk a hlavu, chráněné hustou, hedvábně jemnou srstí, padal na zem a na kapradí a keře a trávu kolem, na všechny listy světa, ty nejbližší i ty vzdálené. Selver seděl potichu jako šedá sova na větvi nad ním, neusínal, a široce rozevřenýma očima zíral do deštivé tmy.

3

Kapitána Raje Ljubova bolela hlava. Začalo to zničehonic ve svalech pravého ramene a stoupalo crescendem k dunění bubnů nad pravým uchem. Řečová centra jsou v levém cerebrálním cortexu, pomyslel si, ale nedokázal by to říct: nedokázal by ani mluvit ani číst ani spát ani myslet. Cortex, vortex. Migrénové bolení hlavy, migrénové bolení dechu, au, au, au. Samozřejmě, absolvoval protimigrénovou kúru, jednou ještě na vysoké škole a podruhé v rámci povinné armádní profylaktické psychoterapické přípravy, ale pro jistotu si sem s sebou vzal, když opouštěl Zemi, nějaké ergotaminové pilulky, jen tak, pro případ potřeby. Spolkl dvě a superduperhyper-analgetikum a taky trankvilizér a k tomu pilulku na zažívání, aby působil proti kofeinu, který působil proti ergotaminu, ale sídlo se pořád pokoušelo proniknout zevnitř hlavy, zrovna za pravým uchem, do dunícího velkého basového bubnu. Sídlo, pililídlo, nemocnídlo, vrtadlo, probůh, ať už mám pokoj. Tlačenka v hlavě. Co by asi dělali s migrénou Athšeani? Nedostali by ji, všechny tenze a napětí by si prožili ve snech týden předtím, než by je posedly. Zkus to, zkus se ve dne zasnít. Začni, jak tě to Selver učil. Třebaže nevěděl nic o elektřině a naprosto nedokázal pochopit podstatu EEG, když slyšel o alfa rytmech a jejich projevech, okamžitě řekl: „Aha, ty myslíš tohle,“ a vzápětí se na grafu se záznamem toho, co se dělo uvnitř jeho malé zelené hlavy, objevil zcela jasný zápis alfa rytmů. Celou půlhodinu pak Ljubova učil, jak alfa rytmy ovládat, a skutečně na tom nic nebylo. Ale teď to nešlo, svět je příliš blízko, oj – oj – oj, nad pravým uchem pořád slyším okřídlený vůz času, pádí kolem, protože Athšeani předevčírem zapálili Smithův Tábor a povraždili dvě stě lidí. Dvě stě sedm, abych byl přesný. Všecky muže, co tam byli, kromě kapitána. Copak se nějaké pilulky můžou dostat k ložisku jeho migrény, když to je na ostrově vzdáleném dvě stě mil a vlastně už dva dny neexistuje? Za horami je. Daleko. V popelu. Zborcené. Všechny jeho výsledky průzkumu inteligentních forem života na Světě číslo jedenačtyřicet jsou tam. V prachu a špíně, je to jen směska falešných dat a nepravdivých hypotéz. Už tu je skoro pět pozemských let a uvěřil, že Athšeani nejsou schopni zabíjet lidi, ať už pozemšťany nebo sebe. Napsal o tom dlouhé studie a vysvětlil v nich, jak a proč nemůžou zabíjet lidi. Všechny jsou mylné. Naprosto mylné.

Co mu uniklo?

Byl už skoro čas jít na poradu štábu. Ljubov opatrně vstal a snažil se pohybovat co nejplynuleji, aby pravá strana jeho mozku nenarazila na lebku; blížil se ke stolu, jako kdyby kráčel pod vodou. Nalil si skleničku Armádní vodky a vypil ji. Obrátila ho naruby, kůží dovnitř, a pomohla mu. Cítil se lépe. Vyšel ven, a protože nebyl s to snést kodrcání motorky, vydal se po dlouhé, zaprášené hlavní třídě Centralvillu pěšky ke štábu. Když míjel Luau, dostal chuť na další vodku, ale do dveří zrovna vcházel kapitán Davidson, a Ljubov pokračoval.

Lidé ze Shackletonu už čekali v zasedačce. Velitel Yung, s nímž se už setkal, s sebou tentokrát přivedl z oběžné dráhy pár nových tváří. Neměli na sobě uniformy a chvíli trvalo, než si Ljubov, trošku šokovaný, všiml, že to nejsou pozemšťané. První, jmenoval se Or, byl chlupatý Cetián, celý tmavě šedý, silný a přísný, beze stopy úsměvu. Druhý, Lepennon, vysoký, světlý a s dobrými způsoby, byl Hainišan. Srdečně Ljubova pozdravili a Lepennon řekl: „Zrovna jsem četl vaši zprávu o vědomém ovládání paradoxního spánku u Athšeanů, doktore Ljubove.“ Bylo to příjemné a taky bylo příjemné, když člověka oslovili jeho vlastním, zaslouženým titulem doktor. Brzy vyšlo najevo, že strávili nějaký čas na Zemi a že mohou být poradci nebo něco podobného, ale velitel, když je představoval, se o jejich statutu ani postavení nezmínil.

Místnost se zaplňovala. Přišel Gosse, ekolog kolonie, a taky kompletní honorace: kapitán Susun, hlava odboru rozvoje planety čili drvoštěpských operací, jehož hodnost, stejně jako Ljubovova, byla nezbytnou formalitou pro uklidnění vojenských mozků. Kapitán Davidson přišel sám, vzpřímený, mužný, a jeho úzký a ostře řezaný obličej byl klidný a poněkud upjatý. Po obou stranách dveří stáli strážní. Vojenské krky trčely jako kůly. Porada byla zjevným vyšetřováním. Kdo to zavinil? Já to zavinil, pomyslel si Ljubov zoufale, ale přes své zoufalství se díval na kapitána Dona Davidsona, sedícího za stolem proti němu, pohrdavě a znechuceně.

Velitel Yung mluvil velmi tiše. „Jak víte, pánové, moje loď přistála na Světě jednačtyřicet, aby tu vysadila další skupinu kolonistů a nic jiného; cílem Shackletonu je Svět osmaosmdesát, Prestno v oblasti Hainiše. Avšak útok na váš předsunutý tábor vzhledem k tomu, že k němu došlo během našeho týdenního pobytu, nelze jen tak ignorovat – zvlášť z hlediska určitého vývoje, o němž jste měli být informováni o něco později, pokud by se tedy události vyvíjely normálně. Skutečnost je taková, že statut Světa jednačtyřicet jako zemské kolonie je nyní revidován a masakr v táboře může způsobit, že rozhodnutí úřadů bude ukvapené. Avšak i rozhodnutí, jež můžeme učinit my, musí být rychlé, protože tu nemůžeme loď příliš zdržovat. Tedy za prvé bychom se rádi ujistili, že všechny závažné skutečnosti jsou známé všem přítomným. Zpráva kapitána Davidsona byla zaznamenána a my všichni z lodi jsme ji slyšeli. Dobrá, vy také. Kdo se tedy chce kapitána Davidsona na něco zeptat? Já osobně bych něco vědět chtěl. Vrátil jste se, kapitáne Davidsone, druhý den do prostoru ve velké helikoptéře a s osmi vojáky. Měl jste k tomuto letu povolení nadřízeného důstojníka z Centralvillu?“

Davidson povstal. „Měl, pane.“

„Byl jste oprávněn přistát a zapálit prales kolem prostoru tábora?“

„Ne, pane.“

„Ale přesto jste jej zapálil.“

„Ano, pane. Pokoušel jsem se vykouřit huňáče, kteří povraždili moje lidi.“

„Velmi dobře. Chcete se na něco zeptat, pane Lepennone?“

Vysoký Hainišan si odkašlal. „Kapitáne Davidsone,“ řekl, „domníváte se, že lidé ve Smithově Táboře byli pod vaším velením většinou spokojení?“

„Ano, domnívám se, že byli.“

Davidsonovo chování bylo rázné a přímočaré; zdálo se, že se naprosto neznepokojuje tím, že je v maléru. Jistě, důstojníci flotily a cizinci z lodi nad ním nemají žádnou pravomoc a za ztrátu dvou set mužů se musí odpovídat jen nadřízenému plukovníkovi, stejně jako za to, že bez povolení podnikl odvetnou akci. A plukovník tu byl taky a poslouchal ho.

„Byli dobře živeni, dobře ubytováni, nebyli přepracováni, alespoň v rámci možností hraničářského tábora?“

„Ano.“

„Nevyžadoval jste kázeň příliš drsně?“

„Ne“

„Co myslíte, že tedy motivovalo vzpouru?“

„Já vám nerozumím.“

„Jestliže nikdo nebyl nespokojen, proč někteří z nich zmasakrovali zbytek a zničili tábor?“

Nastalo varovné ticho.

„Můžu něco říct?“ zeptal se Ljubov. „Domorodí pomocníci, Athšeané zaměstnaní v táboře, se připojili k útoku lidí z lesa na pozemšťany. Kapitán Davídson o nich ve své zprávě mluví jako o ‚huňáčích‘.“

Lepennon vypadal dotčeně a znepokojeně. „Děkuju, doktore Ljubove. Nerozuměl jsem tomu. Považoval jsem slovo ‚huňáč‘ za výraz označující pozemskou kastu, která vykonává v dřevorubeckých táborech podřadné práce. Protože jsem jako ostatní věřil, že Athšeané jsou neagresivní druh, nikdy mě nenapadlo, že by mohli být zmíněnou skupinou. A upřímně řečeno, neuvědomil jsem si, že s vámi ve vašich táborech spolupracují. Jenže teď už skoro vůbec nechápu, co útok a vzpouru vyprovokovalo.“

„Nevím, pane.“

„Když kapitán říkal, že lidé pod jeho velením byli spokojeni, zahrnoval do toho také domorodce?“ otázal se Cetián Or suše a mumlavě. Hainišan se toho okamžitě chytil. Zaujatým, zdvořilým hlasem se Davidsona zeptal: „Co myslíte, byli Athšeané ve vašem táboře spokojeni?“

„Pokud vím, ano.“

„Nebylo v jejich postavení nebo práci, kterou dělali, něco neobvyklého?“

Ljubov cítil, jak narůstá napětí. Jako by někdo utahoval šroub, v něm, v plukovníku Donghovi a jeho mužstvu, ve veliteli hvězdoletu. Jen Davidson zůstal klidný a uvolněný. „Nic neobvyklého.“

Ljubov pochopil, že na Shackleton se dostaly jen jeho vědecké práce. Jeho protesty, dokonce jeho celoroční odhady „Domorodého postoje k přítomnosti kolonistů“ vyžadované úřady, zůstaly hluboko v zásuvce některého stolu ve štábu. Tihle dva nepozemšťané o vykořisťování Athšeanů nevěděli vůbec nic. Velitel Yung to věděl, určitě, byl dole už dřív a pravděpodobně ohrady pro huňáče viděl. Každopádně velitele flotily, který létá na koloniálních tratích, nemusel nikdo příliš poučovat o vztazích pozemšťanů a jejich domorodých pomocníků. Ať už se způsobem, jak koloniální úřady zvládají svoje záležitosti, souhlasí nebo ne, rozhodně ho to šokovat nemohlo. Ale pokud jde o Cetiána a Hainišana, co ti mohou vědět o zemských koloniích, pokud se cestou někam jinam jen náhodou na jednu z nich nedostanou? Lepennon ani Or neměli ani v nejmenším úmyslu na téhle planetě přistát. Nebo tu možná neměli v úmyslu přistát, ale když se dozvěděli, že tu jsou nějaké problémy, trvali na tom. Proč je sem vůbec velitel přivedl – ze své vůle nebo chtěli oni sami? Ať už šlo o kohokoli, měli v sobě jakýsi náznak moci, závan suché, nakažlivé vůně síly. Ljubovovo bolení hlavy bylo to tam. Ovládl ho pocit obezřetnosti a vzrušení a obličej mu plál. „Kapitáne Davidsone,“ řekl. „Mám pár otázek týkajících se vašeho předvčerejšího střetnutí se čtyřmi domorodci. Jste si jist, že jedním z nich byl Sam neboli Selver Thele?“

„Myslím si to.“

„Jste si vědom, že vás osobně nenáviděl?“

„O tom nevím.“

„Nevíte? Vzhledem k tomu, že jeho žena zemřela ve vaší ubytovně vzápětí potom, co došlo mezi vámi a ní k sexuálnímu styku, považuje vás za odpovědného za její smrt. Copak jste to nevěděl? Zaútočil na vás už jednou, tady v Centralvillu, na to jste zapomněl? Jde tedy o to, zda Selverova soukromá nenávist ke kapitánu Davidsonovi může posloužit jako částečné vysvětlení nebo motivace tohoto bezprecedenčního útoku. Athšeané nejsou přímo neschopni osobního násilí, to nikdy žádná z mých studií netvrdila. Adolescenti, kteří nezvládají řízené snění nebo zpěv jako řešení sporu, se hodně perou a boxují a ne vždy jen z dobrého rozmaru. Avšak Selver je dospělý a v obou uměních zkušený. Jeho první útok na kapitána Davidsona, jehož jsem byl zčásti svědkem, byl nepochybně pokusem zabít ho. Což mimochodem platí i o kapitánově obraně. Tehdy jsem se domníval, že útok je jen ojedinělým psychotickým incidentem, důsledkem hněvu a stresu a že jeho opakování není pravděpodobné. Mýlil jsem se. Kapitáne, když na vás ti čtyři Athšeané vyrazili ze zálohy, jak popisujete ve své zprávě, octl jste se tváří k zemi?“

„Ano.“

„V jaké poloze?“

Davidsonův klidný obličej získal napjatý a tuhý výraz a Ljubov pocítil záchvěv výčitek svědomí. Chtěl donutit Davidsona, aby se zapletl do svých lží, donutit ho, aby jednou mluvil pravdu, ale nechtěl ho před ostatními ponižovat. Obvinění ze znásilnění a vraždy posílilo obraz mužného chlapáka Davidsona, ale teď se tato podoba octla v nebezpečí: Ljubov naznačoval, že tohoto vojáka, chladnokrevného tuhého zabijáka, srazili na zem nepřátelé velcí jako šestileté děti… Co jen musel Davidson překonat, aby si vybavil okamžik, jak leží a dívá se na zelené mužíčky poprvé zdola a ne shora?

„Ležel jsem na zádech.“

„Měl jste hlavu dozadu nebo na stranu?“

„Už nevím.“

„Pokouším se tu, kapitáne, upozornit na něco, co může vysvětlit, proč vás Selver nezabil, i když měl důvod vás nenávidět a jen pár hodin předtím se zúčastnil vyvraždění dvou set mužů. Zajímá mě, jestli jste náhodou neležel v některé z poloh, které, pokud je zaujme Athšean, zabrání jeho protivníkovi, aby pokračoval ve fyzické agresi.“

„To nevím.“

Ljubov se rozhlédl kolem stolu. Na všech obličejích se zračila zvědavost a jisté napětí. „Tato gesta a polohy, brzdící agresi, patrně vycházejí z jakési přirozené báze, mohou být pozůstatkem přežívajících spouštěcích mechanismů a odpovědí na ně. Zároveň se vyvíjejí i sociálně, jsou naučené. Nejpůsobivější a nejúplnější je poloha vleže na zádech, se zavřenýma očima a hlavou pootočenou tak, že krk je zcela odkrytý. Myslím, že zdejší Athšeané nedokážou zranit nepřítele, který tuto polohu zaujme. Aby uvolnil jejich hněv nebo agresivitu, musel by udělat něco jiného. Když vás, kapitáne, povalili, nezačal Selver mimochodem zpívat?“

„Cože?“

„Nezačal zpívat?“

„To nevím.“

Stop. Dál se nehne. Ljubov užuž pokrčil rameny a vzdal to, když Cetián řekl: „Proč, pane Ljubove?“ Nejvýraznější charakteristikou poněkud drsného temperamentu Cetiánů je zvědavost, nevypočítavá a nevyčerpatelná zvědavost. Cetiáni prý i umírají dychtivě, protože jsou zvědaví, co bude dál.

„Víte,“ začal Ljubov, „Athšeané nahradili fyzický zápas jakýmsi rituálním zpěvem. Je to opět univerzální sociální rys, který může mít přirozený základ, i když kategorii ‚přirozenosti‘ je poněkud obtížné zavádět do lidských osobností. Každopádně zdejší vyšší primáti vesměs užívají vokálního souboje dvou samců. Je to spousta kvílení a hvízdání, přičemž dominantní samec může v závěru uštědřit tomu druhému ránu. Avšak obvykle jen stráví zhruba hodinu tím, že se pokoušejí jeden druhého přeřvat. Athšeané sami ve svých pěveckých utkáních vidí nejen určitou podobnost se soubojem odehrávajícím se mezi samci, ale soudí, že nejde jen o uvolnění agresivity, ale také o umělecký projev. Lepší umělec vyhrává. Zajímalo by mě, zda Selver nad kapitánem Davidsonem zpíval, a pokud ano, proč – jestli proto, že ho nemohl zabít, nebo protože dal přednost nekrvavému vítězství. Tyhle otázky najednou nabyly na důrazu.“

„Doktore Ljubove,“ řekl Lepennon, „nakolik jsou tyto systémy regulující agresi účinné? A jsou univerzální?“

„U dospělých ano. Tvrdili to všichni, od koho jsem čerpal informace, a potvrzovala to má vlastní pozorování. Až do předvčerejška. Násilí, fyzický útok nebo vražda mezi nimi prakticky neexistují. Jsou tu náhody, samozřejmě. A existují tu i psychotici. I když těch druhých není moc.“

„Co dělají s násilnickými psychotiky?“

„Izolují je. Doslova. Na malých ostrovech.“

„Athšeané jsou masožravci, ne? Loví zvěř?“

„Ano. Maso je základem jejich stravy.“

„To je skvělé,“ řekl Lepennon. Jeho bílá pleť vzrušením ještě vybledla. „To je přece lidská společnost s efektivním protiválečným blokem! Čím za to platí, doktore Ljubove?“

„Nejsem si jist, pane Lepennone. Snad možnostmi vývoje. Jsou statickou, stabilní, uniformní společností. Nemají dějiny. Jsou dokonale integrovaní a naprosto neprogresivní. Dalo by se říct, že milují les, v němž žijí. Dosáhli vrcholného stavu. Ale nechci tím naznačovat, že nejsou schopni adaptace.“

„Pánové, tohle jsou sice velice zajímavé věci, avšak v poněkud specifickém ohledu a patrně ani příliš nesouvisejí se záležitostmi, jež se tu pokoušíme objasnit…“

„Kdepak. Promiňte, plukovníku Donghu, ale tady může jít o podstatu věci. Nebo ne, doktore?“

„Zrovna uvažuji o tom, jestli právě teď neprokázali svou schopnost adaptace. Tím, že přizpůsobili své jednání nám – přesněji jednání zemské kolonie. Čtyři roky se k nám chovali, jako se chovají jeden k druhému. Nehledě na fyzické rozdíly usoudili, že jsme stejného druhu jako oni. My však jsme nereagovali, jak by podle nich měli příslušníci jejich druhu reagovat. Ignorovali jsme vztahy práva i povinnosti vyhnout se násilí. Zabíjeli jsme, znásilňovali, rozprašovali vesnice a zotročovali místní obyvatelstvo. Ničili jsme jejich společenství, káceli jejich les. Nebylo by překvapující, kdyby usoudili, že nejsme lidé.“

„A že je tudíž možné nás zabíjet jako zvířata, ano, ano,“ řekl Cetián, kterému logika činila potěšení. Lepennonův obličej se však ani nepohnul, byl jako z bílého kamene. „Zotročovali jste je?“ řekl.

„Kapitán Ljubov tu pronáší své osobní názory a své vlastni teorie,“ řekl plukovník Dongh, „které, musím prohlásit, považuji za poněkud vzdálené od pravdy. Diskutovali jsme spolu o těchto záležitostech již dřív a tvrdím, že v žádném případě to tak nelze chápat. My nezaměstnáváme otroky, pane. Někteří domorodci mají v našem společenství důležité funkce. Dobrovolné pracovní sbory místních obyvatel jsou součástí všech dočasných táborů. K tomu, abychom mohli plnit dané úkoly, máme omezený počet personálu a potřebujeme dělníky. Využíváme všechny, které můžeme získat, ale v žádném případě ne na základě čehokoli, co lze nazývat otroctvím. To rozhodně ne.“

Lepennon chtěl něco říci, ale Cetián ho předběhl. „Jak jsou obě rasy početně zastoupeny?“ zeptal se.

Gosse odpověděl: „K dnešnímu datu je tu dva tisíce šest set jedenačtyřicet pozemšťanů. Ljubov i já odhadujeme populaci místních pomocníků na tři milióny. Velice přibližně.“

„Tahle statistická data jste, pánové, měli zvážit dřív, než jste začali měnit zdejší tradice,“ řekl s nesouhlasným, ale dokonale nefalšovaným smíchem Or.

„K tomu, abychom dokázali vzdorovat jakémukoli typu agrese, kterou zdejší domorodci mohou projevit, jsme dostatečně vyzbrojeni a vybaveni,“ řekl plukovník. „Avšak názor první výzkumné mise a štábu našich výzkumníků-specialistů, vedeného kapitánem Ljubovem, byl shodný a dával na srozuměnou, že Novotahiťané jsou primitivní, bezbranný, mírumilovný druh. Nyní se zdá, že tato informace byla naprosto mylná –“

Or plukovníka přerušil. „Naprosto! Považujete nyní tento lidský druh za primitivní, nikoliv nebezpečný, mírumilovný, plukovníku? Ne. Ale věděl jste od počátku, že vaši pomocníci z této planety jsou lidé? Stejní lidé jako vy, já nebo Lepennon – všichni přece pocházíme z jednoho původního kmene z Hainiše –“

„To je jen vědecká teorie. Obávám se…, pokud vím –“

„To je historická skutečnost, plukovníku.“

„Nikdo mě nedonutí, abych to jako skutečnost připustil,“ odsekl starý plukovník, který se začal rozehřívat, „nemám rád, když mi někdo cpe do mých vlastních úst cizí názory. Skutečnost je taková, že tihle huňáči jsou metr vysocí, jsou porostlí zeleným kožichem, nespí, a pokud jde o můj pohled na věc, nejsou to vůbec lidské bytosti.“

„Ale vy, kapitáne Davidsone,“ řekl Cetián, „považujete místní pomocníky za lidi, ne?“

„Nevím.“

„Ale souložil jste s jednou – s ženou onoho Selvera. Souložil byste rovněž se zvířecí samicí? A co vy ostatní?“ Podíval se na purpurového plukovníka, na nachovějící majory, zesinalé kapitány, hrbící se specialisty. V jeho obličeji se objevilo pohrdání. „Nedomýšleli jste to do důsledků,“ řekl. Podle měřítek, jež sám uznával, právě všecky brutálně urazil.

Slova z propasti zaraženého ticha nakonec vysvobodil velitel Shackletonu. „Tragédie Smithova Tábora jasně souvisí s celkovými vztahy mezi kolonií a domorodci a není v žádném případě nepodstatnou nebo izolovanou epizodou. Z toho musíme vycházet. Vzhledem k tomu, že jde o tak závažný případ, můžeme vám jistým způsobem ulehčit problémy. Hlavním cílem naší cesty nebylo vysadit tu pár set děvčat, i když vím, že jste na ně čekali, ale dorazit na Prestno, kde vznikly nějaké problémy, a dodat tamní vládě superkom, vysílač s okamžitou možností komunikace.“

„Cože?“ zeptal se inženýr Sereng. Všechny hvězdy kolem stolu se zastavily.

„Typ, který máme na palubě, je jeden z prvních a stál zhruba asi tolik co roční produkt jedné planety. To ovšem bylo před sedmadvaceti lety planetárního času, když jsme opouštěli Zemi. Dnes je dělají relativně levněji, jsou součástí výbavy na nových lodích flotily a časem by i k vám dorazila buď automatizovaná loď, nebo plavidlo s posádkou, aby jeden dostala i vaše kolonie. Přesně řečeno, měla by to být loď koloniálního úřadu s lidskou posádkou a měla by k vám dorazit za devět a půl pozemského roku, jestli se nepletu.“

„Jak to víte?“ zeptal se někdo a tím veliteli Yungovi připravil půdu. S úsměvem řekl: „Díky superkomu, který máme na palubě. Pane Ore, to zařízení vymysleli vaši lidé. Snad byste je měl zdejším kolonistům, kteří nejsou obeznámeni s terminologií, blíže popsat.“

Cetián se ani nenapřímil. „Nebudu se pokoušet vysvětlovat přítomným princip funkce superkomu,“ řekl. „Výsledný efekt lze ovšem přiblížit jednoduše: jde o okamžitý přenos zprávy na jakoukoli vzdálenost. Jeden z prvků soustavy musí být umístěn na tělese s velkou hmotností, druhý kdekoli ve vesmíru. Od uvedení na oběžnou dráhu je Shackleton v každodenním spojení se Zemí, vzdálenou nyní dvacet sedm světelných let. Informacím nyní cesta tam spolu s odpovědí netrvá čtyřiapadesát let, jako je tomu u elektronických zařízení. Netrvá vůbec. Propast času mezi jednotlivými světy přestala existovat.“

„Okamžitě poté, co jsme vystoupili z časové dilatace do planetárního prostoročasu, zavolali jsme domů,“ pokračoval tlumeným hlasem velitel. „A dozvěděli jsme se, co se za těch dvacet sedm let, která jsme strávili cestou, stalo. Časová bariéra pro tělesa platí i nadále, pro informace už ne. Je vám snad jasné, že je to pro nás, jako druh žijící mezi hvězdami, stejně důležité jako kdysi v našem vývoji řeč. Efekt bude tentýž: umožní to budování společnosti.“

„Pan Or a já jsme před dvaceti sedmi roky opustili Zemi jako zmocněnci našich vlád, Tau II a Hainu,“ řekl Lepennon. Mluvil pořád stejně jemným a prostým hlasem, avšak vřelost už z něj vyprchala. „Když jsme Zemi opouštěli, mluvili lidé o tom, že nyní, když existuje možnost spojení, by bylo reálné vytvořit jakési společenství civilizovaných světů. Společnost světů už dnes existuje osmnáct let. Pan Or a já jsme vyslanci rady této společnosti, a máme tudíž určité pravomoci i odpovědnost, kterou jsme neměli, když jsme opouštěli Zemi.“

Trojice z paluby pokračovala ve vysvětlování výhod vysílače s okamžitou možností komunikace a problémů již existující mezihvězdné supervlády… Nezbývalo než věřit – anebo nevěřit. Vždyť stejně jako mohla Společnost světů už existovat, mohli i lhát! Zpočátku Ljubov o jejich tvrzení pochyboval, avšak po chvíli, když všechno zvážil, usoudil, že jeho podezření je jen projevem fungování mechanismů obrany, a není podložené. Praví vojáci, zvyklí uvažovat v naučených formulkách, na tom byli zcela opačně. Zvlášť ti, kteří se specializovali na obranu, byli nutně přesvědčeni, že kdokoli si začne činit zničehonic nárok na nadřízenost, je buď lhář, nebo spiklenec proti vládě. Ne že by byli omezenější než Ljubov, jen se na rozdíl od něj nesnažili uchovat si za každou cenu nezaujatost v myšlení.

„Máme tomu všemu věřit jen proto, že nám to říkáte, pane?“ zeptal se plukovník Dongh a v hlase mu zněla důstojnost i určitý patos. Byl příliš zmatený, než aby dokázal myslet jen ve vyjetých kolejích. Věděl, že by Orovi ani Lepennonovi a ani Yungovi věřit neměl, ale věřil jim a to mu nahánělo strach.

„Ne,“ řekl Cetián. „Ta doba už je pryč. Dřív kolonie našeho typu musela věřit všemu, co se dozvěděla od lidí letících kolem, a zastaralým zprávám. Teď už nemusíte. Můžete si všechno ověřit. Dáme vám superkom určený pro Prestno. Máme na to povolení Společnosti. Získali jsme je, to je samozřejmé, jeho prostřednictvím. Vaše kolonie je v těžké situaci. V horší, než jsem se z vašich zpráv domníval. Jsou velice neúplné, zřejmě díky cenzuře nebo hlouposti. Teď máte superkom a můžete se přímo domluvit s úřady na Zemi. Můžete požádat o pokyny, takže se dozvíte, co máte dělat dál. Vzhledem k podstatným změnám, k nimž došlo v organizaci vlády na Zemi od té doby, co jsme ji opustili, bych vám to doporučoval udělat okamžitě. Jednat na základě zastaralých příkazů, předstírat nevědomost nebo se pokoušet o autonomii už není možné.“

Cetián se tvářil nakysle a stejně jako mléko se kyselosti už nezbavil. Or projevoval pánovitou nadřazenost a zdálo se, že velitel Yung by ho měl usadit. Ale měl na to pravomoc? Jak vysoké je vlastně postavení „vyslance rady Společnosti světů“? Kdo tu vlastně velí, pomyslel si Ljubov a pocítil zahryznutí strachu. Hlava ho znovu rozbolela a vrátil se i svíravý pocit, jako kdyby mu kolem spánků někdo pevně utahoval řemen.

Díval se přes stůl na Lepennonovy bílé ruce s dlouhými prsty, levou přes pravou, klidné, položené na prázdné leštěné desce stolu. Bílá kůže rukou byla podle Ljubovových, na Zemi tvořených estetických norem defektem, avšak jejich klid i síla se mu velice líbily. Pro Hainišany je civilizace cosi přirozeného. Žijí v ní už příliš dlouho. Umějí být společenští i intelektuální a mají přitom graciéznost kočky lovící v zahradě a jistotu vlaštovky dohánějící léto nad mořem. Vědí, jak žít. Nikdy nemusí předstírat nebo být falešní. Jsou, co jsou. Nikdo, jak se zdá, se nehodí do lidské kůže víc než oni. Vyjma – možná – zelených mužíčků, úchylných, zakrslých, přepřizpůsobivých huňáčů bez vývoje, kteří jsou tak absolutní, tak čestní, tak jistí sami sebou…

Jeden z důstojníků, Benton, se Lepennona zeptal, jestli jsou na této planetě pouze coby pozorovatelé (zaváhal) Společnosti světů nebo zda si činí nároky na pravomoc vůči… Lepennon mu zdvořile odpověděl: „Jsme tu jako pozorovatelé. Nemáme právo rozhodovat, jen podávat zprávy. Jste zodpovědní pouze vládě na Zemi.“

Plukovník Dongh s úlevou řekl: „Potom se v podstatě nic nemění –“

„Zapomněl jste na superkom,“ přerušil ho Or. „Jen co tahle debata skončí, naučím vás, plukovníku, jak s ním zacházet. Můžete se potom poradit s vašimi koloniálními úřady.“

„Vzhledem k tomu, že vaše problémy jsou dost naléhavé a že Země je členem Společnosti světů a její koloniální řád se v posledních letech mohl poněkud změnit, je rada pana Ora jak vhodná, tak včasná,“ řekl velitel Yung. „Měli bychom být panu Orovi a panu Lepennonovi vděční, že se rozhodli přenechat této kolonii superkom určený pro Prestno. Rozhodli se sami a já tomuto rozhodnutí mohu pouze tleskat. Zbývá už jen rozřešit poslední záležitost a rád bych se s vámi předtím poradil. Jestliže máte pocit, že vaší kolonii hrozí další a mohutnější útoky domorodců, můžu loď na týden nebo na dva zadržet na oběžné dráze jako pevnost. Rovněž můžu evakuovat ženy. Děti tu ještě nejsou, že?“

„Ne, pane,“ řekl Gosse. „Jen čtyři sta dvaaosmdesát žen.“

„Dobrá. Mám místo pro tři sta osmdesát cestujících a další stovka by se ještě vešla. Hmota pasažérů navíc může cestu domů o rok či o dva prodloužit, ale je to možné. Naneštěstí nic víc nemůžu udělat. Musíme pokračovat k Prestnu, což je, jak víte, váš nejbližší soused, vzdálený 1,8 světelného roku. Můžeme se tu pouze zastavit cestou zpátky na Zemi, ale to bude nejdříve za tři a půl pozemského roku. Vydržíte tak dlouho?“

„Ano,“ řekl plukovník a ostatní se k němu přidali jako ozvěna. „Tohle bylo varování. Příště nás nikdo nepřistihne nepřipravené.“

„A naopak,“ řekl Cetián, „přežijí domorodci ještě tři a půl pozemského roku?“

„Ano,“ řekl plukovník. „Ne,“ řekl Ljubov. Díval se na Davidsona a začínala se ho zmocňovat horečnatá panika.

