Fantastika‘80

Antologie polské sci-fi

MACIEJ KUCZYŃSKI

Exodus

Šéf si nechal narůst vousy, a hned je mu o dvě stě let víc. Dohromady vypadá asi tak na šest set. Za chvíli se vykašleme na holení i my. Určitě to vůbec nezaregistruje…

Rozhodně nechci pomlouvat svého vlastního Šéfa – to by bylo namířeno i proti mně. jsme přece jedna posádka jednoho stroje. Ale brzy už to vážně nevydržím. Jak dlouho může člověk tajit, co si doopravdy myslí?

Ta naše stará rachotina už sotva drží pohromadě. Od začátku jsem měl ty nejhorší předtuchy. Ještě ke všemu smrdí. Tentokrát to teda pěkně přehnali. Kdo to jaktěživ viděl vozit s sebou zoologickou zahradu? A když už, tak ty potvory mohli poslat bez lidské posádky. Teď už nepomáhá ani speciální dezinfekce.

Smrad je smrad, ale když říkám, že tu něco smrdí, tak to znamená něco víc, než co se dá zachytit nosem… Jsem proti smíšeným posádkám. Mne se ovšem na názor nikdo neptal a člověk často radši drží hubu.

Ale ta Soustava! Soustava jako každá jiná – centrální hvězda a kolem ní šest nebo sedm studených planet. Je to náš objev. Všichni tvrdí, že to udělá senzaci. Možná že mají pravdu.

Pokud se ovšem vrátíme. Namouduši, nic dobrého se tady neděje. Nejsem si ostatně tak jist. zda ještě vím. co je dobré a co špatné. Jen tak mimochodem: naše Bioložka má fantastické nohy. Ještě štěstí, že Pilot odedávna leze jen za tou blondýnou Radistkou.

Letíme velkou rychlostí. Navigátor tvrdí, že proletíme středem té Soustavy a potom se vrátíme domů. Ale já jsem přece člověk sebekritický a dobře vím. že s takovým Mechanikem, jako jsem já, nemůže výprava dobře skončit. Budu se asi přece jen muset víc zajímat o to. co se děje v raketě a přilehlém okolí. Jenže poslední dobou tyhlety věci nezajímají ani Šéfa, fakt!

Ksakru! Přísahám, že takový zápach nemůže nikdo dlouho vydržet! Proč musím čistit ty klece zrovna já? Ptáci, ti ještě ujdou, jsou to přece jen delikátní stvoření, ale tygrům je všechno putna.

No ano! Odedneška chodím se zavřenýma očima. Navigátor a Lékařka! Tak přece! Opakuju, že tohleto nemůže dobře skončit.

Pohovořil jsem si s kolegyní Bioložkou. Ale ne. nic takového! Odtáhla mě stranou, aby mi něco důvěrně pošeptala. Mám dojem, že jsem kromě toho… ehm. vzbudil její zájem. Ale o to nejde. Tvrdí, že poslední dobou bývá Šéf nějak nesvůj, jakoby omámený, a že se chvílemi pohybuje, jako by se mu točila hlava. Polyká něco? Na to je hloupé se ptát.

Budu daleko klidnější, až už poletíme nazpátek. Mám toho smejčení po všech možných koutech vesmíru tak zrovna po krk. Stejně bude celý ten objev na nic, protože pochybuju, že by kolegyně Astronomka nebo kolega Navigátor tenhle flek ještě někdy našli. Ona celé dny nespouští pohled ze starého a on zas leze za Lékařkou jako pejsek.

Andělé nebeští, co se v téhle mašině děje! Jako kdyby tu žádné předpisy neexistovaly! O takovémhle mezihvězdném cestování jsem se teda nikdy neučil. Bude z toho ještě pěkný malér. Učebnici psychologie letu jsem dal sežrat koze. Sežrala i tvrdé desky, potvora.

Malér je v tom. že starý je pořád veselejší. Prozpěvuje si, kdekoho poplácává po zádech. Tak fajn! Jen ať se prochází, mně to teda vůbec nevadí. Aspoň si nevšiml, že jsem se vykašlal na pravidelnou prohlídku motorů…

Nemůžu říct. že bych lezl z lodi ven zrovna s nadšením. Pod tebou díra, nad tebou díra, bylo by blbé loď ztratit. Takže lezu ven co nejmíň. Stejně nám dohromady nic nehrozí, dokud motory nepracují.

Je to opravdu moc fajn holka. Škoda že dělá biologii, a ne něco technického. Jenže jakýpak já mám tady výběr? Myslím, že si přece jen nějak porozumíme. Bože, co se to se mnou děje, s námi všemi? Jestli se to provalí na základnu, nikdo z nás už nikam nepoletí.

Ale jak by se to tam mohlo provalit?

Já už vím všecko, i když předstírám jak můžu, že nevím nic. Starý pije C2H5OH. Udělal si v laboratoři skleněný přístroječek, a co z něho vykape. to sbírá do odlivky. No prosím, když ho to rozveseluje… Jak se taky na stará kolena může člověk stát vynálezcem… Ale ať nikomu nic nevyčítá, když se něco neudělá.

Popravdě řečeno, nikdo už nedělá vůbec nic. Brzy začnu realizovat své někdejší plány. Nouzovým výstupem budu pouštět ven jedno zvíře po druhém. Bude tu čistší vzduch, a mně nikdo nic nedokáže. To by mě museli přistihnout při činu.

Nedělal jsem si vůbec žádné starosti, když Šéf vydal rozkaz k návratu. Poprvé po dlouhé době jsme si sedli do křesel. Pilot začal kontrolovat přístroje a podle předpisů četl směrnice nahlas. Starému to naštěstí taky šlo na nervy a dal motory zapnout bez zbytečných keců.

Byla to sice důležitá chvíle, ale nic se nesmí přehánět. Bylo konečně jasné, že jednou se otočíme nazpátek. A tak jsem se díval, jak pokládá obě ruce na páky. Naskočil první motor, pak druhý, třetí. Všechno probíhalo normálně. Ta stará škatule se třásla jako v horečce a já už myslel, že se nic nestane, když vtom…

Vybuchl čtvrtý motor na zádi, čertví proč. Tak moc by se bylo nestalo, kdyby se byly přitom neutrhly řídicí páky. Hned jsme to poznali, protože se ta naše pitomá plechárna začala točit jako káča.

Ani Pilot, ani Šéf. ani Navigátor zřejmě neměli zcela čisté svědomí, protože zvedli oči dost neochotně. Tak fajn – řekl jsem si – protože je to přece moje vina, to je bez debaty. Nevzmohl jsem se totiž ani na jedinou kontrolní prohlídku.

Zpočátku to s námi ani tak moc neházelo. Každý tahal za páky a mačkal knoflíky, na které zrovna dosáhl. Pojistky bohužel nefungovaly. Mám dojem, že starý potřeboval nějaké součástky pro ten svůj aparátek a vyšrouboval vakuovou trubici.

Motory teď nechtěly zhasnout a roztáčely se na pořád větší obrátky. Asi se nedaly vypnout.

Ne asi, ale docela určitě. Zrychlení skákalo jako míček, zatlačovalo nás do křesel, taktak jsme se drželi při vědomí.

Starému ruply nervy a začal zpívat žalmy. Těžko mu to mít za zlé, co taky mohl dělat jiného? Já jsem zatínal zuby, jak se mi zvedal žaludek. Utěšovala mě jedině naděje, že zvířata v kleci tohleto nevydrží.

Ženské byly bledé, my taky popravdě řečeno, ale nikdo si jaksi nepřipouštěl myšlenku, že bychom mohli zahynout. Starý se odmlčel, když si uvědomil, že není dost vhodné zpívat žalmy v pololeže.

Mně bylo jasné, že asi tak za čtvrt hodiny bude konec, protože dojde palivo. Litoval jsem jen, že nevidím raketu zvenčí, protože tryskový plamen musel být dlouhý jako ocas komety, a to se stává zřídkakdy.

Zato jsme neodtrhávali pohled od obrazovky. Televizory nějakým zázrakem fungovaly. Bylo vidět kus nebe kolem rakety. Letěla po nějaké bláznivé spirále, vracela se, pikovala a spalinový pruh byl smotaný jako klubko nití.

No a jak jsem předpokládal, všechno najednou ustalo. Palivo došlo a mašina přestala ocasem zametat vesmír. Letěla teď rovně jako podle lineálu a my už jsme si dokonce mohli odepnout bezpečnostní pásy. Jo. ještě jeden otřes jsme zažili – utrhl se totiž celý motorový sektor, div mi to nevyrazilo zuby. Přece jen tam bylo pod tlakem něco. co být nemělo. Teď už by se nedalo nic dělat, ani kdybychom palivo měli.

Starý se ze všeho nejdřív rozběhl do laboratoře. Zřejmě se tam nepomlátilo všechno, protože se vrátil v docela dobré náladě a řekl, že žalmy pomohly.

Poprvé jsem s láskou pomyslel na náš zvěřinec a dokonce jsem byl rád, že ho na lodi máme. Když už je nám souzeno kroužit bůhvíjak dlouho v prázdnotě, budeme muset něco jíst…

Kdepak kroužit, to jsem se spletl. Octli jsme se v přílišné blízkosti těch planet a jedna z nich nás chytila. Navigátor vypočítal, že do ní za pár hodin prásknem.

Není to tak zlé. dokud máme na přídi malý brzdicí motor. Tentokrát mě nikdo nemusel přemlouvat – sám jsem si oblékl skafandr a šel si ten motorek prohlédnout.

V životě jsem neměl tak nepříjemný pocit jako v tu chvíli. Planeta už byla zatraceně blízko a já měl pořád pocit, že na ni padám naznak a shora že mě ještě připlácne ta naše skořápka.

Byl jsem zvědav, jestli se tam dá nějak žít. Podíval jsem se mezi nohama dolů. Vypínala k nám vzduté namodralé břicho. Měl jsem dojem, že vidím mraky, prostě se tam přesouvaly nějaké stíny, a část povrchu se třpytila jako z pozlátka. Hádal jsem, že to bude asi něco tekutého.

Zapnuli jsme motor a všechno teď hrálo jako z partesů. Všem zřejmě došlo, že by to s námi mohlo setsakramentsky dopadnout, a začali dělat svou práci pořádně.

Měl jsem pravdu, že je to něco tekutého, protože to šplouchlo, jako kdybychom vlítli do tůně. Chvílí byla v okénkách tma, potom jsme vyskočili na světlo jako zátka a v tu chvíli nám už bylo jasné, že naše cesta je definitivně u konce.

Všichni se tlačili u průzoru, ale nic neviděli, protože začalo pršet. V raketě to dunělo jako v plechovém okapu. Sami jsme ten déšť vyvolali, jak jsme proletěli atmosférou.

A jak začalo lít, tak lilo pár týdnů, ale my jsme neměli kdy se na to ohlížet, protože všichni dostali záchvat neslýchané píle a pustili se do rozborů a pozorování. Šlo nám o to, zda budeme moci vylézt ven.

Ani jsme si nevšimli, kdy přestalo pršet. Raketa uvízla na mělčině a to zabrzdění s námi málem majzlo o zem. Teprve pak jsme se rozběhli k oknům. Zdálo se, že bude kam šlápnout.

Nejnovější objev Bioložky: Zdejší atmosféra je pro nás jakžtakž dýchatelná. Starého to tak vzrušilo, že padl na kolena a začal se modlit. Je fakt, že trefit se na takovou planetu, to je pravděpodobnost asi tak jedna k jedné miliardě!

Chtěli jsme otevřít příklop a vylézt ven, nebylo nač to odkládat, ale starý řekl, že nejdřív vyzkoušíme ptáky. Začali normálně lítat a holubům se potom už vůbec nechtělo zpátky do klece.

No prosím, tak to je v pořádku! Spustili jsme schůdky a šlo se. Bylo to zvláštní, cítit tvrdou půdu pod nohama. Chvíli jsme vdechovali tu novou atmosféru do plic se strachem. Ale kolem to vonělo docela příjemně, nebe mělo krásnou barvu, takovou světlou, a všude byla spousta zeleně.

Měli jsme pocit, jako by nás někdo pustil z klece, a začali jsme se honit mezi křovisky, ale starý nás svolal k sobě. Taky byl spokojený a přitom takový nějaký slavnostní. A jéje! pomyslel jsem si, za chvíli vyslechneme proslov…

Neřekl nic nového, bylo jasné, že nás tu nikdo nenajde a že nemůžeme spoléhat ani na pomoc, ani na návrat. Jako kdyby na tom někomu z nás nějak extra záleželo! Řekl, že musíme začít znovu, vlastníma rukama, že uplynou léta a staletí a naše děti budou tuto planetu považovat za vlastní, za otčinu…

Tím mě teda dědek překvapil, na děti jsem ještě ani nepomyslel! Podíval jsem se na Bioložku a zjistil, že se trochu začervenala. Kdyby o tom starý pořád nemluvil! Ale závěr proslovu měl moc hezký, řekl, že teď už není žádný Šéf, že bude jen naším otcem, a odedneška že je konec s Navigátory a Piloty a že se všichni vrátíme k našim původním jménům.

Sám první řekl, že se jmenuje Noe, po něm Navigátor připomněl, že se jmenuje Set, a Pilot – Jáfet.

Potom se podíval na mě a já řekl. že jsem Chám, a dodal jsem, že je nejvyšší čas pustit zvířata z ARCHY, ať se o sebe starají sama.

Tím končím. Co bylo dál. to už každý ví.

CZESLAW CHRUSZCZEWSKI

Různé odstíny bílé

Jsou vlaky, které mají čas a nikdy nepospíchají. Nesnášejí spěch, sebemenší zrychlení u nich vzbuzuje odpor. Tyto vlaky vyznávají zásadu: „Kdo jede pomalu, ten jede jistě.“ Bodejť by ne. Náš vlak na trati dlouhé dvě stě kilometrů zastavoval ve třiceti stanicích. Osmá nebo devátá se jmenovala Bílý Sad. Podíval jsem se z okna. Kolem bílé nádražní budovy rostly stromy, které byly obsypány bílými květy jasmínu, podél bílého plotu stály bílé lavičky, na kterých seděly dívenky v bílých šatečkách, na dvorečku za plotem bílila zdi žena v bílém šátku… Kdosi za mými zády si odkašlal, a tak jsem se otočil. Ve dveřích kupé stál cestující v bílém obleku, v bílých rukavicích, v bílých střevících, v bílém klobouku s bílou stuhou, držel bílý kufr a kytici bílých růží, byly skutečně nádherné. Vlak se rozjel a za zády cestujícího se v okně vlaku objevil bílý oblak, nový cestující se mi slil s pozadím a zmizel mi z očí. Vítr oblak odehnal a já opět spatřil člověka, který měl všechno bílé, i obličej, obočí, vlasy, zuby, jen jeho oči, které se na mě upíraly, byly modré jako pomněnky. Najednou řekl:

„Jistě vás překvapuje ta bílá barva,“ pohlédl na rukáv svého saka.

„Mám bílou rád.“ řekl jsem smířlivě.

„V Bílém Sadu bílá barva dominuje.“ vysvětloval mi cestující.

Vlak zrychlil, ale jen trochu, jakoby nerad.

„Obvykle cestuji Bílým drakem.“ řekl člověk v bílém. „Pohlcuje prostor obrovskou rychlostí, jenže dneska jsem přišel pozdě, dlouho jsem si nemohl vybrat vhodnou kravatu.“

„Tahle bílá kravata se moc dobře hodí k bílé košili a bílému saku,“ konstatoval jsem uznale. „Máte kravaty i v jiných barvách?“

„Ne, mám jen bílé.“

„A přesto to pro vás byla těžká volba?“

„Jsou různé odstíny bílé,“ prohlásil muž autoritativně. „Existuje celá škála bílých barev. Obyvatelé Bílého Sadu rozlišují asi dvě stě bílých odstínů. Vloni jsem měl možnost se přesvědčit, že existují nádherné bílé barvy, o kterých nemáme ani potuchy. Zúčastnil jsem se totiž výpravy na Bílou planetu. Jistě jste o té expedici slyšel. Před osmi lety jsme objevili nový objekt v souhvězdí Bílé Labutě. Zajímavá planeta. Dostal jsem se tam dík laskavosti vedoucího výpravy, který pochází z Bílého Sadu. Učil mě astronomii. Cesta hvězdoletem trvala dva měsíce. Letěli jsme rychlostí světla, někteří tvrdili, že ještě větší… ale nerad bych vás tím nudil.“

„Jen vyprávějte, prosím, je to opravdu nesmírně zajímavé,“ ujišťoval jsem ho.

„Dobře, splním vaše přání.“ řekl bílý cestující. „Přistáli jsme na sněhobílé rovině. Uvítali nás obyvatelé Bílé planety, byli bílí od hlavy až k patě zrovna tak jako jejich stromy, rostliny a zvířectvo. Rozumná příroda naštěstí obkreslila všechny věci mrtvé i živé různobarevnými obrysy. Tak například hodnostáře bylo možno rozeznat po obrysu purpurovém, úředníky po černém, umělce po zeleném. Díky těm obrysům jsme obyvatele Bílé planety viděli, díky těm obrysům jsme mohli obdivovat nádherné bílé květiny a překrásná bílá zvířata. Ten přírodní fenomén vysvětlovala přítomnost tří sluncí, která vyzařovala paprsky z různých úhlů. a světlo se lomilo ve vzduchu, jenž bytosti, rostliny a věci obklopoval, takovým způsobem, že se vytvářel onen obrys, barevný lem, určitý druh aureoly. Za nějakou dobu jsme si na ten jev zvykli. Hostili nás královsky, bydlel jsem v alabastrovém paláci, nikdy v životě jsem neviděl takovou běl, schody, klenby, podlahy svítily bíle, ano, neváhám použít tohoto vyjádření, v noci jsem si mohl ve své komnatě číst, aniž jsem rozsvítil lampu. Světlo ten bílý lesk zeslabovalo, činilo ho snesitelnějším pro naše oči. Proto jsme často používali barevných žárovek.“

Vlak začal zpomalovat, aniž se ještě stačil pořádně rozjet.

„Stanice,“ řekl jsem. „Jedenáctá nebo dvanáctá.“

„To jsou Horní Nervy,“ oznámil mi bílý cestující. „Kdysi jsem tu byl. Jen se podívejte, co vyvádějí.“

Na peróně na sebe křičeli dva mladí muži. Kousek od nich stála dívka a čekala na výsledek sporu. Za chvíli se začali rvát.

„Rvou se o děvče,“ vysvětloval mi cestující, který se chtěl blýsknout vysokým stupněm inteligence. „Tohle obyvatelé Bílé planety vůbec nemohli pochopit.“

„Co?“ zeptal jsem se.