„Prosím, plukovníku?“ řekl Lepennon zdvořile.

„Jsme tu už čtyři roky a domorodcům se daří dobře. Je tu dost prostoru, abychom jej mohli všichni sdílet. Jak se můžete přesvědčit, planeta není dostatečně osídlena a ostatně, kdyby tomu tak nebylo, úřady by ji neuvolnily pro účely kolonizace. A pokud by domorodci znovu ztratili hlavu, nezastihnou nás nepřipravené. Byli jsme prostě mylně informováni o jejich povaze, ale jsme dost vyzbrojeni a schopni se ubránit. Žádná odvetná opatření ale neplánujeme. Koloniální předpisy je přímo zakazují. I když nevíme, jaké nové články mohla vláda ke starému řádu připojit, budeme se zatím řídit těmi, na nichž jsme stavěli a která důsledně odmítají masové odvety nebo genocidu. Nebudeme ani volat o pomoc. Koneckonců, od kolonie ve vzdálenosti sedmadvacet světelných let od mateřské planety se očekává, že bude naprosto samostatná, a nevím, co na tom může superkom ve skutečnosti změnit, dokud budou lodi i lidé cestovat rychlostí blízké rychlosti světla. Budeme prostě dál posílat domů dřevo a starat se o sebe. Ženy nejsou v nebezpečí.“

„A co vy, pane Ljubove?“ řekl Lepennon.

„Jsme tu už čtyři roky. Nevím, zda zdejší lidská kultura přežije další čtyři. Pokud jde o celkovou ekologii planety, myslím, že se mnou bude Gosse souhlasit, když řeknu, že jsme nenávratně zlikvidovali životní systémy na jednom velkém ostrově a způsobili velké škody na tomto subkontinentu zvaném Sornol. Budeme-li pokračovat v těžbě dřeva dosavadním tempem, dokážeme proměnit většinu plochy planety na poušť během desetiletí. Nebude to způsobeno chybným velením kolonie nebo chybami v řízení Lesní správy. Bude stačit jen dodržovat plány rozvoje, navržené na Zemi bez dostatečných znalostí planety, jejích životních systémů a místního obyvatelstva.“

„Je to tak, pane Gosse?“ ozval se zdvořilý hlas.

„Myslím, Raji, že trochu přeháníš. Nedá se popřít, že Mokrý ostrov, který byl proti mým doporučením vykácen, je nenávratně ztracen. Jestliže v nějaké oblasti vykácíme víc lesa, než je únosné, přestane se množit podrost a především systém jeho kořenů váže půdu na prázdných plochách. Bez něj se půda velmi rychle mění na spraš a je díky dešťům a větru odplavována. Ale nemohu souhlasit s tím, že naše základní dispozice jsou chybné, tedy pokud se řádně dodržují. Vycházejí z pečlivého průzkumu planety. Tady na Hlavním, kde jsme je dodržovali, jsme měli úspěch: eroze je minimální a získaná orná půda je vysoce úrodná. Když se vykácí prales, neznamená to, že vždycky vznikne poušť – pokud nás nezajímá pouze pohled veverky. Nemůžeme sice přesně předpovědět, jak se zdejší ekosystémy přizpůsobí novému prostředí, tvořenému nikoli jen lesem, ale pastvinami a poli, jak je předpokládá plán rozvoje, ale víme, že mají dobré vyhlídky na přežití.“

„Totéž tvrdil Úřad pro obhospodařování půdy o Aljašce v době prvního hladomoru,“ řekl Ljubov. Hrdlo měl sevřené, takže jeho hlas zněl pisklavě a chraptivě. Počítal s tím, že ho Gosse podpoří. „Kolik smrků jsi v životě viděl, Gosse? Nebo sněžných sov? Vlků? Eskymáků? Z místních rostlinných a živočišných druhů na Aljašce zbylo po patnácti letech plánu rozvoje tři desetiny procenta. Teď už je to nula. Ekologie lesa je choulostivá záležitost. Jestli zmizí les, může zmizet jeho fauna s ním. Athšeané mají pro svět a pro les jediné slovo. Musím trvat na tom, veliteli Yungu, že i když kolonie není v bezprostředním nebezpečí, planeta je –“

„Kapitáne Ljubove,“ řekl starý plukovník, „podle řádů není žádný specialista oprávněn k tomu, aby vydával důstojníkům jiných složek takováto prohlášení. K tomu mají právo pouze vyšší důstojníci kolonie. Od tohoto okamžiku nebudu v žádném případě tolerovat nějaké pokusy poskytovat informace a rady bez předchozího svolení.“

Ljubova ovládl pocit, že byl přistižen při něčem, čeho se neměl dopustit. Omluvil se a pokusil se vypadat klidně. Ne, nesmí ztratit sebevládu. Musí ovládnout hlas, nesmí chraptět, musí si podržet víru v sebe samotného.

„Z mého pohledu to vypadá tak,“ pokračoval plukovník, „že jste se, kapitáne Ljubove, dopustil závažných chyb, pokud jde o odhad mírumilovnosti a míry agresivity zdejších domorodců. To, že jsme spoléhali na váš úsudek specialisty, bylo také příčinou strašlivé tragédie ve Smithově Táboře. Takže se obávám, že si budeme muset počkat, než se do dalších rozborů pustí někdo jiný ze specialistů pomocných sborů. Vaše teorie jsou od základu chybné.“

Ljubov sklopil hlavu a pokoušel se strávit, co právě vyslechl. Jen ať ti lidé z lodi vidí, jaksi tu ostudu všichni přehazují jako horký brambor, tím lépe. Čím víc neshod se projeví, tím víc je budou tihle vyslanci chtít zkontrolovat a prohlédnout si je. A tu blamáž si zasloužil – zmýlil se. Ať jde moje důstojnost k čertu, pokud to dá lesním lidem šanci, pomyslel si Ljubov a pocit ponížení a křivdy ho ovládl natolik, že mu do očí vstoupily slzy. Uvědomil si, že ho Davidson pozoruje.

Ztuhle se napřímil, krev se mu nahrnula do obličeje, duněla mu ve spáncích. Ten parchant Davidson si na něj odfrkávat nebude. Copak si Or nebo Lepennon nevšimli, co je to za člověka a jakou tady má moc, zatímco Ljubovova pravomoc, nazývaná „poradní“, je jednoduše směšná? Jestliže tu kolonisté zůstanou jen pod kontrolou toho superrádia, pak se masakr ve Smithově Táboře téměř s jistotou stane záminkou pro systematické vyhlazování domorodců. Nejspíš to bude bakteriologická exterminace. Za tři a půl roku se Shackleton vrátí na Nové Tahiti a najde prosperující zemskou kolonii a žádné problémy s huňáči už nebudou. Vůbec žádné. Škoda že se objevil ten mor, podnikli jsme proti němu všecka opatření, přesně podle řádu, ale musel to být nějaký druh mutace. Huňáči neměli přirozenou obranu, zvládli jsme jen záchranu malé skupiny tím, že jsme ji dopravili na Nové Falklandy v jižní hemisféře, a daří se jim tam dobře, všem šedesáti dvěma…

Porada už netrvala dlouho. Když skončila, Ljubov vstal a naklonil se přes stůl k Lepennonovi. „Musíte oznámit Společnosti, aby něco udělala pro záchranu lesů a lesních lidí,“ řekl téměř neslyšně, se sevřeným hrdlem. „Určitě to udělejte, prosím vás.“

Hainišanovy oči se setkaly s jeho. Byl to pohled odměřený, ale i laskavý a hluboký. Bez jediného slova.

4

Bylo to neuvěřitelné. Všichni zešíleli. Tenhle zatracený cizí svět jako kdyby jim uklouzl všem pod nohama, dobrou noc a hezké sny, a huňáči jakbysmet. Kdyby mu to, co zažil na „poradě“ a při následujícím rozdílení úkolů, někdo promítl, nevěřil by tomu.

Velitel lodi Hvězdné flotily a líže boty dvěma humanoidům. Inženýři a technici padají na zadek a vzdychají nad rádiem s parádičkami, které jim daruje se spoustou povýšeného frkání a vytahování Cetián, jako kdyby vysílač s okamžitou možností komunikace nebyl pozemskou vědou předvídán už před spoustou let! Humanoidi ten nápad ukradli, sestavili to a pojmenovali superkom, takže nikdo si neuvědomuje, že to není nic jiného než rychlá vysílačka. Ale ze všeho nejhorší byl ten cvok Ljubov, který se vztekal a brečel, a plukovník Dongh, který ho to nechal provozovat, nechal ho urážet Davidsona a důstojníky štábu a celou kolonii. A celou tu dobu tam ti dva cizáci seděli a pošklebovali se jim, malá šedivá opice a velký bílý buzerant a ohrnovali nad lidmi nos.

Bylo to dost špatné. A nebylo to o nic lepší, ani když Shackleton odletěl. Nevadilo, že ho poslali na Novou Jávu do tábora, kterému velel major Muhamed. Plukovník ho musel exemplárně potrestat: ačkoliv ve skutečnosti mohl starý Ding Dong být rád, že tenkrát na Smithově ostrově udělal ten odvetný ohýnek. Jenže celá akce byla porušením disciplíny, a tak musel Davidson dostat důtku. V pořádku, taková jsou pravidla hry. Zato v nich nejsou ty nesmysly, co lezou z toho přerostlého televizoru, kterému říkají superkom – a celý štáb ho uctívá jako nového plechového boha.

Nařízení z Úřadu pro kolonie v Karáčí: Omezit kontakty mezi pozemšťany a Athšeany na příležitosti zvolené Athšeany. Jinými slovy už nebylo možné vlítnout do ohrady pro huňáče a povzbudit v nich pracovní morálku. Využívání dobrovolných pracovních sil se nedoporučuje: využíváni nucené práce je zakázáno. To je skoro totéž. Jak by, do pytle, měli stihnout práci? Chce Země dřevo nebo ne? Posílají automatické nákladní lodě na Nové Tahiti jednu za druhou, čtyři za rok, každá může naložit prvotřídní dřevo v hodnotě třiceti miliónů nových dolarů pro matičku Zemi. To se ví, že lidi ze správy rozvoje ty peníze chtějí. Jsou to obchodnici. Tyhle zprávy oni neposílají, to pozná i blázen.

Koloniální statut Světa 41 – proč neříkají jako dřív Nové Tahiti? – se přehodnocuje. Do té doby, než bude rozhodnuto, by měli kolonisté ve styku s domorodými obyvateli dodržovat výjimečnou opatrnost… Použití zbraní vyjma osobních a v sebeobraně je bez výjimky zakázáno – zrovna jako na Zemi, ale tam už nesmí člověk nosit ani osobní zbraně. Jaký smysl tedy mělo táhnout se sedmadvacet světelných let na samý okraj prostoru a tam si nechat poručit žádné zbraně, žádný napalm, žádné granáty, nic, vůbec nic, jen se posadit jako hodní malí kluci a nechat huňáče, aby člověku plivali do ksichtu, zpívali písničky a pak mu píchli kudlu do podbřišku a spálili tábor. Ale dotknout se těch roztomilých zelených kámošů? Kdepak, pane, to ne!

Důrazně se doporučuje dodržovat zásady opatrnosti a vyhýbat se konfliktům. Jakákoli agrese či odveta se přísně zakazují.

Do toho by se klidně daly shrnout všechny pokyny a kdejaký hlupák by poznal, že to nejsou názory Úřadu pro kolonie. Ty se za třicet let natolik změnit nemohly. Sedí v něm praktičtí, realističtí lidé, kteří vědí, co život na vzdálených planetách obnáší. Bylo to jasné. Každému, kdo se nepomátl z geošoku, muselo být jasné, že tahle sdělení ze „superkomu“ jsou podvrh. Mohla být nachystaná přímo v samotném aparátu, celá sada odpovědí na hodně pravděpodobné otázky, a všecko mohl ovládat počítač. Jenže inženýři tvrdí, že by na to přišli, a asi ano. V tom případě sice ta věc okamžitě komunikuje, ale s jiným světem! A ten svět není Země! Ani za nic! Na druhém konci tohohle malého triku nedatlují odpovědi lidi, ale cizáci, humanoidi. Nejspíš Cetiáni, protože oni ten aparát vyrobili a je to mazaná hromada lumpů. Je to zrovna ten druh, co si dělá fakticky zuby na mezihvězdné panství. Hainišani s nimi samozřejmě budou spiknutí, všechny ty kecy, co z nich mělo krvácet srdce v takzvaných pokynech, měly hainišanský přídech. Co cizáci sledují dlouhodobě, je odtud těžké odhadnout: pravděpodobně jim jde o oslabení pozemské vlády tím, že do té doby, dokud nebudou sami silnější, ji zavlečou do „Společnosti světů“. A potom sami převezmou moc. Ale prohlédnout jejich plán s Novým Tahiti není tak složité. Chtějí, aby za ně huňáči vyhladili pozemšťany. Prostě svážou pozemšťanům ruce spoustou falešných pokynů ze superkomu a zabíjení může začít. Humanoidi pomáhají humanoidům: krysy pomáhají krysám.

A plukovník Dong to sežral. Byl náchylný k poslouchání rozkazů. Dokonce to Davidsonovi řekl: „Hodlám plnit rozkazy štábu na Zemi, Done, a jako že je bůh nade mnou, ty budeš stejně plnit moje rozkazy a na Nové Jávě rozkazy majora Muhameda.“ Je to hlupák, starý Ding Dong, ale má Davidsona rád a Davidson má rád jeho. Škoda že plnit jeho rozkazy znamená zrazovat lidskou rasu spiknutí cizáků. Bylo mu starého vojáka líto. Hlupák, ale loajální a statečný. Žádný rozený zrádce jako ten ubrečený, udrbaný chcípák Ljubov. Jestli existuje jediný člověk, kterému přál, aby ho huňáči dostali, pak je to ten chytrák Raj Ljubov, co se bratříčkuje s cizáky.

Někteří lidé, zvlášť když pocházejí z oblastí kolem Asie a Indie, jsou skutečně rození zrádci. Ne všichni, ale někteří. Jako jsou jiní lidé rození spasitelé. Záleží jen na tom, jak jsou stvoření, stejně jako to, že obvykle jsou euroafrického původu a mají dobrou fyzičku; to není nic, z čeho by si chtěl dělat zásluhy. Pokud bude mít příležitost zachránit ženy i muže z Nového Tahiti, udělá to anebo se o to alespoň pokusí, ale fest. O nic víc přece nejde.

Ženy, kolem těch je teď tanec. Odvolali všech deset píchaček, které byly na Nové Jávě, a žádnou novou z Centralvillu neposlali. „Není to bezpečné,“ blekotají ve štábu. Což je pro lidi ve třech vysunutých táborech zatraceně tvrdé. Co čekají, že tu chlapi budou dělat, když si nesmějí přefiknout huňáčskou samici a lidské samice jsou jen pro ty šťastné parchanty na Hlavním? Jsou z toho jen hrozivé hlavoboly. Ale dlouho to vydržet nemůže, celá situace je příliš nesmyslná, než aby mohla být stabilní. Jestli se věci nezačnou vracet do normálních kolejí alespoň teď, když je Shackleton pryč, pak si holt kapitán D. Davidson bude muset dát trochu práce navíc, aby jim pomohl.

Ráno toho dne, kdy opouštěl Hlavní ostrov, museli propustit všechny huňáčské dělníky. Pronést dlouhou vznešenou řeč v haťmatilce, aby jí rozuměli, otevřít vrata ohrad a nechat všechny huňáče do jednoho odejít, všechny ty ochočené nosiče, kopáče, kuchaře, metaře, sluhy, pokojské. Nezůstal ani jeden. Někteří z nich byli u svých pánů od založení kolonie před čtyřmi pozemskými roky. Ale něco jako věrnost jim je cizí. I pes nebo šimpanz by zůstali. Tihle parchanti byli vyvinutí nejvýš tak jako krysy nebo hadi, dost mazaní jen na to, aby se obrátili a začali kousat, jen co je pustí z klece. Ding Dong zcvokl, když nechal všechny tyhle huňáče, aby se ztratili někde kolem. Měli je naládovat na Mokrý ostrov a nechat je tam vyhladovět, to by bylo nejlepší konečné řešení. Jenže Dong má pořád nahnáno z těch dvou humanoidů a jejich mluvící krabice. Takže když se divocí huňáči rozhodnou zopakovat masakr ze Smithova Tábora, budou teď mít po ruce spoustu čerstvých rekrutů, kteří navíc budou znát celé město, jeho chod, budou vědět, kde jsou skladiště zbraní, kde jsou stanoviště stráží a všecko ostatní. Jestli Centralville vypálí, budou si ve štábu moct poděkovat sami sobě. Nic jiného si nezaslouží, když se nechali podfouknout zrádci, poslouchali humanoidy a ignorovali rady chlapů, kteří vědí, co jsou huňáči zač.

Nikdo z chlápků ze štábu nebyl v táboře a neviděl popel a trosky a spálená těla jako on. Pořád má ještě před očima Okiho tělo venku před táborem, tam, co zrovna se svými lidmi kácel. Z obou očí mu trčely šípy, jako kdyby byl nějaký druh pohádkového hmyzu s anténami vysunutými do vzduchu. Kristepane, pořád to před sebou vidí.

S jednou věcí snad ale nebudou chlapi z Hlavního váhat, ať už falešné „pokyny“ tvrdily, co chtěly – s použitím „osobních střelných zbraní“ v sebeobraně. Mají tam plamenomety a kulomety, šestnáct malých helikoptér s kulomety a vrhače napalmových konzerv a pět velkých helikoptér s plnou výzbrojí. Těžké zbraně stejně nejsou zapotřebí. Stačí doletět s helikoptérou nad některou z vykácených oblastí, pochytat tam kupu huňáčů, s těmi jejich prašivými luky a šípy, naházet na ně napalm a jen se dívat, jak běhají kolem a hoří. To bude úplně stačit. Když si to představil, trochu ho to vzpružilo. Asi jako když pomyslel na ženskou. Nebo když si vzpomněl na toho huňáče Sama, co na něj skočil a kterému musel rozmlátit držku čtyřmi ranami, jednou po druhé. Byla to živá vzpomínka, navíc vyvolaná barvitější představivostí, než má většina lidí, proč by byl falešně skromný, prostě už je takový.

Je totiž fakt, že jediné okamžiky, kdy muž je naprosto a úplně mužem, jsou, když se zmocňuje ženské nebo zabíjí jiného muže. Není to původní, četl to v nějaké staré knize, ale je to pravda. Proto si takové scény rád vybavoval. Dokonce i když huňáč vlastně nebyl muž.

Nová Jáva byla nejjižnějším z pěti velkých světadílů, kousek na sever od rovníku, a tak tu bylo tepleji než na Hlavním nebo na Smithově ostrově, které byly klimaticky nejvýhodněji položené. Tepleji a o hodně víc vlhko. V období dešťů pršelo na Novém Tahiti všude a pořád, ale v severních oblastech to byl tichý jemný déšť, který padal bez ustání, avšak nikdy v něm nebylo zima a člověk ani nezmokl. Tady dole padal liják v kýblech a provázely ho bouře monzunového typu, ve kterých se nedalo dokonce ani chodit, neřkuli pracovat. Před takovým deštěm ochránila jen pevná střecha nebo les, tak byl hustý. Ze všech těch kapek z listů člověk zmokl, jistě, ale když už byl skutečně uvnitř, než se monzun zdvihl, sotva si bylo možné všimnout, že vane vítr. Potom venku huíí!, vítr podrážel nohy a slintal červené tekuté bahno, na něž déšť měnil vymýcené plochy. Žádný úprk zpátky do lesa nebyl dost rychlý; v lese ale bylo tma a horko a snadno se v něm dalo zabloudit.

Velící důstojník major Muhamed byl uprděný parchant. Všecko na Nové Jávě se dělalo podle předpisů. Těžba dřeva v kilopásech, na vykácených plochách se sázel podrost, opušťáky do Centralvillu se vydávaly striktně bez zvýhodňování pro všechny, halucinogeny byly na příděl a jejich užívání ve službě trestáno a tak dál. Avšak jednu dobrou vlastnost Muhamed měl: nevolal pořád do štábu. Nová Jáva byla jeho tábor a tak ji taky vedl. Neměl příkazy ze štábu nijak rád. Když přišel rozkaz, poslechl ho a nechal huňáče jít a zamkl všecky zbraně vyjma malých pistolí. Ale sám příkazy a rady nevyhledával. Ani ve štábu ani nikde jinde. Byl to svéprávný typ: věděl, kdy má pravdu. To byla jeho velká chyba.

Ještě když sloužil na štábu, měl Davidson občas příležitost nahlédnout do papírů ostatních důstojníků. Jeho neobyčejná paměť si takové věci dokázala podržet a dovedl si například vybavit, že Muhamedovo IQ bylo 107. Zatímco jeho, už to tak bylo, bylo 118. Byl to rozdíl jedenácti bodů, ale samozřejmě že to starýmu Muhymu říct nemohl, a Muhy to sám poznat nedokázal. Takže nemělo smysl ani pokoušet se mu něco vykládat. Myslel si, že všecko ví lip než Davidson, a to mu stačilo.

Vlastně byli ze začátku všichni poněkud uprdění. Nikdo z těchhle chlapů na Nové Jávě nevěděl nic o krvavé řeži ve Smithově Táboře kromě toho, že velitel opustil tábor hodinu předtím, než se to stalo, a tak zůstal jediný naživu. Když se to podalo takhle, znělo to nepěkně. Dalo se chápat, proč se na něj ze začátku dívali jako na Jonáše nebo ještě hůř, jako na nějakého Jidáše. Ale až ho poznají, lip to pochopí. Začali už chápat, že je všecko možné, jen ne dezertér a zrádce a že se ochraně kolonie na Novém Tahiti před zradou zcela obětuje. A začínali chápat, že zbavit se huňáčů bude jediná cesta k tomu, aby byl tenhle svět bezpečný pro pozemský styl života.

Nebylo příliš těžké zasít mezi drvoštěpy tyhle myšlenky. Neměli ty malé zelené krysy nikdy moc v lásce. Přes den je museli honit do práce a v noci hlídat, ale teď začínali chápat, že huňáči nejsou jen odporní, ale taky nebezpeční. To když jim Davidson vyprávěl, co našel ve Smithově Táboře, když jim popsal, jak dva humanoidi z flotily vymyli mozky celému štábu, když jim vysvětlil, že likvidace pozemšťanů na Novém Tahiti je jen drobnou epizodou ve velkém spiknutí cizáků proti Zemi, a když jim připomněl jasná, střídmá čísla, dva a půl tisíce lidí proti třem miliónům huňáčů. Teprve potom se začali stavět na jeho stranu.

Teď už za ním stál dokonce i důstojník ekologické kontroly. Nebyl jako chudák starý Kees, který cvokatěl z toho, že mu lidi střílejí červené jeleny, a potom jemu samotnému prostřelili břicho ti podlí huňáči. Tenhle chlápek, Atranda, huňáče nenáviděl. Upřímně řečeno, byl taky trochu cvok. Prodělal geošok nebo něco na ten způsob a měl takový strach, že huňáči přepadnou tábor, až se choval jako ženská, která se bojí znásilnění. Ale tak jako tak je užitečné mít na své straně místního specialistu.

Získávat pro své názory velitele smysl nemělo. Davidson, který dovedl lidi dobře odhadnout, poznal téměř okamžitě, že by to k ničemu nevedlo. Muhamed byl úzkoprsý člověk bez formátu. Byl vůči Davidsonovi zaujatý a nedokázal to překonat – týkalo se to oné záležitosti ve Smithově Táboře. Řekl mu jen tolik, že ho nepovažuje za spolehlivého.

Byl to parchant spokojený sám se sebou, ale způsob, jímž na Nové Jávě velel, se vší strnulostí, se Davidsonovi hodil. Ovládnout stmelenou organizaci, zvyklou jen plnit rozkazy, je vždycky jednodušší než získat vedoucí postavení ve volné skupině, složené z nezávislých jedinců. A totéž platí i v případě velení jednotce, která provádí obranné i útočné vojenské operace. Protože tady jednou bude velet on. Muhy je dobrý šéf dřevorubeckého tábora, ale ne voják.

Davidson si dával záležet, aby k sobě připoutal ty nejlepší drvoštěpy a mladé důstojníky. Nepospíchal. Když těch, kterým mohl důvěřovat, bylo už dost, nechal deset z nich vynést ze zamčeného skladiště starého Muhyho ve sklepě kulturáku, plného válečných hraček, pár věciček. Jednu neděli si potom vyrazili do lesa, pohrát si.

Před pár týdny objevil Davidson huňáčské město a teď tuhle kratochvíli předhodil svým mužům. Mohl to zvládnout sám, ale takhle to bylo lepší. Upevnilo to kamarádství, mezi chlapy vznikly opravdové vztahy. Dopochodovali k městu za bílého dne a všechny huňáče, které načapali na zemi, pokropili napalmem a spálili je. Potom nastříkali střechy jejich doupat benzínem a upekli zbytek. Ti, co se pokusili dostat ven, koupili každý dávku zápalného želé. Byl to skoro umělecký kousek, počkat si u krysí díry na ty malé krysy, až vylezou, nechat je, ať si myslí, že se jim to povedlo, a pak je osmahnout odzdola nahoru, až z nich byly pochodně. Ty jejich zelené kožichy se krásně škvařily.

Ale upřímně řečeno, o moc víc vzrušující než honit obyčejné krysy, asi jediná divoká zvířata, která zbyla na staré matičce Zemi, to nebylo. Ale přece něco: huňáči jsou o moc větší než krysy a člověk ví, že mu to můžou taky zkusit oplácet, i když to tentokrát neudělali. Někteří z nich si dokonce místo aby utíkali, prostě lehli na záda a zavřeli oči. Byl to hnus. Mysleli si to i další kámoši a jeden z nich se z toho poblil, tak se mu udělalo špatně, když upálil jednoho z těch, co si jen tak lehli na zem. Byla to parta tvrdých chlapů, a tak nenechali naživu ani samice, aby je ojeli. Všichni předem souhlasili s Davidsonem, že tohle je něco, co má zatraceně blízko k perverzitě. Homosexualita je normální, to je mezi lidmi. Ale třebaže tyhle potvory i mají stejné příslušenství jako ženy, lidi to nejsou. Bylo lepší dopřát si vzrušení z toho, že je člověk zabíjí, a zůstat čistý. To všichni dobře chápali a chovali se podle toho.

Když se vrátili do tábora, drželi všichni jazyk za zuby, nevytahovali se dokonce ani před kámoši. Byli to dobří chlapi. Muhamed se o výpravě nedoslechl ani slovo. Pokud šlo o něj, tak věděl jen to, že všichni jeho chlapi jsou príma hodní kluci, co si hledí řezání klád a od huňáčů se drží stranou, ano, pane. A ať tomu věří dál, dokud nepřijde den D.

Protože huňáči by měli zaútočit. Někde. Tady nebo na některý z táborů na Královském ostrově. Nebo na Hlavním. Davidson to věděl. Byl jediným důstojníkem v celé kolonii, který to věděl. Falešná skromnost ať jde stranou, věděl, že má pravdu. Nikdo jiný kromě mužů, které měl čas přesvědčit, mu nevěřil. Ale ostatní měli všichni dříve nebo později uvidět, že měl pravdu.

A pravdu měl.

5

Bylo to šokující střetnout se tváří v tvář se Selverem. Když letěl z vesnice na úpatí kopce do Centralvillu, pokoušel se Ljubov pochopit, proč to byl takový šok, dobrat se k tomu, co mu tak pocuchalo nervy. Protože nikoho by přece nemělo to, že se setká se starým a dobrým přítelem, vystrašit.

Nebylo jednoduché přesvědčit vůdkyni města, aby ho pozvala. Tuntar byl celé léto hlavním cílem jeho výzkumu, měl tu několik skvělých informátorů, navázal dobré vztahy s chýší a vůdkyně ho nechávala svobodně se účastnit společných záležitostí a zaznamenávat je. Ovšem vymámit z ní teď pozvání, byť prostřednictvím několika bývalých otroků, kteří zůstali v této oblasti, zabralo spoustu času. Nakonec mu vyhověla a poskytla mu tak podle nových směrnic „příležitost zvolenou Athšeany samotnými“. Trvalo na tom spíš jeho vlastní svědomí než plukovník. Dong chtěl, aby sem šel. Měl z huňáčů strach. Řekl Ljubovovi, aby všechno pořádně omrkl, aby se „podíval, jak teď reagují, když jsme je nechali na pokoji“. Doufal, že mu to dodá rovnováhu. Ljubov nedokázal usoudit, zda zpráva, kterou podá, plukovníkovi Dongovi přinese znovu rovnováhu nebo ne.

Les byl kolem Centralvillu všemi směry vykácen do vzdálenosti deseti mil a pařezy už ztrouchnivěly. Zbyla veliká nudná pláň podrostu, připomínající v dešti šedivou srst. Pod ježatými listy semenáčů vyrůstaly trpasličí osiky a keříky šalvěji, které, až budou větší, poskytnou na oplátku ochranu semenáčkům stromů. Kdyby pláň nechali na pokoji, dokázala by dokonce i v tomto deštivém klimatu celá oblast znovu zarůst lesem během třiceti let a za století dosáhnout plného vzrůstu. Kdyby ji nechali na pokoji.

Náhle se znovu objevil les v prostoru, ne v čase; nekonečné množství zelených odstínů pokrývalo pomalu se vzdouvající kopce severního Sornolu dole pod helikoptérou.

Jako většina pozemšťanů Ljubov na Zemi nikdy neprocházel mezi divokými stromy a nikdy neviděl les větší než domovní blok. Na Athše se zpočátku cítil v lese sklíčený a nejistý, nekonečná změť kmenů, větví a listí ho svou zelení a hnědavým soumrakem dusila. Hmota a směs soupeřících životů, natlačených na sebe a dmoucích se ven a vzhůru ke světlu, ticho, tvořené množstvím nepatrných, nic neznamenajících zvuků, lhostejnost vegetace k přítomnosti ducha, to všechno ho znepokojovalo a raději se jako ostatní držel na pasekách a pobřežích. Avšak s přibývajícím časem začínal mít les rád. Gosse si z něj utahoval, říkal mu pan Gibbon a upřímně řečeno, Ljubov se svým kulatým, tmavým obličejem, dlouhýma rukama a předčasně šedivějícími vlasy trochu jako gibbon vypadal. Jenže gibboni už vyhynuli. Tak jako tak, ať už se mu to líbilo nebo ne, ve svém postavení musel do lesa chodit, a teď, po čtyřech letech, byl mezi stromy doma možná víc než kde jinde.

Začal taky mít rád jména, jimiž Athšeané pojmenovávali svou zemi a její jednotlivá místa, ta sonorní dvouslabičná slova: Sornol, Tuntar, Ešreth, Ešsen – to bylo teď Centralville, Endtor, Abtan, a nade vším pak Athše, což znamenalo les, ale také svět. Země, Terra, Tellus je také půda i planeta zároveň, to jméno má dvojí smysl, a přece jeden. Pro Athšeany nebyla půda, země, planeta tím, čemu se mrtví vracejí a díky čemuž živí žijí: základní látkou jejich světa nebyla země, ale les. Pozemský člověk byl z hlíny, z rudého prachu. Athšean byl z větví a kořenů. Neryli své obrazy nikdy do kamene, vždy do dřeva.

Posadil helikoptéru na první malou paseku na sever od města a pěšky došel k ženské chýši. Ve vzduchu visel čpavý pach athšeanského sídliště, tvořený kouřem ze dřeva, mrtvými rybami, aromatickými trávami a cizím potem. Vzduch v domech, ukrytých zpola v podzemí, byl směsí kysličníku uhličitého a různých pachů a pozemšťan si na ni mohl zvyknout jen těžko. Mnoho hodin, plných nových poznatků a vjemů, strávil Ljubov zpola ohnutý a udušený v takovém páchnoucím šeru mužské chýše v Tuntaru. Jenže, jak se zdálo, tentokrát ho dovnitř nikdo nepozve.

Nepochyboval o tom, že obyvatelé města vědí o masakru ve Smithově Táboře, od něhož uplynulo už šest týdnů. Určitě se o něm dozvěděli vzápětí, zprávy se z ostrova na ostrov šířily dost rychle, třebaže zase ne tak, aby to ospravedlňovalo přesvědčení dřevorubců o „zázračné moci zdejší telepatie“. Určitě také věděli, že brzy po masakru bylo osvobozeno tisíc dvě stě otroků z Centralville. Ljubov souhlasil s plukovníkem, že domorodci budou druhou událost chápat jako důsledek první. Vyvolává to, jak by řekl plukovník, „mylný dojem“, ale to pravděpodobně není důležité. Důležité je, že otroci byli osvobozeni. To špatné, co se stalo, se odestát nemůže, ale přinejmenším už se to neděje. Teď by měli začít znovu: domorodci bez bolestného nechápavého údivu, proč s nimi „čovekové“ zacházejí jako se zvířaty, a oni bez břemene vysvětlování a bez hlodání nesmazatelné viny.

Věděl, že pokud se má mluvit o něčem, z čeho jde strach nebo o čem se těžko mluví, cení si tu otevřenosti a jasných slov. Čekal, že obyvatelé Tuntaru projeví možná triumf, ale nebudou se tvářit omluvně ani odmítavě nebo záhadně. Ale nestalo se nic z toho. Nikdo s ním dohromady nemluvil.

Přišel sem pozdě odpoledne, což se rovnalo tomu, jako kdyby na Zemi přišel časně po svítání. Athšeané spali – kolonisté, jako často, ignorovali očividný fakt – avšak údobí jejich fyziologického útlumu probíhalo mezi polednem a čtvrtou odpoledne, zatímco u pozemšťanů mezi třetí a pátou ráno. Athšeané měli dvouvrcholový cyklus zvýšení teploty a aktivity; vrcholy se dostavovaly za soumraku a za rozbřesku. Většina z dospělých spala pět až šest hodin ze čtyřiadvaceti a jejich spánek byl rozdělen do několika fází, jen muži zasvěcení do snění nespali víc než dvě hodiny denně. Když se nepočítaly jejich stavy krátkého spánku a snění a považovaly se za „lenost“, dalo se tvrdit, že nikdy nespí. Bylo mnohem jednodušší říkat tohle než se snažit pochopit, o co vlastně jde.

Ljubov se objevil v Tuntaru na skloníku dne, kdy město začínalo po údobí klidu ožívat. Všiml si, že je tu spousta nových obličejů. Obyvatelé si ho zkoumavě prohlíželi, ale nikdo se s ním nepokusil promluvit, byly to jen stíny, putující po vzdálených cestách, ve stínu velkých dubů. Nakonec přece jen narazil na někoho, koho znal, sestřenici vůdkyně Šerrar, bezvýznamnou, málo chápavou stařenu. Pozdravila se s ním jako obvykle, ale nechtěla odpovědět na žádné dotazy po vůdkyni a dvou jeho nejlepších informátorech. Egathovi – sadaři, a Tubabovi – pánu snů. Vůdkyně má moc práce, a kdo je Egath, myslí snad Gebana? A Tubab? Ten je možná tady někde nebo taky ne. Pověsila se na Ljubova, nikdo jiný však s ním nemluvil. Kulhavá, ubrblaná, svraštělá, zelená babizna ho provázela přes mlází a mýtiny Tuntaru k mužské chýši. „Ti uvnitř nemají čas,“ řekla Šerrar.

„Sní?“

„Jak to můžu vědět? Jen pojď, Ljubove, pojď se kouknout…“ Věděla, že vždycky stál o to, vidět něco, ale nevěděla, co by mu měla ukázat, aby ho odvedla někam pryč. „Pojď se kouknout na rybářské sítě,“ řekla nanicovatě.

Zahlédl oči mladé dívky, která po něm střelila pohledem. Byly temné a nepřátelské, takový pohled u Athšeana ještě nezahlédl, snad jen u malých dětí, když je vystrašila jeho výška a obličej bez srsti. Ale tahle dívka vystrašená nebyla.

„Proč ne,“ odpověděl Šerrar. Pochopil, že jedinou možností je podřídit se. Jestli si Athšeané skutečně vyvinuli – konečně a rázně – smysl pro skupinové nepřátelství, pak to musí akceptovat a jednoduše se jim pokusit ukázat, že zůstal tím starým, důvěryhodným, v ničem nezměněným přítelem.

Ale jak se mohl jejich způsob vnímání a myšlení změnit po tak dlouhé době tak rychle? A proč? Pokud šlo o Smithův Tábor, byla příčina zřejmá: Davidsonova nesnesitelná krutost mohla dovést dokonce i Athšeany k násilí. Ale tohle město nebylo nikdy obětí útoku pozemšťanů ani cílem nájezdů verbířů otroků, nevidělo, že by kolem byl les kácen nebo vypalován. On sám tu byl – ani antropolog nedokáže vždycky vymazat svůj stín z obrazu, který kreslí – ne víc než před dvěma měsíci. Jistě, vědí, co se stalo ve Smithově Táboře, a jsou mezi nimi uprchlíci, bývalí otroci, kteří trpěli v rukou pozemšťanů a kteří o tom vyprávěli. Ale copak zvěsti a to, co slyšeli, mohlo vyvolat tak výrazné změny – když neútočnost je v téhle kultuře a společnosti tak hluboce zakořeněná, když je součástí jejich podvědomí, jejich „času snění“, jejich psychologie? Že lze vražednou krutostí vyprovokovat i Athšeana, aby se pokusil zabít, to věděl; dokonce toho byl jednou i svědkem. Že lze nesnesitelným útlakem podobně vyprovokovat i rozbité společenství, tomu po tom, co se stalo ve Smithově Táboře, musel uvěřit. Ale že pouhé řeči a zprávy, ať už jsou sebevíc děsivé a vyvolávající odpor, mohou vyrovnanou společnost těchto lidí donutit jednat proti svým zvykům a rozumu, naprosto pozměnit životní styl, tomu věřit nemohl. Bylo to psychologicky nepravděpodobné. Něco tomu chybělo.

V okamžiku, kdy došel k chýši, vynořil se z ní starý Tubab. Za starcem se objevil Selver.

Selver prolezl nízkým průchodem, napřímil se, zamžoural do bledého denního světla, tlumeného deštěm a listovím. Jeho tmavé oči se setkaly s Ljubovovým pohledem a zastavily se. Ani jeden z nich nepromluvil. Ljubov pocítil strach.

Při zpátečním letu helikoptérou uvažoval, co způsobilo ten šok, kde se vzal strach. Proč jsem se Selvera bál? Byla to ne-prokazatelná intuice nebo vágní a falešná analogie? V každém případě byl ten strach iracionální.

Mezi Ljubovem a Selverem se nic nezměnilo. To, co Selver udělal ve Smithově Táboře, bylo možné ospravedlnit. Ale i kdyby se to ospravedlnit nedalo, nic to neměnilo. Jejich přátelství bylo příliš hluboké, a morální pochyby na tom nic změnit nemohly. Měli za sebou těžké doby, kdy učili jeden druhého – víc než v obvyklém slova smyslu – vlastní jazyk. Mohli spolu mluvit bez zábran. A Ljubovovu lásku k příteli prohlubovala vděčnost, kterou cítí zachránce k tomu, jehož život měl právo zachránit.

Teprve v tomto okamžiku si skutečně uvědomil, jak hluboké je jeho přátelství a oddanost k Selverovi. Pocházel snad jeho strach z obav, že Selver by teď mohl, když se naučil racionálně nenávidět, odmítnout i jeho, odvrhnout Ljubovovu oddanost, že by s ním mohl jednat ne jako s přítelem, ale jako s „jedním z nich“?

Dlouho se dívali jeden na druhého. Potom se Selver pomalu otočil ke Ljubovovi a napřáhl ruce.

Mezi lesními lidmi je dotyk hlavním kanálem komunikace. Mezi pozemšťany dotek vždycky spíše naznačuje hrozbu, agresi, a tak lidem často mezi potřesením ruky a sexuálním laskáním nezbývá už nic. Celou tuhle prázdnotu Athšeanům vyplňují různě druhy doteků. Laskání jako signál a ujištění je pro ně stejně podstatné jako pro matku a dítě či pro milence, jeho důležitost však je sociální, nikoli jen mateřská či sexuální. Je součástí jejich jazyka, má své přesné významy, je kodifikované, a přece nekonečně proměnlivé. „Pořád omakávaj tlapama jeden druhýho,“ šklebili se někteří z kolonistů, neschopni spatřit v těchto výměnách doteků nic vyjma vlastního ero-tismu, který, soustředěný výhradně na sex a potom potlačený a frustrovaný, útočí a otravuje každý příjemný pocit, každou lidskou odpověď. Je to vítězství oslepeného a tiše se plížícího Cupida nad velkou, na vejcích sedící matkou všech moří a hvězd, všech listů všech stromů, všech pohybů všech lidí, Venuší Genetrix…

Takže Selver došel ke Ljubovovi s napřaženýma rukama a po pozemském způsobu si s ním potřásl pravicí. Potom ho uchopil za obě ruce přímo nad lokty a zatřásl s nimi. Nesahal Ljubovovi o moc výš než do pasu a to činilo všechny jejich pohyby obtížnými a neohrabanými. Přesto nebylo v doteku malých, tenkých, zelenou srstí obrostlých paží nic nejistého nebo dětinského. Bylo to jako znovunabytí důvěry. Ljubov byl rád, že se mu jí dostalo.

„Selvere, nečekal jsem, že tě tu potkám. Strašně rád bych s tebou mluvil –“

„Ted nemůžu, Ljubove.“

Řekl to jemně, ale sotva promluvil, Ljubovova naděje, že jejich přátelství zůstalo nezměněné, se vytratila. Selver se změnil. Změnil se výrazně, od kořenů.

„Můžu přijít jindy,“ řekl Ljubov naléhavě, „můžeme si promluvit jindy, Selvere? Je to pro mě důležité –“

„Dnes odtud odcházím,“ řekl Selver dokonce ještě jemněji, ale pustil Ljubovovy ruce a podíval se stranou. Doslova ho vytěsnil z doteku. Mrav vyžadoval, aby Ljubov udělal totéž, a rozhovor by měl skončit. Ale potom by tu už neměl vůbec s kým mluvit! Starý Tubab se na něj dokonce ani nepodíval, město se k němu obrátilo zády. Jenže tohle byl Selver, jeho přítel.

„Selvere, možná myslíš, že mezi námi leží to zabíjení u Kelme Deva. Ale není to tak, možná že nás víc spojuje. Všichni vaši lidé z ohrad pro otroky byli osvobozeni, ani tohle už mezi námi neleží. A i kdyby – vždycky to tak bylo – já pořád… pořád jsem stejný, jako jsem byl, Selvere.“

Athšean chvíli neodpovídal. Jeho zvláštní obličej, velké hluboké oči, výrazné rysy znetvořené jizvami a zastřené krátkou hedvábnou srstí, která rámovala a současně rozostřovala, tento obličej se od Ljubova odvrátil, sevřený, neústupný. Potom se, jakoby proti své vůli, rozhlédl kolem. „Ljubove, neměl jsi sem chodit. A dřív než uplynou dvě noci, měl bys zmizet z Centralvillu. Nevím, kdo jsi. Bylo by lepší, kdybych tě nikdy nepoznal.“

Dořekl to a odvrátil se. Odcházel lehce, jako kočka s dlouhýma nohama, zelená skvrnka mezi tmavými duby Tuntaru. Byl pryč a Tubab šel pomalu za ním, aniž se na Ljubova jedinkrát podíval. Na dubové listy, na úzké stezky k domům a k řece padal bez jediného zvuku jemný déšť. Zaslechnout ho mohl jen ten, kdo pozorně naslouchal. Nekonečný chór lesa byl příliš mnohovrstevný pro nesoustředěnou, zraněnou mysl.

„Selver je bůh,“ řekla stará Šerrar. „Pojď se teď podívat na rybářské sítě.“

Ljubov odmítl. Zůstat by bylo nezdvořilé i netaktické. A neměl na to ani pomyšlení.

Pokoušel se namluvit sám sobě, že Selver ho neodmítal jako Ljubova, ale jako pozemšťana. Nebyl v tom rozdíl. Nikdy nebude.

Byl téměř znechucen, když zjistil, jak moc ho bolí být zraňován. Tento druh nedospělé citlivosti ho zahanboval, měl by už mít tvrdší kryt.

Malá čarodějnice, zelený kožich zaprášený a postříbřený kapkami deště, si s úlevou oddechla, když mu říkala na shledanou. Musel se usmát, když ji pozoroval ze startující helikoptéry, jak, seč může, kulhavě poskakuje mezi stromy. Jako ropucha, která unikla hadovi.

Kvalita je důležitá záležitost, ale stejně tak kvantita; důležitost je tu relativní. Obvyklý vztah dospělého jedince k někomu, kdo je mnohem menší, se může vyznačovat arogancí, protektorstvím nebo laskavostí, může se v něm projevovat tyranství i snaha ochránit, ale vždycky jde o vztah podobný víc vztahu k dítěti než k dospělému. Je-li navíc ona osoba dětského vzrůstu porostlá srstí, provokuje to další postoj, který Ljubov nazval symptomem plyšového medvídka. Vzhledem k tomu, že Athšeané jsou zvyklí hodně se mazlit, nejevily se takové projevy nepřirozené, ale přesto zůstávala jejich motivace podezřelá. A konečně bylo nutno vzít v úvahu i nevyhnutelnou reakci na zrůdnost, podvědomou snahu vyhnout se tomu, co je sice lidské, avšak tak úplně lidsky to nevypadá.

To, že Athšeané, podobně jako pozemšťané, jednoduše občas vypadají legračně, pro Ljubova rozhodně podstatné nebylo. I když někteří z nich vypadali jako ropuchy, sovy, stonožky. Šerrar nebyla první stařena, na kterou se Ljubov podíval zezadu a přitom ho napadlo, že je směšná…

Taky jeden z problémů téhle kolonie, pomyslel si, když zvedl helikoptéru nad zem a Tuntar zmizel pod duby a sady bez listí. Nemáme tu žádné stařeny. Ani starce, vyjma Donga, a i jemu je jen šedesát. Staré ženy se lisí od všech ostatních především tím, že říkají, co si myslí. Pokud se u Athšeanů dá mluvit o vládě, tak jim vládnou staré ženy. Intelekt patří mužům, politika ženám a etika vzájemným vztahům obou – tak je to tu zařízeno. Má to půvab a funguje to, alespoň pokud jde o ně. Přál bych si, aby nám koloniální úřad poslal vedle těch vdavekchtivých, plodných a prsatých holek i pár babiček. Zrovna ta holka, co jsem tuhle v noci měl, je opravdu fajn a je s ní fajn i v posteli, má laskavé srdce, ale probůh, bude trvat ještě čtyřicet let, než vůbec něco muži řekne…

Myslel na staré i mladé ženy, ale kdesi za všemi myšlenkami a úvahami přetrvával šok, intuitivní poznání toho, co nechtělo být poznáno.

Než se ohlásí na štábu, musí si všechno rozmyslet.

Především Selver – co se s ním stalo?

Selver je určitě klíčovou figurou. Znal ho dost dobře, aby věděl, že je skutečně silnou osobností. Dokázal si to někdy předtím uvědomit?

Uvědomil si to, jistě – velice brzy si ho přece vybraly právě proto, že byl výjimečný. Tenkrát to byl „Sam“, sluha tří důstojníků, sdílejících jeden prefabrikovaný domek. Ljubov si pamatoval, jak se tehdy Benson vychloubal, jak dobrého huňáče mají a jak ho správně ohnuli.

Mnoho Athšeanů, zejména páni snů, nedokázalo přizpůsobit vícecyklový rytmus spánku životnímu stylu pozemšťanů. Tím, že byli nuceni v noci spát, ztráceli schopnost upadnout do spánku paradoxního a REM, které svým dvouhodinovým cyklem ovládaly zcela jejich životní styl, zcela odlišný od pozemského pracovního dne. Kdo se jednou naučil snít v bdělém stavu, udržovat duševní rovnováhu ne na ostré hraně rozumu, ale na dvojí základně, dokonalé souhře rozumu a snu, nemohl se to odnaučit, stejně jako se nelze odnaučit myslet. U mnoha mužů se projevily stavy otupenosti, zmatku, odtržení od reality, dokonce katatonie. Ženy, zprvu rozzuřené a potom pokořené, setrvávaly v mrzoutské lhostejnosti právě zotročených. Nejlépe se dařilo mužům, kteří nesnili nebo byli ještě příliš mladí, aby snění ovládali. Dokázali se přizpůsobit a buď pracovali v dřevorubeckých táborech, nebo se z nich stávali sluhové. Sam byl jedním z nich, byl výkonný, nenápadný, vařil, pral, posluhoval, občas posloužil jako obětní beránek svých tří pánů. Naučil se být neviditelným. Ljubov si ho vypůjčoval jako zdroj etnologických informací a díky souznění ducha i povahy si rázem získal jeho důvěru. Zjistil, že Sam je ideálním zdrojem informací, poučeným o všech zvycích svého lidu, že si uvědomuje, co je podstatné, a umí to rychle sdělit. Ljubov s jeho pomocí dokázal pochopit i to, co by propast mezi dvěma jazyky, dvěma kulturami, dvěma druhy rodu člověk jinak nedovolila.

Dva roky Ljubov cestoval, studoval, zpovídal, pozoroval a hledal klíč, který by mu pomohl k mysli Athšeana. Nakonec selhal. Dokonce ani nezjistil, kde je zámek. Studoval spánkové projevy Athšeanů a zjistil, že zjevně žádné spánkové projevy nemají. Připevnil nespočetné elektrody na nespočetné lebky, pokryté zelenou srstí, a nedokázal ze známých vzorců, os a zubů, alf a delt a thét, které se na grafu objevovaly, vyčíst nic smysluplného. Teprve díky Selverovi porozuměl, jaký význam má pro Athšeany slovo „sen“, že znamená také „kořen“ a že právě ono je klíčem ke království lesních lidí. Teprve když začal snímat EEG Selverovi, poprvé uviděl celistvost neobyčejného vzorce mozkových impulsů, projevujících se při stavu snění mezi bděním a spánkem. Tohle snění však odpovídalo pozemskému snění ve spánku, asi jako je Parthenon podobný chatrči z bláta. V podstatě šlo o totéž, avšak to první je úplnější, kvalitnější a ovladatelné.

Co dál, co víc?

Selver mohl uprchnout. Zůstal, zpočátku jako sluha, potom (díky tomu, že Ljubovovo postavení specialisty mělo i některé výhody) jako pomocná vědecká síla. Přestože ho na noc zamykali s ostatními huňáči do ohrady (ubytovny dobrovolného pomocného pracovního sboru). „Odvezu tě do Tuntaru a budeme pracovat tam,“ řekl Ljubov, když se Selverem mluvil snad po třetí, „proč bys tu, probůh, měl zůstávat?“ – „V ohradě je moje žena Thele,“ řekl Selver. Ljubov se ji pokusil vyreklamovat, ale pracovala v kuchyni štábu a seržanti, kteří kuchyň řídili, odmítali jakékoli zásahy ze strany „oficírů“ a „speciálů“. Ljubov navíc musel postupovat velmi opatrně, aby jí naopak nepřidělal zbytečné problémy. Zdálo se, že ona i Selver jsou ochotni trpělivě čekat, dokud se jim nenaskytne příležitost ke společnému útěku nebo dokud nebudou osvobozeni. Huňáči byli v ohradách vždy rozdělováni podle pohlaví – proč, to nebylo nikomu jasné – a muži se se svými ženami vídali málokdy. Ljubov umožnil Selverovi a Thele, aby se scházeli v jeho domku na severním okraji města. Když se jednou Thele vracela do štábu, zahlédl ji Davidson a zjevně ho svou křehkou, bojácnou lehkostí zaujala. Tu noc si ji odvedl k sobě a znásilnil ji.

Při aktu ji zřejmě zabil. K takovým případům už došlo dřív a příčinou patrně byla fyzická nesouměřitelnost. Ať to bylo jakkoliv, přestala žít. Podobně jako někteří pozemšťané dokázali i Athšeané zemřít, když se skutečně rozhodli přestat žít. Tak nebo onak, Davidson zavinil její smrt. Nebyla to první taková vražda. Zato Selver udělal druhý den po její smrti něco, co se ještě nestalo.

Ljubov přišel, až když bylo bezmála po všem. Pořád si dokázal vybavit dusot, s nímž se hnal po Hlavní třídě, horké slunce nad hlavou, prach a klubko mužů. Celá záležitost mohla trvat sotva pět minut, k boji na život a na smrt je to až dost. Když Ljubov dorazil, byl už Selver, oslepený krví, pro Davidsona jen hračkou. Přesto vždycky znovu vstával ze země a útočil, ne zuřivě, ale se zoufalstvím rozumu. Pořád vstával a útočil. Rozzuřil se nakonec Davidson, právě pro tu jeho strašlivou vytrvalost. Levým hákem Selvera srazil na zem a napřáhl nohu, aby mu botou rozdrtil lebku. V tom okamžiku roztrhl Ljubov kruh kolem. Zarazil rvačku (těch deset či dvanáct mužů, kteří rvačku pozorovali, sice vidělo rádo krev, ale teď už byli všichni ukojení a jeho zákrok proti Davidsonovi podporovali) a začal Davidsona nenávidět stejně, jako Davidson začal nenávidět jeho, protože vstoupil mezi zabijáka a smrt.

Jen ten, kdo zabíjí sám sebe, chce zabít jen jednou. Vrah musí zabíjet znovu a znovu.

Ljubov Selvera, lehkého jako pírko, sebral ze země. Zmrzačená tvář se mu tiskla na košili a krev mu skrz ni prosakovala na kůži. Odnesl Selvera do svého domku, fixoval mu zlomené zápěstí, udělal, co bylo v jeho silách, pro jeho obličej a uložil ho do vlastní postele. Noc co noc se pokoušel s ním mluvit a vytáhnout ho z propastné beznaděje smutku a hanby. To všechno bylo, samozřejmě, proti předpisům.

I když se o tom před ním nikdo ani nezmínil. Nemusel. Věděl, že dává v sázku veškerou přízeň, kterou mu kdy důstojníci kolonie věnovali.

Dával vždycky pozor, aby se ve štábu držel na správné straně, a protestoval jen proti extrémním případům brutality vůči domorodcům. Raději přemlouval, než se hádal, a pokoušel se udržovat každý cár síly a vlivu, co mu zbývaly. Vykořisťování Athšeanů zabránit nemohl. Bylo to mnohem horší, než si kdy při výcviku představoval, ale to mu bylo málo platné. Snad jen jeho hlášení koloniálnímu úřadu a komisi pro práva mohly – po padesáti čtyřech letech cesty tam a zpět – mít nějaký efekt. Země se dokonce mohla rozhodnout, že obvyklá koloniální politika je v případě Athše naprosto chybná. Lepší o čtyřiapadesát let později než vůbec. Kdyby ho zdejší nadřízení přestali tolerovat, mohli by jeho hlášení cenzurovat nebo jinak znehodnotit a bylo by po veškeré naději.

Tehdy však byl příliš rozhořčený, než aby svou strategii dodržoval. Jestli se hodlají na jeho péči o přítele dívat jako na inzultaci matičky Země a zradu kolonie, ať jdou všichni do háje. Možná že potom mu přilepí nálepku huňáčomila a to sníží jeho možnou užitečnost pro Athšeany, ale nedokázal postavit obecné dobro nad výmluvnou Selverovu potřebu. Nelze přece zachraňovat lidi tím, že člověk prodá přítele. Davidson, kupodivu rozzuřený drobnými zraněními, jež mu Selver způsobil, a Ljubovovým zásahem, chodil kolem a prohlašoval, že toho huňáčského vzbouřence oddělá, a taky by to, kdyby dostal příležitost, udělal. Ljubov ošetřoval Selvera dnem i nocí dva týdny a potom ho odvezl z Centralvillu do Broteru, města na západním pobřeží, kde měl Selver příbuzné.

Trest za pomoc otrokům při útěku neexistoval, protože Athšeané nebyli otroci (vyjma toho, že ve skutečnosti jimi byli) – byli členy dobrovolných pracovních sborů. Ljubov dokonce nedostal ani důtku. Ale řadoví důstojníci mu přestali důvěřovat úplně, zatímco dříve mu důvěřovali alespoň zčásti. Dokonce jeho kolegové specialisté – exobiolog, zemědělský a lesní koordinátor a ekologové – mu rozličnými způsoby dali najevo, že se choval nerozumně, donkichotsky nebo hloupě. „To sis myslel, že sem jedeš na piknik?“ zeptal se ho Gosse.

„Ne. Vůbec jsem si nemyslel, že to bude nějaký mizerný piknik,“ odsekl Ljubov.

„Nechápu, jak se jako poradce vůbec můžeš dobrovolně ztotožnit s kolonií. Víš přece, že tvory, kterými se zabýváš, to spláchne a pravděpodobně budou zlikvidováni. Tak už to chodí. Taková už je lidská povaha a ty musíš vědět, že ji nezměníš. Tak proč sem lítat a pozorovat proces? Z čirého masochismu?“

„Nevím, jaká je lidská povaha. Možná že snaha zanechat popis toho, co hodláme zlikvidovat, je její součástí. Je na tom ekolog snad o moc líp?“

Gosse narážku ignoroval. „Tak dobře. Piš si svoje zprávy. Ale drž se stranou od krveprolití. Biolog, který zkoumá krysí kolonii, nesahá dovnitř a neloví svou oblíbenou krysu, když na ni někdo zaútočí.“

V tom okamžiku se Ljubov přestal ovládat. Snesl toho už příliš. „Ne, to samozřejmě ne,“ řekl. „Krysu si můžu oblíbit, ale nikdy se nestane mým přítelem. Ale Selver můj přítel je. Vlastně je to na tomhle světě jediný člověk, kterého považuji za přítele.“ Starého dobrého Gosse to ranilo, chtěl Ljubovovi hrát otcovskou figuru a to nikdy nikomu nepomohlo. Ranilo ho to, snad proto, že to byla pravda. A pravda je, co tě osvobozuje… Mám Selvera rád, respektuji ho, zachránil jsem ho, trpěl jsem s ním, a teď se ho bojím. Selver je můj přítel.

Selver je bůh.

Z té malé zelené babice to vypadlo, jako kdyby to věděl každý, jen tak, jako by o někom řekla, že je lovec. „Selver sha’ab.“ Co to znamená shďab? Spousta slov z ženského jazyka, každodenního dorozumívacího prostředku Athšeanů, pocházelo z jazyka mužů, který byl všude stejný. Byla to slova často nejen dvouslabičná, ale i dvousmyslná jako mince, s rubem a lícem. Sha’ab znamená bůh nebo jednotu stavu nebo silnou bytost a také něco zcela jiného, jenže Ljubov si nemohl vzpomenout co. Než se ve svých úvahách dopracoval až sem, byl už doma ve svém domku a mohl se podívat do slovníku, který spolu se Serverem sestavili během čtyř měsíců vyčerpávající, avšak harmonické práce. Jistě: sha’ab, tlumočník.

Bylo to příliš jednoznačné, příliš výstižné.

Měla obě mínění něco společného? Často ano, ačkoli ne tak často, aby se to dalo prohlásit za pravidlo. Jestli bůh je tlumočník, co potom překládá? Selver je vskutku nadaný tlumočník, ale tento dar měl možnost projevit jen díky náhodě, že do jeho světa byl vnesen skutečně cizí jazyk. A co chápat výraz sha’ab jako „ten, kdo překládá z jazyka snu a filozofie a jazyka mužů do řeči všedního dne“? Ale to dokáží všichni páni snů. Může tedy sha’ab být ten, kdo překládá do probouzejícího se života prvotní zkušenost vidění, ten, kdo je spojnicí mezi dvěma realitami, považovanými Athšeany za rovnocenné, času skutečného a času snu, jejichž vztahy, jakkoli živé, jsou nejasné. To je ono: ten, kdo dokáže sdělit ostatním vjemy z podvědomí. „Mluvit“ tímto jazykem znamená tvořit něco nového. Měnit nebo být měněn, radikálně, od kořenů. Protože kořen je sen.

A tlumočník je bůh. Selver přinesl do jazyka svého lidu nové slovo. Udělal nový čin. Slovo, čin, vraždu. Jen bůh může převést tak velkého příchozího, jako je smrt, po mostě mezi světy.

Avšak naučil se zabíjet své bližní ve svých snech o násilí a opuštěnosti nebo ho to naučily činy cizinců, do snů nezakleté? Mluvil svým jazykem nebo z něj mluvil kapitán Davidson? To, co se jevilo kořenit z jeho vlastního utrpení a vyjadřovat proměnu jeho osobnosti, mohlo být ve skutečnosti infekcí, cizím morem, který z jeho lidu nevytvoří novou rasu, ale zničí ji.

Raj Ljubov neměl v povaze uvažovat na téma „Co můžu dělat?“. Charakter a výchova ho určovaly k tomu, aby nezasahoval do záležitostí jiných lidí. Jeho prací bylo zjistit, co dělají, a on sám tíhl k tomu, nechat je to dodělat. Dával přednost tomu, být osvícen, před tím, aby zářil sám, chtěl hledat spíš fakta než pravdu s velkým P. V některých chvílích však i ten nejobjektivnější pozorovatel, pokud by nepředstíral, že byl zbaven všech emocí, stojí tváří v tvář rozhodnutí mezi chladem a zaujetím. Jeho „Co to dělají?“ se náhle mění na „Co to děláme?“ a nakonec na „Co musím dělat?“.

Pochopil, že se právě octl v situaci, kdy musí volit. I když nevěděl zcela jasně proč a mezi jakými možnostmi.