„Ty rvačky. Jen si představte, že v alabastrovém paláci vypukla rvačka mezi asistentem vedoucího expedice a šéfelektronikem hvězdoletu. Šlo přirozeně o ženu, specialistku na vysoká napětí. V jednu chvíli vytáhl šéfelektronik z kapsy revolver a vystřelil na asistenta. Výstřel byl dobře mířený, kulka zasáhla asistenta přímo doprostřed čela. Klesl chudák na alabastrové schody. Na bílé schody ukáplo několik rubínových kapek. Moc krásný kontrast. Zvuk výstřelu postavil na nohy hostitele. Užasli, když viděli na alabastrových schodech ležet člověka, který nejevil známky života. Bytost obkreslená purpurovým lemem mi položila otázku:

BYTOST Proč ten člověk leží na schodech?

CESTUJÍCÍ Stal se politováníhodný incident. Ten člověk je mrtev.

BYTOST Byl přece v nejlepším věku.

CESTUJÍCÍ Zastřelili ho.

BYTOST Ach, má dírku do čela. Kdo se opovážil zničit umělecké dílo?

CESTUJÍCÍ Umělecké dílo?

BYTOST Člověk je nejkrásnější umělecké dílo. Studovala jsem kdysi pozemskou architekturu a sochařství, znám různé směry ve vašem umění, období jeho rozkvětu a úpadku. Vytvořili jste mnoho vynikajících děl, ale nic se nedá srovnávat s vámi. Vaše gotické prsty, vaše barokní ramena a boky, vaše nádherné renesanční hlavy, které jako hlavice sloupů věnčí nádherně stavěné trupy – to všechno budí nadšení a obdiv k pozemským umělcům. Jak tomu člověku udělali dírku do hlavy?

CESTUJÍCÍ Vystřelili kulku z revolveru.

BYTOST Dejte mi tu zbraň.

Odevzdal jsem Bytosti revolver. Pozorně si ho prohlédla a vyhodila ho z okna paláce. Pak uchopila asistentovu hlavu do obou dlaní, mírně mu stiskla skráně – a kulka vyskočila z rány. Bytost vyndala z kapsy přístroj, který se trochu podobal cyklistické pumpičce a řekla:

BYTOST To je regenerátor. Zregeneruje, co je zapotřebí, a současně vdechne našemu příteli ducha. Chvíli pumpovala – a asistent zavzdychal.

BYTOST Umělecké dílo je už v pořádku. Tímto zlatým kolečkem otvor uzavřeme, aby duch znovu neuletí. Po těchto slovech vložila do otvoru malé kolečko, sedělo jako na míru. Asistent otevřel oči.

BYTOST Při té příležitosti jste se přesvědčili, jak zachraňujeme umělecká, díla. V budoucnu se laskavě vyvarujte extravagantních činů. Jen špatně vychovaní lidé urážejí nosy krásným sochám, rozbíjejí vázy, rozřezávají obrazy, ničí fresky. Oč vlastně šlo?

CESTUJÍCÍ O specialistku na vysoká napětí.

BYTOST Musím ji vidět.

Přivedl jsem kosmonautku. Bytost si ji pozorně prohlédla, pak ji vyvedla ze sálu a za čtvrt hodiny se vrátila ve společnosti dvou úplně stejných specialistek na vysoká napětí.

BYTOST Máme na Bílé planetě univerzální reproduktor. Tohle je věrná kopie vaší milé kolegyně. Domnívám se, že příčina konfliktu je tím zažehnána.

Jenže Bytost z Bílé planety neznala obyvatele Země. Dvě krásné ženy se staly příčinou nových nesvárů, a tak množství konfliktů několikanásobně vzrostlo.“

Vlak zpomaloval, lokomotiva dvakrát hvízdla, vjeli jsme do dvanáctého nádraží. Muž v bílém ukázal na tabuli, která visela v jeho průčelí. „Dvanáct Bran,“ přečetl jsem název městečka. „Kdysi bylo město obklopeno hradbami.“ vyprávěl cestující. „Přístup k hradu střežily četné bašty, sklápěcí mosty a dvanácte těžkých železných bran. Tolik bran co měsíců v roce. Lednová brána se otvírala jen v lednu. Únorová v únoru a tak dále. Za každou branou byly čtyři fortny. které symbolizovaly týdny, a za fortnami bylo tolik dveří, kolik je dnů v týdnu. Každý den se otvíraly jiné dveře, každý týden jiná fortna, každý měsíc jiná brána. Toto opevnění odstrašovalo nepřátelské armády, pouhé pomyšlení na to, že by měly dobýt tři sta šedesát pět dveří, dvaapadesát forten a dvanáct bran, v nich vyvolávalo pocit hluboké úzkosti a odporu. Obyvatelé hradu mohli proto klidně spát. Jejich dochvilnost byla obdivuhodná, brány, fortny a dveře hrály přece i úlohu kalendáře. Ale já chtěl mluvit o něčem jiném. Na Bílé planetě nám ukázali Bránu bran. Postavili ji na největším náměstí. Byla nesmírně vysoká, třicet metrů nebo i víc, a byla velice těžká, vážila mnoho tun.“

BYTOST Obdivujete Bránu bran.

CESTUJÍCÍ Je gigantická.

BYTOST Ano, je obrovská a mohutná.

CESTUJÍCÍ Postavili jste pomník bráně.

BYTOST V jistém smyslu. Na první pohled se to tak zdá. Ve skutečnosti tato brána přivádí obyvatele Bílé planety do dobré nálady.

CESTUJÍCÍ Do dobré nálady?

BYTOST Dokonce do velmi dobré nálady. Když je někomu smutno, když ztratí víru ve vlastní síly, přijde sem a otvírá bránu.

CESTUJÍCÍ Otvírá tu těžkou a velkou bránu?

BYTOST V tom právě spočívá ten vtip. Brána byla zkonstruována tak, že do ní stačí strčit prstem, a otevře se.

CESTUJÍCÍ Prstem?

BYTOST Bránu otevře každé malé dítě, i stařec, stařenka, každý. Je to velké potěšení – moci otevřít tak velkou bránu jedním prstem. Pomocí této brány léčíme komplexy méněcennosti, stavy deprese a úzkosti, vegetativní neurózu. Někteří otvírají bránu několikrát denně. Branou vstupují zamilované dvojice do paláce Manželství. Viděla jsem bytost, která se bála všeho a všech, ale přišla sem na toto náměstí, několik hodin postála před Bránou bran a nemohla uvěřit, zeji dokáže otevřít, až se nakonec dotkla železné kliky a brána se otevřela, jako kdyby do ní byla strčila ruka obra. Strach byl tentam. A dnes je ona bytost známa svou odvahou a sebejistotou a ve volném čase se věnuje krocení divé zvěře. Nechceš otevřít bránu i ty?

CESTUJÍCÍ Chci.

BYTOST Tak ji otevři.

Cítil jsem se tak slabý, tak bezmocný – jsou to přece vrata pro giganta! Zvedl jsem hlavu, brána byla tak vysoká jako věž katedrály a monstrózně těžká. Copak člověk dokáže jednou rukou zvednout lokomotivu? Udělal jsem krok k bráně. Copak člověk může z místa pohnout horou? Myšlenka na strašlivé úsilí, které mě čeká, způsobila, že mi na čele vyrazil studený pot. srdce se mi chvělo v prsou, svaly na nohou se mi roztřásly, ruce mi umdlévaly. Vtom jsem uslyšel hlas:

BYTOST Tak otvírej! Na co čekáš?

Lehce jsem strčil do gigantických vrat, a ta se nezvučně otevřela. Mé svaly se uklidnily, srdce mi tlouklo v prsou mocně a klidně. Jsi ty ale silák, říkal jsem si v duchu, jsi ty ale Herkules! Cítil jsem, jak se mi pod nohama chvěje zem. Taková nádherná proměna! zasmál jsem se a pak jsem pobaven vlastním smíchem začal ržát jako kůň.

BYTOST Reaguješ spontánně, to je dobře.

CESTUJÍCÍ Vstoupila do mě nová síla.

BYTOST Výborně. Máš před sebou obtížnou cestu, cestu na Zemi.

Cestující se odmlčel. Vlak stál ve dvacáté páté stanici. Můj druh stáhl okno a vyhlédl na perón.

Já vystupuji za patnáct minut, a vy?“

Vysvětlil jsem. že končím cestu asi tak za půl hodiny. Cestující v bílém řekl:

„Dík bytostem z Bílé planety jsem pochopil, jakou cenu má lidský život, a také jsem pochopil to, že člověk je skutečně to nejnádhernější umělecké dílo, jež si zasluhuje nežnou a starostlivou péči. Rovněž jsem obohatil své znalosti o různé odstíny bílé. Když už mluvíme o barvách, musím se přiznat, že mě zaráží váš černý oblek, černá košile, černá kravata, černé rukavice, černé boty, černý plášť a klobouk a černé kufry. Dopustím se nediskrétnosti, když se vás zeptám, proč vás fascinuje právě tato barva?“

„Ta fascinace je jen přechodného rázu,“ odpověděl jsem. „Jedu bratranci na pohřeb. Byl to kasař, snadno otvíral všechny brány, fortny a dveře. Před několika dny otevřel dveře vedoucí na věčnost. Ve vile, do které se vloupal, bděla okouzlující bytost v bílém, vystřelila na něho a zmařila dílo tohoto zvláštního uměleckého odvětví. Proto ta černá barva.“

„Chápu vaši bolest, ale netruchlete, prosím. Podle mého názoru je černá nejtemnějším odstínem bílé.“

ZBIGNIEW PROSTAK

Bóje

Roman Krab už pociťoval únavu. Dole pod ním se prostíral Tichý oceán. Temně modré vlny s ocelovým leskem se neklidně převalovaly. Až z téhle výšky bylo vidět, že oceán je rozbouřený. Ale bouře naštěstí nebyla. Způsobila to jen vzdálená ozvěna uragánu, kterému před několika hodinami uhnul z cesty. Začalo to právě tím zatraceným uragánem. Měl klidný let. Vedl letadlo jako na provázku, stroj se choval přímo dokonale. V přesně určenou hodinu odhodil obě rezervní nádrže a klidně se zaměřil na zpáteční cestu. Za necelé dvě hodiny bude na základně. Měl domluvenou schůzku s Martou. Po třech měsících jejich známosti konečně přistoupila na to, že si někam vyjedou autem sami dva.

Základna poněkud brutálně přerušila jeho sny. V kursu, ve kterém letěl, zuřil uragán, a tak mu řekli, že ho má obletět z východu. V duchu zaklel, ale poslušně změnil kurs. Měl děsný vztek a pomalu se začínala hlásit únava. Víc než čtyři hodiny u řídicích pák té pekelné mašiny není žádná legrace. Praskot a šum ve sluchátkách zesílil. Tenkrát poprvé vynechal motor. Nakrátko, na zlomek sekundy, ale to stačilo, aby mu na čele vyrazily studené kapky potu. Nadzvukový stroj není žádné turbovrtulové letadlo, s tím se plachtit nedá. Posadit na moře ho také nemůže. Nezbývá nic jiného než se katapultovat. Napjatý jako struna se zaposlouchal do práce motorů, ale všechno bylo v pořádku. S úlevou si oddychl, jenže právě v tu chvíli motor ztichl. Bez jakékoli výstrahy, bez chvilkových poruch. Zastavil se. a bylo to. Letoun začal rychle ztrácet výšku. Ztrácet výšku? To se jen tak pěkně říká. Prostě padal dolů jako kámen. Nebylo na co čekat. Páka od výbušniny, která vyhodí střechu kabiny, řídicí páka od sebe. páka katapultu – a už byl ve vzduchu. Dělal kotrmelce v nějakém bláznivém kolotoči, a teprve mohutné trhnuti vrátilo světu správnou polohu. Nad hlavou se mu rozvinula obrovská kopule padáku, byl ještě vysoko a z té výšky nerozlišoval vlny. Viděl, jak jeho stroj spadl do vody a v okamžiku zmizel v obrovském gejzíru. Neslo ho to k východu. Kam jeho oko dohlédlo – a dohlédlo z této výšky hodně daleko – byl oceán pod ním prázdný. Nikde žádná pevnina, nikde žádná loď. Dokonce ani stopa po nějakém kouři nebo bílé plachtě na obzoru. Nic, jen stovky mil vodní pustiny a čisté modré nebe, jež se dotýkalo vody. Nic jiného ostatně nečekal. Věděl, že je daleko od lodních tras. že je v akvenu. kterému se vyhýbají i rybáři. Základna je jistě znepokojena, že tak najednou ztratila s letadlem spojení, a už jistě vzlétli ho hledat. Měli by mít přibližnou představu, kde k neštěstí došlo. No ano, jenže když se vyhýbal uragánu, značně odbočil od dráhy, a tak nevěděl ani on sám. natož základna, kde je. Podíval se dolů. Vodní hladina se hrůzostrašně rychle blížila. Rozlišoval už převalující se mohutné vlny rozbouřené nedalekým uragánem. Pomalu začal uvolňovat pásy. kterými byl připoután k sedadlu katapultu. a potom odšrouboval závěr láhve se stlačeným vzduchem. Maewestka. záchranná vesta, se nafoukla, obtáhla mu hrudník a on věděl, že miniaturní vysílačka začala současně vysílat zvláštní rádiový signál. Najít na nekonečném oceánu zrnéčko, jakým je v porovnání s jeho rozměry člověk, byla akce téměř beznadějná. Automatická vysílačka, zašitá do záchranné vesty, vysílá sérii krátkých signálů. Jakmile tyto signály zachytí přijímač letadla, jež trosečníka hledá, umožní mu to oběť najít. Dosah vysílačky je poměrně malý a baterie stačí jen na padesát hodin nepřetržité práce. Zřejmě konstruktéři dospěli k názoru, že není-li trosečník vyloven do padesáti hodin, nestojí už za to ho hledat. Ještě jednou se podíval dolů a překvapením až vykřikl. Ve vzdálenosti tak tři sta čtyři sta metrů od místa, kam měl dopadnout, viděl z vody vyčnívat zřetelný tvar. který vypadal jako nástavba ponorky nebo bóje. Kde se tu ta bóje bere? Mohl by ostatně odpřísáhnout, že tam ještě před chvílí nic nebylo. Oceán byl prázdný. Díval se na něj přece velmi pozorně, a ten vyčnívající předmět byl tak velký, že by ho byl musel určitě zahlédnout i z výšky mnohem větší. Nespouštěl z něho pohled. Ono vlastně ani není důležité, kde se tu vzal. Hlavně že tu je. Naděje na záchranu najednou vzrostla. Ale co to vlastně je? Ponorka asi ne, protože to trčí na jednom místě. A vzhledem k tomu, že voda je zde velmi průsvitná, musel by vidět její trup. Ne, ponorka to nebyla. Spíš hydrografická bóje. Ale vem čert ty jalové úvahy. Ať je to cokoli, pro něho to znamená záchranu. Aspoň prozatím. A to je v tuto chvíli nejdůležitější, potom se uvidí co dál. Nikdo sem přece neumístil tak obrovskou bóji jen pro nic za nic, z rozmaru. Slouží nějakému cíli a někdo se o ni musí starat. Třeba je vybavena aparaturou, která zaznamenává stav moře, a někdo pravidelně vyměňuje pásky s grafem? Nebo má automatickou vysílačku většího dosahu a on o sobě dá vědět tím. že bude rušit její práci? Vodní hladina byla už blízko. Energicky rozepnul pásy, ještě chvíli čekal – a pak skočil. S rozmachem plácl rukama o vodu. Sedadlo s padákem, zbavené tíhy člověka, odlétlo stranou a zmizelo za vysokými vlnami. Maewestka ho udržovala na vodě a ve vzdálenosti asi sto padesáti metrů od něho se mírně pohupoval obrovský sud bóje. Ano, teď už neměl žádné pochybnosti. Byla to bóje. Odtud zřetelně viděl oblý tvar, který se podobal špičce rakety, ochoz kolem dokola a ochranné čárky zábradlí. Energicky zabral rukama a začal plavat k ní. Nebylo to bohužel tak snadné, uplynulo nejméně půl hodiny, než se k ní dostal. Bóje byla daleko větší, než mu zdálky připadalo. Těsně vedle něho se tyčila hladká kovová stěna vysoká asi půldruhého metru, bez jakýchkoli výčnělků či hrbolů, mokrá a kluzká. I když vyskočil z vody. co mohl nejvýš, nedosáhl ani do poloviny její výšky. Obeplul ji kolem dokola. Ze všech stran byla stejná. Hladká bečka o průměru asi čtyři metry. Žádné schůdky, žádný žebřík, nic! Několikrát se vší silou odrazil nohama od vody a pokoušel se dosáhnout na hranu platformy, ale ruce mu vždy bezmocně sklouzly po hladké stěně. Ale nevzdával se. Při jednom takovém výskoku se praštil loktem o železo, až se mu bolestí udělaly mžitky před očima. Nedokáže to.

Musí něco vymyslet. Výskoky se k platformě nedostane. Zpola ležel na zádech, mechanicky si pravou rukou roztíral rozbitý loket – a najednou padl jeho pohled na řemen, kterým měl přepásaná obě ramena a který ho obepínal i přes rozkrok.