Sám nemohl udělat nic, čím by zvýšil šance Athšeanů na přežití. Lepennon, Or a superkom dokázali víc, než on doufal, že by mohl dokázat za celý život. Koloniální úřad na Zemi byl při každém spojení superkomem přesný a plukovník Dong rozkazy plnil, ačkoliv někteří členové štábu a šéfové těžby dřeva mu radili, aby si příkazů nevšímal. Dong byl loajální důstojník a navíc věděl, že Shackleton na zpáteční cestě zkontroluje, co se děje, a podá zprávu, jak byly rozkazy plněny. Hlášení začala mít smysl teprve teď, když ten superkom, machina ex machina, fungoval a bránil staré pohodlné koloniální autonomii. Člověk s ním náhle byl zodpovědný za to, co dělá, ještě v průběhu života. Už neexistoval čtyřia-padesát let dlouhý prostor pro chyby. Politika přestala být statická. Rozhodnutí Společnosti světů mohlo přes noc vést k omezení kolonie na jediný světadíl nebo mohlo zakázat kácení stromů, dokonce mohlo podporovat vybíjení domorodců – kdo ví. Jak Společnost světů funguje a jakou politiku bude prosazovat, nebylo možné ze stručných příkazů koloniální správy odhadnout. Dong se téhle budoucnosti, skýtající mnoho možností, obával, ale Ljubova těšila. Obecně shrnuto, byl přesvědčen o tom, že v rozmanitosti je život, a kde je život, tam je i naděje.

Kolonisté si přestali Athšeanů všímat a ti si nevšímali kolonistů. Byla to zdravá situace, a pokud to nebylo nutné, nestálo za to ji narušovat. A jediné, co ji mohlo narušit, byl strach.

Dalo se očekávat, že Athšeané budou podezřívaví a stále ještě rozhořčení, ale ne zvlášť vystrašení. Pokud jde o paniku, která po zprávě o masakru ve Smithově Táboře zachvátila Centralville, nestalo se později nic, co by ji mohlo oživit. Žádný Athšean se od té doby nikde nedopustil žádného násilí. Tím, že zmizeli otroci, se huňáči všichni vytratili do lesů a nedráždil ani strach z nových a cizích tvorů. Když nic jiného, začali se kolonisté uvolňovat.

Kdyby Ljubov ohlásil, že se v Tuntaru setkal se Selverem, Donga a ostatní by to vyplašilo. Mohli by trvat na tom, že se pokusí Selvera chytit a přivést k soudu. Koloniální řád sice nepřipouštěl, aby člen jednoho planetárního společenství byl souzen podle zákonů jiné společnosti, avšak válečný soud takovéhle nuance snadno přehlédne. Mohli by se pokusit o Selverovo odsouzení a pak ho zastřelit. Jako svědka si přivést Davidsona. To ne, pomyslel si Ljubov a zasunul slovník do přeplněné police. To ne, pomyslel si a víc na to nemyslel. Vlastně se už rozhodl, aniž si toho byl vědom.

Druhý den předložil krátkou zprávu. Pravilo se v ní, že Tuntar žije běžným životem, že nebyl ani vyhoštěn, ani mu nikdo nevyhrožoval. Byla to uklidňující zpráva a nejnepřesnější, jakou kdy Ljubov napsal. Vynechal všechno, co bylo podstatné: že se neobjevila vůdkyně, že ho Tubab odmítl pozdravit, nezmínil se o přítomnosti spousty cizích lidí, o výrazu v očích mladé lovkyně, o Selverově přítomnosti… Samozřejmě že to poslední vynechal záměrně, ale jinak bylo hlášení zcela faktické, říkal si potom, většinou chyběly jen subjektivní dojmy, které jakožto vědec musí vypustit. Když zprávu psal, sužovala ho krutá migréna a trápila ho ještě horší, když ji odevzdal.

Tu noc se mu zdála spousta snů, ale do rána je všechny zapomněl. O čtyřiadvacet hodin později ho hluboko v noci probudilo hysterické vytí poplachových sirén a dunění výbuchů. Konečně stál tváří v tvář tomu, co si dosud nechtěl připustit. Byl jediným člověkem v Centralvillu, který nebyl překvapen. Pochopil, co je zač: zrádce.

A přitom mu dokonce ani teď nebylo zcela jasné, že tohle je útok Athšeanů. Byl to noční děs.

Jeho domku se útok vyhnul. Snad proto, že stál ve dvoře, stranou od ostatních domů, a možná také – pomyslel si, když pospíchal ven – že ho chránily stromy. Střed města byl celý v plamenech. Dokonce z kamenné budovy štábu sálaly plameny jako z rozbité pece. Byl tam superkom, to nejcennější spojení. Také ve směru letiště s helikoptérami a na Pláni hořely ohně. Kde vzali výbušniny? Jak to, že hoří všechno najednou? Budovy po obou stranách Hlavní třídy, postavené ze dřeva, byly v plamenech a zvuk praskajícího ohně byl hrozný. Ljubov se rozběhl k hořícím domům. Cestu zaplavila voda; nejdřív si pomyslel, že pochází z požárních hadic, a teprve potom si uvědomil, že tu řeka Menend proudí bez užitku po zemi, zatímco o kus dál hoří s děsivým řevem plamenů domy. Jak to dokázali? Všude přece byly stráže, ani na Pláni přece nikdy nechyběla terénní auta s ozbrojenými posádkami… Výstřely; salvy; rachot kulometů. Všude kolem Ljubova se míhaly malé postavičky. Nevšímal si jich a ze všech sil utíkal. Doběhl k hotelu. Ve dveřích zahlédl dívku. Za zády se jí míhaly plameny, a i když jí nic nebránilo uniknout, nehýbala se. Zakřičel na ni, potom přeběhl dvůr a odtrhl jí dlaně od zárubně dveří, které se zoufale držela. Vší silou ji táhl za sebou pryč. „Honem, zlato, honem,“ přesvědčoval ji něžně. Nechala se odvést, avšak ne dost rychle. Když byli uprostřed dvora, zřítilo se rozžhavené první poschodí budovy. Pomalu, postrčené trámy propadající se střechy, se složilo do stran. Šindele a trámy vystřelily ven jako střepiny granátu. Hořící konec jednoho z trámů srazil Ljubova na břicho. Padl tváří dolů do jezera bláta, osvětleného požárem. Neviděl už malou zelenou lovkyni, která vyskočila na dívku, strhla ji dozadu a prořízla jí hrdlo. Neviděl už vůbec nic.

6

Tu noc nezněly písně. Ticho střídaly pouze výkřiky. Když vzplály létající lodi, Selver zajásal. Do očí mu vstoupily slzy, avšak z úst nevyšlo jediné slovo. Tiše se otočil, plamenomet mu ztěžkl v ruce a vedl své lidi zpátky do města.

Každý oddíl ze Západu a ze Severu vedl stejně jako on bývalý otrok, který sloužil čovekům v Centralvillu a znal budovy i ulice ve městě.

Většina lidí, kteří se útoku zúčastnili, však nikdy předtím čovecké město neviděla a mnoho z nich nikdy nevidělo ani samotné čoveky. Šli s nimi, protože šel Selver, protože je vedly zlé sny a jen Selver jim mohl říct, jak je ovládnout. Byly jich stovky a stovky, mužů a žen, připravených v naprostém tichu v deštivé temnotě všude kolem hranic města. Bývalí otroci se zatím ve dvojicích a ve trojicích vypravili udělat nezbytné přípravné akce: přerušit vodovodní potrubí, přestříhat dráty vedoucí světlo z elektrárny, vyloupit sklad zbraní. První stráže zemřely tiše, rychle a potmě za pomoci loveckých zbraní: provazů, nožů, šípů. Dynamit, ukradený ten den o něco dřív v dřevorubeckém táboře patnáct kilometrů daleko, posloužil na sklad zbraní a sklep štábní budovy, zatímco na ostatních místech byly založeny požáry. Potom vypukl poplach, vyšlehly plameny a noc i ticho byly ty tam. Většina hromových ran a dunění, připomínajícího pád stromu, pocházela od bránících se čoveků. Zbraně si ve skladu vzali jen bývalí otroci, kteří je uměli použít – všichni ostatní se drželi svých oštěpů, nožů a luků. Reswan spolu s ostatními, kteří byli propuštěni z dřevoruteckých táborů, vyhazovali dynamitovými náložemi do vzduchu zdi štábní budovy a hangáry s létajícími loděmi. Mohutné výbuchy přehlušovaly všechno ostatní.

Tu noc bylo ve městě kolem sedmnácti set čoveků a z toho asi pět set žen. Říkalo se, že to jsou všechny čovecké ženy, a právě proto se Selver a ostatní rozhodli zaútočit právě teď, i když se ještě neshromáždili všichni lidé, kteří chtěli být při tom. Přesto se v Endtoru shromáždilo čtyři, možná pět tisíc mužů a žen a všichni byli tu noc tady.

Požáry vysoko planuly, tmu naplňoval odporný pach spáleniny a krve mrtvých. Selverovi vyprahlo v ústech a krk měl celý bolavý. Nemohl mluvit a toužil se napít. V čele oddílu procházel hlavní stezkou města, když se najednou ze tmy vynořil čovek. Jeho obří postava se rýsovala proti zakouřené noční obloze, osvětlené mohutnými plameny. Selver zvedl plamenomet a stiskl spoušť. Čovek sklouzl v blátě a rozplácl se na kolenou. Vějíř plamenů nevytryskl, Selver vyčerpal celou náplň připalování letadel v hangárech. Pustil těžký aparát na zem. Čovek byl muž, beze zbraní. „Nechte ho jít,“ pokusil se říct Selver, ale skoro ho nebylo slyšet. Dva muži, lovci z Abtamských mýtin, prolétli s noži nad hlavami vzduchem. Velké ruce sevřely vzduch a padly jako podťaté tyče na zem. Obří tělo se sesulo na cestu. Tady, kde býval střed města, ležela spousta mrtvých. Až na praskání ohně už tu panovalo téměř ticho.

Selver otevřel ústa a vydal ze sebe chraptivý výkřik, znamení, že lov skončil a lovci se vracejí domů. Ostatní muži z oddílu dokázali křičet jasněji a hlasitěji, a vznosnému falsetu jejich hlasů odpovídaly další, z kouře a pachu, mezi občasnými výstřely plamenů se do tmy ozývaly blízké i vzdálené výkřiky. Selver ukázal, aby ostatní pokračovali dál, ven z města a sám ustoupil stranou, do rozbláceného prostoru mezi stezkou a domem, který už shořel a padl. Překročil mrtvolu čovecké ženy a sklonil se nad dalším tělem, přišpendleném k zemi velkým, zuhelnatělým trámem. Rysy obličeje byly pokryty blátem a stíny. Nedokázal je rozeznat.

Proč by vlastně měl, proč mezi tolika mrtvými poznávat jediného. Ve tmě to stejně není možné. Vykročil za svými muži. Potom se náhle otočil zpátky, s vypětím sil zvedl trám z Ljubovových zad a poklekl. Jednu ruku vsunul pod těžkou hlavu, takže se zdálo, že Ljubov leží pohodlněji, druhou očistil jeho obličej od země a zůstal strnule klečet.

Nespal už čtyři dny a ještě déle nesnil – vlastně ani nevěděl, jak dlouho. Vyjednával, mluvil, cestoval, plánoval, ve dne v noci, už od té doby, kdy opustil se svými stoupenci z Cadastu Broter. Putoval od města k městu a promlouval k lesním lidem, mluvil o věcech, které dosud neznali, vedl je ze sna do světa, připravoval je na vše, co se dnes stalo, mluvil, stále mluvil a poslouchal, co říkají ostatní, ani na chvíli se neoctl v tichu, ani okamžik nebyl sám. Naslouchali mu, poslouchali ho a teď ho následují na nové cestě. Uchopili oheň, jehož se báli, do vlastních rukou: chopili se umění ovládat zlé sny, ovládli smrt, které se dosud báli, a přenesli ji na své nepřátele. Stalo se vše, co řekl, že se má stát. Šli všichni, kterým řekl, že by měli jít. Spálili čovecké domy, spálili nebo rozbili jejich létající lodi, ukradli nebo zničili jejich zbraně, jejich samice byly mrtvé. Ohně už dohořívaly, noc byla ještě temnější a páchla kouřem. Selver dohlédl sotva na krok. Podíval se k východu a zauvažoval, za jak dlouho přijde svítání. To, že teď klečí v bahně mezi mrtvými, je už jenom sen, zlý sen. Myslel jsem, že ho ovládnu, ale tenhle sen ovládá mě.

Ve snu se Ljubovovy rty v Selverově rukou trochu pohnuly. Selver sklonil hlavu. Oči mrtvého muže byly otevřené a odrážela se v nich záře uhasínajících ohňů. Po chvíli pronesl Selverovo jméno.

„Ljubove, proč jsi tu zůstal? Řekl jsem ti, abys dnes v noci nezůstal ve městě,“ řekl Selver ve snu. Říkal to příkře, jako kdyby se na Ljubova zlobil.

„Jsi snad ve vězení?“ řekl zemdleně Ljubov. Nepohnul přitom hlavou, ale říkal to tak obyčejně, že Selver ani na okamžik nezapochyboval, že tohle není sen, ale čas světa, noc v lese. „Nebo jsem já ve vězení?“

„Ani jeden, nebo snad oba, jak to mám vědět? Všechny stroje a motory jsme spálili. Všechny ženy jsou mrtvé. Ty muže, kteří chtěli, jsme nechali utéct. Řekl jsem jim, aby tvůj dům nezapálili, tvoje knihy zůstanou v pořádku. Ljubove, proč nejsi jako ostatní?“

„Jsem jako oni. Člověk. Jako oni. Jako ty.“

„Ne. Jsi jiný –“

„Jsem jako oni. Ty taky. Poslouchej, Selvere. Nepokračuj už dál. Nesmíš už dál zabíjet další lidi. Musíš se vydat zpátky k… k vlastním… ke svým kořenům.“

„Až tvoji lidé odejdou, potom skončí i tenhle zlý sen.“

„Ted“ řekl Ljubov a pokusil se zvednout hlavu. Nedokázal to; měl zlomenou páteř. Podíval se na Selvera a otevřel ústa, aby ještě něco řekl. Pak se jeho pohled svezl stranou, do jiného času. Rty, ač beze slova, se nesevřely. V hrdle slabě hvízdl dech.

Odevšad se ozývaly hlasy a volaly Selverovo jméno. „Nemůžu tu s tebou zůstat, Ljubove!“ řekl Selver a v očích měl slzy. Když odpověď nepřišla, vstal a pokusil se utéct. Ale v temnotě snů se dokázal pohybovat jen velice pomalu. Jako někdo, kdo se brodí hlubokou vodou. Před ním kráčel duch Jasanů, vyšší než Ljubov i než kterýkoli z čoveků, vysoký jako strom, s odvrácenou bílou maskou. „Vrátíme se,“ řekl Selver Ljubovovi. „Já se vrátím. Hned. Vrátíme se do lesů, to ti slibuju, Ljubove!“

Ale jeho přítel, jeho jemný přítel, který mu zachránil život a zradil jeho sen, neodpověděl. Odešel kamsi do noci, někam blízko, neviděný a tichý jako smrt.

Selvera objevili lidé z Tuntaru. Zcela v moci snu bloudil tmou, plakal a mluvil sám se sebou. Co nejrychleji ho odvedli do Endtoru.

Tam, v narychlo zbudované chýši na břehu řeky, ležel bezmocně a jako nepříčetný dva dny a dvě noci ve společnosti starců kteří ho uklidňovali. Po oba dny přicházeli do Endtoru lidé a znovu odcházeli a vraceli se do Ešsenu, kterému se říkalo Centralville, kde pohřbívali své i cizí mrtvé; víc než tři stovky svých, a přes sedm set těch druhých. Kolem pěti stovek čoveků bylo najednou zamčeno v bývalé ohradě pro huňáče, která jen proto, že stála stranou, nebyla vypálena. Mnohem víc jich uprchlo a někteří se dokonce dostali do dřevorubeckých táborů na jihu, jimž se útok vyhnul. Jiní se skrývali a bloudili v lesích nebo po vykácených územích, kde byli terčem lovu a někteří byli zabiti.

Hodně mladých lovců a lovkyň stále ještě slyšelo Selverovo burcování Zabíjej! jiní nechali vražednou noc za sebou jako noční můru, jako zlý sen, kterému musejí porozumět, ale nesmějí ho opakovat. Ti potom, když narazili na žíznící, vyčerpané čoveky, je zabíjet nedokázali. Takže ti občas zabili je. Obyčejně se čovekové skrývali ve skupinách po deseti dvaceti lidech, vyzbrojeni dřevorubeckými sekyrami a ručními zbraněmi, většinou bez střeliva. Do té doby, než se shromáždilo dost lidí, lovci tyhle skupiny jen stopovali, aby je potom přemohli, spoutali a odvedli zpátky do Ešsenu. Netrvalo to déle než dva tři dny, celá zdejší část Sornolu se rojila lesními lidmi a nikdy, pokud si kdo pamatoval, se jich na tak malém prostoru nesešla ani polovina nebo alespoň desetina. A přitom přicházeli stále další ze vzdálených měst a zemí, zatímco jiní už odcházeli domů. Pochytaní čovekové byli odváděni k ostatním do přeplněné ohrady s příliš malými betonovými bloky. Dvakrát denně dostali napít a najíst a bez přestání je hlídalo několik set ozbrojených lovců.

Ještě odpoledne po ešsenské noci přiletěla od východu létající loď. Sestoupila nízko nad zem, jako kdyby chtěla přistát, potom střelhbitě jako dravec, který minul svou kořist, vzlétla vzhůru a dlouho kroužila nad přistávací plochou plnou trosek, nad kouřícím městem a vykácenou plání. Při útoku se Reswan postaral, aby všechny vysílačky ve městě byly zničeny, a jejich mlčení patrně přivolalo létající loď z Kušilu nebo Rišwelu, kde pořád existovala malá čovecká sídliště. Vězňové v ohradě vyběhli ven a při každém okruhu rachotícího stroje se dali do křiku a mávání. Nakonec se do ohrady snesl padák s malým nákladem a stroj odrachotil pryč, až se ztratil v obloze.

Na celé Athše zbyly čtyři takové okřídlené lodě, tři v Kušilu a jedna v Rišwelu, všechno malé typy pro čtyři lidi, každá vyzbrojena kulomety a plamenomety. Zatímco Selver, ztracený pro lidi i pro svět, bloudil po stezkách jiného času, měl z nich Reswan i ostatní těžkou hlavu.

Třetího dne se Selver probudil do skutečného času. Byl hubený, jako omámený, měl hlad a nebylo mu do řeči. Vykoupal se v řece a najedl, vyslechl Reswana, vůdkyni z Berre a ostatní, kteří byli zvoleni mezi vůdce. Řekli mu, co všechno se přihodilo, zatímco snil. Když je vyslechl, zhlédl na ně a oni spatřili, že je v něm bůh. Znechuceni a vystrašeni ešsenskou nocí, s těžkými sny plnými krve a plamenů, mezi cizími lidmi, kteří přišli ze všech lesů světa, o tom někteří už začínali pochybovat. Shromáždily se tu stovky, tisíce lesních lidí, slétly se jako supi nad mršinou, nikdo nikoho neznal a všem se zdálo, že se přiblížil konec světa a nic už nebude, jako bylo, nic už se nevrátí. Jen Selverova osoba dávala příležitost vycítit ve všem nějaký smysl; jejich úzkost se zmenšila a všichni čekali, co řekne.

„Čas zabíjení skončil,“ řekl. „Postarejte se, aby se to dozvěděli všichni.“ Rozhlédl se kolem sebe. „Musím promluvit s vězni v ohradě. Kdo je tam vede?“

„Jsou tam Krocan, Plochá Noha a Ubrečenec,“ řekl bývalý otrok Reswan.

„Krocan přežil? Dobře, pomoz mi vstát, Gredo, místo kostí mám v těle úhoře…“

Když dorazili k ohradě, postavil k ní Reswan žebřík, vystoupil na něj a hatmatilkou, kterou se otroci naučili, zakřičel: „Dongu! Pocem k bráně! A hni sebou!“

Z uliček mezi betonovými plochami se začal ozývat křik a přilétlo několik hroud bláta. Dával pozor, aby ho žádná nezasáhla, a čekal.

Místo starého plukovníka se objevil Gosse, kterému říkali Ubrečenec. Vykulhal z baráku a zavolal na Reswana: „Plukovník Dong je nemocný. Nemůže ven.“

„Co má za nemoc?“

„Něco s vnitřnostmi. Je to nemoc z vody. Co chcete?“

„Řeč – řeč. Můj bože,“ pokračoval Reswan už v mateřštině a díval se na Selvera, „Krocan se ukrývá. Chceš mluvit s Ubrečencem?“

„Dobře.“

„Pozor na dveře, lučištníci! – K vratům, pane Gosse! A hni sebou!“

Vrata se otevřela jen natolik, aby se Gosse mohl protáhnout ven. Octl se sám tváří v tvář oddílu vedenému Selverem. Pokoušel se nezatěžovat nohu, zraněnou oné noci v Ešsenu. Měl na sobě potrhané pyžamo, pokryté skvrnami od bláta a vlhké deštěm. Kolem uší a do čela mu visely v dlouhých pramenech šedivějící vlasy. Byl dvakrát tak vysoký jako jeho věznitelé, snažil se držet zpříma a dívat se jim zbědovaně, avšak odvážně do očí. „Co chcete?“

„Domluvit se, pane Gosse,“ řekl Selver, který se od Ljubova naučil mluvit plynně. „Jsem Selver z kmene Jasanů z Ešrethu. Jsem Ljubovův přítel.“

„Ano, znám tě. Co nám chceš?“

„Chci vám říct, že pokud si to vaši i moji lidé slíbí a slib dodrží, čas zabíjení skončil. Jestliže přesvědčíte všechny své lidi z dřevorubeckých osad v Jižním Sornolu, Kušilu a Rišwelu, aby sem přišli za vámi, můžete dostat svobodu. Můžete žít tady, kde les už je mrtvý a kde můžete sít své trávy. Další stromy už kácet nesmíte.“

Gosseho obličej získal dychtivý výraz. „Vy jste neútočili na dřevorubecké osady?“

„Ne.“

Gosse nic neřekl.

Selver ho chvíli pozoroval a potom znovu promluvil: „Myslím, že na světě zbylo méně než dva tisíce vašich lidí. Vaše ženy jsou všechny mrtvé. Ti v táborech mají pořád zbraně a mohou nás ještě hodně zabít. Ale my taky máme zbraně, vaše zbraně. A je nás mnohem víc, než nás dokážete pobít. Soudím, že si to uvědomujete a že právě proto jste se nepokusili o to, aby vám létající lodi shodily plamenomety, nepozabíjeli jste stráže a neutekli. K ničemu by to nevedlo: nás je opravdu tolik. Nejlepší ze všeho bude, když učiníte stejný slib jako my. Potom můžete, aniž se vám cokoli stane, počkat, dokud nepřiletí jedna z vašich velkých lodí a v ní svět opustíte. Myslím, že to bude za tři roky.“

„Ano, za tři zdejší roky. – Jak to víš?“

„Otroci mají taky uši, pane Gosse.“

Gosse se na něj konečně zpříma podíval. Potom pohlédl stranou a trochu se zavrtěl, jak se pokoušel ulehčit noze.

Znovu se podíval na Selvera a znovu pohlédl stranou. „Už jednou jsme ‚slíbili‘, že nikomu z vašich lidí nic neuděláme. Dělníky jsme poslali domů. A taky to k ničemu nevedlo, vy jste nedodrželi –“

„Nám jste žádný slib nedali.“

„Jak ale můžeme uzavřít nějakou smlouvu nebo dohodu s lidmi, kteří nemají žádnou vládu, nikoho, koho by všichni ostatní poslechli?“

„To nevím. A nejsem si jistý, že víte, co je to slib. Ten váš byl brzy porušen.“

„Co tím myslíš? Kým? – A jak?“

„V Rišwelu, na Nové Jávě. Před čtrnácti dny. Čovekové z dřevorubeckého tábora tam spálili celé město a povraždili všechny lidi.“

„O čem to mluvíš?“

„O zprávách, které nám donesli poslové z Rišwelu.“

„To je lež. Až do masakru jsme udržovali s Novou Jávou spojení vysílačkou. Ani tam, ani nikde jinde domorodce nikdo nezabíjel.“

„To je pravda, kterou znáte vy,“ řekl Selver. „Já zase znám svou pravdu. Připouštím, že o vraždění v Rišwelu nic nevíte, ale vy musíte připustit, co vám říkám – že k němu došlo. Trváme na tomto: svůj slib musíte složit před námi a musíte ho dodržovat. Asi se o tom všem budete chtít poradit s plukovníkem Dongem a s ostatními.“

Gosse se pohnul, jako by chtěl zajít rovnou do vrat, potom se znovu otočil a hlubokým, chraptivým hlasem řekl: „Co jsi zač, Selvere? To ty jsi zorganizoval útok? Vedl jsi ho?“

„Ano, já.“

„Pak všechna ta krev padá na tvou hlavu,“ řekl s náhlou divokostí Gosse. „A taky na Ljubovovu. Je mrtvý – ten tvůj ‚přítel Ljubov‘.“

Selver rčení nepochopil. Naučil se jen zabíjet a o vině věděl o málo víc, než co to slovo označuje. Když se jeho pohled na okamžik střetl s Gosseho jasnýma, odpor vyjadřujícíma očima, pocítil strach. Kdesi hluboko v něm se začala rodit nechuť, smrtelný chlad. Pokusil se je odhodit a na okamžik zavřel oči. Nakonec řekl: „Ljubov je můj přítel, a proto není mrtvý.“

„Jste dětinové,“ řekl Gosse nenávistně, „dětinové, divoši. Nedokážete pochopit, co je to skutečnost. Jenže tohle není sen, tohle je skutečnost. Zabili jste Ljubova. Je mrtvý. Povraždili jste ženy – ano, ženy. Upalovali jste je zaživa, podřezávali jste je jako zvířata!“

„A měli jsme je nechat naživu?“ přerušil ho Selver stejně rázně, jako mluvil Gosse, třebaže klidněji. Hlas mu trochu zpíval. „Abyste se na mrtvole světa rozmnožili jako hmyz? Abyste nás přežili? Pobili jsme je, abychom vás zbavili plodnosti. Vím dobře, co je to realita, pane Gosse. Vysvětlovali jsme si s Ljubovem, co ta slova znamenají. Realistický je takový člověk, který zná skutečnost i své sny. To vy nejste duševně zdraví, ani jeden z tisíce mezi vámi nedokáže snít. Ani Ljubov to nedovedl a byl z vás nejlepší. Spíte a potom se probudíte a své sny si nepamatujete, znovu usínáte a znovu se probouzíte a tak trávíte celý život a myslíte si, že tohle je bytí, život, skutečnost! Nejste dětinové, jste dospělí, ale dospělí šílenci. A proto jsme vás museli zabít, dřív než jste nás donutili, abychom se zbláznili taky. Ale teď se vraťte zpátky a promluvte si o realitě s ostatními šílenci. Mluvte dlouho a důkladně!“

Stráže otevřely vrata a zahrozily oštěpy čovekům shromážděným za ohradou. Gosse vešel zpátky do tábora. Široká ramena shrbena, jako by mu na ně padal déšť.

Na Selvera náhle padla těžká únava. Vůdkyně z Berre ještě s jednou ženou k němu přistoupily, uchopily ho pod rameny, aby neklopýtal, a vedly ho s sebou pryč. Mladá lovkyně Greda, sestřenice jeho kmene, s ním žertovala a Selver jí s lehkou myslí a smíchem odpovídal. Cesta zpátky do Endtoru utekla jako nic.

Byl příliš ušlý než aby dokázal jíst. Napil se trochu horkého vývaru a ulehl u ohně mužů. Endtor nebyl město, spíš tábor na břehu velké řeky, místo, kam se kdysi chodilo ze všech osad rybařit, dokud nepřišli čovekové, kol dokola obklopené lesem. Nebyla tu chýše snů, jen dvojí ohniště z černých kamenů a dlouhý travnatý břeh, na němž se rozložily stany a přístřešky z rákosí. A řeka Menend, největší řeka Sornolu, tu bez hlesu promlouvala ke světu a ke snu.

Mezi muži u ohně bylo hodně starců, mnohé znal z Broteru a jiné z Tuntaru a ze svého, už neexistujícího města Ešrethu a jiné neznal vůbec. Avšak z jejich očí a pohybů, z jejich hlasů poznal, že to jsou páni snů, bylo jich tu víc, než se kdy předtím na jednom místě sešlo. Ležel uvolněný, hlavu v dlaních, a díval se do ohně. „Řekl jsem čovekům, že jsou blázni,“ řekl potom. „Nebo já sám jsem blázen?“

„Nerozeznáš už jeden čas od druhého,“ řekl starý Tubab a přiložil do ohně borový pařez, „už dlouho jsi nesnil ani ve spánku, ani za bílého dne. Za to se platí – a trvá to dlouho.“

„Jed, který berou čovekové, způsobuje stavy hodně podobné tomu, co působí nedostatek spánku a snění,“ řekl Heben, který byl otrokem jak v Centralvillu, tak ve Smithově Táboře. Čovekové se sami otravují, když chtějí snít, viděl jsem to, když si ten jed vezmou, mají oči pánů snů. Ale sami nedokážou sny přivolat, nedokážou je ovládnout, spřádat je, ani jim dát tvar. A navíc jim neumějí uniknout, sny je pak ovládají a přemůžou. Vůbec nevědí, co se v nich děje, podobně jako člověk, který příliš dlouho nesnil. Takový člověk může být nejmoudřejší ze všech ve své chýši, a přece bude pořád nerozumný, všude, a dlouho. Cosi ho bude ovládat a zotročovat. Neporozumí sám sobě.“

Velmi starý muž s přízvukem odkudsi z jižního Sornolu položil Selverovi ruku na rameno, pohladil ho a řekl: „Můj mladý bože, musíš zpívat, to ti pomůže.“

„Já nemůžu. Zazpívej za mě.“

Stařec začal zpívat a ostatní se připojili vysokými a pisklavými hlasy, téměř bez melodie, jako vítr vanoucí rákosím Endtoru. Zpívali jednu z písní jasanového kmene, o drobných lístcích, které na podzim, když plody červenají, žloutnou a potom je jedné noci postříbří mráz.

Selver poslouchal a Ljubov tam byl s ním. Když ležel, nezdál se tak nestvůrně veliký a jeho ruce a nohy tak obrovské. Za ním se proti hvězdám rýsoval napůl sesutý, spálený dům. „Jsem jako ty,“ řekl a nedíval se přitom na Selvera. Mluvil hlasem ze sna, pokoušejícím se odhalit vlastní nepravdivost. Selverovo srdce ztěžklo lítostí nad přítelem. „Bolí mě hlava,“ řekl Ljubov svým hlasem a třel si zátylek, jako to dělal vždycky. Selver natáhl ruku, aby mu pomohl. Ale v čase světa to byl jen stín, odlesk ohně a jen starci zpívali písně Jasanů o jaru, o malých bílých kvítcích na černých větvích, o pučících listech.

Den nato čovekové uvěznění v táboře poslali pro Selvera. Přijel do Ešsenu odpoledne a setkal se s nimi pod klenbou dubu před ohradou. Stejně jako všichni lesní lidé se pod prázdnou oblohou cítil nepříjemně. Ešsen byl dubový les a tenhle strom byl největší z těch několika, které kolonisté nechali stát. Stál na dlouhém svahu za Ljubovovým domkem, jedním ze šesti či osmi, které bez poškození přečkaly ohnivou noc. Se Selverem přišli pod strom Reswan, vůdkyně z Berre, Greda z Cadastu a všichni ostatní, kdo chtěli být při vyjednávání; dohromady dvanáct lidí. Stráž drželo množství lučištní-ků, plných obav, že čovekové budou mít ukryté zbraně. Skrývali se za keři a troskami, zbylými po požáru, tak, aby nečněli nad okolím jako memento hrozby. Gosseho a plukovníka Donga doprovázeli tři další čovekové, kteří si říkali důstojníci, a dva z dřevorubeckých táborů. Když bývalí otroci spatřili jednoho z nich, Bentona, zastavil se v nich dech. Benton měl ve zvyku trestat „líné huňáče“ veřejnou kastrací.