Byly to popruhy od typizovaného padáku, kterým je vybavený každý skafandr pilota. Horečnatě je začal rozpínat. Nebylo to ani trochu snadné. Nejdřív musel uvolnit záchrannou vestu, odepnout spony a potom si pořádně zacvičil, než ze sebe popruhy svlékl. Přitom si párkrát hltl slané a hořké vody, ale výsledkem bylo, že držel v ruce kožený řemen dlouhý asi dva metry a zakončený velkou sponou. Doplaval znovu až k boji. Mírně se pohupovala na vlnách těsně vedle něho. Ochoz lemovaný zábradlím mu připadal tak blízko. Svěsil sponu na řemenu kolmo dolů. počkal na moment, kdy se kolébající boje naklonila směrem k němu. a hodil. S kovovým třesknutím zmizela spona za okrajem ochozu, ale když zatáhl za řemen, žbluňkla zpátky do vody. Hodil znovu. Marně. Na konci řemenu nebyl žádný hák a pouhá spona se neměla oč zachytit natolik, aby udržela váhu jeho těla. Desetkrát, dvacetkrát obeplul boji a házel. Marně. Podíval se na hodinky. Bylo šestnáct třicet. Už skoro pět hodin se marně snaží dostat na ten zatracený sud. Pocítil hlad. Sáhl tedy do hermeticky uzavřené kapsy z vnitřní strany skafandru a jeho prsty narazily na nevelký háček, kterým byly sepnuty popruhy vesty. Horečně začal odtrhávat háček od látky, přičemž hlasitě proklínal ty. kteří vestu ušili tak solidně. Konečně držel v ruce vytoužený kus zahnutého železa. K řemenu ho uvázal v mžiku. Na hlad zapomněl. Znovu začal házet tak dlouho, až se konečné háček zachytil o zábradlí. Trhnutím vyzkoušel, zda dobře drží. a začal pomalu šplhat nahoru. Byl to mladý atletický muž, ale když se překulil přes zábradlí, bezmocně zůstal ležet na úzkém ochozu. Nevěděl, jak dlouho tam ležel a tiskl tvář ke studenému kovu. Byl šťastný, že se mu podařilo vylézt na boji, přestože tato skutečnost nic radikálně neměnila na jeho dost beznadějné situaci. Moře se pomalu uklidňovalo, houpalo teď už méně. Natáhl ruku. vstal a zády se opřel o stěnu sudu. Pocítil v obličeji mírný osvěžující vítr, a to ho přivedlo k plnému vědomí. Pozorně si prohlédl svůj úkryt a zaťukal prstem na mokrou stěnu. Něco ho zarazilo, a tak zaťukal znovu. To, co zpočátku považoval za kov, žádný kov nebyl. Na hladkém povrchu, který teď rychle osychal, nebylo ani stopy po ochranné barvě, jakou se obvykle boje natírají, a nebylo tam ani stopy po rzi. Jako kdyby tam tu podivnou bóji teprve dnes umístili. Působila dojmem, jako by právě vyšla z továrny a jako by nebyla z kovu, nýbrž odlitá nebo vylisovaná z nějaké neznámé umělé hmoty. A ještě něco. Vlny oceánu nedosahovaly až do výšky ochozu, a přesto byla horní část boje mokrá, a teprve teď ve větru vysychala. Na závětrné straně – o čemž se přesvědčil, když po úzkém ochozu obešel bóji kolem dokola – byla ještě úplně mokrá, jako by se byla před chvílí vynořila z hlubiny. Podíval se pozorněji, teď si asi tak ve výšce pasu povšiml řady vypouklých míst, která vypadala jako malé nýty asi tak velikosti hrachu, s velice zploštělými hlavičkami. Byly tam přesně zapasované, anebo možná tvořily s hladkou stěnou jediný celek. Každý čtvrtý se mírně leskl, jako by byl povlečen tenkou vrstvičkou skla. Dřepl si, aby si jeden z nich pozorně prohlédl, a současně opřel ruce o dva sousední, po obou stranách. Tiché zaskřípění způsobilo, že honem vstal a o krok ustoupil. Hladká stěna boje bez nejmenší rýhy přímo před ním praskla a odhalila úzký nízký vstup. Stál bez hnutí a nemohl se rozhodnout. Uplynula minuta nebo možná dvě a obě strany vstupu se zas sesunuly k sobě. Opět měl před sebou jen hladkou stěnu.

Dřepl si k lesklému puntíku. Nic. Opřel obě ruce o sousední puntíky a stěna se zase rozestoupila a obnažila vstup. Opatrně přidržel rukama obě hrany a vstrčil hlavu dovnitř. Uvnitř byla bóje úplně prázdná. Čistá podlaha nazelenalého odstínu a zrovna taková řada vypouklých nýtů s každým čtvrtým lesklým, jako venku. Neměl jinou volbu. Sehnul hlavu a bokem se protáhl dovnitř. Jen o krok postoupil, vstup se za ním zavřel a nahoře se rozsvítilo mírné světlo, jež ozářilo vnitřek teplým jasem slunného dne. Odkud světlo vychází, to nezjistil. Padalo prostě shora, jakoby odnikud. V jednu chvíli pocítil podivnou lehkost a hned mu došlo, co to znamená. Byl přece pilot. Padal… Boje se potápěla. Potápěla se rychlostí rychlovýtahu. Strnul hrůzou. Zdánlivě se nic nezměnilo. Mírné světlo svítilo pořád, ale celým tělem cítil, že klesá stále rychleji. Trvalo to dost dlouho. Náhle však pocit padání ustal, stěna proti němu se rozsunula a objevil se jasně osvětlený široký tunel. Tentokrát neváhal. Neměl co ztratit. Jistým krokem vstoupil do tunelu a narovnal se. Pozorně si prohlížel, co je kolem něho. Šedivá neprůsvitná stěna za ním se s tichým, sotva slyšitelným mlasknutím uzavřela. Chodba byla krátká, měla tři čtyři metry a končila barevnou mlhou, ve které vířily zlaté záblesky jakýchsi nezvučných elektrických výbojů. Opatrně došel blíž. Delší dobu se na to díval a pak se pomalu dotkl rukou kotoučů mlhy. Jeho ruka nenarazila na žádný odpor. Vsunul ji hlouběji. Zmizela mu z očí jako v kouři. Udělal energický krok vpřed. Nakrátko se mu mírně zatočila hlava, ucítil jakýsi teplý závan, ale všechno se zas vrátilo do normy. Stál v obrovské síni zalité jasným světlem, které dopadalo odnikud. Uprostřed podlahy vkleslé jako mísa se tyčilo nevysoké pódium, na němž se stříbrně třpytily mírně zaoblené tvary čehosi, co vypadalo jako báně nebo vypouklá opěradla křesel, obrostlá tmavými knoflíky. Pokud to byly lenošky, tak snad jedině pro trpaslíky. Těžko by se vešel do kterékoli z nich, přestože příliš urostlý nebyl. Právě naopak. Kolegové ze základny si často dělali legraci z jeho malé postavy. Rozhlédl se kolem a pomalu, se zatajeným dechem kráčel doprostřed. Byl už dva nebo tři metry od pódia, když strnul. U boční stěny báně či křesla se něco pohnulo. Ucítil kapky potu na čele a jeho ruka instinktivně nahmatala ve vnitřní kapse blůzy známý tvar služební pistole. Dotyk studeného kovu mu vrátil duchapřítomnost a odvahu. Nemyslel na nic, nedělal žádné rozbory. Byl tím vším jen otřesen a strašně udiven. Zbraň nevytáhl, ale nevytáhl ani ruku z kapsy. Udělal dva kroky vpřed. A znovu ten pohyb u křesílka. Teď ho spatřil. Těsně vedle jedné koule stál na několika pavoucích nožkách předmět kulatý jako míček, z něhož se k němu natahovalo několik tykadel. Ještě jeden krok vpřed – a míček, který vypadal jako ježek, se na svých pavoucích nožkách zvedl do výšky. Současně se ozval pronikavý sykot. Vytáhl pistoli z kapsy, a právě vtom se kolem něho zatočil jakýsi vír, jakási strašlivá síla mu sevřela ramena. Pistole mu vypadla z ruky náhle zdřevěnělé a on, odfouknut mocným, ač jemným závanem, odlétl velkým obloukem až ke stěně síně. Dopadl zády na podlahu, v posledním zlomku sekundy jakoby přibrzděn a jemně složen. Okamžitě vyskočil. Teď už. se začal bát, ale současně v něm rostla jakási slepá odevzdanost. Jeho pistole, která se černou ocelí zřetelně odrážela od světlé podlahy, ležela tam, kde mu ji vyrazila z ruky neznámá síla. Rychlým a odhodlaným krokem k ní došel a sehnul se pro ni. Ale vykřikl překvapením a bolestí. Místo na chladnou pažbu narazily jeho prsty asi dvacet centimetrů nad pistolí na tvrdou, i když absolutně neviditelnou překážku. Rychle přejel rukou po neviditelném předmětu a napřímil se v nezměrném úžasu. Jeho služební pistole spočívala jakoby zalitá do ledu či skla. Byl tedy zbaven své jediné zbraně, ale místo aby ho to znepokojilo, pocítil zcela nezdůvodnitelný optimismus. Ano. Něco nebo někdo ho zbavil zbraně, ale současně mu nic zlého neudělal. Stejně dobře mohla přece nejen jeho pistole, ale i on sám být v tuto chvíli zalit do příslušně velkého skleněného kvádru. Ne, tady mu nic nehrozí. Alespoň do chvíle, kdy sám, ať záměrně či bezděčně, neohrozí nějaký důležitý mechanismus. Před chvíli se o tom přesvědčil. Jen co vytáhl pistoli, okamžitě začaly působit nějaké síly. Nejhorší však bylo, že on, pilot první třídy, se v tom vůbec nevyznal. Poslední rok strávil na pokusné základně, kde pro potřeby letectva zkoušeli nejmodernější zařízení, jaká kdy lidský intelekt vymyslel, ale tohle, nač narazil, bylo cizí. A nejenom cizí. Stupněm spolehlivosti a automatizovanosti to převyšovalo všechno, s čím se kdykoli setkal, a to právě bylo nejnepochopitelnější. I kdyby bylo tohleto místo, kam se náhodou dostal, základnou nějaké cizí mocnosti, stejně tu něco nehrálo. Za prvé byl sám představitelem mocnosti, která byla v technice a vynalézavosti jednou z nejpřednějších, a za druhé – ani jiní nebyli schopni vynalézt, a tím spíše vyrobit něco, o čem by se on byl nedoslechl. Ne! Tady bylo všechno cizí a nepochopitelné. Začal se rozhlížet kolem, teď už klidně. Podlaha mírně stoupala od středového pódia a končila prudkým zlomem v kolmé stěny. Na druhé straně, přímo proti němu, se rýsoval velký světlý čtverec, jakoby zespoda osvětlený. Vypadal jako okno v podlaze, jako okno, které se dívá do jasně osvětleného prostoru. Pomalu obešel pódium a přitom pozoroval toho podivného ježka na pavoucích nohách. Zase sebou trhl, mírně se nadzvedl a namířil hřbetová tykadla proti němu. A zase se ozvalo tiché zasyčení bůhví odkud. Tentokrát na tento projev (nevěděl, zda nepřátelský, nebo přátelský) vůbec nezareagoval. Minul pódium a zamířil k jasnému čtverci v podlaze. Okno to bohužel nebylo. Čtvercová skvrna nebyla průsvitná, přestože z ní vycházela příjemná, mírná, nazelenalá záře. Špičkou boty se dotkl opalizujícího povrchu. Byl tvrdý a hladký jako celá podlaha. Bez okolků do toho jasného čtverce šlápl a dupl nohou. V tu chvíli začal celý čtverec i s ním klesat dolů. Hladce, bez nejmenších otřesů, bleskurychle, jako volným pádem. Před očima se mu mihla tmavá čára podlahy, ale nestačil ani vykřiknout, když se deska zastavila. Měkce, bez nejmenšího trhnutí, jako by nepodléhala zákonům gravitace. Nad hlavou, ve výši asi tří metrů, měl jednolitou matovou desku stropu. Absolutně žádná stopa, že právě odtamtud před několika sekundami sjel. Stál v síni ještě prostornější, než byla ta předchozí, ale na rozdíl od ní velmi slabě osvětlená a plná jakýchsi předmětů v pološeru, jež neuměl identifikovat. Bylo tu příliš velké přítmí. Jen ho tato myšlenka napadla, hned zalilo síň jasné sluneční světlo. Nehledal jeho zdroj. Začal si zvykat na to, že v těchto podivných prostorách pod vodou (nepochyboval o tom, že se octl hluboko pod hladinou oceánu) světlo existuje, přestože nemá potuchy, odkud se bere. Překvapilo ho i to, jak rychle se uskutečňují jeho přání, která ani nahlas nevyslovil. Napadl ho podivný experiment. Tak podivný a nepravděpodobný, že se nahlas zasmál. Vyzkoušíme to! „Příliš mnoho světla.“ pomyslel si. A v tom okamžiku světlo zřetelně potemnělo, přestože nezhaslo. To už na něj bylo trochu moc. Co je to, k čertu? Tak je pilotem kosmonautem, nebo Alenkou v říši divů? Všechno se to znepokojivě začalo podobat halucinacím.

„Víc světla!“ požádal teď už nahlas. A div divoucí, světlo zazářilo naplno, jako slunce. Pozorně se rozhlédl. Celá síň byla plná podivného zařízení. Přímo proti němu se táhlo azurové lešení z matově modré hmoty. Nějaká soustava vzájemně se prostupujících mříží, měkkých, spirálovitě stočených vodičů, omotávajících mříže způsobem, který se dal těžko definovat, ale který působil dojmem pravidelnosti. Po chvíli pozorování zjistil, že ten celek není nehybný. Ve spirálových vodičích, zdánlivě zkroucených z mnoha barevných nitek, cosi sotva viditelně rytmicky pulsovalo. Tak jakoby zdola, odněkud pod podlahou, vyrůstala v tom vodiči hrudka, stoupala výš a výš. protlačujíc se úzkými spirálami, a dělila se na menší a menší, až konečně mizela kdesi u stropu. Působilo to dojmem dýchání nebo spíš krevního oběhu. Vlna za vlnou, rytmicky jako puls živého organismu. A ještě něco. Právě odtamtud zřejmě vanul osvěžující vzduch prosycený ozónem. Celé to podivné zařízení mělo tvar obrovského kuželu. Tento sál nebyl kulatý jako ten nahoře. Byl spíš obdélníkovitý, jak si stačil povšimnout. Nedokázal však ani přibližně určit, jak je veliký, protože protější stěna mizela za vršícími se přístroji či stroji. Průchody mezi nimi byly osvětleny odnikud přicházejícím světlem, jako ostatně všechno, jako celý prostor. Bez váhání vstoupil. Neměl konečně co ztratit. Chtěl zevrubně poznat ten podivný podmořský bunkr nebo laboratoř, či snad výzkumnou stanici? Nic se tu prozatím nedalo identifikovat. Nebyla tu ani jediná věc, jejíž účel by dovedl jednoznačně určit. Jen jedním si byl zcela jist. Všechny ty systémy fungovaly. Skrz ocelové přehrady vyciťoval chvění pracujících mechanismů, slyšel basové mručení transformátorů. Právě prošel kolem velikého černého bloku a zastavil se na nevelkém volném prostranství, uprostřed něhož se zazelenal známý čtverec výtahu.

„Sjedeme ještě níž,“ pomyslel si s humorem a s jistotou vstoupil na zelený povrch. Nic. Mírně dupl nohou a deska se nehlasně pohnula, tentokrát proti očekávání vzhůru. Na okamžik se ho zmocnily temnoty, výtah se zastavil a současně se rozsvítilo mírné světlo. Už při prvním pohledu zjistil, že tentokrát nemohl trefit líp. Tohleto je asi centrála. Nevelký sál, skoro malý ve srovnání s těmi, které viděl předtím, byl obklopen panoramatickou televizní obrazovkou místo stěn. Kousek před ním se táhl kolem dokola sálu stůl. který svými nespočetnými knoflíky, okénky ukazatelů a nepřetržitě pulsujícími různobarevnými světélky připomínal řídicí pult velkého kosmického centra. Podobné už přece viděl. Uprostřed, těsně vedle místa, kde stál, trčely tři předměty, jež při značné dávce obrazotvornosti mohly připomínat křesla nebo židle postavené opěradly k sobě. Poněkud znepokojeně se rozhlédl a bezděčně si s úlevou oddychl. Sál byl prázdný. Jeho tvůrci či majitelé v něm nebyli. Nevěděl, jestli z toho má mít radost nebo naopak. Kdyby tu byli, mohla by se situace rychle vyjasnit, stejně tak jako možnost záchrany, ale nevěděl, ba ani netušil, kdo by to mohl být a jaké stanovisko by zaujali k nezvanému hostu. Zamyslel se a usedl na jedno křeslo. V tu chvíli se křeslo odlepilo od podlahy a hladce se rozjelo vpřed. Zastavilo se před stolem, před tím jeho úsekem, který byl ohraničen modrou zvlněnou čárou. Před ním se leskla nevelká čtvercová obrazovka. Nad ní bylo vidět řadu okének. Některá z nich byla tmavá, v jiných se chvěly různobarevné čáry a pohyblivé body. V rohu po pravé ruce se rozsvítil rubínový puntík.

„Třetí stanoviště připraveno.“

Strnul úžasem. Byl by přísahal, že tamější ticho nic neporušilo. A přesto uslyšel melodický hlas někoho, kdo mu hlásil, že stanoviště je připraveno. Sklonil se níž ke stolu“

„Třetí stanoviště připraveno.“

Teď už si tím byl jist. Nikdo nic neříkal. V místnosti nadále vládlo absolutní ticho. Tajemný hlas se ozval v jeho mozku. Zařízení mu prostě předalo hlášení přímo do mozku, řeč vynechalo. Svitla mu určitá myšlenka. Třeba existuje i kontakt opačným směrem. Možnost vydávat příkazy stejnou cestou. Vzpomněl si, jak to bylo se světlem, které poslušně měnilo intenzitu. Ano, tak to asi bude! Zdá se. že je na dobré cestě. Opět se sklonil.

„Prosím informace z povrchu,“ pomyslel si.

„Vizuálně, nebo subakusticky?“ To se ptal ten tajemný hlas.

Chvíli intenzívně uvažoval.

„Vizuálně se subakustickým komentářem.“ riskl to a bezděčně tu větu vyslovil nahlas. Na malé obrazovce před ním se rozsvítily kmitající čáry, po velkém úseku nástěnné obrazovky přelétly barevné pruhy a objevil se trojrozměrný prostorový obraz. Nekonečná hladina oceánu. Čisté nebe bez mráčků a slunce sklánějící se k západu.

„Aktuální stav na povrchu. Vítr stálý severovýchodní o síle 0,6. Oceán 2,6. Do západu slunce zbývá jedna hodina třináct minut a čtyři sekundy.“ informoval ho indiferentní hlas automatu. Po malé pauze se ozval týž hlas, teď už rychlejší, trochu se zajíkající.

„Máš u sebe poškozený autoinform. Vysílá vadné signály, které ruší synchronizaci uvnitř systému. Vypni ho.“

Udiveně se na sebe podíval a najednou pochopil. Když vstupoval do bóje, měl na sobě záchrannou vestu a zapnutou vysílačku v chodu. Zaujat tím, co se kolem něho dalo, až do této chvíle vysílačku nevypnul. Také nevypustil vzduch z vesty. Přesunul páčku a vzduch se sykotem ulétl. Nafouknutá vesta se opět proměnila v obyčejnou zplihlou vestu se spoustou kapes. Ztichla i havarijní vysílačka.

„Ještě další údaje?“ zeptal se melodický hlas.

„Ne… Počkej… Teď mi sděl údaje z posledního období, dejme tomu…“ chvíli zaváhal. „Dejme tomu z posledních čtyř dnů.“

„Spojím s ústřední pamětí…“

Panoramatická obrazovka na chvíli zšedla, ale pak znovu zasvítila barevným obrazem. Opět bylo vidět nekonečný oceán, ale vypadal docela jinak než předtím. Až po obzor se valily strašlivé vodní valy jako pohyblivá horstva. sunuly se jeden za druhým proti temnému, zataženému nebi. V levém horním rohu obrazovky se vyloupl světlý čtvereček a začaly v něm přeskakovat nějaké podivné útvary. V prvním okamžiku nemohl pochopit, co to může znamenat. Něco podobného už někde viděl, ale kde? Najednou si vzpomněl.