Plukovník vypadal pohuble, jeho normálně žlutohnědá pokožka měla blátivou šedožlutou barvu a to, že byl nemocný, nebylo zjevně jen taktickým výmyslem. „Ze všeho nejdřív,“ řekl, když zaujali místa k vyjednávání – čovekové zůstali stát, Selverovi lidé si dřepli nebo se posadili na vlhký koberec spadaného dubového listí – „tedy ze všeho nejdřív chci, abyste přesně vymezili, jaké závazky pro nás plynou z vašich požadavků a za jakých podmínek jste schopni zaručit bezpečnost kontingentu, jemuž zde velím.“

Bylo ticho.

„Rozumíte mi, alespoň někteří?“

„Vaší řeči ano. Ale nerozumíme vaší otázce, pane Dongu.“

„Plukovníku Dongu, mohu-li prosit.“

„Pak mě oslovujte plukovníku Selvere, mohu-li prosit.“ Do Selverova hlasu se vetřel zpěvný tón. Vstal, připravený k zápasu, a hlavou se mu jako řeky hnaly melodie.

Ale starý čovek jen stál, mohutný, těžký, rozzlobený, avšak nikoli v pohotovosti k souboji. „Nepřišel jsem, abych se tu nechal urážet nějakými humanoidy,“ řekl a rty se mu při tom chvěly. Byl starý a zlobil se, že ho ponížili. Předtucha triumfu, která na okamžik Selvera ovládla, rázem vyprchala. Už neexistoval žádný triumf, zbyla jen smrt. Znovu se posadil. „Nechci vás urážet, plukovníku Dongu,“ řekl odevzdaně. „Mohl byste svou otázku zopakovat?“

„Chci slyšet vaše podmínky a potom vám řeknu naše. O nic víc nejde.“

Selver zopakoval, co už říkal Gossemu.

Dong ho poslouchal se zjevnou netrpělivostí. „Dobrá. Jenže vy si neuvědomujete, že už tři dny máme v zajateckém táboře fungující vysílačku.“ Selver to věděl, Reswan okamžitě pátral, jaký předmět shodila posádka vrtulníku do tábora a zda to nebyla nějaká zbraň, ale stráže ohlásily, že šlo jen o vysílačku, a tak nechal čoveky na pokoji. Teď tedy nevzrušeně přikývl. „Takže jsme ve spojení se třemi předsunutými tábory, dvěma na Královském ostrově a jedním na Nové Jávě. Kdybychom se rozhodli, že podnikneme výpad a utečeme z tábora, bylo by to pro nás velice jednoduché. Stačí, aby nám vrtulníky shodily zbraně a shora nás podporovaly svými zbraněmi. K úniku z tábora stačí jeden plamenomet. Víte vůbec, že kdyby bylo zapotřebí, mají naši lidé taky bomby, kterými mohou vyhodit do povětří celé oblasti? Ty jste ovšem zatím ještě neviděli v akci.“

„A kdybyste utekli z tábora, kam byste šli?“

„Aniž do věci vneseme vedlejší či chybné faktory, musíme si říct, že v tomto okamžiku nás vaše síly početně naprosto jistě převyšují. V předsunutých táborech však máme čtyři helikoptéry a nemá smysl, abyste se je pokoušeli zneškodnit, protože je bez ustání střeží ozbrojené stráže a veškerá palebná síla táborů. Skutečnost je tedy taková, že situaci lze považovat za vyrovnanou a vyjednávat lze z pozic vzájemné rovnosti. To je ovšem jen dočasná situace. Když to bude nezbytné, jsme oprávněni použít všech obranných policejních prostředků, které mohou zamezit vypuknutí totální války. A navíc za námi stojí veškerá síla mezihvězdné flotily Země, která může celou vaši planetu vymazat z oblohy. Obávám se však, že tyto ideje jsou pro vás nepochopitelné, a tak zůstaňme u toho nejjasnějšího a nejjednoduššího. Pokud jde o současnou situaci, jsme ochotni s vámi vyjednávat na základě vzájemných rovnoprávných vztahů.“

Selverova trpělivost byla krátká. Věděl, že je to projevem horšení duševního stavu, ale už se nedokázal ovládnout. „Co dál?“

„Za prvé bych rád, abyste věděli, že od okamžiku, kdy máme vysílačku, jsme mužům v předsunutých táborech zakázali, aby nám posílali zbraně nebo se pokoušeli o letecký most a podobné osvobozovací akce. Stejně tak jsme postavili mimo zákon odvetné akce –“

„To od vás bylo prozíravé. Co dál?“

Plukovník Dong chtěl rozzlobeně odseknout, ale pak se zarazil. Zbledl. „Není tu něco, na co bych se mohl posadit?“ řekl.

Selver prošel kolem skupiny čoveků nahoru do svahu, kde stál prázdný dvoupokojový domek. Od stolu vzal skládací židli. Než vyšel ven, sklonil se a položil tvář na zjizvenou desku stolu z nelakovaného dřeva, u něhož Ljubov sedával, když pracoval. Na stole ještě ležely některé z jeho papírů a Selver se jich zlehka dotýkal. Vynesl židli ven a postavil ji do mokré špíny před Donga. Starý muž se posadil, skousl rty a jeho mandlové oči se bolestí ještě zúžily.

„Pane Gosse, snad vy byste mohl vyjednávat místo plukovníka,“ řekl Selver. „Není mu dobře.“

„Já budu mluvit,“ řekl Benton a postoupil dopředu. Dong zavrtěl hlavou a zamumlal: „Gosse.“

S plukovníkem coby posluchačem všechno pokračovalo jednodušeji, než dokud řečnil. Čovekové přijali Selverovy podmínky. Po společném slibu míru se měli stáhnout ze všech svých předsunutých pozic do jedné oblasti – na plochu, kterou vykáceli ve středním Sornolu. Bylo to kolem čtyř tisíc čtyř set čtverečních kilometrů dobře zavlažované orné půdy a lesní lidé se zavázali, že se tomuto území budou vyhýbat.

Příčinou sporu se staly čtyři zbývající létající lodi. Čovekové trvali na tom, že je potřebují, aby jimi převezli své lidi z ostatních ostrovů na Sornol. Vzhledem k tomu, že stroje unesou pouze čtyři muže a jedna cesta trvá několik hodin, zdálo se Selverovi, že čovekové by se do Ešsenu dostali snáze po vlastních, a nabídl jim převoznickou službu přes moře. Ukázalo se, že čovekové nikdy po svých daleko neputují. Dobrá, ať si helikoptéry ponechají, ale jen pro to, čemu říkají „Operace vzdušný most“. Poté ať je zničí. – Odmítnutí. Hněv. Chránili své stroje víc než svá těla. Nakonec to Selver vzdal a řekl, pokud budou létat nad vykáceným územím a bude zničena jejich výzbroj, mohou si vrtulníky nechat. I o tom se čovekové mezi sebou přeli. Selver zatím čekal a jen občas opakoval požadavky, od nichž ustoupit nehodlal.

„A co by to na věci měnilo, Bentone,“ řekl nakonec starý plukovník, tak rozzuřený, že se téměř třásl, „copak nechápete, že ty mizerné zbraně stejně nemůžeme použít? Je jich víc než tři milióny a jsou roztroušeni po všech těch mizerných ostrovech, které jsou pokryté jen stromy a keři. Nejsou tu města, nejsou tu životně důležité sítě, žádné centrum. Tuhle strukturu gerilového typu žádnými bombami nezneškodníte. To už se ví dávno. Dokonce se to prokázalo zrovna v té části světa, odkud sám pocházím, ve dvacátém století, kdy jsme víc než třicet let vzdorovali supervelmocem, které jedna po druhé odcházely poražené. Do té doby, než přiletí hvězdolet, nemáme šanci naši nadřazenost nějak dokazovat. A pokud si smíme ponechat ruční zbraně pro lov a sebeobranu, raději na to zapomeňme.“

Byl jejich stařešinou a jeho názor nakonec převládl, stejně jako by se to mohlo odehrát v mužské chýši. Benton se tvářil rozmrzele a Gosse začal mluvit o tom, co by se stalo, kdyby bylo příměří porušeno. Selver ho zarazil: „To jsou teprve možnosti a my jsme se zatím nevypořádali s jistotami. Vaše velká loď se má vrátit za tři vaše roky, to je za tři a půl našeho počtu. Po tuto dobu jste svobodní. Nebudete tu muset žít příliš tvrdě. Z Centralvillu odneseme jen Ljubovovy práce, které chci opatrovat sám. Zbyla vám většina strojů na kácení stromů a zemních strojů, a kdybyste potřebovali další, máte na svém území železné doly v Peldelu. Myslím, že tohle všechno je jasné. Zbývá objasnit si jediné: Až přiletí loď, co budou chtít udělat s vámi – a taky s námi?“

„Nevíme,“ řekl Gosse. Dong to rozšířil: „Kdybyste ze všeho nejdřív nezničili superkom, mohli bychom se to dozvědět hned. Kromě toho by naše zprávy samozřejmě mohly ovlivnit i konečné rozhodnutí o statutu této planety. Dá se předpokládat, že než se loď vrátí z Prestna, bude už o něm rozhodnuto. Tím, že jste přístroj zničili, ohrozili jste své vlastní zájmy. Nezbyla nám tu dokonce jediná vysílačka s dosahem větším než pár set kilometrů.“

„Co je to superkom?“ To slovo už předtím v rozhovoru padlo, pro Selvera však bylo nové. „Vysílač s okamžitou možností komunikace,“ řekl zachmuřeně plukovník.

„Vysílačka,“ řekl přezíravě Gosse, „která nám umožňovala spojit se s mateřskou zemí bez prodlevy.“

„Bez sedmadvacetiletého čekání?“

Gosse se na Selvera zahleděl. „Ano. Zcela správně. Dozvěděl ses toho od Ljubova dost, co?“

„Jak by ne,“ řekl Benton, „byl to přece Ljubovův malý zelený kamarádíček. Čmuchal po všem, co stálo za to znát, a ještě po spoustě dalšího. Jako třeba kde provést sabotáže, kde budou rozmístěny stráže a jak se dostat do skladu zbraní. Museli být ve spojení až do posledního okamžiku, než začal ten masakr.“

Gosse vypadal nešťastně. „Raj je mrtvý. To už teď přece, Bentone, nemá smysl. Musíme se dohodnout –“

„Pokoušíte se nějakým způsobem naznačit, že kapitán Ljubov byl zapletený do jakési aktivity, kterou by bylo možno ve vztahu ke kolonii označit za zrádcovskou, Bentone?“ řekl Dong a díval se přitom na něj. Rukama si svíral žaludek. „Mezi mými lidmi nebyli a nejsou ani špióni, ani zrádci. Těch potenciálních jsme se zbavili, než jsme opustili Zemi. Já svoje lidi znám a ručím za ně.“

„Nepokouším se nic naznačovat, plukovníku. Říkám na rovinu, že jestli někdo huňáče povzbudil, tak to byl Ljubov. Kdyby se potom, co tu byla loď ze Země, nezměnily direktivy, nikdy by k tomu nedošlo.“

Gosse a Dong začali mluvit najednou.

„Jste všichni příliš nemocní,“ řekl Selver. Vstal a začal ze sebe shazovat vlhké hnědé dubové listy, které se mu přichytily ke krátké srsti jako k hedvábí. „Mrzí mě, že jsme vás museli zavřít do ohrady pro huňáče, to není místo, v němž by se duši líbilo. Pošlete, prosím, pro své lidi z táborů. Až tu všichni budou, zničíte velké zbraně. Potom všichni proneseme slib a žijte si tu sami. Až dnes odejdu, zůstanou vrata tábora otevřená. Ještě něco?“

Nikdo nic neříkal. Shlíželi na ně shora, sedm velkých mužů s opálenou nebo hnědou kůží bez srsti, pokrytí látkami, s tmavýma očima a sevřenými obličeji, dívali se na dvanáct malých zelených a hnědozelených lidiček, pokrytých srstí, s velkýma očima tvorů žijících napůl v noci, se zasněnými obličeji. Mezi oběma skupinami stál Selver. Tlumočník. Slabý. Neforemný. V prázdných rukou držel osud všech ostatních. Na hnědou půdu kolem měkce padal déšť.

„Pak tedy sbohem,“ řekl Selver a vedl své lidi pryč.

„Nejsou tak hloupí,“ řekla vůdkyně z Berre, když se cestou zpátky do Endtoru octla vedle Selvera. „Myslela jsem, že takoví obři musí být hlupáci, ale oni poznali, že jsi bůh. Měli to vepsáno ve tvářích, když váš hovor končil. Jak dobře mluvíš tou jejich hatmatilkou. Jsou oškliví. Myslíš, že taky jejich děti jsou bez vlasů?“

„To se nikdy nedozvíme. Alespoň doufám, že se to nedozvíme.“

„Brr, jen si pomysli, že bys choval dítě bez srsti. To by bylo jako pokoušet se kojit rybu.“

„Všichni přišli o rozum,“ řekl starý Tubab a vyhlížel víc než úzkostlivě. „Jen Ljubov byl jiný, alespoň když přicházel k nám do Tuntaru. Nic neznal, ale byl citlivý. Ale tihle se hádají a štěkají na stařešinu. Nenávidí jeden druhého, takhle…“ Kroutil obličej s šedou srstí a pokoušel se napodobit výraz pozemšťanů, jejichž slova samozřejmě nestačil sledovat. „Tohle jsi jim, Selvere, řekl? Že jsou blázni?“

„Řekl jsem jim, že jsou nemocní. Byli poraženi, zraněni a zavřeni do kamenné klece. Po tom by se zbláznil a potřeboval léčení každý.“

„Kdo je vyléčí,“ řekla vůdkyně z Berre, „když jejich ženy jsou všechny mrtvé. Jsou na tom špatně. Ubozí ošklivci, takoví velcí nazí pavouci. Brrr!“

„Jsou to lidé. Lidé jako my,“ řekl Selver a hlas měl ostrý jako nůž.

„Ach, můj milý bože, to přece vím. Já jen myslela, že vypadají jako pavouci,“ řekla stařena a pohladila si tvář. „Koukněte, lidi. Selver je už z toho putování tam a zpátky mezi Endtorem a Ešsenem utahaný. Pojďme se posadit a trochu si odpočinout.“

„Tady ne,“ řekl Selver. Byli ještě na vykácené pláni, mezi pařezy a travnatými svahy, pod holou oblohou. „Až budeme pod stromy…“ Klopýtl a ti, kteří nebyli bohy, mu pomohli pokračovat v cestě.

7

Davidson objevil dobré využití pro magnetofon majora Muhameda. Někdo musí zaznamenat události na Novém Tahiti, tuhle historii ukřižování zemské kolonie. Až přiletí lodi z matičky Země, musí se lidé dozvědět pravdu. Aby se budoucí generace mohly poučit, jaké zrady, zbabělosti a pošetilosti se lidé byli schopni dopustit a jaké byli naopak schopni odvahy, když museli vzdorovat protivenstvím. V každé volné chvíli – nebyly to od té doby, co se ujal velení, víc než chvíle – zaznamenával důkladně všechno od vyvraždění Smithova Tábora až do doby, kdy se dostal na Novou Jávu, včetně masakrů na Královském a Hlavním ostrově, ačkoliv tady musel vycházet ze zkomoleného a hysterického materiálu, protože jiné zprávy ze štábu na Hlavním ostrově nepřicházely.

Co se tam přesně přihodilo, se už asi nikdo nedozví. Pravdu budou znát jen huňáči, protože lidé se snaží svou vlastní zradu a chyby zakrýt. Přesto bylo zřejmé, co se zhruba stalo. Někdo otevřel organizované bandě huňáčů, vedené Selverem, skladiště zbraní a hangár a pustil je ven s dynamitem, granáty, puškami a plamenomety, aby do základů zničili město a pozabíjeli lidi. To, že první budovou, která byla vyhozena do povětří, byl štáb, jen dokazovalo, že jim někdo ve městě pomáhal. Samozřejmě že Ljubov v tom byl zapletený, a taky se ukázalo, že jeho zelení kamarádíčkové jsou přesně tak vděční, jak se dalo čekat: podřízli ho jako ostatní. Alespoň Gosse a Benton tvrdili, že ho druhý den ráno po masakru viděli mrtvého. Ale dalo se ve skutečnosti někomu z nich věřit? Všichni, kdo zůstali té noci v Centralvillu naživu, byli větší či menší měrou zrádci. Zrádci své rasy.

Tvrdili, že všechny ženy jsou mrtvé. To samo je dost špatné, ale horší je, že nebyl žádný důvod tomu věřit. Co bylo pro huňáče snadnější než odvést si do lesů zajatce? Chytit vyplašenou holku, která pobíhá po hořícím městě? A copak by se těm zeleným hajzlům snad nelíbilo mít v pazourách lidské holky a třeba na nich experimentovat? Bůh ví, kolik žen teď žije v huňáčských teritoriích, spoutaných v páchnoucích podzemních norách, kde je ty špinavé, chlupaté opice ohmatávají, lezou po nich a znásilňují je. Nedalo se na to ani pomyslet. Jenže občas musí člověk myslet i na to, co je nemyslitelné.

Den po masakru shodila helikoptéra z Královského zajatcům v Centralvillu vysílačku a Muhamed od toho dne nahrával všechny rozhovory. Ze všeho nejneuvěřitelnější byl ten, který vedl s plukovníkem Dongem. Když si Davidson přehrál záznam poprvé, vytrhl ho z cívky a spálil! Teď si přál, aby ho byl zachoval pro budoucí pokolení jako důkaz naprosté neschopnosti velících důstojníků jak ve štábu, tak tady na Nové Jávě. Když tu nahrávku ničil, nechal se unést horkou hlavou. Ale copak mohl jen tak sedět a poslouchat, jak plukovník s majorem diskutují o bezpodmínečné kapitulaci před huňáči, jak souhlasí, že se nepokusí o odplatu, že se nebudou bránit, že se vzdají všech těžkých zbraní, že se nechají namačkat na kousek země vybraný huňáči, do rezervace povolené štědrými vítězi, těmi malými zelenými hajzly. Bylo to neuvěřitelné. Skutečně neuvěřitelné.

Starý Ding Dong ani Muhy pravděpodobně nebyli zrádci z přesvědčení. Prostě jen zešíleli, ztratili nervy. Způsobila to tahle prokletá planeta. Vzdorovat jí mohla jen skutečně silná osobnost. Bylo tu něco ve vzduchu, možná pyl ze všech těch stromů, který působí jako nějaká droga, a normální lidé po něm začínají jednat jako hlupáci, jako by ztratili vztah ke skutečnosti jako tihle huňáči. A vzhledem k tomu, že jich je o hodně méně, huňáči si s nimi poradí jedna dvě.

To, že musel Muhameda odstranit, bylo moc špatné, ale co se dalo dělat. Nikdy by nesouhlasil s přijetím Davidsonových plánů, to bylo víc než jasné, zašel už příliš daleko. Každý, kdo by slyšel tu neuvěřitelnou pásku, by souhlasil. Nakonec bylo lepší, že ho zastřelil dřív, než Muhamed pochopil, o co jde. Alespoň ho nikdo nebude spojovat s hanebnostmi jako Donga a další důstojníky, kteří zůstali naživu v Centralvillu.

Když potom přestal Dongh chodit k vysílačce, obsluhoval ji Juju Sereng z inženýrských sborů. Strávili spolu dřív dost času a Davidson ho považoval za kamaráda, ale teď už se nedalo věřit nikomu. A Juju byl taky Asiat. Bylo skutečně podivné, kolik z nich přežilo masakr v Centralvillu. Z těch, s nimiž mluvil, nebyl Asiat pouze Gosse. Z pětapadesáti spolehlivých mužů, které měl po reorganizaci na Nové Jávě k dispozici, byla většina Euroafričanů, někteří Afro a Afro-asiati, ale žádný čistý Asiat. Krev se nezapře. Nikdo nemůže být úplným člověkem, pokud v jeho žilách nekoluje nějaká krev z kolébky lidstva. Ale ani tohle mu nezabrání, aby ty ubohé žluté bastardy nezachránil. Jen to vysvětluje, proč se, když se dostanou do stresu, sesypou.

„Uvědomuješ si, do jakých malérů nás dostaneš, Done?“ ptal se Juju Sereng bezbarvým hlasem. „Udělali jsme s huňáči formální dohodu. Podléháme rozkazům ze Země a ty nařizují, abychom domorodce nechali na pokoji a nepokoušeli se o žádné odvety. Jenže jak bysme teď mohli něco oplácet? Se všemi kámoši z Královského a z celého Hlavního ostrova je nás pořád míň než dva tisíce. Ty máš na Jávě kolem pětašedesáti chlapů. Fakt si myslíš, že dva tisíce chlapů může zvládnout tři milióny inteligentních nepřátel, Done?“

„Juju, tohle dokáže padesát chlapů. To je věc vůle, schopností a dostatku zbraní.“

„Prdlajs! Podstatné je, že došlo k dohodě. Jestliže ji někdo poruší, pak to odnesem my. To je jediné, co nás zatím drží nad vodou. Snad až se vrátí loď z Prestna a uvidí, co se tu stalo, rozhodnou se huňáče vyhladit. Jenže to nikdo ještě neví. Ale vypadá to, že huňáči chtějí smlouvu dodržet. Koneckonců byl to jejich nápad a my na něj jen museli přistoupit. Můžou nás umlátit jen tím, kolik jich je, kdykoliv, stejně jako dobyli Centralville. Byly jich tisíce. Copak to nechápeš, Done?“

„Poslouchej, Juju, samozřejmě, že to chápu. Jestli se bojíte použít ty tři helikoptéry, který tam máte, můžete nám je poslat sem, s posádkou chlapů, kteří se na to dívají jako my. Když už vás mám vysvobodit s holýma rukama, určitě by se nám pár helikoptér hodilo.“

„Neosvobodíte nás! Leda nám připravíte kremaci, cvoku. Pošli teď okamžitě tu poslední helikoptéru sem, na Hlavní. Je to plukovníkův osobní rozkaz pro tebe jako úřadujícího velitele. Použij ji pro dopravu svých lidí, je to dvanáct letů, budou ti stačit čtyři dny a noci. A teď už jednej podle rozkazů a dej se do toho.“ Ponk. Vysílačka se odmlčela. Bál se s ním dál přít.

Zpočátku se obával, že by mohli poslat své tři vrtulníky, aby bombardovaly nebo ostřelovaly tábor na Nové Jávě. Technicky vzato neuposlechl rozkazu a starý Dong nebyl vůči nezávislým elementům nikterak tolerantní. Copak si to on sám neodnesl, a šlo jen o nepatrnou odvetu za Smithe? Iniciativa se trestá. Ding Dong má rád podřízenost jako většina důstojníků. Má to jeden háček, takový důstojník se potom může stát sám submisivní. Davidsona skoro šokovalo, když si uvědomil, že vrtulníky pro něj nejsou vůbec nebezpečné, protože Dong, Sereng, Gosse a dokonce i Benton se bojí je poslat sem. Huňáči jim nařídili nelétat s nimi mimo lidskou rezervaci a oni jejich rozkazy poslouchají.

Dělalo se mu z toho zle. Bylo načase jednat. Čekali jen tak už skoro dva týdny. Tábor byl dobře bráněný. Zesílili palisádový plot a zvýšili ho, aby se přes něj nedostal žádný mrňavý zelený opičák. Mazaný Aabi nadělal podomácku spoustu nášlapných min a rozsel je ve stometrovém pásu kolem palisád. Teď nastal čas ukázat huňáčům, že ty ovce na Hlavním můžou postrkovat jak chtějí, ale tady, na Nové Jávě, mají co do činění s muži. Vystartoval s helikoptérou a s její pomocí navedl oddíl patnácti pěšáků na huňáčské sídliště jižně od tábora. Věděl, jak tuhle věc objevit ze vzduchu, sídliště prozrazovaly sady, soustředění určitých druhů stromů, třebaže nebyly vysázené v řadách, jak by to udělali lidé. Bylo neuvěřitelné, kolik doupat tu bylo, když člověk věděl, jak je objevit. Prales se jimi hýbal. Útočný oddíl sídliště bez námahy vypálil. Při zpátečním letu objevil další, míň než čtyři kilometry od tábora, a jenom aby o sobě dal vědět, do něj hodil bombu. Nic moc, obyčejnou zápalnou pumu, ale stálo za to vidět, jak sebou ty zelené kožichy mrskají. V pralese zůstala veliká díra s doutnajícími okraji.

Samozřejmě pokud šlo o masivní odvetu, byla tohle jeho hlavní zbraň. Lesní požár. Zápalnými bombami a napalmem mohl klidně z vrtulníku podpálit celý ostrov. Musí jen měsíc nebo dva počkat, až skončí období dešťů. Měl by spálit Královský, Smithův nebo Hlavní ostrov? Nejdřív snad Královský jako malé varování, protože tam už žádní lidé nezůstali. Potom, když je to nespořádá do lajny, Hlavní.

„O co se to pokoušíte?“ řekl hlas z rádia a to, jak zněl ustrašeně, ho donutilo se ušklíbnout. Jako stará baba, kterou někdo drží pod krkem. „Víte vůbec, co děláte, Davidsone?“

„Jo.“

„Copak si myslíte, že takhle huňáče zničíte?“ Tentokrát to nebyl Juju. Mohl to být ten chytrouš Gosse nebo někdo jiný, to je jedno, kdo. Všichni byli jen stádo bekajících ovcí.

„Jo, přesně tak,“ řekl s klidnou ironií.

„Myslíte si, že když budete pokračovat ve vypalování vesnic, tak za vámi přijdou a vzdají se? Celé tři milióny?“

„Snad.“

Vysílačka chvíli kňučela a bručela. Když přišli spolu s tím falešným superkomem, kterého ostatně nebyla žádná škoda, o velký vysílač, museli zřejmě používat nějakou nouzovku.

„Koukněte, Davidsone,“ ozvalo se potom, „není tam někdo jiný, s kým bysme si mohli promluvit?“

„Ne. Všichni mají zatraceně dost co dělat. Heleďte, vedeme si tu dobře, ale docházejí nám už některý ty kuchyňský záležitosti, víte, jako ovocné koktajly, broskve a takové blbosti. Některým klukům to fakt chybí. A taky zrovna když vás, chlapi, vykouřili, jsme měli dostat další zásilku marjány. Když vám tam pošlu helikoptéru, můžete nám přenechat pár bedýnek sladkostí a něco trávy?“

Chvíle ticha. „Ano, pošlete ji.“

„Skvělé. Nechtě zboží v síti a chlapi si ji zahákují bez přistávání.“ Zase se zašklebil.

Z vysílačky se ozval nějaký šramot a pak najednou byl na příjmu starý Dong a poprvé po dlouhé době mluvil s Davidsonem přímo. Jeho hlas zněl zesláble, jako by mu za kňučením krátkých vln docházel dech. „Poslyšte, kapitáne, rád bych věděl, jestli si plně uvědomujete, k čemu mě vaše akce na Nové Jávě nutí. Tedy co budu muset podniknout, pokud budete nadále odmítat poslušnost platným rozkazům. Snažím se vás stále považovat za rozumného a loajálního vojáka. Avšak chci-li zajistit svým lidem tady na Hlavním bezpečnost, možná mě dostanete do situace, kdy budu muset domorodcům říct, že za vaše akce nemůžeme přebrat žádnou zodpovědnost.“

„Máte pravdu, pane plukovníku.“

„Pokouším se vám objasnit, co to znamená. Můžeme se dostat do situace, kdy jim budeme muset říct, že nejsme schopni zabránit vám v porušování dohody na Jávě. Pokud se nemýlím, máte šedesát šest podřízených a já bych rád, aby se tihle muži v bezpečí a zdraví dostali k nám na Hlavní ostrov a tady mohli počkat na Shackleton. Kolonie musí držet pohromadě. Dal jste se na sebevražednou dráhu. Jenže za lidi, které po ní vedete, jsem zodpovědný já.“

„Ne, pane plukovníku, nejste. Já jsem zodpovědný. Vy si odpočiňte. Jenom až uvidíte, že kolem hoří džungle, zvedněte se a utečte doprostřed pláně. Nechceme nikoho z vás upéct spolu s huňáči.“

„Poslouchejte. Davidsone, nařizuji vám, abyste předal velení poručíku Tembovi a okamžitě se tu u mě hlásil,“ řekl vzdálený kňouravý hlas a znechucený Davidson vypnul vysílačku. Všichni se zbláznili, pořád si ještě hrají na vojáčky a skutečnost jim naprosto uniká. Chlapů, kteří se pořád dokáží dívat na věci reálně, je teď, když jde do tuhého, moc málo.

Jak očekával, nepodnikli místní huňáči, pokud šlo o nájezdy na sídliště, vůbec nic. Od samého počátku věděl, co na ně platí: zastrašit je a ani na chvíli je nenechat zvednout hlavy. Potom vědí, kdo je pán, a pěkně se krčí dole. Spousta jejich doupat v okruhu třiceti kilometrů se teď zdálo být opuštěných dřív, než se k nim dostal, ale přesto nechával svoje lidi, aby je každých pár dní chodili vypalovat.

Chlapi ale začínali být poněkud nervózní. Chtěl, aby káceli stromy, protože čtyřicet osm z pětapadesáti věrných, kteří přežili, byli dřevorubci. Ale věděli, že robonáklaďáky ze Země nemá kdo přivolat z oběžné dráhy dolů, aby naložily dřevo, že jen přilétají, krouží a čekají na signál, který nepřijde. Nemá smysl kácet stromy jen tak. Je to těžká práce. Dají se přece taky zapalovat. Cvičil muže po skupinách v technice zakládání požárů. Jenomže pořád ještě pršelo a požáry nemohly způsobit příliš škody. Alespoň že to trochu zahánělo nudu. Jen kdyby tak měl tři další helikoptéry, klidně by mohl udeřit a utéct. Uvažoval o útoku na Hlavní, o tom, že by vysvobodil tamní vrtulníky, ale nezmínil se o té myšlence dosud ani Aabimu, ani Tembovi, svým nejlepším mužům. Při představě ozbrojeného útoku na vlastní velení by některým chlapům asi spadlo srdce do kalhot. Pořád žvanili o tom, „až se spojíme s ostatními“. Nevěděli, že ostatní je opustili, zradili, prodali jejich kůži huňáčům. Neřekl jim o tom, nesnesli by to.

Jednoho dne by prostě on, Aabi, Temba a ještě jeden pořádný chlap měli sebrat vrtulník, zaletět tam, rychle vyskočit s kulometem, každý do jedné helikoptéry a potom domů, domů, tralala. Se čtyřmi prima roztloukači vajíček, to by se to roztloukalo. A omeletu bez vajíček neuděláš. Davidson se nahlas zasmál do tmy. Skrýval tenhle plán o něco déle, než bylo nutné. Když ale pomyšlení na něj bylo tak příjemné a vzrušující…

O další dva týdny později byla všude, kam dorazili, huňáčská doupata pěkně vyčištěná. Les byl hezký a spořádaný. Žádné neřádstvo. Žádné obláčky dýmu nad stromy. Nikdo neskákal z keřů, nepláči sebou na zem se zavřenýma očima a nečekal, až na něj dupneš. Žádní zelení mužíci. Jen moře stromů a pár vypálených skvrn. Chlapi začínali být skutečně divocí a ostří; přišel čas vypravit se pro helikoptéry. Jednou v noci se se svým plánem svěřil Aabimu, Tembovi a Postovi.