Skoro na všech obrazovkách monitorů kosmických lodí vystříhával počítač kousek obrazu a vedle aktuálního obrazu průběžně udával v tom úseku ubíhající čas. Tady to bylo stejné, jenomže cifry (pokud to vůbec byly cifry) byly pro něho zcela nečitelné. Asi to byla nějaká šifra. Obraz se mezitím poněkud změnil. Bouře zřejmě utichla, protože vlny byly menší a menší a obloha se očividně vyjasnila. Vtom se objevil na obzoru jakýsi stříbrný záblesk a sunul se po nebeské klenbě. Hned poznal, co to je, byl přece pilot. Bylo to letadlo.

„Zvětšit, prosím.“ Obraz se okamžitě zvětšil a zaostřil.

Odkud znal tu siluetu? Propána, vždyť je to jeho stroj! U řídicích pák toho stříbřitého trojúhelníku sedí on sám. Vtom bez jakýchkoli varovných známek, že dojde ke katastrofě, ztratil stroj řiditelnost a začal padat šikmo dolů. Po několika sekundách se od letadla oddělil malý černý puntík a rychle padal k hladině dosud rozbouřeného moře. Táhl za sebou nabývající kopuli padáku.

„Stroj zemský. Tryskový. Rychlost nadzvuková. Typ nám neznámý. Vypínám motor. Zesiluji havarijní signál pilota. Pád není kontrolován primitivním aerodynamickým zařízením, jež slouží tomuto cíli. Žádné časobytové zabezpečení. Je nezbytné přijmout trosečníky na transzákladně. Stroj zajišťuji. Nový typ. Daleko větší rychlost než u přístrojů dosud zkoumaných.“

Na obrazovce veliká hala hangáru nebo dílny. Uprostřed letadlo v dezolátním stavu. Rozmontované součástky rozházené ve zdánlivém nepořádku. Mezi tím vším se horečně pohybují cizí automaty, které zevrubně zkoumají pozůstatky jeho skvělého stroje.

Díval se na to a byl otřesen. Konstrukce toho letadla byla přece státním tajemstvím! Existovaly jen dva pokusné exempláře. Jeden na brzdě v tunelu na základně, druhý tenhleten. Začalo mu svítat, ale v prvním okamžiku tu myšlenku zavrhl jako nepravděpodobnou. Jenže co když je tomu rak? Musí se o tom přesvědčit. Musí získat jistotu.

„Prosím o akustický komentář.“

A zase se ozval hlas. Tentokrát skutečný hlas. Ve velkém sále zazněly podivné, neznámé zvuky. Bylo to cosi jako modulovaný hvizd přerušovaný tleskáním. Pro posluchače to nebylo nepříjemné, naopak. Zvuky byly tiché a lahodily lidskému sluchu. Ale nebyl to žádný známý způsob dorozumění mezi lidmi. Teď už si tím byl jist. To nebyla lidská řeč. Podmořskou stanici neřídili lidé. A kdo tedy? Kdo postavil v hlubinách oceánu toto nádherné dílo intelektu a techniky? Kdo jsou ti příchozí, kteří s takovým úsilím zkoumají zemskou techniku a civilizaci? Z jakých hvězdných soustav pocházejí a jaký mají cíl? Přátelský, nebo nepřátelský? V tu chvíli si vzpomněl, že v této oblasti už několikrát beze stopy zmizela jak letadla, tak lodě. Tento akven byl smutně proslulý, a proto se mu všichni pokud možno vyhýbali. Jeho sem přihnala bouře. Cyklon, který byl až dosud považován za jedinou příčinu přerušeného spojení a zmizení letadel a lodí.

Tak už dost, pomyslel si – a v tom okamžiku obrazovka zhasla a podivný hlas se odmlčel. Bylo mu jasné, že sám tady nic nezmůže. Tohle je úkol pro celou výzkumnou expedici, skládající se z vědců různých oborů. Teď už mu byla jasná jeho role v tom podivném dobrodružství. Musí se odtud dostat stůj co stůj, musí se dostat na základnu a vrátit se sem se skupinou vědců. Náhoda, která ho sem přivedla, může znamenat obrat v dějinách lidstva. První kontakt s jinou civilizací. Možná zmaření nepřátelských záměrů, možná naopak navázání přátelství? Okamžik. Od jeho nehody neuplynulo ještě pět hodin. Podle teoretického předpokladu měla jeho vysílačka nadále vysílat signály a on věděl, že dokud tato doba neuplyne, budou záchranná letadla pročesávat předpokládanou oblast nehody. Možná že nad ním v tuto chvíli přelétají jeho kolegové a čekají, kdy se v jejich přijímačích ozve trosečníkův signál. A proto honem na povrch! Nemělo by to být příliš obtížné. Teď, když už věděl, že stanice není obydlena, měl lepší pocit. Ústřední paměť zná jistě přesný plán stanice i cesty a způsoby, jak se odtud dostat. Kdyby měl jídlo, mohl by tu strávit celé měsíce. Při vzpomínce na jídlo pocítil hrozný hlad, a tak rychle vytáhl čokoládu. Neměl jí mnoho, ale když snědl tři tabulky, tedy celou svou zásobu, jeho nálada se zlepšila natolik, že mu celé to dobrodružství začalo připadat docela příjemné a zajímavé. Opět se sklonil nad stolem.

„Ústřední paměť. Prosím o plán stanice.“

„Ústřední paměť. Situační sekce. Druhé stanoviště.“

Přes obrazovku přelétly nějaké kolmé čáry a zmizely. Aha, funkce jsou tedy přesně rozděleny. Přesedl si na sousední židli a sklonil hlavu ke stolu.

„První stanoviště připraveno.“

Takže tady to není. Přesedl si na třetí.

„Druhé stanoviště připraveno.“

„Prosím o plán stanice s označením, jak se dostat na povrch.“

Trochu neklidně se zadíval na obrazovku. Objevil se na ní nákres něčeho, co zřejmě měla být stanice, respektive její plán. Chaos nepravidelných čar, čtverců, úhlů, barevných kruhů. Od centrální tmavomodré skvrny se táhla pulsující zelená linie k pravému dolnímu rohu. kde byla zakončena žlutým puntíkem. To bude asi cesta ven. Možná že pro tvůrce této stanice byl plán ideálně přehledný a prostý. Ale pro něho? Byl si vědom, že tenhleten rébus nerozluští ani za sto let. Tmavomodrá skvrna je zřejmě ta centrála, kde právě je, a co dál? Moment. Může přece odejít stejnou cestou, jako přišel. Že ho taky to nejjednodušší řešení nenapadlo hned! Zelený čtverec výtahu měl těsně za svými zády. Vyskočil z křesla, a když poslušně odjelo do středu místnosti, stoupl si na zelenou skvrnu a dupl. Výtah se rozjel dolů. Znovu se ocitl v hale s podivnými přístroji. Bylo tam světlo. Rozhlížel se kolem sebe. Kam teď? Všemi směry se táhly úplně stejné chodby. Která vede k výtahu? Nemohl si vybírat. Vkročil do první zkraje a po několika krocích si s úlevou oddychl. Tady je výtah. A tak jak očekával, začal stoupat, když dupl nohou. A zase sál s vkleslou podlahou a s pódiem uprostřed. Ale co to? Kam se poděl ten ježek na pavoucích nohách? Vedle podivných křesel na pódiu nebylo nic. Zmizela i jeho služební pistole, zalitá do neviditelného kvádru. Dostal strach. Třeba je ten míček s tykadly majitelem a spolutvůrcem stanice? Pokrčil rameny. A co má být? Neudělal mu nic zlého, když vytáhl zbraň, tak mu teď snad taky neutrhne hlavu. Ta myšlenka ho tak potěšila, že bez váhání vykročil k výklenku, ve kterém se převalovaly kotouče šedivé mlhy a nezvučně jiskřily výboje. Najednou se zastavil. Počkat. Neodejde odtud přece s prázdnýma rukama. Mohlo by se stát. že by mu na základně nevěřili. Musí s sebou vzít nějaký nevelký předmět. Vědci ho prozkoumají a zjistí nade vši pochybnost, zda je to dílo lidské civilizace, nebo není. Co by si tak s sebou měl vzít? Všiml si. že se kousek od výklenku těsně nad podlahou táhne při zdi úzká police a na ní že leží asi tři metry od něho plochý černý předmět. Nějaká krabička nebo kazeta. Nepříliš velká, skladná, přesně to, co potřebuje. Jen aby nebyla připevněná! Rychle přiskočil k ležícímu předmětu. Připevněný naštěstí nebyl. Připomínal tvrdé pouzdro z umělé hmoty, ve kterém se dal vycítit tvrdý hranatý předmět. Co v tom asi může být? Ale to ať si zjistí odborníci na základně. Zastrčil si pouzdro do vnitřní kapsy vesty a vstoupil do výklenku. To už byl známý terén. Za stěnou z vířící mlhy osvětlený tunel, zakončený vypouklou přepážkou s řadou nýtů, z nichž každý čtvrtý se leskl jako skleněný. Usmál se. To je přece jeho bóje. Dřepl si a opřel ruce o dva sousední puntíky. Stěna se rozesunula. Jak je to všechno jednoduché! Dupl nohou a ucítil, jak se mu podlaha bóje opřela do chodidel. A za pár sekund stop. Opět si dřepl a už stojí na ochozu kolem lesklého mokrého sudu. Moře je teď klidné. Slunce visí těsně nad obzorem. Za čtvrt hodiny bude tma. Měl radši zůstat ve stanici a vylézt ven až ráno. Ale to se ještě dá napravit. Nadýchne se čerstvého vzduchu a sjede zas dolů. Vtom zaslechl nějaký známý zvuk. Co je to? Šálí ho snad sluch? Fantastická shoda okolností! Od východu bylo zřetelně slyšet motory letícího letadla. Chvatně otočil páčkou na záchranné vestě a ta se naplnila vzduchem. Nepotřeboval ji sice. ale byl to jediný způsob, jak uvést vysílačku do chodu. V tu chvíli vykřikl hrůzou. Boje pod jeho nohama se začala bleskurychle potápět. Nestačil se chytit zábradlí, silný vír ho vtáhl do hlubiny. Zalykal se vodou a zoufale mlátil rukama kolem sebe. Cítil, že se dusí. Nemá vzduch! Červená kola před očima a… jeho vesta ho vynesla na hladinu. Otevřenými ústy křečovitě lapal po ostrém mořském vzduchu. To by mu tak ještě scházelo, zahynout teď, když je záchrana tak blízko! Letadlo už bylo těsně nad ním. Zřetelně viděl jeho siluetu a dokonce rozeznal typ. Byla to Catalina-372. Ohmatal si rukou kapsu. Tajemné pouzdro bylo na svém místě. To znamená, že je všechno v pořádku. Nevadí, že se bóje potopila. Pilot Cataliny určí přesné souřadnice, a jak se dostat do nitra stanice, to už vymyslí vědci, až prozkoumají obsah pouzdra. Co v něm asi je? Posádka Cataliny zřejmě uslyšela signál jeho vysílačky a zaměřila ho, protože letadlo šlo v ostré zatáčce dolů a po několika minutách v gejzírech vody přistálo necelých padesát metrů od něho. Plaval k němu a za chvíli už mokrý jako myš tiskl v prostranné kabině ruce svým kolegům. Urostlý kapitán Grace s tváří poďobanou od neštovic ho rozšafně poplácával po mokrých zádech.

„Máš ty ale štěstí, člověče! Tohle byl poslední let. Všechny mašiny už jsou na základně. Akven prohledávalo třicet šest strojů. Nikdo nic neslyšel. Co je s tou tvou vysílačkou? Já sám jsem tudy proletěl dvakrát, a nic. Co se s tebou dělo?“

„Jen klid, Grace. Až se to dozvíš, tak si sedneš údivem. Nemohl jsi mě slyšet, nebyl jsem na hladině.“

„A kde?“

„V hlubině. Na dně.“

„Kde?

„Na dně!“

Kapitán Grace zvážněl a významně pohlédl na své druhy.

„No dobře. Krabe. Byl jsi na dně. v pořádku. To nám budeš vyprávět až na základně. A teď poletíme, už je noc.“

Roman Krab se hlasitě zasmál.

„Vy mi nevěříte? Myslíte, že jsem se zbláznil? A co je tohleto? Tohle je důkaz, že mluvím pravdu. Co je to za předmět? Znáte ho?“ vytrhl horečnatě z kapsy černé pouzdro.

Grace ho beze slova uchopil, chvíli ho vážil na dlani, díval se Krabovi do očí a nakonec jediným trhnutím otevřel zip po straně pouzdra. Pak z něho něco vytáhl a ukázal. Krab se na to podíval a polilo ho horko. Na široké dlani kapitána Grace ležela jeho vlastní služební pistole.

JACEK SAWASZKIEWICZ

Potestas

Leží přede mnou tři kazety. Obsahují pásky s obrazem a zvukem. Dva z nich byly nahrány tady na Zemi, třetí pochází z „černé skříňky“, instalované v řídicí kabině vesmírné lodi Potestas. Ano, té, kterou Herp Finger našel v rajónu Alabastrové náhorní roviny na planetě Ovál v soustavě Giantfour. Je to vlastně kopie, originální pásek je dnes v archívu admirality Royal Cosmos Force. Tu kopii s kazetou a zprávou Herpa Fingera jsem dostal před měsícem. Když jsem si prohlédl a vyslechl záznamy z obou pásků, poslal jsem je svému příteli Williamu Macaulayovi, jehož si ze současných astrobiologů vážím nejvíc. Jménem naší redakce jsem ho požádal, aby nám sdělil svůj názor na příčiny tragické smrti posádky Potestasu. Včera mi oba pásky vrátil a připojil k nim ještě jeden – pásek s vlastním komentářem. Musím říct upřímně, že mě ten komentář trochu zklamal, přestože hypotéza, kterou obsahuje, stojí za úvahu, a co víc, ve srovnání se záhadným a podezřelým mlčením odborníků z Royal Cosmos Force představuje aspoň rozumný pokus, jak celou tu záhadu vysvětlit. Jediné, na co se zmínění odborníci vzmohli, bylo totiž vyzvání admirality, aby novými úspěchy odvrátila pozornost veřejného mínění od tragického neúspěchu Potestasu.

Vkládám do ampexu první kazetu. Na tom pásku je zachycena práce posádky v řídicí kabině v posledních čtyřiadvaceti hodinách. V tu dobu už ti muži vypadali zas normálně a nebyly na nich znát následky dlouholeté anabiózy. Jsou nervózní. Předtím se v jejich tvářích zračilo překvapení, nejistota a radost. Uvádím závěr zápisu:

(Rozhovor probíhá v napjatém ovzduší. Muži shromáždění v řídicí kabině se dívají na kapitána s očekáváním.)

Radiodůstojník: Země pořád neodpovídá.

Kapitán: Volejte dál.

Radiodůstojník: Dělám to už čtyřiadvacet hodin.

Kapitán (zapne interkom): Rubie!

Pilot (z obrazovky interkomu): Slyším.

Kapitán: Moment. (K radiodůstojníkovi:) Tak co je s tou Zemí?

Radiodůstojník: Jak vidíte, pane kapitáne, volám Zemi bez ustání a autoritativně konstatuju, že Země mlčí. Nefungují ani radiomajáky. Země vypadá rádiově mrtvá.

Kapitán: Ta vaše aparatura… Rubie! Připrav Starflash-Recon!

Pilot: Je připravený, pane kapitáne.

Kapitán: Najdeš si nějakou přistávací plochu a sdělíš nám signál. Budeš nám dělat radiomaják.

Pilot: V tom bych teda měl praxi, pane kapitáne.

Kapitán: Povoluju start.

(Vypne interkom. Obličeje posádky zklidní. Radiodůstojník stále sedí u vysílačky.)

Biolog: Jaká procedura?

Kapitán: Procedura? Jsme na Zemi.

Navigátor: Jsme na Zemi. Jenže Země jako by to nebrala na vědomí.

Radiodůstojník: Rubie odstartoval.

Kapitán: Ať podá hlášení.

Pilot: Jdu dolů.

Fyzik: To jsem zvědav, jak vysvětlíme svůj návrat.

Navigátor: Ani nevíme, jestli jsme vůbec opustili sluneční soustavu.

Biolog: Přece jsme tu nekysli tolik let… To jsou mi taky otázky!

Navigátor: Počítače to nepopírají.

Kybernetik: Od té doby. co mají počítače proražené mnemolity. nic nepopírají a nic nepotvrzují.

Pilot: Výška dvě stě metrů. Viditelnost slabá. Jdu níž.

Kapitán (postaví se před obrazovku vedle radiodůstojníka): Obraz, pilote!

Fyzik (dívá se kapitánovi přes rameno): Mlíko.

Kapitán: Zapoj nás na tahgyro. Rubie. V pořádku. (K radiodůstojníkovi): Máte souřadnice? Navádějte ho… Kam to máme nejblíž?

Radiodůstojník: Na Emit-First.

Kapitán: Dobře, na Emit-First.

Biolog: Takže já už budu skoro doma. Jakmile přistaneme, nikdo mě v téhleté škatuli neudrží.

Kapitán: Nehodlám tu nikoho zadržovat. Přistáváme přece na Zemi, kčertu!

Pilot: Výška padesát metrů.

Kapitán: To stačí, Rubie. Teď dávej pozor, přecházíme na dálkové. (K radiodůstojníkovi): Veďte ho až na nulu.

Fyzik: Tak co, můžeme se začít připravovat, ne?

Kapitán: Zůstane tu radiodůstojník a navigátor. Ostatní do kabin.

(Posádka se rozchází.)

Pilot: Poslyšte, pane kapitáne, není to náhodou Spirt-First?

Kapitán: Je to Emit-First. Rubie. Hned tě posadíme. Uveď signál kódu.

Pilot: Tady je.

Radiodůstojník: Potvrzuju příjem.

Pilot: Naše staré Emit-First!

Kapitán: Samozřejmě. Rubie. naše staré Emit-First. Můžeš rolovat po spojovací dráze. Za chvíli se k tobě připojíme. Navigátore, autokormidla na radiopeleng!

Na zbývající části pásku byly zachyceny všechny fáze přistání řízeného automaty. Hned poté, co se Potestas dotkl Alabastrové náhorní roviny na planetě Ovál, opustila celá posádka loď. Potud první pásek. Vkládám do ampexu druhý. Na malé obrazovce se objevuje tvář Herpa Fingera.

Herp Finger. muž asi padesátiletý, má mírně zešikmené oči a tvárnou lesklou lebku. Na kameru se dívá nedůvěřivě a nepřátelsky. V jeho pohledu je něco téměř zvířecího. Říká:

„Určitě budete chtít vědět všecko, co? Tak, jak to bylo, co? Nač? Ten obraz, který jste si vytvořili vy, pozemští krtci, je pravdě na hony vzdálený. Vám se zdá, že chlapíci z RCF jsou ušlechtilí a neohrožení rytíři a že každý, kdo pracuje ve vesmíru, musel nejdřív projít desítkami komisí a dokazovat všelijakým fouňům, jak je talentovaný, predisponovaný a vyškolený a že může být příkladem správného životního postoje. Starou belu, nemusel. Pochybuju, že mne by chtěl někdo někomu dávat za vzor.