Žádný z nich minutu nepromluvil. Potom Aabi řekl: „A co palivo, kapitáne?“

„Paliva máme dost.“

„Pro čtyři helikoptéry by nevydrželo ani týden.“

„Chceš říct, že i pro tu jednu máme zásoby jen na měsíc?“

Aabi přikývl.

„Hmm. Zdá se, že budeme muset přibrat i trochu paliva.“

„A jak?“

„Zkus to promyslet.“

Všichni jen seděli a vypadali hloupě. To ho popudilo. Se vším čekají na něj. Byl sice přirozený vůdce, ale měl rád chlapy, kteří taky myslí sami. „Promysli to, je to tvůj obor, Aabi,“ řekl a šel si zakouřit. Bylo mu z jejich jednání nanic. Jako kdyby všichni ztratili nervy. Prostě nedokáží čelit chladným a tvrdým faktům.

Docházela jim už i marjána a sám si nepráskl pár dní ani jednu. Ale teď mu to nepomohlo. Noc byla zatažená a černá, vlhká, teplá, byla cítit jarem. Kolem prošel Ngenene jako bruslař nebo spíš jako robot na drátkách, pomalými a klouzavými kroky. Když ho míjel, otočil se a podíval se na něj. Davidson stál na trávníku před domkem, osvětlený matnou září, vycházející ze dveří. Ngenene byl strojník na pile, mohutný, urostlý chlap. „Zdroj mé energie pochází z Velkého generátoru. Nikdo mě nemůže vypnout,“ řekl monotónně a zíral na Davidsona.

„Jdi do ubikace. A vyspi se z toho!“ řekl Davidson. Hlas mu práskal jako bič, který si nikdo nesmí troufnout neposlechnout. Ngenene odbruslil pryč, těžkopádně a graciézně zároveň. Příliš mnoho mužů tu bralo víc a víc halucinogenů. Měli jich dost, jenže byly určeny pro dřevorubce, kteří si chtějí v neděli odpočinout, a ne pro vojáky na malé výspě uprostřed nepřátelského světa. Na výlety do světa snů nebyl ten pravý čas. Měl by je zamknout. Jenže pak by mu některý z chlapů mohl zvadnout. Ať si zvadnou. Když se dělá omeleta, taky to pár vajíček odnese. Možná že by je mohl poslat na Hlavní výměnou za nějaké palivo. Dáte mi dvě tři nádrže s palivem a já vám dám dvě tři teplá těla, věrné vojáky, dobré dřevorubce, přesně váš typ, jen trošku na cestě do země snů…

Zašklebil se a vykročil zpátky dovnitř, aby se pokusil o nápad podělit s Tembou a druhými dvěma, když strážný z komína pily zaječel: „Už jdou!“ Ječel vysokým hlasem jako kluk, který si hraje na četníky a na zloděje. Potom začal halekat další na západní straně palisády. Ozval se výstřel.

Byli tu. Probůh, oni skutečně přicházeli. Bylo to neuvěřitelné. Byly jich tisíce a tisíce. Nevydali ani hlásek, jen strážní zavyli a padl jeden výstřel, po něm se ozval výbuch – to byla nášlapná mina – a další, jeden po druhém. Náhle se rozhořely stovky a stovky pochodní, zapalovaných jedna od druhé, vznášely se ve vlhké tmě, vystřelovaly jako rakety. Palisáda ožila huňáči, lili se dovnitř, přes ni, strkali se a rojili, tisíce a tisíce huňáčů. Bylo to jako krysí armáda, kterou Davidson viděl jako kluk za posledního hladomoru v ulicích Clevelandu v Ohiu, kde vyrůstal. Něco donutilo krysy vyjít ve dne z děr, vybublaly na zdi, byla to tepající pokrývka z kožichů, očí, malých praciček a zubů, rozječel se, mami, mami, utíkal pryč, jako by šlo o život, nebo se mu to jen zdálo, když byl ještě kluk? Důležité bylo zůstat teď klidný. Vrtulník stál v ohradě pro huňáče, tam byla pořád ještě tma. V mžiku tam doběhl. Vrata byla zamčena, nechával je vždycky zamčená, pro případ, že by některá slabší nátura dostala nápad zaletět si za některé temné noci k tatíčkovi Ding Dongovi. Trvalo věčnost, než našel klíč, strčil ho do zámku a otočil jím na správnou stranu. Stejně dlouho trvalo, než doběhl k vrtulníku a odemkl ho. Post s Aabim už tam stáli. Konečně zarachotily rotory, začala se rozbíjet vejce a jejich rachot překryl všechny ty čarodějnické zvuky, vysoké, ječící, volající a zpívající hlasy. Stoupali vzhůru a peklo zůstalo dole. Hořící ohrada plná krys.

„Zhodnotit rychle nouzovou situaci vyžaduje chladnou hlavu,“ řekl Davidson. „Chlapi, mysleli jste rychle a jednali jste rychle. Dobrá práce. Kde je Temba?“

„Má v břiše oštěp,“ řekl Post.

Aabi byl pilot, a jak se zdálo, hodlal vrtulník řídit. Davidson ho nechal. Přelezl na jedno ze zadních sedadel, sedl si tam a umožnil svalům, ať si odpočinou. Dole pod nimi ubíhal les, černočerná tma.

„Kam míříš, Aabi?“

„Na Hlavní ostrov.“

„Ne. Nechceme na Hlavní.“

„Kam tedy chceme?“ zeptal se Aabi a trochu zženštile se zachichotal. „Do New Yorku? Nebo do Pekingu?“

„Jen se chvilku drž nahoře, Aabi. A obleť tábor. Velký okruh, mimo doslech.“

„Kapitáne, žádný tábor Nová Jáva už přece není,“ řekl Post. Byl to předák dřevorubců, silný a klidný chlap.

„Jsou tam huňáči a pálí tábor. Vlítnem tam a spálíme je. Musí jich tam být aspoň čtyři tisíce. Vzadu v helikoptéře je šest plamenometů. Dáme jim tak dvacet minut. Pak začnem s napalmem a ty, kdo budou utíkat, dostaneme plamenomety.“

„Ježíšmarjá,“ vyjel Aabi, „vždyť tam můžou taky být naši. Huňáči je mohli zajmout. Já se nebudu vracet, abych upaloval lidi.“ Držel dál vrtulník v kursu.

Davidson přiložil Aabimu hlaveň revolveru na zátylek a řekl: „Ale jo, my se vrátíme. Jen se dej dohromady, hochu, a nepřidělávej mi problémy.“

„V nádrži máme dost paliva, abychom se dostali na Hlavní ostrov, kapitáne,“ řekl pilot. Pokoušel se revolveru uhnout hlavou, jako kdyby to byla moucha, která ho obtěžuje. „Ale ne víc. To je všecko, co máme.“

„Však my z ní dostáném ještě spoustu kiláků. Otoč to, Aabi.“

„Myslím, že bysme raději měli letět na Hlavní, kapitáne,“ řekl Post hluše. Tahle vzpoura Davidsona rozhořčila. Otočil revolver v ruce a rychle, jako had, uhodil. Rukojeť dopadla Postovi přímo za ucho. Dřevorubec se složil jako domeček z karet. Zůstal viset na předním sedadle, hlavu mezi koleny, ruce spuštěné k podlaze. „Otoč to, Aabi,“ poručil Davidson a jeho hlas bičoval. Vrtulník se naklonil do táhlého oblouku. „Ale kde je tábor? Nikdy jsem s touhle helikoptérou nebyl v noci ve vzduchu bez navigačních signálů,“ řekl Aabi. Znělo to dutě a ulepeně, jako kdyby byl nastydlý.

„Leť na východ a dívej se, kde hoří,“ řekl Davidson chladně, klidně. Nikdo z nich nemá opravdu tvrdé jádro, ani Temba ho neměl. Když jde skutečně do tuhého, všichni ho opustili. Dřív nebo později by se proti němu spolčili, protože prostě nevydrží tolik co on. Slabí se vždycky spolčují proti silným a silný chlap musí stát sám a sám se o sebe postarat. Prostě to tak je. Kde je ten tábor?

Hořící budovy by v téhle prázdné tmě měly být vidět na míle, dokonce i za deště. Ale nebylo vidět nic. Šedočerná obloha, černá země. Ohně musely uhasnout, nebo je někdo uhasil. Že by jeho lidé huňáče odrazili? Potom, co unikl? Prolétlo mu to hlavou jako sprška ledově chladné vody. Ne, to jistě ne, padesát chlapů proti několika tisícům. I když v minových polích musí ležet spousta roztrhaných huňáčů. Bylo jich moc najednou a nic je nemohlo zastavit. Tohle přece nemohl předvídat. Odkud jen přišli? V lesích kolem nebyl už spoustu dní jediný huňáč. Museli sem odněkud proklouznout, bůhví odkud, vylézt z děr jako krysy. Tolik tisíc huňáčů se zastavit nedalo. Kde je, k čertu, ten tábor? Aabi ho podvádí, letí určitě špatným směrem. „Najdi ten tábor, Aabi,“ řekl měkce.

„Pro boha živýho, vždyť se o to pokouším pořád,“ řekl mladík.

Post, zhroucený vedle pilotova sedadla, se nehýbal.

„Nemohl přece zmizet, že ne, Aabi. Máš sedm minut na to, abys ho našel.“

„Najděte si ho sám,“ řekl zachmuřeně Aabi. Hlas mu při tom skřípal.

„Dokud vás mám s Postem pohromadě, tak ne, hošíčku. Stáhni helikoptéru níž.“

O minutu později Aabi řekl: „Tohle vypadá jako řeka.“

Byla to řeka a taky velká paseka, ale kam se poděl tábor Jáva? Letěli na sever přes paseku, ale nic nezahlédli. „Žádná jiná paseka tu není, musí to být tady,“ řekl Aabi a vracel se nad vykácené území. Přistávací reflektory zazářily, ale kromě tunelů světla nebylo vidět vůbec nic. Bylo by lepší je vypnout. Davidson se natáhl pilotovi přes rameno a vypnul je. Rázem se octli v prázdné vlhké tmě. Jako kdyby je někdo plácl přes oči černým ručníkem. „Ježíšmarjá!“ zaječel Aabi. Když se pokusil znovu otočit vypínačem, zhoupl se vrtulník doleva a vzhůru, ale ne dost rychle. Ze tmy se po nich natáhly stromy a chytily stroj.

Naříkající vrtule vrhaly proti jasným uličkám světla cyklon urvaných větví a listí. Staré kmeny stromů však je držely pevně. Malý stroj klesal dolů mezi jejich koruny, nakláněl se na bok a pořád se ještě rval, aby se osvobodil. Nakonec se celý ponořil mezi stromy, světla zhasla a bylo ticho.

„Není mi nějak dobře,“ řekl Davidson. Řekl to znovu. Potom toho nechal, protože nebylo komu to povídat. Vzápětí si uvědomil, že to stejně neřekl. Cítil se jako zpráskaný. Musel dostat pořádnou slupku do hlavy. Aabi byl pryč. Kam zmizel? Tohle je přece helikoptéra. Je nahnutá na bok, ale on je pořád ve své sedačce. Všude je tma, jako kdyby byl slepý. Nahmatal Posta, nehybného, nacpaného mezi přední sedadla a přístrojovou desku. Pokusil se pohnout a helikoptéra se rozhoupala. Došlo mu, že není na zemi, že visi jako drak mezi stromy. Hlava ho brněla o trochu méně. Chtěl ven pořád víc a víc, pryč z černé, překocené kabiny. Dovlekl se na pilotovo sedadlo a vystrčil nohy ven. Pověsil se za ruce, ale na zem nedosáhl. Houpal se a nohama škrtal o větve. Nakonec se pustil. Nevěděl, jak dlouho poletí, ale musel už z té kabiny pryč. Na zem to bylo jen pár stop. V hlavě mu cosi vybuchlo, ale když stál, cítil se lépe. Jen kdyby nebyla taková tma, černá tma. Na opasku měl připnutou svítilnu, vždycky v noci s sebou po táboře nosil svítilnu. Ale nebyla tam. Tady přestávala legrace. Musela se mu utrhnout. Měl by se vrátit zpátky do helikoptéry a najít ji. Nebo mu ji třeba vzal Aabi. Aabi schválně naboural vrtulník, sebral mu svítilnu a zdrhl. Parchant, byl jako všichni ostatní. Noční vzduch prosycovala vlhkost. Davidson nevěděl, kam položit nohu, všude byly kořeny, keře, spleť větví a všude kolem zvuky, kapání vody, šumění, sotva slyšitelné šelesty čehosi drobného. Měl by se dostat zpátky do helikoptéry, pro svítilnu. Jenom nevěděl, jak by se vyšplhal zpátky. Ze země nedosáhl ani na spodek dveří.

Zahlédl světlo. Byl to jen slabounký záblesk, objevil se a vzápětí zmizel mezi stromy. Aabi si vzal svítilnu a vydal se na průzkum, aby zjistil, kde jsou. Je to bystrý chlapec. „Aabi!“ zavolal pronikavým šeptem. Když se rozhlížel, kam světlo zmizelo, stoupl na něco zvláštního. Kopl do toho kanadou, potom opatrně natáhl ruku. Ohmatávat věci, na které není vidět, nemusí být moudré. Bylo to mokré, hladké jako mrtvá krysa. Rychle ruku stáhl. Za chvíli zašátral na jiném místě. Tentokrát nahmátl botu, křížící se tkaničky. To, co pod ním leží, musí být Aabi. Když vrtulník spadl, muselo ho to vymrštit ven. Hm, má, co si zasloužil za ten svůj jidášský pokus o útěk na Hlavní. Byl to nepříjemný pocit dotýkat se neviděných šatů a vlasů. Napřímil se. Znovu zahlédl světlo. Zakrývaly ho kmeny stromů. Nebyla to jedna svítilna. Pohybovala se tam celá skupina světel.

Davidson položil ruku na pouzdro na opasku. Taky revolver byl pryč.

Měl ho přece v ruce pro případ, že by Aabi nebo Post něco podnikli. Teď ho v ruce neměl. Musí být v helikoptéře spolu se svítilnou.

Chvíli stál shrbený, nehybný. Potom se dal prudce do běhu. Nevěděl, kam míří. Kmeny stromů ho házely ze strany na stranu, jak do nich narážel, kořeny ho chytaly za nohy. Jak široký tak dlouhý se zřítil na zem. Zvedl se na všechny čtyři a pokoušel se ukrýt. Holé, mokré větve se s ním rvaly a drásaly mu obličej. Znovu se zaplétal do keřů. Mozek mu zcela zaměstnával komplex pachů hniloby a růstu, mrtvých listů, rozkladu, nových výhonků, květů, noci, deště a jara. Padlo na něj světlo. Uviděl huňáče. Vzpomněl si na Ljubova, na jeho vyprávění o tom, jak huňáči reagují, když je někdo dostane do kouta. Lehl si na záda, zavřel oči a zvrátil hlavu dozadu. Srdce hrozilo, že se mu v hrudi zalkne.

Nic se nestalo.

Otevřít oči bylo těžké, ale nakonec to dokázal. Stáli kolem a bylo jich dost, deset, možná dvacet. V prackách drželi lovecké oštěpy, malé, trochu jako hračky vyhlížející věci s ostrými železnými hroty, které se mohly krásně zaříznout do břicha. Zavřel oči a ležel dál.

Pořád se nic nedělo.

Srdce se mu uklidnilo a měl pocit, že dokáže lépe myslet. Něco dole v něm se zamíchalo, skoro jako by se rodil smích. Tak přece ho nedostanou. Když už ho zradili vlastní lidi a lidská inteligence se octla v koncích, použil proti nim jejich vlastní trik – stavěl se mrtvým, a tak v nich odjistil instinktivní reflex, který jim brání zabít kohokoli, kdo tuhle pozici zaujme. Stáli kolem a něco mumlali. Nemohli mu nic udělat. Jako kdyby byl bůh.

„Davidsone.“

Musel znovu otevřít oči. Prosmolená pochodeň, kterou jeden z nich držel v ruce, pořád hořela, ale kolem bylo světlej i a černočerný les vybledl do šedá. Jak je to možné? Uběhlo přece jen pět nebo deset minut. Pořád bylo sotva vidět, ale už to nebyla noc. Rozeznával větve, listy, les. Obličej, který na něj shlížel. V monotónním šeru svítání neměl žádnou barvu. Zjizvené rysy vypadaly lidsky. Oči byly jako temné jámy.

„Nech mě vstát,“ řekl nečekaně rezavě a nahlas Davidson. Z toho, jak ležel na mokré zemi, se roztřásl zimou. Teď, když se na něj díval Selver, nemohl už zůstat jen tak ležet.

Selver měl ruce prázdné, ale spousta jeho kompliců kolem neměla jen oštěpy, ale taky revolvery. Ukradené ze skladu v táboře. Vydrápal se na nohy. Ledově mokré šaty se mu přisály na ramena a nohy a nedokázal se přestat třást.

„Skoncuj to,“ řekl. „A hoď sebou!“

Selver se na něj jen díval. Ale jestli se chtěl střetnout s jeho očima, musel konečně zvednout oči a dívat se nahoru.

„Přejete si, abych vás teď zabil?“ zeptal se. Takhle mluvit se naučil od Ljubova. Jasně, i ten hlas by mohl patřit Ljubovovi. Bylo to zlověstné.

„Můžu si o to říct, ne?“

„Hmm. Ležel jste celou noc tak, jako kdybyste si přál, abychom vás nechali naživu. A teď si přejete umřít?“

Bolest v hlavě i v žaludku se spojila s nenávistí k tomuhle děsivému mrňavému hajzlovi, který mluví jako Ljubov a který ho teď má v moci. Zvedl se mu žaludek. Měl co dělat, aby nezačal zvracet. Třásl se zimou a hnusem a ze všech sil se pokoušel sebrat odvahu. Konečně se mu podařilo postoupit o krok a plivnout Selverovi do tváře.

Chvíli se nedělo nic. Potom Selver, s téměř tanečním pohybem, plivl zpátky. Nepokusil se Davidsona zabít. Davidson si setřel studenou slinu ze rtů.

„Podívejte, kapitáne Davidsone,“ řekl huňáč tichým hlasem, ze kterého Davidson šílel a dělalo se mu špatně. „Oba jsme bohové, vy i já. Vy jste bůh zbavený rozumu a nejsem si jistý, jestli i já jsem při smyslech nebo ne. Ale jsme bohové. Už nikdy se v těchto lesích nikdo nesejde tak jako my dva. Jeden druhému přinášíme dary, jaké si dávají bohové. Váš dar je zabíjení jednoho člena rodu druhým, vražda. Teď vám dám to, co je vlastní mému lidu, nezabiji vás. Bojím se, že oba zjistíme, že dar toho druhého je pro jednoho příliš těžký. Ale přesto ho musíte nést sám. Vaši lidé v Ešsenu mi řekli, že až vás tam přivedu, budou vás soudit a podle vašich zákonů vás budou muset zabít. Když si přeji darovat vám život, nemůžu vás odvést s ostatními vězni do Ešsenu a nemůžu vás ani nechat potulovat se po lese, protože působíte příliš velké škody. Proto s vámi naložíme stejně jako s někým z nás, když přijde o rozum. Dopravíme vás na Rendlep, kde nikdo nežije. Tam zůstanete.“

Davidson nedokázal od huňáče odtrhnout oči, jako kdyby ho někdo zhypnotizoval. Nemohl to vydržet. Nikdo ho nesmí chtít ovládnout. Nikdo mu nemůže ublížit. „Měl jsem ti zlomit vaz. Hned tenkrát, když ses na mě vrhnul,“ řekl stále týmž rezavým hlasem.

„Možná že by to pro vás bylo ze všeho nejlepší,“ odpověděl Selver, „jenomže Ljubov vám to nedovolil. Stejně jako mi teď nedovolí zabít vás. Čas zabíjení už skončil. Stejně jako čas kácení stromů. Na Rendlepu není co kácet. Říkáte mu Mokrý ostrov. Vaši lidé tam nenechali jediný strom. Nemůžete si tam postavit loď a odplout. Nic tam už neroste, a proto vám budeme vozit jídlo i dřevo na oheň. Nebudete tam mít koho a co zabít. Ani lidi, ani stromy. Dřív tam stromy i lidé žili, ale teď jsou z nich jen stíny. Myslím, že je to místo jako stvořené pro vás. Protože vy musíte žít. Můžete se tam naučit snít. Ale spíše vás šílenství dovede až tam, kam směřujete.“

„Zabij mě rovnou a nech toho očumování.“

„Zabít vás?“ řekl Selver a zdálo se, že jeho oči, spočívající na Davidsonovi, zazářily do lesního šera strašlivým jasem. „Já vás nemůžu zabít, Davidsone. Jste bůh. Musíte to udělat sám.“

Otočil se a lehce, rychle odešel. Během několika kroků se ztratil mezi stromy.

Davidsonovi sklouzla přes hlavu oprátka a zlehka mu stáhla krk. Ze všech stran se k němu přiblížily malé oštěpy. Nechtěly ho poranit. Mohl se rozběhnout pryč, pokusit se o útěk, ale oni by se ho stejně nesnažili zabít. Hroty oštěpů, ostré jako břitvy, se blýskaly. Oprátka na krku sebou jemně zaškubala. Šel, kam ho vedli.

8

Selver Ljubova už dlouho neviděl. Sen o něm ho provázel do Rišwelu a byl s ním, když naposledy mluvil s Davidsonem. Potom odešel a nejspíš teď spal v Ljubovově hrobě v Ešsenu. Už nikdy od té doby se k Selverovi, který teď žil v Broteru, nevrátil.

Až když přistála velká loď a Selver se vypravil do Ešsenu, setkal se znovu s Ljubovem. Ljubov byl tichý, velice smutný a probudil starý tíživý smutek i v Selverovi.

Zůstal s ním jako stín v duši, dokonce i když se setkal s čoveky z lodi. Byli úplně jiní než čovekové, které znal dosud – kromě přítele Ljubova. Byli však mnohem silnější, než byl Ljubov.

Jeho čovečtina už poněkud obrostla mechem a zpočátku raději nechával mluvit je. Když si byl dostatečně jistý, o jaké lidi jde, ukázal jim těžkou krabici, kterou přinesl z Broteru. „Uvnitř je Ljubovova práce,“ řekl a hledal přitom správná slova. „Věděl o nás víc než všichni ostatní. Naučil se jazyk, jímž mluvím, i jazyk mužů a všecko jsme zapsali. Částečně pochopil, jak sníme a jak žijeme. Ostatní ne. Jestliže dopravíte Ljubovovy práce tam, kam si přál, aby se dostaly, dám vám je.“

Zdálo se, že vysokého bílého Lepennona to potěšilo, a Selve-rovi poděkoval. Řekl mu, že práce dopraví tam, kam si Ljubov přál, a že si jich tam budou velice cenit. Selver byl rád, zároveň však pokaždé, kdy pronesl nahlas jméno svého přítele, pocítil bolest. Každý pohled mysli do Ljubovova obličeje byl smutný, stejně jako byl smutný Ljubovův výraz. Poodešel stranou a pozoroval čoveky. Dong s Gossem a několik dalších z Ešsenu stáli spolu s pěticí mužů z lodi. Ti noví vypadali čistě a nablýskane jako nové železo, staří si nechali tváře obrůst srstí, takže připomínali velké, černým kožichem porostlé Athšeany. Nosili pořád šaty, i když už byly staré, a dávno se přestali starat, aby byly čisté. S výjimkou Starého muže, který byl od noci v Ešsenu nemocný, nezhubli, ale vypadali jako lidé, kteří se ztratili nebo zbláznili.

Setkání se odehrávalo na okraji lesa, v zóně, kde podle tiché dohody v posledních letech lesní lidé ani čovekové nestavěli sídliště ani netábořili. Selver a jeho společníci se usadili ve stínu velkého jasanu, trochu stranou od okraje lesa. Drobné zelené nažky jeho plodů teprve rostly; listy měl dlouhé a splývavé, letně zelené. Světlo pod jeho korunou bylo měkké a stinné.

Čovekové se radili, přicházeli a zase odcházeli a jeden z nich nakonec přišel pod jasan. Byl to tvrdý člověk, velitel lodi. Sedl si na paty poblíž Selvera. Nepožádal o dovolení, ale určitě ani nechtěl být nezdvořilý. „Můžeme si na chvíli promluvit?“ řekl.

„Jistě.“

„Víte snad, že všecky pozemšťany odvážíme s sebou. Máme ještě druhou loď, abychom je pobrali. Váš svět přestal být kolonií.“

„Tuhle zprávu jsem zaslechl v Broteru. Před třemi dny, když jste přiletěli.“

„Rád bych, abyste věděli, že to tak už zůstane. Nevrátíme se. Váš svět je pod ochranou Společnosti světů. Řečeno vašimi slovy to znamená tohle: Mohu vám slíbit, že pokud bude existovat Společnost světů, nikdo sem nepřijde kácet stromy nebo zabírat půdu.“

„Nikdo z vás se nikdy nevrátí,“ řekl Selver. Bylo to prohlášení a otázka zároveň.

„Celých pět generací. Nikdo. Potom snad přiletí pár lidí, deset, možná dvacet, ale ne víc. Zkusí se domluvit s vašimi lidmi a zkoumat váš svět, což dělali někteří z našich lidí už teď.“

„Vědci, specialisté,“ řekl Selver a zadumal se. „Vy lidé rozhodujete vždycky všechno najednou,“ řekl a opět to bylo prohlášení i otázka zároveň.

„Jak to myslíte?“ Velitel se na něj pozorně podíval.

„Řeknete, že nikdo z vás nesmí kácet stromy v Athše, a všichni rázem přestanete. I když žijete na mnoha místech. U nás vůdkyně z Karaču vydá příkaz, a neposlouchají ho už lidé ve vedlejší vesnici. A co teprve lidé z celého světa najednou…“

„Nemáte ústřední vládu. My ano, alespoň nyní, a já vás ujišťuji, že její nařízení plníme, všichni a okamžitě. Avšak podle toho, co říkali zdejší kolonisté, když vy jste něco přikázal, Selvere, poslechl vás taky každý, na všech ostrovech a taky okamžitě. Jak jste to dokázal?“

„Tenkrát jsem byl bůh,“ řekl hluše Selver.

Když velitel odešel, přistoupil k němu vysoký a bílý čovek a zeptal se, jestli si smí přisednout do stínu. Byl taktní a výjimečně chytrý. Selver se v jeho přítomnosti necítil lehce. I když tenhle by mohl být stejně jako Ljubov jemný a chápající, pořád zůstával kdesi za hranicí pochopitelnosti. Ljubov, nejlaskavější ze všech, byl kdesi daleko, stejně nedosažitelný jako ten ze všech nejkrutější. Snad proto byla Ljubovova přítomnost v jeho mysli tak bolestivá, zatímco sny, v nichž se dotýkal své mrtvé ženy Thele, byly drahé a mírumilovné.

„Když jsem tu byl poprvé,“ řekl Lepennon, „setkal jsem se s tím člověkem, s Rajem Ljubovem. Mluvil jsem s ním jen pár okamžiků, ale pamatuji si, co říkal, a měl jsem také od té doby čas přečíst si něco z jeho studií vašeho národa. Jeho práci, jak vy říkáte. Především díky jeho práci je dnes Athše osvobozena od kolonizace pozemšťany. Myslím, že dát vám svobodu se stalo cílem Ljubovova života. Jste jeho přítel a dobře víte, že ani smrt mu nezabránila svého cíle dosáhnout, dojít až do konce.“

Selver seděl a nehýbal se. Pocit nejistoty se měnil v strach. Lepennon mluvil stejně jako Pán snů.

Neodpověděl.

„Řekněte mi jednu věc, Selvere. Tedy jestli vás ta otázka neurazí. Potom už se dál ptát nebudu… Pokud vím, došlo tu k zabíjení ve Smithově Táboře, potom na tomto místě, v Ešsenu, a konečně v táboře Nová Jáva, kde Davidson vedl skupinu vzbouřenců. To bylo všecko. Od té doby nic… Je to pravda? Opravdu od té doby nikdo nikoho nezabil?“

„Já jsem Davidsona nezabil.“

„Na tom nezáleží,“ řekl Lepennon. Nepochopil, co tím Selver chtěl říct – že Davidson není mrtvý. Domníval se, že Davidsona zabil někdo jiný. Když Selver zjistil, že to čovek nechápe, ulevilo se mu, ale opravit se ho nepokusil.

„Už nikdo tu potom nezabíjel?“

„Ne. Zeptejte se jich,“ ukázal Selver hlavou na plukovníka a Gosseho.

„Myslím mezi vašimi lidmi. Athšeané, zabíjející Athšeany.“

Selver mlčel.

Podíval se na Lepennona, na jeho zvláštní obličej, bílý jako maska Ducha jasanů, který se vždycky, když se setkal s jeho pohledem, trochu pozměnil.

„Někdy přichází bůh,“ řekl potom. „Objevuje nové cesty, jak něčeho dosáhnout, nebo nové věci, kterých je třeba dosáhnout. Nový zpěv, novou smrt. Přenáší to přes most mezi časem snů a časem světa. Když to dokáže, splnil, co chtěl. Ale nemůže brát věci, které už patří do světa, a zkoušet je přenášet zpět do snu a udržovat je uvnitř snů přehradami a předstíráním. To je potom šílenství. Co se stalo, existuje. Nemá smysl teď předstírat, že nevíme, jak zabít jeden druhého.“

Lepennon položil dlouhou ruku Selverovi na rameno, tak rychle a jemně, že Selver to přijal, jako kdyby ta ruka nebyla cizincova. Zlatozelený stín jasanových listů nad nimi se třepetal.

„Ale předstírat, že máte důvody zabíjet jeden druhého, také nemusíte. Vražda nemá smysl,“ řekl Lepennon a díval se přitom stejně úzkostlivě a smutně jako Ljubov. „My teď odletíme. Během dvou dnů budeme všichni pryč. Všichni a navždy. A lesy Athše budou stejné jako dřív.“

Ljubov vystoupil ze stínů Selverovy mysli a řekl: „Já tu budu.“

„Ljubov tu bude,“ řekl Selver. „I Davidson tu bude. Oba. Možná že až zemřu, budou lidé stejní, jako než jsem se narodil a než jste přišli vy. Ale nevěřím tomu.“

P. S.

Psát pro mě obyčejně znamená těžkou práci, kterou mám ráda. Tenhle příběh se psal lehce, a byl nepříjemný. Nedal mi na vybranou. Psát ho, bylo tak trochu jako zapisovat diktát šéfa s žaludečními vředy. Chtěla jsem psát o lese a o snu, chtěla jsem zevnitř popsat určitý ekologický systém a pohrát si s některými Hadfieldovými a Dementovými myšlenkami o funkci snění ve spánku a jeho smyslu. Avšak šéf místo toho chtěl mluvit o destrukci ekologické rovnováhy a odmítání citové rovnováhy. Chtěl moralizovat. Moralizující příběhy nijak nemiluji, protože často postrádají lásku k bližnímu. Doufám, že tenhle ne. Mohu jen říct – jsouc tuto zkušenost přinucena prodloužit – že je dokonce bolestnější být Donem Davidsonem než Rajem Ljubovem.