Ve čtvrtém roce své služby u RCF jsem řekl jednomu kontradmirálovi, a měl jsem pravdu, že je sprostej a blbej. Vzali mi jednu frčku a z trestu mě přeložili do opravářské skupiny, přestože jsem neměl požadovanou kvalifikaci. Za pár měsíců se jeden ze Starflashů při manévrech rozsypal. Přestože za technický stav každého stroje odpovídá pět lidí, mezi nimi tři kontroloři, obžalovali z nedbalosti jedině mě. Při procesu vyštrachal prokurátor tu historku s kontradmirálem i to, že chodím na seance zen-buddhismu, což není v RCF rádo viděno. Vojenský soud má jiné tarify než civilní, a tak mě odsoudil na pět let prací na Iridové Mařeně. Ta planetoida krouží kolem Slunce, teda ve vesmíru, a člověk musí být zatraceně odolný duševně i tělesně, aby tam vydržel aspoň rok. A přece nepracujou na té planetoidě žádní hrdinové, ale lidi, kteří jsou údajně horší než vy, pozemští krtci. Jenže já jsem se za něco horšího nepovažoval a nehodlal jsem pět let nakládat do kontejnerů iridové střepy. Cítil jsem se nevinný, nebo aspoň ne natolik vinný, abych musel pořád dýchat ten zatuchlý vzduch na základně jako všichni ostatní na Iridové Mařeně. Když ve druhém roce přistál u planetoidy další kontejnerovec, unesl jsem ho a vyrazil… kam? Na cestu po naší soustavě. Slídili po mně měsíc. Nechal jsem se chytit jen proto, že mi došlo palivo. A tak jsem se dostal na izolačku… Víte, co je to izolačka? To je taková krychle dvakrát dva metry. Nepronikne tam žádný zvuk, nejsou tam okna ani žádný nábytek. Jen hladké holé stěny, strop a podlaha. Strop svítí pořád stejně ve dne v noci. Skryté elektrody neustále kontrolujou fyziologický stav tvého organismu. Když chceš spát, vyklopí se ze stěny palanda, když chceš jíst – kalorická a vitaminizovaná jídla, když se potřebuješ vyvenčit – příslušné zařízení. Do vzduchu, který proudí izolačkou, se podle potřeby vstřikujou příslušné léčivé prostředky, abys náhodou neochořel, protože by tě museli odtransportovat do špitálu, a to by byla nežádoucí pauza ve výkonu trestu. Trest totiž spočívá,v naprosté izolovanosti od světa… Chodíš mezi holými stěnami a pomalu ztrácíš představu o počtu dní a nakonec si vůbec přestáváš uvědomovat, že čas plyne. Hodiny se pro tebe zastavily, ztratil jsi rytmus spánku a bdění, jsi celý rozštelovaný, chce se ti kňučet, když před tebou stěna úslužně rozkládá kavalec, a nakonec zjišťuješ, že už neumíš mluvit. Hlasitě odříkáváš nějakou básničku nebo text písničky, ale ticho přehlušuje tvoje slova a ty slyšíš jen svoje mlaskání. Izolačka se mění v kolabující vesmír, neexistuje nic jiného než ona. Lidi a celý svět vzali za své, zůstala jen tahleta automatizovaná komora, která tě bude uměle udržovat při životě, dokud nedonutíš své srdce, aby přestalo tlouct, jinak se totiž na té izolačce zasebevraždit nedokážeš…

Málem jsem se stal pokusným králíkem pro adepty psychiatrie, králíkem, kterému nemůže pomoct ani uškodit žádná terapie. Ale po půlročním léčení pod kontrolou zkušených psychoterapeutů jsem se z toho přece jen vyhrabal. Tenkrát mě navštívil představitel RCF a nabídl mi takovouhle dohodu: Já poletím na Ovál za Potestasem, se kterým Země ztratila spojení, a admiralita mi vrátí mou hodnost a vymaže z paměti personálního počítače jisté fakty týkající se mé minulosti. Já se toho chlápka zeptal, jestli bude admiralita moc zklamaná, když odmítnu. Nato se mě zase zeptal on, jestli vím, že jsem si na izolačce odseděl teprve zkušební období. Takže jsme se dohodli dost rychle.

Letěl jsem Rapidem, lodičkou malou, ale rychlou jako světlo. Cesta proběhla bez poruch, jako obvykle v anabióze. Automaty mě probudily, než Rapid vstoupil do soustavy Giantfour. Když jsem vstal, byla už celá soustava zhruba prozkoumaná, protože Rapid je malý automatický zázrak.

Požádal jsem o materiál týkající se planetoidy Ovál. Ze spousty informací, které se vysypaly z tiskárničky, jsem vybral několik zajímavých údajů, například to. že planeta má magnetosféru, a ještě k tomu úplně stejnou jako magnetosféra zemská, že teplota na povrchu činí v rovníkovém pásu planety tři sta čtyřiadvacet stupňů Kelvina a že plynový obal planety obsahuje kyanovodík, nepamatuju se už v jak velké koncentraci, ale vím, že v dost značné. Automaty taky objevily a lokalizovaly jediný zdroj rádiových vln na Oválu, instalovaný, jak se později ukázalo, v kabině Starflashu-Reconu. Byl to pracující radiomaják toho stroje. Přistál jsem tam na té náhorní rovině vedle Potestasu. Půda měla barvu slonové kosti a táhla se rovně až po obzor. Na světlém pozadí byly zřetelně vidět tmavomodré skafandry. Měli je na sobě všichni členové posádky, ale žádný z nich si nevzal přílbu. Právě tohleto nemůžu pochopit. Složení atmosféry přece znali, a i kdyby jim byly vybouchly katalyzátory, tak se přece ksakru na neprozkoumané planetě nikdo nechová jako na Zemi! Leželi na různých místech, většinou kolem Potestasu. Nejvíc se od něho vzdálil kapitán, skoro půl kilometru. Jednoho jsem našel uvnitř ve Starflashu, jiného zas tři sta metrů západně od rakety. To byl biolog. Měl skafandr odřený, jako by ho byla smrt zaskočila v běhu. Některé jsem nemohl poznat, přestože než jsem odstartoval ze Země, zapsali mi natrvalo do paměti vzezření každého z nich. Mrtvoly byly vyschlé a zmenšené, připomínaly lidské kostry potažené černohnědým pergamenem. Spočívaly na tom gigantickém nažloutlém katafalku v naprostém tichu pod olivově žlutou oblohou. Kousek dál se tyčila loď, pár metrů od ní stál Starflash-Recon, kromě toho tam nebylo nic, vůbec nic. Pořídil jsem fotogrammetrickou dokumentaci, vymontoval z řídící kabiny Potestasu ‚černou skříňku‘, a to bylo všechno. To je taky všechno, co vám můžu říct. Spokojeni? Znáte teď druhou pravdu o ‚obyvatelích vesmíru‘. Když člověka, který třeba uvěří, že je hrdina, necháte delší dobu v těžkých psychosomatických podmínkách, dřív nebo pozdějc svou víru ztratí a promění se v prachsprostého zemského krtka.“

Obraz hasne. Vkládám do ampexu třetí kazetu, poslední.

Tu, kterou mi poslal William Macaulay. Přítel se na mé bezradně usmívá z obrazovky a tře si bradu.

„Ta tragédie mnou otřásla.“ konstatuje rozrušeně. „Zpráva Herpa Fingera staví admiralitu do jednoznačné situace, a jednání posádky Potestasu, lidí, jak mi logika napovídá, z celých Sil tenkrát na tu výpravu nejlíp disponovaných a připravených, bylo – ohleduplně řečeno – podivné. Příčina jejich smrti je jasná – kyanovodík. Při té koncentraci je zabil během čtyř pěti minut. Mrtvoly, které ležely přes deset let v suchém, vzdušném a teplém prostředí čili takovém, které brzdí vývoj hniloboplodných baktérií a působení enzymů vlastního organismu, velmi rychle pozbyly vody a nakonec se zmumifíkovaly. Na to nemusí být člověk expert, aby tohle konstatoval. Jinak vypadá problém, jak zjistit fakty, k nimž došlo před tímto tragickým neštěstím, zejména těsně před přistáním Potestasu na Oválu. Neustále mi vrtá hlavou otázka, co způsobilo, že posádka té lodi považovala Ovál za Zemi…

Seznámil jsem se s údaji, které shromáždily automaty Rapidu. Ovál je planeta skutečně nesmírně podobná Zemi. Obě mají stejnou oběžnou rychlost, rovníkový průměr, excentr, hmotnost, průměrnou hustotu, gravitaci, albedo. Dokonce jsou si podobné i jejich Měsíce. Z fotografií, které pořídil Rapid, však vyplývá, že planeta Ovál, viděná z oběžné dráhy, se liší od Země tak značně, že by rozdíl vidělo i malé dítě. A přesto ty rozdíly nebral na vědomí ani jeden člen posádky Potestasu. Jejich přesvědčení, že mají před sebou Zemi, bylo tak silné, že podcenili poplašný nedostatek jakéhokoli rádiového zdroje. A dokonce tento názor nezměnili do poslední chvíle.

Položil jsem mapu pořízenou Fingerem na plán kosmodromu Emit-First. Na mapce jsou označeny body. kde Finger našel těla členů posádky, a také poloha Potestasu a Starflash-Reconu. Když jsem oba kartometrické dokumenty porovnával, zjistil jsem. že tělo kapitána leželo na místě, kde je vstup do kontrolní věže na Emit-Firstu, a biologovo tělo na čáře, spojující základ rakety s jeho bydlištěm, nepříliš vzdáleném od kosmodromu. Pokud jde o Starflash-Recon, stál na kraji přistávací plochy, jak kapitán rozkázal.

Hromadnou halucinaci vylučuji. Musím předpokládat, že když se ti lidé dívali na Ovál a blížili se k němu. skutečně viděli Zemi a kosmodrom Emit-First, přesněji řečeno – viděli fatu morgánu. Fatu morgánu o úžasných rozměrech, fatu morgánu velikosti celé planety. Tato hypotéza může vypadat nesmyslně, neboť o jevech tohoto typu není v současné vědě nic známo. Jev kosmické faty morgány mohl, jak se domnívám, vzniknout dík podobnosti Oválu Zemi. Je přece značná, týká se nejen rozměru, tvaru, hmotnosti et cetera, nýbrž i magnetosfěry a aurosféry. K té aurosféře bych ještě rád něco podotkl.

Víme, že každá dokonalá forma má svou auru, to se týká i Země a planet soustavy Giantfour. Za normálních podmínek není aura viditelná lidskými smysly – stejně tak jako rádiové vlny – ale za určitých okolností se viditelnou stává. Zas můžeme použít analogie s rádiovými vlnami, zejména těmi používanými v televizi. K takovým okolnostem dochází působením ektoplazmatického záření. Vzpomínám si na následující pokus: Do zatemněné experimentální komory jsme mezi generátor ektoplazmatických paprsků a holou zeď postavili pelargónii. Když jsme zapnuli generátor, objevil se několik milimetrů před stěnou přesný trojrozměrný obraz té rostliny. Kdybychom takový pokus, jenže v kosmickém měřítku, provedli nikoli s pelargónii, nýbrž se Zemí. pak by zemskou aurou modulovaný proud ektoplazmy. narazivší na vhodnou ‚stěnu‘ která má svou vlastní auru, promítl na tuto stěnu detailní obraz našeho glóbu.

Prohledal jsem archívy Satelitní observatoře a našel tam zajímavou informaci. Před několika desítkami let byla naše Země po devět dnů v oblasti ektoplazmatického záření. Vypočítal jsem, že to záření dorazilo do soustavy Giantfour právě v tu dobu. kdy tam doletěl Potestas. Víc ti říct neumím,“ usmívá se William Macaulay z obrazovky. „Jsem vědec a nechci se zesměšnit tím. že bych z toho vyvodil příliš dalekosáhlé závěry.“

Usmívám se i já. Vyndávám z ampexu pásek, který nahrál můj přítel, a kladu ho vedle obou předchozích. Na potvrzení Macaulayovy hypotézy si ještě budeme muset počkat. Vědci prozatím mlčí, mlčí i odborníci z Royal Cosmos Force. A zas musíme přenechat pole fantastům.

RYSZARD GŁOWACKl

Intervence

1/

„Rogere…“

„Co, drahá?“

„Víš, ani jsem si nemyslela, že by to mohlo být tak krásné. Dokonce jsem pochybovala, že něco takového vůbec existuje. Tak banální a otřepané slovo… A přece je to pravda. Miluju tě. Miluju tě tak, jako ještě nikdy žádné děvče svého chlapce nemilovalo! Někdy mi to všechno připadá jako krásný barevný sen, ze kterého mě někdo brutálně shodí do šedivé skutečnosti. Přála bych si, aby tohle léto trvalo až do skonání světa, protože mám strach. Mám strach, že tě ztratím, až listí začne opadávat.“

„Neboj se, drahá. Vrátím se a potom už budeme spolu pořád. Slibuju ti to.“ sklonil se k ní chlapec a něžně ji políbil na zavřené oči.

Leželi naznak v malé prohlubni mezi dunami, do které svítilo slunce. Rozehřátý písek je příjemně hřál do hřbetů rukou, když si je položili na ozářené místo. Za dunou jednotvárně šumělo moře, zpěněné vlny, hnané osvěžujícím severním větrem, se převalovaly jedna za druhou, vítr se proháněl po přesypech a shazoval dolů nespočetné praménky bílého písku.

Chlapec pomalu otevřel oči a podíval se do spletených větví zakrslých borovic nad sebou. Musel zamhouřit oči před jasem oblohy.

Další nádherný letní den. den plný štěstí. Jak je to prosté! Rozehřátý písek, slaná chuť na ústech a dívčina hlava, která s důvěrou spočívá na jeho paži. Závan větru se zmocnil pramene jejích vlasů a hodil mu ho do tváře. Směšně sešklebil ústa, aby toho vetřelce odfoukl, ale ten se zvedl, na okamžik se zaleskl ve slunci a pak dopadl zpět do zlatistých vln, jež lemovaly dívčinu hlavu.

Mlčela. Nevěděl, jestli spí, nebo přemýšlí. A když přemýšlí, tak o čem? Protože on nemyslel na nic jiného než na ni. Naplňovala každé zákoutí jeho mozku. Přisunoval se při tom, že nyní se jeho svět skládá z Helen – a toho ostatního. To ostatní bylo šedivé a nevýrazné jako rozmazané pozadí na filmových snímcích. Když se drželi za ruce a běželi po hladkém písku ke kolébajícím se chladným vlnám, neviděl na přeplněné pláži nikoho. Existovala jedině ona a vítr, který jim foukal do vlasů. Když mu řekla, že cítí totéž, přesvědčil se, že ho miluje. Přesto nemohl uvěřit, že ta nádherná, krásná Helen je teď jeho dívkou. Až dosud se rozesmátých a výstředně oblečených vrstevnic spíš stranil. Jedinou jeho kamarádkou byla drobná, neefektní a tichá dívka, s níž často sdílel stůl v univerzitní knihovně a kterou několikrát doprovodil k domu, kde bydlela.

Příliš dobře si uvědomoval své nedostatky, než aby se vystavoval ironickým poznámkám urostlých a sebejistých mladých lidí, s nimiž ho nepojilo nic jiného než věk. Věděl sice, že je převyšuje intelektem, ale často by byl rád vyměnil své vědecké úspěchy za několik centimetrů, které mu chyběly k slušnému vzrůstu.

Roger totiž absolutně nevypadal na svých čtyřiadvacet let a na to, že už po jediném roce samostatné práce se o něm začínalo mluvit v kruzích odborníků, kteří se zabývali antihmotou.

Svou první letní dovolenou trávil u moře. Všiml si Helen hned první den, těžko ji někdo mohl přehlédnout. Šla podél moře, štíhlá a opálená, s vlasy rozvátými větrem, a byla krásná a půvabná jako symbol mládí. V jejím vzezření ani v jejím výrazu nebylo nic umělého, nic, co by se dalo zkritizovat nebo pohanět. Provázel ji pohledem jako očarovaný, dokud nezmizela mezi barevnými slunečníky plážové kavárny. Přestal cokoli vnímat. Hlučný dav nahatců zmizel bůhvíkdy a bůhvíkam, moře přestalo šumět, jen vítr lkal své melodie ve větvoví borovic. Zůstaly jen barevné skvrny slunečníků, které pohltily její postavu.

Po pauze, dlouhé jako věčnost, se objevila znovu. Vracela se a držela v ruce láhev limonády. Jako náměsíčný vstal a šel ke kraji moře, kudy musela projít. Někomu šlápl na deku, nějakému dítěti rozbořil hrad z písku. Pospíchal, aby byl u vody dřív, než ona k tomu místu dojde. Chtěl jí být nablízku aspoň chvíli. Blížila se, vyprovázena pohledy celé pláže. Hlavu měla mírně sklopenou, jako by ji její dokonalost přiváděla do rozpaků. Pár kroků před ním ji najednou zvedla a jejich oči se setkaly. Srdce se mu rozbušilo, jako by se bylo zbláznilo. Sklopil oči a pomalu se otočil k vlnám. Neobratně předstíral, že ji nevidí.

„Rogere!“ uslyšel jako v mlze. „Ty mě nepoznáváš?“

No ovšem! V hlavě mu víří tisíce vzpomínek. Kolik je to let? Devět? Deset? Tenkrát se viděli naposled. Polárka na dřívku. Snědli každý tři porce a on dostal angínu. Její rodiče odjeli, zapomněl na ni.

„Rogere, co je s tebou?“ řekla znepokojeně.

Vzpamatoval se. Zhluboka se nadýchl, přinutil se ke klidu a řekl:

„Nepoznal jsem tě, Helen. Tolik let jsme se neviděli a ty ses úžasně změnila. Nezlob se.“

„Ale prosím tě! Je to moje vina, neměla jsem tolik vyrůst,“ zasmála se a směšně pokrčila nos. Byl to týž úsměv jako té někdejší malé holčičky s vlasy sčesanými do koňského ohonu, s níž před léty lezl po stromech v dědečkově zahradě. Pomalu se uvolňoval.

„Co tu děláš, Helen?“

„Přesně totéž, co ty, to znamená nic.“

„Jak to, že jsi mě poznala?“

„Od tamté doby ses moc málo změnil a navíc máš na pravém rameni jizvu, jak jsi tenkrát spadl ze stromu. Pamatuješ se?“

Přirozeně že se pamatoval. Překvapilo hojen to, že na to pamatuje ona, protože historku, jak přišel k té jizvě, znala pouze z jeho vyprávění.