Ursula K. Le Guinnová

Brian Aldiss

Vzpoura genů

Byla to jedna z těch nepravděpodobných nehod, které se pravděpodobně leckde stanou. Podmořský trauler Bartlemeo se v hloubce devíti set metrů blížil k hlubinnému přístavu na Kapverdských ostrovech, když došlo k poruše motorů. V technice se moc nevyznám, takže nemohu přesně popsat, jak k tomu došlo; na těchto lodích uranové články pomalu procházejí reaktory a mechanismus, který zasunuje vyhořelé články do separátorů, se nejspíš zasekl. Hlavní mechanik, jakýsi Je Regard, místo aby se s poruchou vypořádal dálkově ovládaným manipulátorem, vlezl dovnitř a šel uvolnit ucpané místo sám. Když prolézal inspekčními průvlaky, natrhl si o západku ochranný oděv, a nevšiml si toho. Uvolnit zaseknutý mechanismus nebyl žádný problém, ale když vylezl ven, zhroutil se, protože v ledvinách nashromáždil téměř smrtelnou dávku záření.

Na palubě Bartlemea nebyl lékař. Okamžitě vyslali SOS s žádostí o lékařskou pomoc.

Už jsem říkal, že se v technice moc nevyznám, a ve filozofii na tom nejsem o nic líp. Přesto nemohu nevidět, že stejně jako tato všední epizoda stála na počátku mnohasetletých obtíží, všechny velké věci začínají jako něco docela bezvýznamného.

Uprostřed pradávných pohyblivých písků Sarské pouště se krčí Ahaggarská plošina a nastavuje hruď dunám, jako zaoceánská loď nastavuje příď zachmuřeným vlnám. Na samém okraji plošiny stojí Barbe Barber, Ústav léčebné meditace, výstavná starobylá budova ve stylu velké padesáté první epochy, stejně fugální jako Angkor Wat, stejně nesmlouvavá jako Měsíční vstupní stanice. Obklopený palmami, propůjčujícími stín širokým dlážděným cestám, vyhání Barbe Barber své věže a vyšší poschodí nad koruny stromů, aby propátrávaly rozlehlý světadíl, na němž stojí – podobně jako jeho obyvatelé, lékaři, propátrávají hlubiny těla, vnitřní světadíl každého člověka.

Gerund Gyres stál před hlavním schodištěm ústavu a čekal. Kravata mu neustále ometala čelo. Jeho aerovůz, kterým přiletěl, stál o kus dál v parku. Pokorně čekal v tetelícím se vedru, třebaže byl od přírody hrdý; ani jeden laik dosud nedostal povolení vstoupit na půdu Barbe Barberu.

Konečně se na vrcholku širokého schodiště objevila postava, na niž Gerund čekal. Jeho žena Cyro. Otočila se, jako by se loučila s kýmsi za sebou, a začala sestupovat po schodišti. Pokaždé, když se s ní na tomto místě setkával, uvědomoval si, jak Cyro musí cestou ze schodů nutit svou mysl z barbebar-berského kláštera zpět do vnějšího světa. Zatímco ji s úzkostí a láskou sledoval, křivka jejích zad se napjala, Cyro vztyčila hlavu a vykročila rozhodněji. Když dorazila až k Gerundovi, měla v očích ten důvěrně známý výraz nezaujatého pobavení, s jakým se dívala na život i na manžela.

„Připadá mi to, jako bych tě neviděla celé týdny,“ prohlásila Cyro, políbila Gerunda na ústa a objala ho.

„Vždyť to také byly týdny,“ ohradil se.

„Nepovídej,“ řekla laškovně. „Že by to trvalo tak dlouho?“

Gerund ji vzal za ruku a vedl ji k masivnímu trojúhelníku jejich aerovozu. Měsíc meditací, jednou ročně povinný pro každého lékaře, Cyře viditelně prospěl; Barbe Barber poskytoval členům lékařských bratrstev z celého světa osvěžující kúry pro mozky i těla, založené na systémech vysokého ega. Cyro vypadala mladší a vitálnější než kdykoli předtím. Gerund si uvědomil, že po šesti letech manželství je své ženě mnohem menším zdrojem životní energie než vysoké ega, ale klamal by sám sebe, kdyby doufal v jakoukoliv změnu v tomto ohledu.

Došli spolu až k aerovozu. Jeffy, jejich nevolnický sluha, se opíral o trup vozu a s trpělivě složenýma rukama je očekával.

„Jsem rád, že vás zase vidím, paní doktorko,“ uvítal ji, když otevřel dvířka a poodstoupil.

„Já tebe také, Jeffy. Vypadáš opáleně.“

„Přímo propečený,“ prohlásil s širokým úsměvem. Jeho vlastí byl bezútěšný ostrov daleko na severu, po většinu roku sužovaný mrazy; cesta na rovník mu šla k duhu. Přivedli ho z té vzdálené země už před třiceti lety, ale Jeffy dosud mluvil svým jednoduchým nářečím, ingulštinou. Nebyl schopen se naučit galinguu, jíž v současnosti myslela a hovořila většina civilizovaného lidstva.

Vyšplhali se do sedadel. Jeffy trůnil na místě pilota. Byl rozložitý a pomalý, účelných pohybů. Pro svou lenivou povahu se nehodil pro nic jiného než do role nevolnického sluhy, ale těžký letoun ovládal s virtuózní lehkostí.

Jeffy je zavezl k jednomu z polokruhovitých startovních prstenců, pohlcujících výfukové plyny. Na prstenci se rozsvítil oranžový majáček a vyrazili kolmo vzhůru. Stromy a šedobílé zdi Barbe Barberu v mžiku zmizely pod nimi, stejně nepatrné jako dětská šaráda mezi nekonečnými krajíci oblohy a písku. Letoun zamířil přímo na západ, kursem, který by je dovedl k jejich domovu na Puterských ostrovech – kdyby nebylo nemocného devět set metrů pod povrchem Lanského moře, muže, o němž dosud ani netušili, že existuje.

„Tak co, Gerunde, co se stalo na světě za tu dobu, co jsem byla pryč?“ zeptala se Cyro a opatrně se usadila proti manželovi.

„Nic vzrušujícího. Dualisté by rádi viděli každou planetu ve Federaci registrovanou. S příslušnou pompou otevřeli Město Bariérového Výzkumu. A vědecký svět si vjel do vlasů kvůli Pamlirově novému dílu Paraevoluce.“

„To si rozhodně musím přečíst,“ nadchla se Cyro. „S jakou teorií přišel tentokrát?“

„Tyhle věci se nedají jen tak lehce shrnout,“ odpověděl jí Gerund, „ale v kostce Pamlira akceptuje Pla-Toův výklad dualistické teorie a tvrdí, že vývoj směřuje k širšímu vědomí. Rostliny mají omezenější vědomí než zvířata, zvířata než člověk, a člověk přišel po zvířatech a ty po rostlinách. Rostliny, zvířata, člověk jsou jen prvními příčlemi dlouhého žebříku. Pamlira zdůrazňuje, že člověk rozhodně není plně uvědomělý. Spí, zapomíná, neuvědomuje si práci svého těla…“

„A proto existujeme my, lékaři,“ skočila mu do řeči Cyro.

„Přesně tak. Jak Pamlira sám píše, jen někteří neobyčejní jedinci, sdružení v současném Medicínském řádu, se mohou do jisté míry uvědoměle zúčastňovat na práci svého těla.“

Nasadila neutrální úsměv.

„A kam tím vším míří?“ zeptala se.

„Předpokládá, že příštím vývojovým stupněm bude cosi – jakási bytost – uvědomělá v každé jednotlivé buňce; a že příroda se už možná chystá uvést ji na scénu. Podle něj všechno nasvědčuje tomu, že dozrál čas pro novou bytost.“

„Už?“ zdvihla udiveně obočí. „Řekla bych, že to potrvá ještě pár miliónů let! Copak už se obehrály všechny permutace, jakých je člověk schopen?“

„Pamlira spotřeboval na vysvětlení, proč je nový druh za dveřmi, polovinu knihy,“ pokračoval Gerund. „Podle něj se vývoj zrychluje obdobně jako vědecký pokrok; čím víc protoplazmy je k dispozici, tím dřív dojde k modifikaci. A na třiceti tisících planet už máš hezké kvantum protoplazmy.“

Cyro mlčela. S lehkou bolestí v srdci Gerund zaznamenal, že se ho vůbec nezeptala na jeho vlastní názor na Pamlirovu knihu, přestože jí z jeho slov muselo být jasné, že ji četl. Myslí si určitě, že jeho názor jako průmyslového ekologa jí není k ničemu, a nemíní ustoupit konvencím natolik, aby se ho přece jen zeptala.

Konečně se Cyro ozvala: „Ať už by nový superuvědomělý druh byl jakýkoli, člověk by mu nedal velkou šanci prosadit svou nadvládu – nebo vůbec přežít. Vyhladil by ho dřív, než by měl možnost se rozmnožit. Koneckonců, nikdo od nás nemůže čekat, že bychom se chovali pohostinně k uchvatitelům našeho pohodlného místečka ve vesmíru.“

„Pamlira tvrdí,“ informoval ji Gerund, „že evoluce už by se o to nějak postarala, kdyby mu opravdu chtěla odstranit člověka z cesty. Nový druh by dostal nějakou obrannou schopnost – nebo zbraň –, která by mu zajistila nezranitelnost ze strany druhu, jehož místo by měl zaujmout.“

„Jak prosím tě?“ rozhorlila se, jako by řekl něco pitomého. „Evoluce je naprosto neutrální – slepý proces.“

„A toho se Pamlira právě bojí!“ dodal Gerund. Viděl, že tuto poznámku považuje za zbytečnou. A to také byla; chtěl jí jenom zakrýt vlastní nejistotu, co o této věci Pamlira vlastně řekl. Paraevoluce byla těžká četba; Gerund se jí prokousal jenom kvůli Cyře, protože věděl, že ji to bude zajímat.

Paraevoluce a jí ohlašované bědy však měly uvolnit místo jinému problému. Objevil se Jeffy, hrubě zarámovaný dveřmi oddělujícími pilotní prostor od kabiny pro cestující. Aerovůz se zatím hnal dál nad Sarou, přepnutý na automatické řízení.

„Shánějí doktora,“ oznamoval a převaloval slova v ústech jedno za druhým. „Volají z kapverdského hlubinného přístavu, skoro přímo před námi. Mají tam pod mořem námořníka, který potřebuje okamžitou léčbu.“ Při řeči se díval na Cyru.

„Samozřejmě, že to převezmu,“ prohlásila, vstala a protáhla se kolem něj do pilotního prostoru.

„Děkujeme vám, doktorko Gyresová,“ s ulehčením potvrdil příjem kapverdský radista. „Budeme vás čekat.“

Byli už jen nějakých tisíc kilometrů od Kapverdských ostrovů. Od Barbe Barberu uletěli téměř dvojnásobnou vzdálenost. V okamžiku, kdy se Cyro otočila od vysílačky, objevilo se před nimi Lanské moře. Na tomto pustém úseku pobřeží, kvůli oslepujícímu slunečnímu záření nejsmutnějšímu na Yinnisfaru, se poušť táhla až k samému břehu moře – nebo naopak, pláž se táhla odsud až k Barbe Barberu. Jako blesk přelétli čáru oddělující písek a moře a zamířili na západo-jihozápad. Téměř současně mraky pod nimi vytvořily něco jako podlahu a zakryly otáčející se planetu.

Po deseti minutách Jeffy přehlédl přístroje a začal sestupovat, až konečně prorazil pod nízký nimbostratus a našel čtrnáct ostrovů Kapverdského souostroví po levici před sebou.

„Hezky jsi to spočítal,“ pochválil ho Gerund. Jeffy si pohrával s kovovou myslicí schránkou jako zázračné dítě, které dovede vykouzlit Britziparbtu z cellovarhan. Měl pro stroje čich, jakým se vyznačují omezenci.

Aerovůz udělal zatáčku nad Satagem a začal klesat kolmým pádem k hladině. Šedivé vody se jim vzedmuly v ústrety jako políček na tvář, vařily se kolem nich, spolkly je, až ručička výškoměru na přístrojové desce prolétla kolem nuly a začala ukazovat hloubku místo výšky.

Jeffy znovu navázal rádiové spojení s hlubinným přístavem. Majáčky, rozestavěné po dvaceti metrech nad sebou, jim osvětlovaly cestu dolů do podmořského města. Konečně se před nimi začala rýsovat velrybí tlama hangáru, vznášejícího se nade dnem dvě stě metrů hlubokého zálivu. Vklouzli dovnitř a čelisti se za nimi zavřely. Výkonná čerpadla začala okamžitě odčerpávat z hangáru vodu a nahrazovat ji vzduchem.

Cyro, která se už duševně soustřeďovala na svůj úkol, vyskočila z letounu, dříve než přístavní dělník na vakuobilu stačil sebrat uvízlé ryby a vysušit podlahu. Gerunda a Jeffyho nechala, aby s ní drželi krok, jak umějí.

Před hangárem Cyru pozdravili dva přístavní úředníci.

„Děkujeme vám, že jste dorazila tak rychle, paní doktorko,“ řekl jeden z nich. „Podrobnosti případu vám určitě vysvětlili rádiem. Jedná se o hlavního mechanika podmořského trauleru Bartlemeo…“

Když shrnul holá fakta o případu, uvedl úředník Cyru, Gerunda a Jeffyho na palubu malého otevřeného vozidla. Druhý úředník si sedl k řízení a vyrazili podél podivného nábřeží, kde přese spěch, obvyklý v každém přístavu, nikde nebylo vidět vodu.

Po celé věky se lidstvo dívalo na oceány buď jako na nebezpečnou cestu, nebo jako na místo vhodné pro nečekané výpady proti rybím hejnům; potom, s velkým zpožděním, převzalo oceány pod ochranu a začalo jim poskytovat stejnou péči jako půdě. Nyní se do popředí dostalo místo rybolovu pravidelné hospodaření. Se zvyšujícím se počtem pracovníků na savanách hlubin začaly vyrůstat hlubinné přístavy, podmořská města, která se nikterak necítila vázána poslušností ke svým slabším protějškům na souši.

Kapverdský hlubinný přístav byl díky své výhodné poloze v Lanském moři a tomu, že z něj nebylo daleko do Malé Unie, druhého největšího města na Yinnisfaru, založen jako jeden z prvních svého druhu. Městská čtvrť, v níž otevřené vozidlo zastavilo, byla stará přes tisíc let. Fasáda nemocnice, kam je hostitelé zavedli, se drolila a opadávala.

Vnitřek měl klášterní zařízení jako všechny nemocnice na světě. Z kláštera vedly dveře do čekárny, primitivní kuchyňky, radiocentrály a malých cel; v jedné z nich ležel Je Regard, hlavní mechanik Bartlemea, s dávkou tvrdého záření v ledvinách.

Stařičký nevolník, ohnutý a šedovousý, se představil jako Laslo; měl službu. Až na něj a nemocného bylo celé to zatuchlé místo prázdné.

„Podívejte se na toho chudáka, snad pro něj budete moct něco udělat, paní doktorko,“ řekl jeden z úředníků a potřásl Cyře na rozloučenou elegantní rukou. „Čekám, že nám kapitán Bartlemea co nevidět zavolá. Zatím vás tu necháme s pokojem.“

„Děkuji vám,“ odpověděla Cyro dost netečně. Její mysl už byla daleko. Otočila se, vešla do cely nemocného a zavřela za sebou dveře.

Nějakou dobu poté, co odešla ona i úředníci, stál Gerund s Jeffym nerozhodně v klášteře. Jeffy se doloudal ke klenutému vchodu a vyhlédl na ulici. Občas kolem přešel nevolník nebo nevolnice s pohledem upřeným přímo před sebe.

Nejasně osvětlená průčelí budov – mnohá z nich byla vytesána přímo do skály – vypadala jako sídla zemřelých.

Jeffy si ovinul dlouhé paže kolem trupu.

„Chci domů,“ prohlásil. „Je tu zima.“

Kapička vody spadla ze střechy nad ním a rozprskla se mu na tváři. „Je tady zima a vlhko,“ dodal.

Šedovousý strážce na něj hleděl přimhouřenýma očima. Dlouhou chvíli nikdo z nich nepromluvil. Čekali téměř bezmyšlenkovitě, jejich vědomí byla stejně zamlžená jako světla venku.

Jakmile Cyro Gyresová vešla do cely, položila se k nemocnému na lůžko.

Regard byl rozložitý chlapík. Ležel přikryt jenom prostěradlem a jeho klenutý hrudník se s námahou zvedal a klesal, jak se snažil dýchat. Bledý obličej a tři brady pokrývalo strniště. Cyro si vedle něj připadala jako Mohamed na návštěvě u hory.

To, že hora byla v bezvědomí, Cyře jenom usnadňovalo práci. Položila svou nahou paži na Regardovu a zavřela oči. Uvolnila svaly a zpomalila rytmus dýchání. To všechno přirozeně patřilo k běžnému profesionálnímu postupu. Cyro úspěšně snížila počet tepů svého srdce a soustředila se na základní puls, dokud se jí nezačalo zdát, že roste a roste, a dokud se do něj nemohla ponořit.

Klesala nejasným rudým oparem, oparem bez tvarů, oparem, táhnoucím se od pólu k pólu. Postupně se však v dáli začal tvořit přelud, oparem začaly prorážet paprsky. S dalším klesáním rostly; ostrůvky krve jí klouzaly v ústrety. Ostrůvky se pohybovaly s důstojnou cílevědomostí supů, rostly, měnily se, řadily a přeskupovaly a ona se pohybovala s nimi. Ačkoliv se pohybovala, veškerý smysl pro určování směru byl ten tam. Zde nebylo nahoře nebo dole; dokonce pojmy jako blízko a daleko se před jejím zrakem, který už nebyl zrakem, pletly.

Neztratila jenom zrak. Jakmile se ponořila do buněčného světa svého vlastního tělesného vesmíru, přišla o téměř všechny ostatní schopnosti s výjimkou vůle, stejně jako člověk odkládá oděv před skokem do řeky. Nemohla myslet, pamatovat si, cítit, dotýkat se, otáčet se, komunikovat nebo jednat; přesto jí zůstal stín všech těchto schopností; podobně jako larva vážky, když šplhá po stéble rákosu z bahna, si s sebou nese nejasnou představu tvora, který se z ní vyvine, Cyro si zachovala vzpomínku na sebe samu jako na jedince, kterým byla. A právě tato vzpomínka jí zůstávala díky mnohaletému cvičení léčebné meditace v Barbe Barberu. Jinak by zůstala zajatcem nejstrašnější pasti ze všech: vesmíru svého vlastního těla.

Téměř bez projevu vůle klesala svým krevním oběhem. Plavala – letěla?, plazila se? – nekonečnými třasovisky, zaplavenými až nad vrcholky stromů, hustými jako sirup rybami, střevlemi, makrelami, rejnoky. Bylo to lezení – šplhání?, plynutí? – skleněným kaňonem, jehož stěny plály odleskem nadpozemského ohně. A tak dál a dál, až se před ní začala rýsovat rozechvělá skalní stěna.

Stěna se táhla kolem vesmíru, vysoká jako čas, nehmotná jako mušelín, podobaná králičími norami, jimiž vycházela a vcházela přízračná zvířata. Proplula jí téměř bez odporu, jako plankton nasávaný houbou.

Vysunula tykadlo svého vědomí, své psýchy do paže Je Regarda, do jeho těla.

Její okolí bylo stejně tajemné, stejně cizí, stejně důvěrně známé jako předtím. Ponořená až na buněčnou úroveň, nemohla v žádném případě pozorovat nějaký rozdíl mezi jeho tělem a svým. Jeden rozdíl tu však byl. Z hvozdů jeho masa na ni hleděly cizí a nikdy neviděné oči a zlovolně sledovaly její cestu; byla vetřelcem, jenž se odvážil do hlubin cizího světa, uzpůsobeného tak, aby s vetřelci neměl ani to nejmenší slitování. Smrtící rosolovité chuchvalce se chvěly, když je míjela, a jedině sebejistota jejího postupu udržovala obranné síly na uzdě.

Postupovala dál, obklopena tělísky zářícími jako hvězdy, zatímco aktivita kolem ní sílila. Obklopoval ji lepkavý proud, plynul pod oblouky, mezi větvemi, změtí křovisek, sítěmi, a cesta před ní temněla a měnila se v zahnívající stojaté vody. Proud ji sice dosud nesl vpřed, ale položiví tvorové kolem ní se svíjeli a prchali, blikajíce ještě nezažitou známkou bolesti. Dorazila až téměř k zasaženým ledvinám. Jedině přísná disciplína léčebné meditace ji hnala dál. Prostředí bylo tak prudce odpudivé, že by se stejně dobře mohla brodit stokou. Ale medicína před dávnými časy objevila schopnosti sebeuzdravování, skryté v lidském těle; vysoké ega a jógy, na nichž bylo založeno, ukázaly cestu k jejich uvolnění. V dnešní době se pacientovo tělo, vedené psýchou příslušníka Medicínského řádu, dalo přinutit, aby se samo obnovilo: aby vytvořilo nový úd, nové plíce, nová játra. Lékaři, moderní potápěči, se nořili do hlubin, aby vedli do boje proti vetřelci síly anatomie.

Cyro se právě teď k těmto silám obracela. Kolem ní, vrstva za vrstvou až po sám obzor, ležely mlčky a napohled opuštěně buňky napadeného těla, každá se svými třiceti tisíci geny. Potom se kolem ní na její naléhavou výzvu začaly shromažďovat posily, jako krysy vylézající ze zničeného města. Nepřítel před námi! poháněla je a pohybovala se vpřed do rozervaných temnot. Víc a víc se k ní přidávaly a osvětlovaly stoku svým vnitřním světlem. Z nejhlubších temnot se vyřítilo cosi jako malí třepotaví netopýři. Byli sraženi, zničeni. A pak nepřítel zatroubil k útoku. Udeřil s neočekávaností uzavírající se pasti. Byl sám, bylo ho milión!

Učebnice o něm nevěděly nic – byl neznámý, nepoznatelný.

Bojoval jen a jen podle svých vlastních zákonů, svými vlastními prostředky.

Byl příšerný, zvířecký, záhadný, byla to lačnost, tesáky, rohatá hrůza čerstvě vylíhnutá. Byl tak ohromující, že Cyro ani nepocítila strach: síla neznáma může zardousit všechno kromě klidu v nás. Uvědomovala si jenom, že nahodilá radioaktivní částice náhodou zasáhla určitý gen, pronikla do něj a vytvořila – přes zuřivý odpor zákona pravděpodobnosti – zrůdnou buňku, mutovanou buňku s nezvykle vyvinutou chtivostí; v Cyřině lékařském vzdělání nebylo nic, co by jí umožnilo poznat, jaká chtivost to je.

Dokud se nepřiblížila ona, chtivost dřímala. Ona ji uvolnila, ona ji probudila. Vdechla do ní život dotykem svého vědomí, buňka se naplnila vlastním sebeuvědoměním a poznala, že touží dobývat.

Viděla, cítila, slyšela, vnímala, že se to prodírá skrz buňku za buňkou, šílenec, řítící se prázdnými místnostmi, a naplňuje je svou vzpourou. Léčebné síly kolem ní se obracely a bezhlavě prchaly, letěly a plavaly proti vichru, který je odsuzoval k bezmocnosti. I Cyro se obrátila na útěk. Jediným útočištěm pro ni bylo její vlastní tělo, pokud se do něj dostane.

Ale z temnot se vynořily ostnaté stuhy a ovinuly ji. S vypětím sil rozevřela čelisti proti ostnatým chapadlům a snažila se vykřiknout; ústa jí okamžitě naplnila houba, z ní se vymrštily malinkaté nestvůry a divoce a vítězně se rozprchly její bytostí…

Geruud s Jeffym seděli a kouřili na lavici pod bedlivými zraky šedovousého nevolníka Lasla. Vedle nich stály prázdné pohárky; Jeffy uvařil horký nápoj. Neklidně poposedávali a čekali, kdy už se konečně Cyro objeví. Jak čas ubíhal, jejich neklid rostl.

„Nikdy jsem nezažil, že by jí nějaký případ trval tak dlouho,“ ozval se Gerund. „Většinou jí bohatě stačí pět minut. Jakmile sešikuje léčivé síly, vrací se zpět.“

„Ten mechanik – prý na tom byl dosti špatně,“ namítl Jeífy.

„To ano, ale stejně… Ještě pět minut a půjdu se na ni podívat.“

„To není dovoleno,“ prohlásil stařík; bylo to snad poprvé, kdy promluvil. A neříkal než pravdu. Lékaři i pacienti se museli ve svém vlastním zájmu podrobit přísným pravidlům chování; nikdo je nesměl během léčby navštívit, s výjimkou jiného lékaře. Gerund to pravidlo přirozeně velmi dobře znal; navíc naprosto netoužil uvidět svou ženu v transu, protože věděl, že pohled na ni by jenom zdůraznil rozpaky, které, jak cítil, mezi nimi rostly. Cyro nicméně byla v té místnosti už půl hodiny. Něco se s tím dělat muselo.

Seděl klidně po další dvě minuty, pak vstal a vykročil ke dveřím cely. Vztyčil se i Laslo a hněvivě vykřikl. Vyrazil, aby Gerunda zastavil, ale Jeffy mu zastoupil cestu.

„Sedni si, nebo ti rozbiju hubu,“ prohlásil nevzrušeně. „Síly mám na to dost a nemám nic lepšího na práci.“

Stařec se jen jednou podíval Jeffymu do obličeje, poslušně se vrátil a sedl si. Gerund kývl na svého sluhu, otevřel dveře cely a vklouzl dovnitř.

Jediný pohled mu stačil, aby věděl, že se tu něco stalo – něco hrozného. Jeho žena a rozložitý mechanik leželi vedle sebe na lůžku a jejich ruce se dotýkaly. Oči měli otevřené, chladně vypoulené do prostoru jako oči tresek, a nebyla v nicb ani špetka života. Jejich těla však žila. Chvíli co chvíli se jejich hrudníky zachvěly, vypjaly a opět klesly. Cyřina pravá pata několikrát udeřila do lůžka a vyťukávala nesmyslné bumtarata na jedné z jeho dřevěných noh. Kůže se jí postupně zbarvovala rudým ruměncem jako rozlévající se skvrnou. Vypadalo to, jako by každičký kousek jejího těla byl rozbit na kaši. Chvíli stál ohromen hrůzou a strachem, neschopný vzít rozum do hrsti a rozhodnout se, co udělat.

Po noze lůžka se hrnul vzhůru šváb. Prolezl ve vzdálenosti asi patnácti centimetrů kolem nahé nohy Je Regarda, trčící zpod přikrývky. Část chodidla náhle vytvořila stonek, vkusnou věcičku, podobnou stéblu trávy; stonek se vymrštil rychle jako jazyk a chytil švába, jen nožičky se mu třepotaly ve vzduchu. Gerund omdlel a tiše se sesul k zemi.

Maso na lůžku se začalo měnit rychleji. Už se zorganizovalo. Rozteklo se a rozpustilo v beztvarou hmotu, s mlaskavými zvuky se přelilo samo přes sebe. Švába vstřebalo. Potom se opět stlačilo a uspořádalo zpět do lidské podoby: Cyřiny. Obličej, tělo, barva vlasů a očí – všechno bylo jako u Cyry. Každá částečka masa se účastnila na vytváření jejího těla. V okamžiku, kdy se utvořil poslední nehet, Gerund se převrátil na bok a posadil se.

Rozhlédl se kolem sebe a překvapeně se zarazil.

Připadalo mu, že byl bez sebe pouhou vteřinu, a přece nemocný mezitím odešel! Cyro teď alespoň vypadala líp. Usmívala se na něj. Možná že samými starostmi podlehl při vstupu do cely nějakému optickému klamu. Možná že všechno je v nejlepším pořádku. Když se ale na Cyru zadíval pozorněji, vracející se pocit jistoty zmizel.

Byla to záhada! Osoba sedící na posteli byla Cyro. A přece – a přece každý rys v její tváři, všechny jemné obrysy, které Gerund tolik miloval, prodělaly nedefinovatelnou přeměnu. Dokonce i tkanivo její pokožky se změnilo. Všiml si, že jí vyrostly prsty. A ještě něco – byla příliš velká. Osoba, která seděla na lůžku, dívala se na něj a pokoušela se usmát, byla příliš silná a vysoká, než aby to mohla být Cyro.

Gerund se postavil a znovu se ho hrozila zmocnit mdloba. Stál nedaleko dveří. Mohl by utéct nebo zavolat Jeffyho, jak ho nabádaly instinkty.

Namísto toho však své instinkty ovládl. Cyro byla v nesnázích, v nejhorších možných nesnázích. Tady se Gerundovi naskýtala možnost, možná jeho poslední možnost, prokázat jí svou oddanost. Kdyby od ní teď utekl, ztratil by tu možnost navždycky – alespoň si to namlouval, protože nedovedl uvěřit, že by lhostejnost jeho ženy měla za příčinu něco jiného než nedůvěru k jeho oddanosti.

Obrátil se k ní a nevšímal si, jak je to strašné.

„Cyro, Cyro, co se to s tebou stalo? Co pro tebe můžu udělat? Řekni mi, jak bych ti mohl pomoct. Udělám pro tebe cokoliv,“ zapřísahal ji.

Stvoření na lůžku otevřelo ústa.

„Za chvilku mi bude dobře,“ odpovědělo chraptivě. Slova se přesně neshodovala s pohyby rtů.

Jediným těžkým pohybem se postavilo na nohy. Bylo hřmotné a přes dva metry deset vysoké. Gerund byl jako hypnotizován, ale silou vůle se přinutil napřáhnout ruku k pozdravu. Je to moje žena, namlouval si, vždyť je to jenom moje žena. Ale jakmile se to začalo kymácet směrem k němu, povolily mu nervy. Pohled na ten obličej byl příliš hrozný… Otočil se, ale na útěk už bylo pozdě. Natáhlo paže a chytilo ho, jako by šlo o hru.

Jeffy se v klášteře začínal nudit. Přes všechnu lásku k pánovi se mu život nevolnického sluhy občas zajídal. Pod rybím pohledem starého strážce se natáhl na lavici a chystal se na chvíli si zdřímnout; Gerund ho včas zavolá, kdyby ho potřeboval.

V radiocentrále se ozval zvonek.

Stařec se ještě naposled podezřívavě podíval na Jeffyho a šel odpovědět. Jeffy se pohodlněji uvelebil na lavici. Za minutku ho šouravé zvuky přinuly pootevřít jedno oko. Ne-stvůrný útvar, jehož podrobnosti se ztrácely v slaboučkém osvětlení, prošel kolem na osmi nebo deseti nohou a zmizel na ulici. Jeffy se okamžitě vymrštil. Vlna mrazivé hrůzy mu jemně přebíhala po záďech. Otočil se na podpatku a vběhl do cely, protože nestvůru podvědomě spojoval s nebezpečím hrozícím těm, jimž sloužil.

Cela byla prázdná.

„Haló, co to tam děláš?“ zeptal se ho hlas za jeho zády. Staříka vylákal ven zvuk Jeffyho kroků. Nakoukl Jeffymu přes loket do místnosti. Jakmile uviděl, že je prázdná, vytáhl píšťalku a začal divoce pískat.

Soudce: „Takže vy nám tu nabízíte jako vysvětlení zmizení vašeho pána a vaší paní možnost, že je mohla – ehm – pozřít ona příšera, o které tvrdíte, že jste ji viděl?“

Jeffy: „To jsem neříkal, pane. Kam odešli, nevím. Viděl jsem jenom, jak ta věc vyklouzla z nemocnice, a pak byli pryč.“

Soudce: „Slyšel jste, že nikdo jiný tady v přístavu žádnou takovou příšeru neviděl. Slyšel jste svědectví strážce nemocnice Lasla, že on žádnou podobnou příšeru neviděl. Tak proč stále trváte na té povídačce?“

Jeffy: „No můžu přece říkat jenom to, co se stalo!“

Soudce: „Měl byste nám říci, co se stalo.“ Jeffy: „Stalo se to tak, jak jsem vám řekl. Je to pravda! Žádné tajemství nemám, nemám, co bych skrýval. Měl jsem svého pána rád. Nikdy bych ho nemohl zabít – a paní taky ne.“

Soudce: „Už jsme kolikrát slyšeli nevolnické sluhy mluvit o takových citech, když jejich pánové byli mrtvi. Jestliže nejste vinen tím, z čeho jste obžalován, proč jste se tedy pokusil utéci, když starý Laslo začal pískat, aby přivolal policii?“

Jeffy: „Popadl mě strach, pane, copak tomu nerozumíte? Byl jsem vyděšený. Viděl jsem tu – věc a pak jsem uviděl prázdnou celu a pak ten blázen stará začal pískat. Tak jsem – tak jsem na nic nemyslel a praštil jsem ho.“

Soudce: „Nechováte se jako rozumný člověk. Už jsme vyslechli svědka Lasla a ten nám vyprávěl, jak jste mu hrozil silou krátce poté, co jste přijeli do nemocnice.“

Jeffy: „A taky jsem vám řekl, proč jsem to udělal.“

Soudce: „Je vám doufám jasné, v jak vážném postavení se nacházíte? Jste prostý člověk, a proto vám to vysvětlím jednoduše. Podle světového práva jste obviněn z dvojnásobné vraždy svého pána a své paní, a dokud jejich těla nebudou nalezena nebo dokud nevyjdou najevo další závažná fakta, zůstanete v našem vězení.“

Z hlubinného přístavu vedly na povrch dvě cesty. První vedla mořem. Tou připlul Bartlemeo i letoun manželů Cyreso-vých. Druhá vedla po souši. Z ponořeného města do stanice v Praii, hlavním městě ostrova Satago, šplhala devět set metrů dlouhým tunelem, vytesaným ve skále, lanová dráha. Touto cestou také dopravili Jeffyho do vězení.

Okno Jeffyho cely vedlo na prašný dvorek, stíněný baobabem. Dal se jím zahlédnout i útržek moře. Být na povrchu bylo příjemné, třebaže mračná pokrývka vytvářela skleníkové ovzduší, zvlášť mučivé po studeném vzduchu hlubinného přístavu. Jeffy se nikdy nepřestal potit. Většinu času strávil tím, že stál na své dřevěné pryčně a zíral ven do horka. Ostatní vězni se na vycházce pod jeho oknem bavili místní linguou crioulou, jenže Jeffy z ní nerozuměl ani slovo.

V předvečer druhého dne ve vězení stál Jeffy na své obvyklé pozorovatelně, když tu se zvedl vítr. Horký závan prolétl věznicí a vítr nepřestal foukat. Těžký mrak se roztrhal a poprvé po dnech odhalil modré nebe. Vrchní strážce, snědý chlapík s obrovským knírem, vyšel na dvůr, nasál vzduch a odloudal se ke kamenné lavici pod baobabem. Pečlivě ji oprášil kapesníkem a natáhl se k odpočinku.

Na vrcholku zdi za strážcem se něco pohnulo. Hadovitá věc se rozvinula a začala se spouštět do dvora. Vypadalo to, že se to přelévá přes zeď jako skvrna, ale skrz husté listoví baobabu nebylo vidět, co se děje. Jeffymu to teď připadalo, jako by ze zdi sklouzávala gumová záclona, posázená drahokamy a hvězdicemi. A teď přistála za strážcem.

Ať už to bylo cokoli, vztyčilo se to a rozvinulo vějíř jako podrážděná kobra. Vějíř se prudce snesl na obličej nic netušícího strážce. Potom se zbytek té věci přes muže přelil, utlumil jeho zmítání a přikryl ho jako plášť. Jeffy zuřivě řval ze své cely, ale nikdo mu neodpověděl, nikdo mu nevěnoval pozornost; většina dozorců byla se svými dívkami u vody. Když ta věc z vrchního strážce sklouzla, na lavici zůstalo ležet jen splasklé a zploštělé tělo. Žhavý vítr si pohrával s jeho kníry. Věc si vytvořila prsty a znalecky mrtvému sňala z opasku svazek klíčů. Potom se jedna část oddělila od hlavního těla, které zůstalo ve stínu baobabu, zatímco část s klíči se rychle pohybovala přes dvůr. Vypadalo to jako oživlý výhonek. „Ježišmarjá!“ vykřikl Jeffy. „Ono to jde sem.“ Ucouvl od okna až ke dveřím cely. Tvor se jedním skokem ocitl mezi mřížemi, shodil klíče do cely a seskočil za nimi. Kousek po kousku přicházelo z věci víc a víc, skapávalo to na podlahu, až se nakonec vytvořil-Gerund nebo jeho nesnesitelná kopie.

Gerund natáhl ruku a dotkl se svého sluhy, skoro jako by prováděl pokus.

„Všechno je v pořádku, Jeffy,“ řekl konečně. Mluvil s viditelným úsilím. „Nemusíš se ničeho bát. Nic se ti nestane. Vezmi klíče, odemkni a půjdeme nahoru ke správci věznice.“ Jeffy zesinal, třásl se jako osika, ale podařilo se mu ovládnout se natolik, že poslechl. Svazek klíčů se mu třásl v ruce, když v zámku zkoušel jeden klíč po druhém, až konečně našel ten pravý. Jako mesmerizován vykročil chodbou. Pseudo-gerund ho těsně následoval.

Široko daleko nikdo nebyl. Na jednom místě spal na hluboce zakloněné židli dozorce s nohama opřenýma o doběla vydrhnutou zeď. Nevyrušili ho. Otevřeli velkou mřížovou bránu na dolním konci soukromého schodiště a vystoupili do správcovy kanceláře. Otevřenými dveřmi vešli na balkón, z něhož vedla vyhlídka na záliv a nejvyšší vrcholky ostrova. Na balkóně seděl v proutěné židli muž, sám jako obvykle, a pil víno jako obvykle. Vypadal malý a – ano, bohužel! – nekonečně unavený.

„Vy jste správce věznice?“ otázal se Gerund a dunivým krokem vešel do místnosti.

„To jsem,“ odpověděl jsem.

Dlouhou chvíli se na mě díval. Uvědomil jsem si tehdy, že není – jak bych to řekl – že to není obyčejná lidská bytost. Vypadal jako to, čím ve skutečnosti byl: jako padělek lidského tvora. Přesto jsem v něm poznal Gerunda Gyrese z fotografií, které rozeslala policie.

„Neposadíte se?“ zeptal jsem se. „Unavuje mě dívat se na vás, když stojíte.“

Ani sluha, ani pán se nepohnuli.

„Proč jste ho – jak jste ho dostal z cely?“ otázal jsem se.

„Přivedl jsem ho k vám,“ odpověděl Gerund, „abyste vyslechl, co vám chci říct, a abyste věděl, že Jeffy je dobrý sluha a nikdy mi neublížil. Chci, abyste ho okamžitě propustil na svobodu.“

Takže je to stvoření obdařené rozumem a soucitem. Ať už je to lidská bytost, nebo ne, dá se s ním mluvit. Tolik lidí, s kterými musím jednat, neví, ani co je to rozum, ani co je to soucit.

„Jsem připraven vás vyslechnout,“ přivolil jsem a dolil si víno. „Jak vidíte, nic jiného na práci nemám. Poslouchat může být někdy dokonce příjemnější než mluvit.“

Načež mi Gerund začal vyprávět všechno, co jsem zde podle svých nejlepších schopností zapsal. Jeffy a já jsme beze slova naslouchali. Nevolník tomu nepochybně moc nerozuměl, ale já jsem pochopil dost na to, aby mi vnitřnosti sevřel mráz. Ostatně copak mi můj vlastní výtisk Pamlirova díla o para-evoluci neležel hned vedle lokte?

V tichu, které zavládlo, když Gerund skončil, jsme slyšeli klekání z věže Praiského kostela. Nepřineslo mi úlevu a ostrý horký vítr odnášel jeho tóny do dáli. Věděl jsem už, že se na nás snáší temnota, jíž nemohou proniknout žádné modlitby.

„Potom,“ prohlásil jsem, když jsem znovu nabyl hlas, „jako správce věznice mám povinnost vás především upozornit, Gerunde Gyresi, jak vás musím nazývat, že jste spáchal vraždu; jak jste sám přiznal, zabil jste mého vrchního dozorce.“

„To byl omyl,“ ozval se Gerund. „Snad jste pochopil, že jsem se – jako slitina Je Regarda, Cyry Gyresové a Gerunda Gyrese, pominu-li nesčetné ryby, vstřebané cestou z přístavu na hladinu – domníval, že dovedu vstřebat kteroukoli lidskou bytost. Nebyla by to smrt; my žijeme. Ale váš hlídač vstřebání vzdoroval. Totéž udělal tady Jeffy, když jsem se ho dotkl.“

„Čím myslíte, že to je?“ zeptal jsem se ho odměřeně.

Vytvořil na své tváři úsměv. Odvrátil jsem od něj oči.

„Učíme se rychle,“ odpověděl. „Nemůžeme vstřebat lidi, kteří si neuvědomují, že jsou součástí přírody. Jestliže lpějí na té zastaralé představě, že člověk je docela zvláštní živočišný druh, odlišný od všech ostatních, jejich buňky jsou našim nesmiřitelně nepřátelské, a ke vstřebání nedojde.“

„Snad mi tu nechcete tvrdit, že můžete – ehm – vstřebávat jen vzdělané lidi?“ zeptal jsem se.

„Je to tak. Zvířata, to je jiná. Jejich uvědomění sebe sama je pouhý přírodní proces. Ta nám nekladou žádné překážky.“

Myslím, že právě v tomto okamžiku Jeffy přeskočil zábradlí balkónu a přistál v keřích pod ním. Nic se mu nestalo. Vstal a my se jen dívali, jak jeho ramenatá postava mizí v dálce na silnici. Ani jeden z nás nepromluvil. Doufal jsem, že běží pro pomoc, ale pokud si to myslel i Gerund, nedal to najevo.

„Nemohu si pomoct, nějak tomu všemu nerozumím,“ prohlásil jsem, abych získal čas. A také jsem tomu, myslím, tenkrát ani nerozuměl. Po pravdě řečeno se mi z toho udělalo tak špatně, že se celá věznice se mnou točila. Ten hřmotný pseudočlověk mě vyděsil víc, než jsem si kdy dovedl představit. Nebojím se ani živých, ani mrtvých, ale před tímto položivým mi po zádech přebíhala mrazivá hrůza.

„Nechápu, proč můžete vstřebávat jenom vzdělané lidi,“ pokračoval jsem zkusmo.

Tentokrát se to ani nenamáhalo otevřít ústa.

„Vzdělanost s sebou přináší plnější uvědomění. Dnes k takovému uvědomění vede jen jedna cesta: prostřednictvím ga-linguy. Jsem schopen osvobodit buňky jen těch, kdo ovládají tento sémantický nástroj a jejichž biochemická pouta už galingua uvolnila. Náhoda, která se přihodila Je Regardovi, jen uvolnila schopnosti už dávno skryté v každé osobě mluvící galinguou v celé Galaxii. V tomto okamžiku a na tomto místě na Yinnisfaru byl učiněn obrovský krok kupředu – nečekané, a přesto nevyhnutelné završení procesu vyvolaného užíváním galinguy.“

„Takže,“ navázal jsem a už jsem se cítil lépe, když jsem tomu začal rozumět, „vy jste ten vyšší stupeň vývoje, jak ho předpověděl Pamlira v Paraevoluci?“

„Zhruba vzato, ano,“ přisvědčil. „Mám totální vědomí, o kterém mluví Pamlira. Každá z mých buněk má ten dar. Proto jsem nezávislý na pevném tvaru, té kletbě každého mnohobuněčného organismu přede mnou.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Podle mého nejste krok kupředu, ale naopak zpět,“ nesouhlasil jsem. „Člověk je v každém případě složitý soubor genů. Vy tvrdíte, že se můžete rozložit na jednotlivé buňky, ale jednotlivé buňky jsou přece znakem počátečních stadií vývoje živé hmoty.“

„Všechny moje buňky mají vědomí,“ vyhrkl vzrušeně. „V tom je rozdíl. Geny vytvořily buňku a buňky vytvořily soubor genů zvaný člověk, aby rozvíjely své schopnosti, a ne schopnosti člověka. Myšlenka, že by se lidská bytost mohla dále vyvíjet, bylo čistě antropomorfické pojetí. Teď buňky skoncovaly s útvarem zvaným člověk. Vyčerpaly všechny jeho možnosti, a přejdou k něčemu jinému.“

K tomu se nedalo nic dodat. Klidně jsem seděl, upíjel ze sklenice a pozoroval, jak stíny rostou a šíří se od hor k moři. Ještě stále mě mrazilo, ale už jsem se netřásl.

„To už se mě na nic nechcete zeptat?“ podivoval se Ge-rund, téměř rozpačitě. A kdo by čekal, že se příšera dostane do rozpaků?

„Chci,“ řekl jsem. „Na jedinou věc. Jste šťastný?“

Ticho se stejně jako stíny šířilo k obzoru.

„Myslím tím,“ vysvětloval jsem, „že kdybych já měl podíl na utváření nového druhu, pokusil bych se vytvořit něco schopnějšího štěstí, než je člověk. Jsme podivní tvorové. Nejkrásnější chvíle prožíváme, když se o něco snažíme. Když toho pak dosáhneme – pha –, hned jsme zase plní neklidu. Je to božská nespokojenost, ale božskou spokojenost cítí jedině dobytek, který bez povšimnutí spásá s trávou i hlemýždě. Čím je člověk rozumnější, tím víc podléhá pochybám, a naopak, čím větší je blázen, tím větší je pravděpodobnost, že bude se svým osudem spokojen. Takže se tě ptám, nový druhu, jsi šťastný?“

„Ano,“ odpověděl Gerund přesvědčeně. „Zatím jsem jenom tři lidé: Regard, Cyro a Gerund. Poslední dva se celé roky ze všech svých sil snažili o dokonalé spojení – jako všechny lidské dvojice – a teď ho nalezli, dokonalejší spojení, než si kdo dřív mohl představit. Máme, co lidé podvědomě hledají. Jsme dovršením vývojové křivky. Nikdy nemůžeme být jiní než šťastní, bez ohledu na to, kolik lidí vstřebáme.“

Snažil jsem se udržet klidný hlas, když jsem říkal: „Měl byste mě v tom případě začít vstřebávat, protože to přece musí být vaším cílem.“

„Nakonec se dostanou pod nový řád všechny lidské buňky,“ řečnil Gerund. „Ale nejdřív se lidé musí dovědět, co se děje, aby si nás začali uvědomovat, aby se ještě víc uvolnilo to, co už uvolnila galingua. Každý to musí vědět, abychom mohli rozšířit proces vstřebávání. Je to naše povinnost. Vy jste vzdělaný muž, vy musíte napsat Pamlirovi a vysvětlit mu, co se stalo. Pamliru to bude zajímat.“

Odmlčel se. Po silnici se mihla tři auta a zatočila k hlavní bráně věznice. Tak Jeffy měl dost duchapřítomnosti a přivolal pomoc.

„A co když vám nepomůžu? Proč bych měl uspíšit zánik lidstva? Co když budu informovat Radu Galaktické federace, co se tu stalo, a přesvědčím ji, aby daa celý ostrov vyhodit do povětří? Byla by to,ta nejjednodušší – kruci! – nejjednodušší věc – zatraceně!“

Najednou všude kolem poletovali motýli. Přitom, jak jsem je netrpělivě zaháněl, jsem převrhl láhev s vínem. Vzduch byl plný tisíců motýlů, třepetajících se kolem jako útržky papíru. Hustě se jimi pokryla i temnící se obloha. Nedali se zahnat ani nejzlobnějším máváním rukou.

„Co je to?“ vyrazil Gerund. Poprvé jsem ho na vlastní oči viděl měnit tvar. Vytvořil další končetinu, aby ta křehká stvoření zaháněla. Vyrazila z místa, kde měl ucho, a tloukla do vzduchu kolem jeho hlavy. Mohu jenom říct, že mi to bylo odporné. Stálo mě to velké přemáhání, abych se ovládl.

„Jako tvor, který si tolik uvědomuje přírodu, byste měl v tomhle úkazu nalézt potěšení. Jsou to babočky, zaváté sem po tisících z obvyklé trasy jejich tahu. Míváme je tady skoro každý rok. Tenhle horký vítr, říkáme mu marmtan, je z pevniny zanáší na západ přes oceán.“

Zaslechl jsem lidi běžící po schodech. Však už si poradí s tímhle stvořením, jehož rozumná slova se tak ostře odlišovala od nerozumného zevnějšku. Pokračoval jsem hlasitěji, aby ho pokud možno zastihli nepřipraveného. „Pro motýly to není výhradně jenom neštěstí. Je jich tolik, že na pevnině by určitě sežrali, co se dá, a pošli by hlady, kdyby je sem vítr nezanesl. Je to obdivuhodný příklad, jak se příroda o sebe dovede postarat.“

„Obdivuhodné!“ opakoval. Sotva jsem ho přes zářivě barevná křídla viděl. Záchranný oddíl dorazil do vedlejší místnosti. Vrazili dovnitř s Jeffym v čele. Měli s sebou atomové zbraně.

„Tamhle je,“ zařval jsem.

Ale nebyl tam. Regard-Cyro-Gerund zmizel. Dal se inspirovat babočkami, rozprskl se do tisíců jednotek a klouzal pryč na vlnách větru, bezpečně, neporazitelně, ztracený mezi množstvím pestrobarevného hmyzu.

Takže jsem dospěl až tam, kde příběh nekončí, ale začíná.

Od událostí na Kapverdských ostrovech uplynulo už deset let. Co jsem udělal? Nic jsem neudělal. Ani jsem nenapsal Pamlirovi, ani jsem se nespojil s Radou Galaktické federace. S obdivuhodnou přizpůsobivostí svého druhu jsem za dva tři dny stačil přesvědčit sebe sama, že se to „Gerundovi“ nikdy nepodaří nebo že si nějakým způsobem špatně vysvětlil, co se s ním stalo. A tak rok za rokem poslouchám, jak se lidstvo zmenšuje, a říkám si „aspoň jsou šťastní,“ sedím si tu na balkóně, popíjím víno a nechávám se ovívat větry od moře. V tomhle počasí a v mém postavení by ode mě neměl nikdo nic víc čekat.

A proč bych se měl vzrušovat kvůli něčemu, več jsem nikdy nevěřil? Když Příroda přijme zákon, není proti němu odvolání; pro její vězně není úniku – a my všichni jsme jejími vězni. Tak si tu pěkně sedím a popíjím. Vyhynout se dá jen jedním správným způsobem: důstojně.

O autorech

BRIAN W (ILSON) ALDISS (nar. 1925) patří k největším současným britským a světovým spisovatelům sci-fi. Začínal po válce jako knihkupec a později pracoval v literární rubrice novin Oxford Mail. První povídka mu vyšla v roce 1954 a zahájila kariéru nápaditého a plodného autora, antologisty, vtipného komentátora a historika žánru. V roce 1959 získal cenu Hugo jako „nejslibnější nováček“ za cyklus povídek Hothouse (Skleník, 1959). Od té doby jeho jméno figuruje téměř neustáie na seznamu bestsellerů. Teho první román Nonstop (Non-Stop, 1958) znáte i z českého překladu z roku 1979. Z dalších románů můžeme jmenovat Dark Light-Years (Temné světelné roky, 1964), v nichž se pozemšťané setkávají s nepředstavitelně špinavými a fyzicky odpornými, přesto však společensky vysoce vyvinutými mimozemšťany, Greybeard (Dědek, 1964), v němž neplodnému lidstvu hrozí vyhynutí, An Age (Věk, 1967) s motivem cestování časem a Report on Probability A (Zpráva o pravděpodobnosti A, 1969), rozvíjející téma paralelních světů. Koncem šedesátých let začal Brian W. Aldiss naplno experimentovat ve stylu Nové vlny, iako například v nejznáměiším románu Barefoot in the Head (Naboso v hlavě, 1969), odehrávajícím se v Evropě zasažené halucinogenním plynem, a k prvnímu hrdinovi sci-fi historie se po krátkém výletě časem vrátil v románu Fran-kenstein Unbound (Odpoutaný Frankenstein, 1973). Jeho povídky byly sebrány do mnoha sbírek. Naše vyšla ve svazku Galaxies Like Grains of Sand (Galaxie jako zrnka písku, 1960), komponovaném jako obrazy z jednotlivých fází budoucí historie. Z teoretických a historických studií o žánru sci-fi vyniká Aldissův Billion Year Spree (Zábava na miliardu let, 1973), výsledek téměř desetiletého objevného bádání v prehistorii a historii žánru. Brian W. Aldiss se považuje za předního stylistu žánru a je jedním z mála autorů sci-fi, kteří vzbudili pozornost i mimo něj. Česky si prozatím z Aldissovy tvorby můžete kromě Nonstopu přečíst jen povídku Ubohý bojovníčku! (Poor Little Warrior!, 1958) ve sbírce Tunel do pozítří.

FREDRIC BROWN (1906-1972) zahajoval i první z našich antologií, Pozemšťany a mimozemšťany, kde se tedy o něm a o jeho díle můžete dočíst víc. Naše povídka pochází z nového výboru The Best of Fredric Brown (To nejlepší z F. B., 1977).

KONRAD FIALKOWSKI (nar. 1939) tvoři se Stanislawem Lemem, Adamem Wišniewským-Snergem a Januszem A. Zajdelem špičku současné polské sci-fi. Občanským povoláním je profesor na katedře elektrotechniky. Debutoval v roce 1963 sbírkou povídek Wróble galaktyki (Galaktičtí vrabci) a jeho nápadité zhuštěné příběhy vyšly ještě v dalších třech sbírkách. Obsáhlý výbor z prvních dvou si česky můžete přečíst pod názvem druhé z nich Pátý rozměr (Poprzez piaty wymiar, 1967). Homo divisus je Fialkowského první román. Polsky vyšel v roce 1979.

GAKU KONISI (nar. 1934), národnosti Japonec, povoláním univerzitní profesor fyziky, píše sci-fi povídky od šedesátých let a píše je v mezinárodním jazyce esperanto, z něhož už byly přeloženy do řady národních jazyků. Souborně vyšly kromě časopisů dvakrát, v roce 1968 pod názvem

La Kosmošipo „Edeno n-ro 5“ (Kosmická loď Eden č. 5) a 1976 pod názvem Vage tra la dimensioj (Na toulkách dimenzemi). Naše povídka pochází z druhé z nich, stejně jako povídka Podzemní elysium, kterou můžete najít v antologii Stvořitelé nových světů (1980).

C (YRIL) M. KORNBLUTH (1928-1958), předčasně zesnulý americký spisovatel, je ve světě znám především z autorské spolupráce s Frederikem Pohlem a u nás z českého překladu jejich románu Obchodníci s vesmírem (The Space Merchants, 1953, č. 1963). Psal však i ve spolupráci s Judith Merrilovou pod pseudonymem Cyril Judd i samostatně. Z jeho románů jmenujme Takeoff (Start, 1952), detektivní příběh kolem stavby první pozemské kosmické lodi, a z celé řady povídkových sbírek reprezentativní výbor Best Science Fiction Stories of C. M. Kornbluth (Nejlepší sci-fi povídky C. M. K., 1968). V roce 1973 byl C. M. Kornbluth posmrtně vyznamenán cenou Hugo za povídku The Meeting (Setkání), napsanou s Frederikem Pohlem.

URSULA K (ROEBER) LE GUINOVÁ (nar. 1929) začala psát sci-fi až v druhé polovině šedesátých let, ale obratem nasbírala úctyhodnou kolekci nejúzkoprofilovějších literárních cen. Začala poměrně tradiční space operou Rocannon’s World (Rocannonův svět, 1966) a dalšími podobnými dobrodružnými příběhy. První velký úspěch, oceněný Nebulou 1969 a Hugem 1970, zaznamenala románem The Left Hand of Darkness (Levá ruka temnot, 1969), bohatým obrazem planety jménem Zima a jejích obyvatel. Dvojí ocenění získal i další její román The Dispossessed (Oloupení, 1974), v němž se rovněž objevuje myšlenka, že prastaré lidské bytosti z Hainiše kdysi osídlily celou Galaxii včetně Země. Svět je les, les je svět byl odměněn Hugem za rok 1973. Dnes patří Ursula K. Le Guinová ke světové špičce.

GILDA MUSOVÁ zastupuje poprvé v našich antologiích italskou sci-fi. Vystudovala germanistiku a vstoupila do literatury jako básnířka. Od sedmdesátých let publikuje četné povídky i romány. K nejznámějším románům patří Giungla domestica (Domácí džungle, 1975), extrapolující objevy ve světě rostlin, a k povídkovým sbírkám Esperimento donna (Experiment žena, 1979), z něhož pochází naše novela.

0YVIND MYHRE (nar. 1945), spolu s Jonem Bingem a Torem Agem Bringsvaerdem jeden z vládnoucího triumvirátu nejlepších norských spisovatelů sci-fi, vystudoval teoretickou fyziku, ale zájem ho vždy táhl víc ke sci-fi a fantasy. Dnes je redaktorem norského sci-fi časopisu Nova a autorem několika románů a povídkových sbírek. Knižně debutoval románem Aster (1974), zdařilou studií života na planetě velice odlišné od Země. Velký úspěch mu přinesl cyklus povídek z Marsu Snoen pa Nix Olympica (Sníh na Nix Olympice, 1975), z něhož si můžete přečíst povídku Velmistr v antologii Stvořitelé nových světů (1980). Z pozdějších děl můžeme jmenovat obsáhlý román Sabotarene (Záškodníci, 1978), který zavádí čtenáře do Nového Mandžuska, na umělou planetku v roce 2051, kdy odpůrci bezohledného vykořisťování přírody hrozí zničit tento symbol vítězné techniky, a povídkovou sbírku Demoner i dagslys (Démoni na denním světle, 1977), z níž pochází i náš příspěvek. V posledních letech se 0yvind Myhre věnuje převážně psaní fantasy.

GERT PROKOP (nar. 1932), novinář a filmový dokumentarista, psal původně převážně detektivky. Na půdu sci-fi vstoupil v roce 1977 právě cyklem povídek Copak nohy se kradou? a rázem vyvolal nebývalý ohlas jak doma v NDR, tak v zahraničí, kde kniha v překladu do několika jazyků vyšla.

ARKADIJ STRUGACKIJ (nar. 1925) a jeho bratr BORIS STRU-GACKIJ (nar. 1933) jsou u nás natolik známí, že je snad už ani není zapotřebí představovat. Od Druhé invaze Marťanů v naší první antologii česky v roce 1980 vyšel panoramatický obraz budoucnosti, do něhož autoři zapracovali většinu svých nejranějších povídek, Poledne, XXII. století (Polděň, XXII vek, 1962), v roce 1982 jeden z posledních románů této autorské dvojice, Brouk v mraveništi; (Žuk v muravejnike, 1979-1980) a napřesrok je ohlášen humoristický román Pondělí začíná v sobotu (Ponědělnik načinajetsja v subbotu, 1965). Navíc v tomto roce ve Svobodě vychází spolu se známým už románem Je těžké být bohem (Trudno byť bogom, 1964) další ze stěžejních děl bratří Strugackých, Les (Ulitka na skloně, 1966-1968), a pro rok příští chystáme pod společným názvem Miliarda let před koncem světa tři další dosud nepřeložené novely (Chiščnyje vešči veka, 1965, Obitajemyj ostrov, 1971 a Za milliard let do konca světa, 1976-1977). Originál naší novely vyšel v roce 1962.

ROGER ZELAZNY (nar. 1937), jedna z nejzářivějších hvězd současné americké sci-fi, vděčí za slovanský zvuk svého příjmení polským předkům. Debutoval v roce 1963 a podobně jako Ursula K. Le Guinová i on se od samého počátku projevoval jako výrazný talent. Má nejen originální nápady, ale umí i dobře psát. Jeho povídky připomínají Bradburyho z doby Marťanské kroniky, to však neznamená, že by nebyly zcela svébytné. Už v roce 1965 se mu povedl husarský kousek, když získal dvě Nebuly v jednom roce za povídky He, Who Shapes (On, jenž tvoří) – později rozšířenou do románu The Dream Master (Pán snů, 1966) – a The Doors of His Face, the Lamps of His Mouth (Brány jeho tváře, lampy jeho úst) a zároveň navíc svého prvního Huga za román And Call Me Conrad (A říkej mi Konráde, 1965). V rozměrném románu Lord of Light (Pán světla, 1967) zapracoval indickou mytologii do mimozemského budoucího prostředí a jeho prozatím nejvíc hodnocený román Damnation Alley (Údolí prokletí, 1969) je postkatastrofický dobrodružný příběh ze Země ovládané mutanty. Hlavním znakem celé jeho tvorby je poměrná nevyrovnanost. Po počátečních úspěších vydal několik nepříliš dobrých titulů, ale v roce 1976 se opět přihlásil zajímavým dílem Doorways in the Sand (Vchody v písku, 1976) – humorným líčením vydírám mezi dvěma hvězdnými civilizacemi – a od té doby se zdá, že je na dobré cestě udržet si postavení nejpřednějšího amerického spisovatele sci-fi.

1 To je ale hajzlík!

2 Co myslíte, neměli bychom mu dát ten džem?

3 Takhle se to nedělá, mládenci. To na esesáky neplatí.

4 Mluvte jen anglicky.

5 Teď se budu ptát já a vy mě nepřerušujte. Když mně budete chtít něco říct, mluvte anglicky.

6 V pořádku.

7 Co děláte s tou bedýnkou?

8 Přepnul jsem to. Nepotřebujeme přece, aby se taky naučil anglicky, nemyslíte?

9 Nechte toho!

10 Čeho mám nechat?

11 Kryonik – z řeckého kryos = led, mráz. První Kluby kryoniků vznikaly ve 20. století, poté co se v roce 1967 nechal hibernovat americký profesor psychologie James Bedford; onemocněl leukémií a doufal, že ho později rozmrazí a vyléčí.

12 crimematorium: slovní hříčka – sanatorium, krematorium a crime (angl. zločin)

13 Slovní hříčka: rightmen = volně – správní lidé; writemen = volně – spisovatelé, zapisovači

14 Do or die = doslova „Udělej, nebo zemři,“ také však „buď, anebo“

15 Throwaways – ti, co hodili všechno za hlavu; spodina; outdrops – drogové trosky; označení pro nejnižší stupeň lidské bídy ve Státech

16 Autismus = únik duševně chorého do izolace před vnějším světem

17 Ooverall = označení předsedy bezpečnostního výboru. Členové se jmenují overallové. Tento název se ujal koncem minulého století, protože dělníci odpovědní za ochranu demonstrací a stávek nosili overaly, jak se tehdy říkalo pracovním oděvům. Zároveň jde o slovní hříčku: „over all“ znamená hovorově „všude“ a „all over“ znamená „se vším všudy“, „sakumprásk“

18 Ironsides bylo pojmenování Cromwellovy jízdy v dobách anglické buržoazní revoluce

??

??

??

??