„Pojď, sedneme si a popovídáme. Já ležím tamhle pod tou dunou. Doufám, že nikam nepospícháš.“

„To je taky nápad! O prázdninách? Času mám spoustu.“

Když šli napříč pláží, otáčely se za nimi tváře těch, kteří seděli nejblíž. Ale Helen jako by neviděla nic a nikoho kromě Rogera, který kráčel vedle ní. Usmívala se na něho, mhouřila oči oslněné poledním sluncem. „Mám takovou radost, že jsem tě potkala! Vyprávěj mi o sobě, ale všecko!“ pohrozila mu prstem.

Den už se chýlil ke konci, a oni pořád ještě seděli pod dunou, vzpomínali na dětství, vyprávěli si nevýznamné události z doby dospívání, prozrazovali své plány do budoucnosti. Když se obrovské červené slunce dotklo obzoru, s údivem se rozhlédli po prázdné pláži, a teprve v tu chvíli si uvědomili, že propovídali půl dne.

A potom už se události řítily jako lavina. Byli spolu od rána do večera, koupali se v moři, křičeli a stříkali jako malé děti, postavili si nádherný hrad z písku. Ale stačila jedna větší vlna, a mistrná stavba se proměnila v trosky. Další vlna rumiště vyrovnala a po jejich práci nezbylo na mokrém písku ani stopy.

Když viděl, jak nešťastně se Helen tváří, honem napsal do písku: Miluju Tě. Další vlna vyznání smyla, sotva dopsal poslední písmeno, ale ona to stihla přečíst. Zvážněla a beze slova vykročila podél vody. Šla pomalu a Roger se na ni díval se smutkem, vyčítal si, co provedl. Najednou se zastavila, zvedla střep mušle, který vlny vyhodily, a vrátila se k němu. Poklekla do písku, počkala, až vlna ucouvne, a ostřím mušle energicky napsala několik písmen. Bál se na ně podívat. Když konečně přemohl strach, který ho škrtil, blížila se už k nápisu nová vlna. V posledním zlomku vteřiny zahlédl rozplývající se písmena: Já taky.

Dojetí, obrovské dojetí – a hned po něm podivná úleva. Cítil se lehký jako racek, který visí mezi blankytem a smaragdem. Štěstí… Jak je to prosté!

Něžně ji vzal za ruku, která dosud křečovitě držela střep mušle. Jako hypnotizovaní vstali a vykročili vstříc zpěněným vlnám. Teprve když se na ně ta největší zřítila a zalila je slanou pěnou, teprve tehdy se začali smát a držíce se za ruce, skákali do nových a nových vodních spoust.

Následující dny byly naplněny jejich vzájemnou přítomností, nočními procházkami při měsíčku, sny vyslovovanými šeptem za neustálého šumění vln a kvílení větru mezi dunami. S každým západem slunce se však blížila chvíle rozloučení. Zpočátku na ně vůbec nemysleli, ale jeho stín začal brzy padat na všechno ostatní. Ještě týden, ještě tři dny, už zítra!

Když teď leželi v nahřáté prohlubni mezi dunami, cítili, že perspektiva loučení, i když těžká a dusivá, ztratila po včerejším nočním rozhovoru své ostří. V tuto chvíli se Rogerovi zdálo, že se ten rozhovor konal někdy před dávnými léty, ale přesto by si jej dokázal znovu zopakovat. Ležel naznak, její hlavu na rameni, a připomínal si každé vyslovené slovo, pamatoval si i intonaci jejího hlasu, i to, jak přeletěl netopýr, i to, jak se měsíc schoval za mrak, když se zeptala: „Řekni mi, proč jsi to tenkrát tak rychle napsal do písku? Však víš co…“

„Nevím, kde se ve mně vzala ta odvaha. Najednou jsem měl pocit, že ti to musím říct, abych si to pak celý život nemusel vyčítat. Napsat to do písku – to mě napadlo úplně bezděčně. Jako kdyby mi to byl napověděl někdo vedle mě.“

„Byl to skvělý nápad, miláčku. Díky němu jsme prožili nádherné dny, jenže zbývají nám už jen dva. Oba se musíme vrátit ke svým povinnostem. Ale já nechci, rozumíš? Já nechci! Nedovedu si představit svůj život bez tebe. Tys měl ten svůj dobrý nápad, a teď je zas řada na mně. Nesmíš se tak na mě dívat. Zapřísahám tě! Kdybys chtěl, kdybys mohl… Tolikrát jsi říkal, že se ti líbím. Je to tak?“

„Jistěže je. Krásnější dívka není na celém světě.“

„Přeháníš sice, ale to teď není důležité. Chci ti říct toto: Kdybys chtěl mít svou dívku navždycky, chtěla by i ona. Moc by chtěla.“

„Helen! Ty by sis mě chtěla vzít?“

„Ano.“

„Já se snad zblázním! A jak se to vlastně dělá? Kolik je teď hodin?“

„Ty blázínku! Sňatek, to není jako koupit si zmrzlinu. To vyžaduje čas a přípravu. Moc dobře to vím, protože zrovna nedávno se jedna moje kolegyně…“

„Kolegyni vem čert, zítra to vyřídíme.“

„To nejde, Rogere. Od podání žádosti musí uplynout nejméně dva měsíce. Na to je zákon.“

„Zákon, zákon! Co je mi po zákonu? Máme se rádi a chceme žít spolu, a to je zákon nejvyšší. Všechno ostatní je jen potištěný papír.“

„Máš pravdu. Jenomže bez toho potištěného papíru bychom nesměli bydlet spolu, mít společnou domácnost, děti, rodinu. Nedělej si starosti, nějak to překlepeme.“

„Máš pravdu. Nikdy jsem o těchhle problémech nepřemýšlel. Nepředpokládal jsem, že bych takové předpisy někdy potřeboval znát.“

„Když dovolíš, zařídím to sama. Určitě se na to víc hodím a mám větší možnosti. Tak pro dnešek už ten ‚vážný rozhovor‘ skončíme, můj… manželi.“

Řekla to takovým tónem, že se oba dali do nezadržitelného smíchu a rozběhli se k mořské hladině, která se leskla v měsíčním svitu. Boty a šaty odhazovali v běhu.

To se stalo teprve před několika hodinami. A teď, když leželi mezi bílými písečnými přesypy, zaposloucháni do tlukotu svých srdcí a pulsování krve v oslnivém světle letního dne, připadala jim minulá noc jako nereálný sen, zastíněný zítřejším loučením.

Levou rukou zvedl veliký slamák a přidržel ho tak, aby stínil dívce na hlavu.

„Ty sis myslel, že spím?“

„Ano.“

„Nespala jsem. na slunci se spát nesmí. Přemýšlela jsem.“

„O čem?“

„O nás dvou. Jaké to bude, až budeme spolu.“

„A co jsi vymyslela?“

„Že to bude fajn. Ty budeš chodit do práce a třídit ty svoje antičástice, a já se budu starat o domácnost. Chci mít veselý čistý dům, v něm rozesmáté děti a ještě to, abys mi dal každý den ráno pusu, než půjdeš do práce. Docela určitě nemám žádné profesionální ambice, ale vždyť jsi říkal, že mě máš rád i bez nich.“

„To jsem říkal a je to pravda. Jsem rád, že jsi právě taková. A teď si, Helen, promluvíme o věcech sice nudných, ale v naší situaci nezbytných. Pokud jde o mě, neočekávám žádné potíže, a i kdyby se nějaké vyskytly, moji nadřízení mi určitě pomůžou. V našem Ústavu si jeden druhého vážíme, není nás tam mnoho. Výzkum antihmoty, to je skoro alchymie, takže příslušnost k tomuto oboru vytváří specifické pouto a smysl pro kolektivní solidaritu. Uvidíš, jak k tobě budou milí.“

„Já také nebudu mít žádné komplikace. Jak víš. moji rodiče se rozešli už dávno, založili nové rodiny a skoro vůbec se o mě nezajímají. Představuju pro nejen nepohodlnou vzpomínku na to, co už není. Vyřídím všechny formality, a až to všechno budu mít za sebou, přijedeš ke mně, absolvujeme tu nevyhnutelnou ceremonii a odjedeme do naší společné domácnosti. Ach, Rogere, už se té chvíle nemohu dočkat! Ještě víc než dva měsíce! Šedesát, možná dokonce sedmdesát dlouhých dní a stejně tolik prázdných nocí!“

„Budeme si telefonovat.“

„Ne, budeme si psát. Dopis je daleko lepší než hovor na dálku. V dopise může člověk říct všechno, co chce, bez obavy, že ho může poslouchat někdo cizí. Poslední dobou sice sahá po peru a obálce stále méně lidí. ale já jsem si jista, že dokud budou na světě zamilovaní, bude dopis tou nejvytouženější zásilkou.“

„Máš vždycky pravdu, když jde o lásku.“

„Protože jsem žena.“

„To docela určitě, i když zatím s hodně krátkou stáží…“

„No počkej! Až já tě chytím!“ volala s předstíranou zlostí za prchajícím Rogerem. „Uvidíš, zač je toho loket!“

Nejdřív ji unavil běháním v hlubokém písku a pak se nechal chytit. Přilnula k němu celým tělem, zavřela oči a mírně zaklonila hlavu. Líbal ji na ústa a na oči, až se mu se smíchem vymanila z náruče a řekla:

„Nech si taky něco na příští prázdniny!“

2/

Dopis! Nervózně začala v kabelce hledat klíč od schránky. Zrovna teď jí musel někam zapadnout! Konečně ho našla. Byl samozřejmě v té kapsičce co vždycky, jenomže si ho předtím ve spěchu nevšimla.

Malá modrá obálka, adresa psaná strojem, úřední razítko. Zklamání. To není od něho. Lhostejně zastrčila dopis do kabelky a šla domů. Když přicházel dopis od Rogera. netrpělivě trhala obálku a hltala známé písmo, už když šla po schodech nahoru. Potom v bytě ho četla ještě mnohokrát, ale to první čtení na schodišti bylo nejdůležitější.

Rogerovy dopisy přicházely každých pár dní a každý měl v rohu obálky maličké dvouciferné číslo. Označovalo, kolik dnů ještě zbývá do jejich setkání.

Pohled na tuto jejich šifru jí působil velikou radost – že zas ubylo pár dní samoty, ale současně ji zarmucoval – že jich ještě tolik zbývá.

Rukopis měl málo čitelný a nepěkný, ale jí připadal krasopisný, protože to bylo jeho písmo a protože o ní snil ve svém malém bytě. který se brzy stane i jejím domovem.

Psal jí o své práci, o malých radostech a starostech, prostě o všem, protože ho o to prosila, aby vnikla do jeho života. Ona zas mu psala o všem svém počínání, jež souviselo s vyřizováním úředních formalit. Ukázalo se. že budou muset sepsat žádost a vyplnit složité formuláře. Povolení mělo přijít poštou.

To asi bude ten dopis! – prolétlo jí hlavou. Kdepak vlastně je?

Byl tam, kam ho uložila, v kabelce. Chvatně roztrhla modrou obálku, rozložila potištěný list a přelétla ho pohledem. Přitom cítila, jak jí odtéká krev z hlavy. Chytila se levou rukou stolu, aby neupadla. Před očima jí poletovaly zlomky vět: ,,S opravdovou lítostí… nemůžeme dát souhlas… ze společenských důvodů…“

„Tak to teda ne!“ zašeptala skrz zaťaté zuby. „Se mnou to nebudete mít tak snadné!“ Hřbetem ruky si otřela slzy a znovu si. tentokrát už klidně, přečetla úřední dopis. Všechno bylo jasné. Jejich sňatek se nepovoluje.

Vytočila číslo, které stálo v hlavičce úředního papíru.

Automat ji informoval, že už je po úředních hodinách, a požádal, aby zavolala zítra.

Jak to vydržet do zítřka? Nemohla se u nikoho poradit, protože jejich sňatek měl zůstat utajen do posledních dnů.

Byla to nejdelší noc v jejím životě. Ponurý šedivý úsvit uvítala jako dlouho očekávaného, vytouženého hosta. Půl hodiny před začátkem pracovní doby stála už před vchodem. Přesně v devět zaklepala na známé dveře místnosti, kde předtím odevzdala požadované dokumenty. Úředník se na ni nevrle podíval.

„Oč jde?“

Vytáhla složený list papíru a podala mu ho se slovy:

„Přečtěte si to.“

Přelétl očima několik řádek textu a vrátil dopis Helen.

„Lituji…“

„Litujete? Proč nechcete dát souhlas?“

„To nevím, dostal jsem takový pokyn.“

„Od koho?“

„Od náčelníka…“

Nenechala ho dopovědět větu a otevřela zvukotěsné dveře vedoucí do sousední místnosti. Muž, který seděl za stolem a popíjel čaj. zvedl hlavu od novin. Zamračeně pohlédl na dívku a na svého podřízeného, který bezradně rozhodil ruce.

„No dobře, když už jste sem vtrhla, tak se posaďte a řekněte, co si přejete.“

Helen položila na stůl dopis a beze slova usedla do křesla. Náčelník se podíval na text a potom na okno, jako by tam hledal inspiraci před nevyhnutelným rozhovorem s obtížnou stranou. Nakonec se otočil k ní a zeptal se:

„Co si tedy přejete?“

„Proč nám nechcete dát povolení? Bez něho nemůžeme založit normální rodinu!“

„Ach tak… Náš úřad nevydává povolení samostatně. Věc vždycky konzultujeme s jinými jednotkami. V tomto konkrétním případě protestovala jistá instituce, která s námi spolupracuje. Její motivace je uvedena v naší odpovědi.“

„Ze společenských důvodů. Dobře víte, že to jsou prázdná slova. Řekněte mi skutečný důvod.“

„Ale já ho opravdu neznám!“

„Neznáte, a přitom jste dal zápornou odpověď?“

„No tak tedy dobře. Proti vašemu sňatku protestoval eugenický dohled. V těchto záležitostech mají rozhodující hlas. Formulování motivace také přišlo od nich.“

„Eugenický dohled? Čím se zabývá a co jsme mu vlastně udělali?“

„Nic víc vám nemůžu říct, protože to sám nevím. Obraťte se přímo na něj, to bude nejlepší východisko.“

„V tom případě prosím o adresu té instituce.“

Náčelník se chvíli hrabal v zásuvce svého psacího stolu a vytáhl odtamtud potištěnou kartičku s potřebnými údaji. Beze slova ji podal rozhořčené dívce a s úlevou se s ní rozloučil ve dveřích své kanceláře.

Helen vyšla na ulici a několikrát hluboko vdechla do plic chladný podzimní vzduch. To ji trochu uklidnilo. Poté se odebrala na udanou adresu, kde sympaticky vypadající úřednice soustředěně vyslechla, oč jí jde, ani jednou ji nepřerušila a důležité detaily si poznamenala. Promluvila, až teprve když dívka skončila a v místnosti nastalo ticho.

„Zítra za vámi zajde inspektor eugeniky, aby vám tu věc vysvětlil. Přejete si, aby se ten rozhovor konal u vás v bytě, nebo někde jinde?“

„Ke mně ať nechodí.“ řekla rychle Helen. „Radši přijdu já sem.“

„Vyloučeno! Pracovní předpisy nám nedovolují přijímat strany v podniku. Snažíme se pracovat nenápadně.“

„To už jsem zjistila. Ani nemáte na budově tabulku.“

„Kam tedy máme inspektora poslat?“

„Budu čekat v kavárně Nefertijti od deseti.“

„Poznamenala jsem si to. Inspektor tam bude dřív než vy. Poznáte ho podle knih. které bude mít ležet na stolku. Mnoho zdaru.“

„Děkuju vám.“

A zase skoro čtyřiadvacet hodin nejistoty, těžké a dusivé jako zlý sen. Aby se od ní osvobodila, začala psát dopis Rogerovi. Ale nedopsala ho, roztrhala ho na kusy. Umínila si. že to zvládne sama, tak to bude nejlepší. Až bude mít povolení, napíše mu jen tolik, že s tím byly určité potíže. Nic víc.

Druhý den ráno pár minut před desátou usedla v poloprázdné kavárně. Netrpělivě se dívala na vstupní dveře a čekala, kdy se objeví ohlášený člověk.

Nepřicházel. Zato přišla vysoká šedovlasá žena. rozhlédla se po nevelkém interiéru a jistým krokem přistoupila k ní.

„Čekáte na mě?“

„Čekám na inspektora z dohledu.“

„To jsem já. Dovolíte, abych se posadila?“

„Jistěže, prosím.“

„Jsem Norma Ritterová. vrchní inspektorka genetické služby. Dostala jsem příkaz zabývat se vaší věcí, slečno Helen, a vysvětlit vám motivy našeho rozhodnutí.“

„Co se tady dá vysvětlovat?“

„Milá Helen, dovolíš, abych ti tykala? Jsi krásná mladá dívka, a já stará žena. která by mohla být tvou matkou. Usnadnilo by nám to rozhovor.“

„Nic proti tomu nemám.“

„Děkuji ti. Ty svého chlapce miluješ?“

„Ano…“

„To jsem si myslela. Šťastný muž. který si získal lásku tak nádherné dívky. Víš o tom. že jsi krásná žena s nádhernou postavou?“

„No a? Všechny dívky jsou krásné.“

„To se jen tak říká a ty to dobře víš. Taky víš. že by se k sobě manželé měli hodit. Ale to vy dva nesplňujete. Chceš toho citlivého mladého muže učinit na celý život nešťastným? Chceš zničit jeho vědeckou kariéru?“

„Já? O čem to mluvíte?“

„Děvenko, musíš si uvědomit, že taková krásná zdravá dívka jako ty bude už po několika měsících manželství vyhledávat společnost hezkých veselých mužů, že jí nebude stačit sporadická přítomnost manžela, který se zabývá problémy antipole. Při jeho citlivosti a chatrném zdraví by to s ním mohlo špatně skončit. Ty mu přece nepřeješ nic zlého, že?“

„To, co říkáte, je ohavné! Já ho miluju a vždycky ho budu milovat, chci být ženou v domácnosti, chci mít manžela a děti, a nic víc mě nezajímá.“

„Věřím tomu. co říkáš, zrovna tak. jako ty věříš ve svou lásku. Ale nezapomínej, že čas může všecko změnit.“

„Počkat… Jak vlastně víte. že Roger pracuje na antipoli?“

„V konfliktních případech si vždycky podrobně prověřujeme partnery, než vydáme rozhodnutí.“

„O jakém konfliktu mluvíte?“

„O konfliktu genetických tříd. Budu tě muset, jak vidím, zasvětit do toho. jakých kritérií používáme při našich úvahách, a do rozsahu naší práce. Eugenický dohled byl založen proto, aby pečoval o genetický materiál nejvyšší kategorie. Naším úkolem je chránit tento materiál před škodlivými vlivy a poskytovat mu maximální pomoc v činnosti směřující k neomezené prokreaci, jejímž cílem je ustavičné zlepšování genetické zátěže lidstva.“

„Odpusťte, ale já vám vůbec nerozumím.“

„Lidově řečeno, jde nám o to, aby lidé s kladnými vlastnostmi – tedy zdraví, hezcí, pěkné postavy – se brali mezi sebou a měli mnoho krásných zdravých dětí, aby v budoucnu nežili na Zemi lidé nepodaření, postižení nebo dokonce oškliví. To je vznešená idea. děvenko. Aby naše služba mohla splnit svůj úkol, rozdělila všechny lidi do pěti genetických tříd. Každý mladý člověk v našem státě je na základě mnoha po sobě následujících průzkumů a rozborů zařazen do příslušné kategorie. Ty, děvenko, máš to štěstí. že patříš do první, do té nejvyšší. Naším úkolem je dbát o to. aby mladí lidé. kteří chtějí utvořit novou rodinu, reprezentovali stejné nebo blízké genetické kategorie. Užíváme při naší práci různých subtilních metod, o kterých tady nebudeme mluvit. Potenciální rodiče, kteří patří do nejvyšší kategorie, dostávají od státu dalekosáhlou pomoc, aby měli co největší počet dětí.“

„Už tomu začínám rozumět. Subtilními metodami řídíte chov vysokých dlouhonohých zvířat zvaných lidé.“

„Takhle nesmíš mluvit. Pracujeme pro. blaho lidstva.“

„A co s těmi, co patří do nejnižších kategorií?“

„Ti získávají nejnižší prokreační limit – jen jedno dítě.“

„Do které kategorie podle vás patří Roger?“

„Je mi to moc líto. ale do čtvrté. Proto je váš sňatek prakticky vyloučen.“

„A teď zas řeknu něco já vám. Já se svojí první kategorií a slepičím mozečkem nejsem hodná toho. abych mu čistila boty, rozumíte? Že je drobné malé postavy? Mně to nevadí. Pro mě má větší cenu než stovky přiblblých svalovců. Vezmu si ho, ať se to někomu líbí, nebo ne.“

„Stát má své metody, jak to nepřipustit.“

„Kašlu na vaše metody! Maucta!“ Helen, zrudlá hněvem, vstala od stolku a práskla za sebou dveřmi.

3/

… Proč nepíše? Je snad nemocný, nebo se mu stalo něco zlého? Dnes zase žádný dopis…

Sama už poslala tři. psala mu o potížích se získáním povolení. Žádnou odpověď nedostala. Dusivý neklid už ji neopouštěl. Nikomu se s tím nesvěřila, tak jako předtím nikomu nevyprávěla o své radosti. Její neklid však vzrůstal den ode dne, hodinu od hodiny a stával se nesnesitelný.

Když další poštou zase nic nepřišlo, přistoupila s tlukoucím srdcem k telefonu a zavolala do jeho ústavu. Spojili ji s kádrovým oddělením. Když se zeptala na Rogera, vzal pracovník, se kterým hovořila, do ruky nějaký připiš a začal jí číst jeho obsah.

Celý pokoj před ní začal vířit. S obrovským úsilím zavěsila sluchátko v polovině věty. Na podlamujících se nohou se dopotácela k posteli a bezmocně na ni klesla. V hlavě jí hučela slova, která před chvílí uslyšela:

… přeložen do jiné organizační jednotky… před čtyřmi dny… adresu neznáme.“

Strnule proležela celý den. Když nastal časný podzimní soumrak a do jejího pokoje nahlédla tma, apaticky vstala, ale jen proto, aby spolkla dva prášky na spaní a zapila je vodou z vodovodu. Osvobozující spánek přišel rychle. Když se probudila, podívala se na hodinky a s úžasem zjistila, že bude jedenáct. Bolela ji hlava. S úsilím si začala připomínat události z minulého dne. Najednou nervózně vyskočila a vyběhla na chodbu. Ve schránce na dopisy něco bylo. Klíček. Kde je ten klíček? Konečně ho našla. Dobře známé písmo. Dopis od něho!

Srdce jí tlouklo, jako by se bylo zbláznilo, když šla pomalu po schodech nahoru s pohledem upřeným na zalepenou obálku, na kterou Roger vždycky do dolního rohu psával svá čísla. Tentokrát tam nic nebylo.

Aniž otevřela obálku, vešla do bytu a zamkla za sebou dveře. Jako v transu přistoupila ke stolu, na kterém ležely nůžky, a pomalu odstřihla úzký proužek papíru ze strany obálky. Překvapeně zjistila, že se její srdce mezitím uklidnilo.

Zase ten neuspořádaný rukopis, ale tentokrát čitelný, jakoby klidnější:

„Dostal jsem zprávu, žes naši žádost vzala nazpět. Teprve teď jsem pochopil Tvé dlouhé mlčení. Správně jsi udělala, prázdniny přece nemohou trvat věčně! Přesto Ti řeknu upřímně, že stálo za to narodit se pro těch pár dní u moře. To, co jsem prožil, bylo však příliš krásné, než aby to mohlo trvat déle. Z deprese mě vysvobodila nečekaná nabídka změny pracoviště. Přijal jsem ji bez váhání. Svěřili mi velmi odpovědný úkol na jedné z vnějších planet. Je to takové štěstí v neštěstí. Vrátím se za několik let a pozvu Tě na zmrzlinu.

Jsem si naprosto jist, že snadno najdeš vhodnějšího muže. se kterým budeš šťastná.“

… Budeš šťastná… Budeš šťastná. Nohy se jí samy narovnaly. Stolek, noční stolek. Tubička s prášky. Budeš šťastná… Budeš šťastná… Vysypat všechny, všechny! Celou hrst. Ne a ne je spolknout. Kde je ta voda? Tady! Rozkousávané tabletky skřípou. Odporná chuť v ústech. Zapít je, honem je zapít! Tak… Ta úleva! Budeš šťastná… Budeš šťastná…

JANUSZ A. ZAJDEL

Skok do plusu

Marco se podíval dalekohledem na silnici. Z výše strážní věže bylo vidět přijíždějící autokar.

„Už jedou,“ řekl do mikrofonu. „Nezapomeňte jim důkladně zkontrolovat doklady. Profesorovi na tom moc záleží. Myslím, že si tu nepřeje žádné novináře. Účastnické průkazy nestačí, musíte je legitimovat!“

Strážci vyšli před bránu. Marco viděl, jak si přitahují opasky a uhlazují uniformu. Usmál se pod vousy.

Podíval se na druhou stranu. Uprostřed roviny, obklopené hustou stříbřitou sítí plotu, se leskla měděná kopule laboratoře. Měděné dráty vysokého napětí, které se k ní táhlo, se rovněž leskly. Na posledním sloupu seděl nějaký načepýřený pták.

Marco se na něho podíval dalekohledem. Vypadal jako káně. Nebo to snad byla poštolka? Marco by to poznal hned, kdyby pták roztáhl křídla k letu. Ale na tuto vzdálenost ho těžko mohl určit, když pták seděl.

Autokar zastavil u brány. Marco počítal muže. kteří vystupovali. Poznal Foriniho a jeho dva laboranty. Třetí profesorův spolupracovník byl v laboratoři už od rána. Marco ho viděl párkrát vycházet a vcházet dveřmi kopule.

Asi patnáctičlenná skupina se postupně přelévala do ohrazeného prostoru, v úzkém průchodu vedle brány legitimovali strážní všechny příchozí. Trvalo to dost dlouho, ale Marco věděl, že to tak musí být. Poprvé sem pouštěli tolik lidí najednou.

„Tak co?“ řekl do mikrofonu, aniž odvrátil oči od vcházejících mužů.

„Všechno v pořádku.“ odpověděl ten. který měl dole službu. „Za chvíli budeme hotovi.“

„Řidič zůstane venku v autokaru.“ připomněl Marco. „Ale mám dojem, že jeden člověk chybí.“

„Ano, profesor zrovna říkal, že ještě někdo má za chvíli přijet.“

„Dobře. Toho taky legitimujte.“

Hlouček lidí s profesorem Forinim v čele vykročil po pěšině vyšlapané uprostřed kamenité roviny. Od kopule je dělilo něco přes kilometr. Marco se chvíli díval, jak jdou po dvou, po třech, jak hovoří a oživeně gestikulují a mávají aktovkami z umělé hmoty – věcičkou tak charakteristickou pro účastníky všech vědeckých sympozií.

Po silnici od města se blížilo malé šedivé auto. Bylo ještě daleko, když je Marco zahlédl. Když se znovu podíval tím směrem, stálo auto na kraji cesty.

Příchozí mizeli jeden po druhém ve dveřích kopule, až se uvnitř octli všichni kromě Foriniho a jednoho laboranta. Profesor zřejmě čekal ještě na někoho, díval se na hodinky, ale nakonec vzal laboranta kolem ramen, vešel společně s ním do laboratoře a zavřel za sebou dveře.

Marco viděl dalekohledem, jak se na vrcholu kopule rozsvítilo červené světlo. Svítilo vždycky, když se uvnitř konaly pokusy, a v tu dobu se nikdo pod žádnou záminkou nesměl přiblížit ke stěnám laboratoře. Strážní to dobře věděli, i když jim nebylo jasné, jaké nebezpečí by někomu v tu dobu mohlo hrozit. Marco, který byl jejich šéfem, věděl trochu víc; souviselo to nějak s časem, s „lokální modifikací časoprostoru“, jak to pojmenoval profesor, když mu před několika měsíci svěřil toto zaměstnání. Ale Marcovi nezáleželo na tom. aby prozkoumal tento problém do detailů. Stačilo mu. že je nutno držet se od té ďábelské instalace co nejdál.

Malé šedivé auto se zase rozjelo. Směřovalo zcela zřetelně k bráně.

Opozdil se, pomyslel si Marco.

Teď, když už svítilo červené světlo, nesměl se nikdo pohybovat v blízkosti kopule.

Marco namířil dalekohled na poslední sloup vysokého napětí. Ten pták tam seděl pořád. Nehybný, načepýřený. Najednou zmizel ze zorného pole. jako když ho sfoukne. Marco ho hledal očima. Našel ho víc vpravo, visel ve vzduchu s roztaženými křídly, která se nepohybovala. Viděl teď ptáka v celé jeho okázalosti. Byla to káně.

Teprve za chvíli Marco zpozoroval, že něco není tak docela v pořádku: Prak visel ve vzduchu dobrých dvacet sekund, jako kdyby byl na modrém pozadí oblohy namalovaný.

A potom se udalo několik věcí najednou. Marco by je nedokázal seřadit v čase, ale zaznamenal je všechny. Pták se zřítil k zemi a něco z ní unesl, asi malého hlodavce. Na sloupu vysokého napětí zazářil mohutný světelný oblouk a kopule laboratoře… zmizela. Prostě přestala existovat, jako by ji něco zvedlo vzhůru, nebo jako by se propadla pod zem a zanechala po sobě jen kruhovitý betonový základ.

Marco chvílí stál a nemohl odtrhnout oči od místa, kde se ještě před chvílí leskl povrch kopule. Potom se podíval na sloup. Vznášel se tam dosud modravý obláček kouře ze spálených pojistek. Kabely, které se předtím táhly ke kopuli, visely teď podél sloupu volně k zemi.

Káně, vyděšená bleskem, vzlétla k obloze, ale nepustila svou kořist z drápů.

Marco trhl pákou poplašného zařízení. Rozhoukaly se sirény. Marco viděl, jak strážní vyběhli před budovu k bráně, zůstali bezradné stát a dívali se tam, kde se ještě před chvílí leskla měděná kopule.

Šedivé auto zastavilo před bránou. Muž, který z něho vystoupil, se ani nepokoušel dostat za plot. Jakmile uslyšel houkání sirén, honem odjel zpátky k městu.

Dav novinářů obklopoval ze všech stran tiskového mluvčího ústavu, který se marně snažil překřičet hluk vzrušených hlasů a vrčení kamer.

„Pánové, takhle se nikam nedostaneme! Zaujměte místa, prosím, a ptejte se jeden po druhém!“

Hluboký hlas reportéra Večerního přehledu sice udělal jakýs takýs pořádek, ale Cyril hned vycítil, že tady v tom seminárním sále, kde se sešli novináři, se nedozví nic než pár všeobecných banalit. A tak se netlačil do prvních řad, nýbrž zastavil se u vchodu v zadní části sálu.

„Pánové!“ začal mladý pobočník, který měl za úkol zachytit první nápor veřejného mínění, jež novináři reprezentovali. „Nedovedeme vám v tuto chvíli ještě sdělit jakoukoli konkrétní informaci. Je jen nepopiratelným faktem, že několik vědců, kteří se přede dvěma dny shromáždili v našem ústavu na uzavřeném vědeckém sympoziu, zmizelo dnes při pokusu…“

Sál reagoval krupobitím otázek.

„Byl to výbuch?“

„Jakého druhu byl ten pokus?“

„Jsou naživu?“

„Kdo se toho sympozia zúčastnil?“

Tiskový mluvčí počkal, až sál trochu ztichne.

„Nebudu moci odpovědět na všechny otázky, a to ze dvou důvodů: Za prvé sami nevíme, co bylo příčinou neštěstí, protože na sympozium se sjeli odborníci z jistého úzce vymezeného vědeckého oboru a jedině oni znali podrobnosti pokusu. Za druhé – ti všichni i s celým pavilónem, kde se pokus prováděl, prostě přestali existovat. V prostoru, kde se to udalo, nezbylo nic jiného než prázdné místo, přesněji řečeno betonový základ, který předtím nesl kovovou kopuli laboratoře. Komise, která byla ustavena ředitelstvím ústavu, zkoumá okolnosti neštěstí.

Pokud jde o téma sympozia, mohu obecně říci, že se týkalo otázek chronotransportu. to znamená přenášení hmoty a energie v časoprostoru. Práče v této oblasti, zahájené nedávno v několika vědeckých centrech na světě, se prováděly v rozsahu velmi skromném. Náš ústav se honosil tím, že vlastní jediné zařízení, jež umožňuje provádět určité elementární pokusy v této oblasti. Tyto pokusy byly praktickou realizací teorií, které vypracovali odborníci z několika vědeckých center.“

„To znamená, že při té nehodě zahynuli nebo zmizeli všichni přední znalci této otázky?“ zeptal se kdosi z prostředka sálu.

„Bohužel skoro všichni. Z účastníků sympozia se pokusu nezúčastnil jedině profesor Al Breger z Curychu. Kromě toho žije ještě docení Macintosh z Kanady, který se na sympozium nedostavil.“

„Proč?“ zeptal se Cyril ode dveří.

„Nerozumím,“ podíval se na něj tiskový mluvčí.

„Proč nepřijel Breger do laboratoře společně s ostatními? Ze by ho byl pokus nezajímal?“

„Byla to náhoda. Profesor Breger tam měl dojet svým autem, kdežto ostatní byli dovezeni autokarem o něco dřív. Ale profesor měl cestou na autě nějaký defekt, opozdil se, a to ho zachránilo.“

„To se divím, že na něho se zahájením pokusu nepočkali!“ řekl Cyril jakoby sám pro sebe.

„Naproti tomu Macintosh,“ pokračoval pobočník, „jak lze soudit z jeho polemik v odborných časopisech, reprezentoval zcela jiné názory než ostatní znalci otázek chronotransportu. Zdá se, že jeho nepřítomnost měla být demonstrativní…“

„Týkal se pokus přenášení v čase?“

„Ale kdepak! V nynější fázi výzkumu se neuvažovalo o přenášení složitých materiálních objektů v čase! Pokud je mi známo, bylo dosaženo určitých výsledků v oblasti vysílání drobných předmětů do blízké budoucnosti. Právě tyto pokusy chtěl profesor Forini účastníkům sympozia předvést…“

Cyril zmizel ze sálu, ještě než konference skončila. Když jel taxíkem k hotelu Kosmos, kde ubytovali účastníky nešťastného sympozia, znovu si promyslel všechny informace, které až dosud nashromáždil.

Když dostal příkaz zabývat se touto událostí, přistupoval k ní zpočátku formálně. Všechno mu připadalo jasné. Nezodpovědný experimentátor vystavil sebe i své kolegy vědce důsledkům nebezpečného pokusu… Ale bylo tu pár detailů, které Cyrilovi připadaly podivné.

Sympozium se vlastně konalo při zavřených dveřích ve velmi úzkém kruhu odborníků, přestože z formálního hlediska tajné nebylo. Při přednášení referátů se však nepoužívalo obvyklých prostředků – projektoru s celuloidovým páskem, na němž zůstávaly všechny zápisy, jež referent předváděl na obrazovce, ani magnetofonů pro zachycení průběhu porad. Vzorce psali vědci křídou na tabuli, a tabuli před odjezdem do laboratoře pečlivě smazali. Všechny osobní poznámky si každý odnesl s sebou ve zvláštních aktovkách, ve kterých měli účastníci i kopie referátů. Jedině profesor Al Breger, ten, který byl na sympoziu, ale nezmizel při pokusu, mohl říci něco o průběhu konference. A za ním teď právě Cyril jel.

Když vystupoval před hotelem z taxíku, všiml si jednoho fízla v civilu, který se procházel v blízkosti parkoviště. Je to dobré, Breger je ještě v hotelu. Zřejmě čekal na letenku, kterou mu slíbili donést.

V recepci seděl druhý fízl. Cyril od něho vzal obálku a šel k výtahu.

„Dobrý den, pane profesore,“ řekl Cyril, když vešel do apartmá.

Profesor Breger stál u okna, jako kdyby netrpělivě čekal na někoho, kdo má přijít.

„Přinesl jste mi letenku?“ zeptal se a podezíravě se na Cyrila podíval.

„Ano, tady ji máte,“ položil Cyril obálku na stůl. „Ale kromě toho bych vám rád položil několik otázek.“

„Vy jste novinář?“ naježil se Breger.

„Něco horšího,“ řekl Cyril a ukázal svou legitimaci.

Navzdory očekávání se profesor usmál, ukázal Cyrilovi na židli a sám se také posadil.

„Abych pravdu řekl, čekal jsem vás,“ řekl po chvíli. „Nechtěl jsem za vámi chodit sám, protože pořád ještě nemám jistotu… ale když už se tím zabýváte, jsem ochoten vám sdělit, co si o tom myslím.“

Cyril vyndal z kapsy magnetofon a položil ho před profesora na stůl.

„Proč jste se nezúčastnil toho… předvádění?“

„Opozdil jsem se.“

„Víme, že jste se opozdil záměrně.“

„Víte? No což, je to pravda. Stál jsem na kraji silnice. Váhal jsem. A rozhodl jsem se, že… nebudu riskovat.“

„Byl to snad nebezpečný pokus? Vy jste o tom věděl?“

„Nevěděl, ale domýšlel jsem si všelicos. To, co Forini říkal na sympoziu, mi nepřipadalo pravdivé. Kromě toho držel všechno v největší tajnosti, ač tvrdil, že dosáhl jen nepatrných výsledků. Měl jsem z toho všeho prosté dojem, že dokáže víc.“

„Znáte Maclntoshe z Kanady?“

„Jen z vyprávění. Vím. že s mnoha mými názory nesouhlasil. Vůbec byl proti všemu, co se v poslední době dělalo v teorii chronotransportu. Kritizoval základní premisu.“

„Vy tedy soudíte, pane profesore…“

„Ano, já vím, co tím myslíte. Je to možné. Forini chtěl ukázat něco omračujícího. Až dosud bylo obecně, tedy mezi odborníky, známo, že se mu podařilo provést pár pokusů…“

„Jaké pokusy to byly?“

„Na sympoziu jeden z nich popisoval. Vypadal asi takto: Malý předmět, například hrací kostka nebo skleněná kulička, umístěná do sféry působení polychronu… to znamená do příslušného bodu štěpného pole… odpusťte, ale těžko se mi to vysvětluje laikovi… prostě a zkrátka, takový předmět mizí z pozorovatelova zorného pole. Znamená to, že pokusný předmět přestává existovat v časovém intervalu mezi chvílí počátečním zmizením, a chvíli koncovou – opětným objevením se. Tento jednoduchý případ se v jazyce teorie chronotransportu jmenuje pasivní skok do plusu. Předmět se přenáší rovnou do určitého časového intervalu, který je z hlediska naší přítomnosti budoucností. Naše přítomnost ten předmět ‚dohání‘ a zase si ho ‚bere‘… Mohu to doložit příkladem: dejme tomu, že plujete lodičkou po proudu potoka. Když před sebe hodíte kámen, padne dejme tomu patnáct metrů před loďku. Když tamtudy za chvíli proplouváte, můžete ten kámen zase chytit…“

„Ale musím pro něj sáhnout hluboko do vody!“ poznamenal Cyril.

„Správně, velmi správně! A když to neuděláte, kámen se vám jen mihne před očima a zmizí a už nikdy se ve vaší plynoucí přítomnosti neobjeví. A teď se podívejme na jiný případ: místo kamene použijme míčku, docela obyčejného gumového míčku. Co se stane, když ho hodíte před sebe?“

„Moje loďka ho nikdy nedohoní.“

„Ano. Míček trvale přejde do jiné přítomnosti a tam zůstane. To je takzvaný aktivní skok…“

„Do plusu,“ napověděl Cyril.

„Jistěže. Velmi dobře jste to pochopil.“

„Kdysi jsem studoval na univerzitě.“

„Výborně. Nemusím vám jistě vysvětlovat, že skoky do minusu mohou vést k trvalé ztrátě spojení s předmětem pokusu.“

„Chápu… Totiž vlastně to ani tak moc nechápu…,“ zamyslel se Cyril. „Co je to vlastně takový hod míčkem? Jestliže nenajdeme ‚v budoucnosti‘ ten míček, který před námi pořád utíká nesený proudem vpřed, tak…“

„Minulost, budoucnost a přítomnost, to je řada loděk, které plují po proudu… Správnější by možná bylo říci: nekonečný pásový dopravník… Ale to teď není důležité. Jde o něco jiného. Mám podezření, že nám Forini provedl ošklivý kousek, že poslal sebe a pár jiných lidí aktivním skokem do plusu, do budoucnosti…“

„Vy si myslíte, že to udělal záměrně?“

„To právě nevím. Teoreticky vzato, mohlo štěpné pole dosáhnout takových rozměrů, že stačilo pojmout celou kopuli laboratoře. Z modelových úvah vyplývá, že takový jev by měl být provázen jakýmsi ‚odhozem‘, časovou kompenzací v podobě momentálního zpomalení nebo dokonce zastavení plynutí času v přítomnosti… Abyste rozuměl: když házíte určitou hmotu před sebe – vraťme se k případu s loďkou – způsobíte přibrzdění té loďky… Jestliže k něčemu takovému došlo, pak můžeme mít jistotu, že se kopule přemístila do budoucnosti, a to tím vzdálenější, čím delší bylo zpomalení času v nejbližším okolí…“

Cyril si na něco vzpomněl. Mrkl do poznámkového bloku. Ano, to bude tohleto. Velitel stráže mluvil ve své výpovědi o káni, která…

„Dejme tomu, že to tak bylo, pane profesore. A co z toho vyplývá? Můžeme očekávat, že se… vrátí?“

„Pokud jsou v kopuli… a pokud zařízení funguje oběma směry, pak se mohou vrátit, ano. Ale my nemůžeme dělat nic, my je sem nijak nemůžeme dostat. Ten míček nám prostě musí někdo odtamtud hodit nazpátek. A to není tak jednoduché… Zařízení vyžaduje pohon. Jenže vodiče zůstaly tady!“

„Já jen nechápu, pane profesore,“ řekl Cyril pomalu, „proč… proč zmizeli i s tou kopulí. Říkal jste přece, že předměty… mohou mizet samy…, kdežto zařízení že zůstává.“

„To všechno závisí na energii pole a jeho dosahu.“

V hotelovém pokoji zazvonil telefon. Breger se Cyrilovi omluvil a zvedl sluchátko.

„Ano, to jsem já… Kdo? Ach tak, rozumím… Jistěže, pojďte dál. Ano, ano… Čekám vás!“ Profesor zavěsil.

„To byl Macintosh. Přiletěl z Montrealu. Chce se mnou mluvit. Řekl jsem mu, že jsem sám. Schovejte se za závěs, do toho výklenků. On něco ví a před vámi by třeba nechtěl… Ostatně uvidíme…“

Cyril honem skočil za závěs. Za chvíli vešel do pokoje muž. Byl dost mladý, štíhlý, oblečený podle nejnovější módy, vůbec nevypadal na významného seriózního vědce. Spíš vypadal na bohatého turistu. Cyril ho pozoroval skulinou.

„Dobrý den, pane profesore,“ řekl nově příchozí přirozeným, dokonce dost veselým tónem. „Slyšel jsem, že Forini dokázal své argumenty. Přiznal bych mu vítězství nebýt jedné malé překážky – že tady není, stejně tak jako tu není nikdo jiný z mých odpůrců. Až na vás, pane profesore. Rád bych vám tedy vyjádřil svou hlubokou soustrast, ale současně i uznání za názory, jež jste sdílel i vy…“

„A to je jediný důvod, proč jste se obtěžoval tak daleko?“ Bregerův hlas prozrazoval netrpělivost.

„No, jediný není… Jste sám. pane profesore?“

„Jak vidíte. Ale spěchám na letiště, za dvě hodiny mám letadlo do Ženevy.“

„Tím lépe. Aspoň to vyřídíme rychleji… V době pokusu jste měl být tam… Není to zvláštní, že jste se zrovna vy opozdil?“

„Ne, mě to tedy nepřekvapuje. Opozdil jsem se proto, že jsem, předpokládal, že se Forini bude chtít blýsknout nějakým efektním trikem. Chtěl jsem se na to raději podívat… zvenčí.“

„Vy něco víte, pane profesore.“

„Myslím, že to byl skok do plusu.“

„Aktivní.“

„Ano, aktivní. Dalekonosný.“

„To tedy víte hodně. Až moc…“

„Nerozumím vám.“

„Hned vám to vysvětlím. Co myslíte, co by mohli udělat experimentátoři, kteří se octli v takovéhle situaci: po pokusném skoku do minusu se ukázalo, že rozsah pole nepojal zařízení, a tak uvízli v Minulosti bez možnosti návratu…“

„Ale… to přece byl skok do plusu a kopule zmizela rovněž!“

„Jenže já mluvím o jiných experimentátorech, pane profesore! O těch. kteří se stali obětí pokusu se skokem do minusu. Kteří se octli v dobách, kdy se nikomu ještě ani nesnilo o skocích žádným časovým směrem! Co mohli udělat, aby se vrátili do své přítomnosti? Nevíte? Určitě víte! Ale já vám to řeknu, pane profesore: museli si postavit chronotransportér, vytvořit štěpné pole a provést skok do plusu. Jenomže v době, ve které se octli, neexistuje ještě ani jediná teoretická práce, žádné projekty, žádné výpočty ani plány týkající se tohoto problému! Trosečníci to také všechno nenosí v hlavě, a proto musí nejprve tento směr výzkumu vytvořit! Inspirovat a zapřáhnout do práce současné vědce. Získat úvěry na pokusné zařízení. A přitom po celou tu dobu dbát na to, aby v přítomnosti nezbylo příliš mnoho informací, které by mohly narušit časovou následnost. Vy přece víte, že lidé z budoucnosti, která je přítomností oněch trosečníků, jim nemohou nijak pomoci. Jsou odkázáni na vlastní síly a rozum a taky na mozky současných vědců. Takových jako vy, pane profesore, a jako ti všichni, které vzal Forini s sebou. Vy jste nám uklouzl, Bregere, ale s tím jsme naštěstí taky počítali. Forini s sebou vzal tamty, já s sebou vezmu vás. Mám v Kanadě druhé zařízení, sice menší, ale pro nás postačí…“

„Copak jste se zbláznil, Maclntoshi? Já s vámi nikam nepojedu!“

„Neptám se vás na názor. Vy se mnou jet musíte, jinak bych vás musel zabít, a to bych udělal hrozně nerad. Vy byste tím jistě taky nebyl nadšen. Musíte pochopit, že kdybych vás nechal v této přítomnosti, způsobilo by to příšerný zmatek a chaos v běhu času! Pro dobro svých současníků musíte jít se mnou, skok do plusu nenaruší časovou následnost, je to elementární zákon teorie chronotransportu, to přece víte stejně dobře jako já, přestože já jsem z praktických důvodů musel po celou tu dobu předstírat, že s vámi nesouhlasím, aby mě nikdo nedával dohromady s Forinim. Ve jménu řádného běhu času, pojď se mnou, Bregere!“

„Já nechci!“ Breger se rozběhl k závěsu a trhl jím. „Pane inspektore, zatkněte ho!“

Cyril vyšel z výklenku za závěsem. V ruce držel pistoli.

„Jen jděte. Bregere. Pane Maclntoshi, najde se v tom vašem zařízení místo ještě pro třetího? Já toho taky vím víc než dost a mohl bych narušit přítomnost. Jenže policie přece musí dbát o pořádek, ne?“ řekl a smazal pásek ve služebním magnetofonu.

KONRÁD FIALKOWSKI

Biohazard

Nákladní auto zastavilo před zatáčkou. Vystoupil, popadl odřenou cestovní brašnu, usmál se na řidiče a vykročil vzhůru. Slyšel, jak auto sjíždí dolů do údolí. Šel pomalu, zastavoval se každých dvě stě tři sta metrů, přestože silnička, na kterou odbočil, nebyla úzká a nestoupala šikmo přes údolí příliš prudce. Odpolední slunce ho pálilo skrz košili do zad. Na bílých skalách kolem rostly zakrslé borovice, ale slunce je za ten horký den vysušilo, proto cítil jen pach svého potu a sotva postižitelnou vůni nedalekého moře.

Přešel kolem tabule se zákazem vjezdu a pak kolem druhé, jež informovala, že je na soukromém pozemku. Když ji minul, bolest zesílila. Zůstal stát a vytáhl z horní kapsy u košile tubičku s tabletkami. Vysypal si je na ruku, vložil si jednu pod jazyk a po krátkém zaváhání spolkl ještě půlku další tabletky. Nečekal, až bolest přejde docela, a vykročil dál. Tam bylo více stínu, protože tam rostly vyšší stromy. Ještě jedna zatáčka – a stál před vraty. Očekával, že tam bude nějaká tabule, ale vrata byla anonymní, železná, dost starobylá. Vedle nich stála vrátnice z bílého kamene – jako vše v tomto kraji. Ve vrátnici seděl jakýsi muž. Na sobě měl oděv podobný uniformě, s kovovými knoflíky, ale neměl opasek ani čepici, jen malou kovovou přílbu, která mu kryla zátylek.

„Jste ohlášen?“ otázal se.

„Ne. Přišel jsem…“

„Viděl jste nápis na tabuli?“

„Jistě, ale…“

„Tak podle toho jednejte a opusťte tento pozemek, je soukromý.“

Kdybych sem přijel vlastním autem, mluvil by se mnou jinak, pomyslel si muž.

„Je to pozemek doktora Egberga?“ zeptal se.

„Je, ale už jsem vám řekl…“

„Jsem přítel doktora Egberga. Známe se z dávných let,“ dodal, aby oslabil předchozí větu, která neodpovídala pravdě. Muž v uniformě se nepodivil, jen zvedl sluchátko telefonu, který stál na malém stolku.

„Vrátnice.“ řekl, „prosím sekretariát pana doktora.“

Zřejmě spojovala ústředna.

„Jak se jmenujete?“ otázal se se sluchátkem u ucha.

„Ralf Molnar, profesor Ralf Molnar,“ dodal, protože si uvědomil, že se na něho bude Egberg pamatovat jako na profesora.

Vrátný se nadále tvářil lhostejně, jako by profesory, kteří sem přicházejí s šedivějící, dva dny neoholenou bradou, ohlašoval každý den. Potom ohlásil jeho jméno a čekali, oba. Molnar se opíral o zeď. vrátný stál s pohledem utkvělým na nějaký bod na zdi.

„Ano. Přijdou pro vás,“ řekl nakonec. „Nechtě si tu věci.“

„Věci?“

„Ano. Přineseme vám je později. Tak je to tu zavedeno,“ dodal, jako by se tím mělo všecko vysvětlit.

Molnar pokrčil rameny a nohou odsunul tašku směrem k vrátnému. Vtom uslyšel na pěšině kroky. Otočil se. Byla to vysoká dívka v letních šatech bez rukávů. Tolik mohl konstatovat.

„Doktor Egberg mi řekl, abych vás uvítala jeho jménem.

Mám se o vás taky postarat, pane profesore, a zeptat se vás, zda u nás zůstanete déle…“

„Uvidím. Ještě nevím.“

„Ale do zítřka jistě, že? Je už pozdě. Ostatně, pan doktor vás zve na večeři.“

Kráčel teď za ní po cestě dlážděné kameny mezi keři, jež neznal.

Zřejmě je sem schválně zasázeli, uvažoval a současně upíral pohled na dlouhé, svalnaté, ale přesto štíhlé nohy dívky, která šla před ním. Opět ucítil bolest a tlak v prsou, ale nezastavil se. Očekával, že dům už nebude daleko. A opravdu, vyčníval do zahrady velikou nezasklenou verandou, a Molnar si najednou uvědomil, jak je ten dům prostorný. Jeho rozměry byly maskovány zelení, stromy dosahovaly větvemi až k oknům a popínavé rostliny pokrývaly zdi až skoro ke střeše.

„Budete bydlet v prvním poschodí, pane profesore,“ řekla dívka, když vešli do domu. Šla přímo ke schodům, ale Molnar se musel zastavit. Stál před velikým tmavým obrazem, osvětleným nízkými červenými paprsky večerního slunce, ale neviděl obraz – cítil jen bolest. Dívka se také na chvíli zastavila. Neřekla ani slovo, jen přistoupila ke zdviži a stiskla knoflík. Asi se na něho nedívala, ale on se nemohl odhodlat k tomu, aby vytáhl tabletky. Bolest pomalu ustupovala, teď už viděl na obraze nestvůrnou chobotnici, která desítkami chapadel sahala po plachetnici plující pod všemi plachtami po rozbouřeném moři. „Už je tu výtah, pane profesore,“ řekla dívka. Chtěl jí říci, že to nemuselo být. ale neřekl nic. Vyjeli do prvního patra a prošli chodbou kamsi do nitra domu. Vypadá to tu jako v hotelu, pomyslel si Molnar – chodba a desítky dveří. Dveří bez klik, dodal, ale současně si uvědomil, že to nemá smysl. Normální veliký dům.

„Tudy,“ řekla dívka a dala mu přednost. Stál v pokoji, kde byly všechny nezbytné předměty a veliký televizor. Na postel se ani nepodíval. Spal dobře všude, tak jako v mládí, a nebyl tak veliký, aby mu kratší postel dělala potíže.

„Koupelna je zde.“ Dívka pootevřela dveře.

„A moje věci?“

„Hned tu budou.“ Všiml si, že se na něho dívá a usmívá se. Kolikpak je jí asi let? pomyslel si. Jistě jí bude víc, než na kolik vypadá.

„Doktor Egberg na vás promluví co nevidět.“

„Promluví?“

„Ano. Jistě vám složí videonávštěvu. Předtím se přirozeně ohlásí.“

„Ano. Ach tak!“

„Kdybyste ještě něco potřeboval, zavolejte mě.“

„Stačí zavolat?“

„Ano. Jmenuju se Mag.“

„Ale jak vás mám zavolat?“

„Slečno Mag… anebo prostě Mag.“

„Tady v pokoji?“

„V pokoji nebo v koupelně. Trošku hlasitěji, než mluvíte normálně, aby diskriminátory propustily váš hlas.“

„Ano, chápu,“ řekl Molnar. Něco zašelestilo za dveřmi a někde u stropu se ozval bzučák.

„Jsou tu vaše věci,“ řekla dívka, pootevřela dveře a sáhla pro tašku, která stála za nimi.

„To nemuselo být, mohl jsem si to přece přinést sám.“

Neodpověděla. Ještě jednou se usmála a odešla. Vtom spatřil na místě, kde před chvilkou stála, její sandálek. Ztratila sandálek a nevšimla si toho. Zvedl ho a trhl dveřmi. Chviličku kladly odpor, ale pak se otevřely. Jako by čekaly na rozhodnutí, zda se smějí otevřít, pomyslel si. Na chodbě nikdo nebyl. Stál tak chvíli se sandálem v ruce a náhle si uvědomil, že od okamžiku, kdy vstoupil do tohoto domu, nikde nikoho nepotkal.

Za hodinu poté seděl oholený, vykoupaný a převlečený do čisté košile v nepříliš pohodlné lenošce a pozoroval soumrak za oknem. Klimatizace neslyšně vháněla dovnitř chladný vzduch vonící po soli a vodním rostlinstvu, a jemu se zdálo, že je to opravdový závan nočního větru od moře, než v noci změní směr. Stromy za oknem se ani nepohnuly, viděl jen pohyblivé mnohoúhelníky netopýrů proti jasnějšímu nebi. Než se posadil, pokoušel se otevřít okno. Ani se nehnulo, přestože se do něho opíral ze všech sil. Jsem příliš slabý, pomyslel si a raději toho nechal, protože po námaze vždycky přicházela bolest.

Seděl bez hnutí a myslel na přístavní čtvrť, v níž v poslední době bydlel, na malý pokojík s jedním oknem, pokojík, k němuž se muselo šplhat po schodech strmých jako žebřík, myslel na bar o dvě ulice dál, kde odpoledne vysedával, a na každodenní ranní cestu do práce úzkými prašnými uličkami. Na ústav a staré časy nemyslel nikdy.

„Dobrý večer, pane profesore,“ uslyšel těsně za svými zády a instinktivně se otočil. V pokoji nikdo nebyl, jen na obrazovce, dosud matové, spatřil tvář. Byl to Egberg, poznal ho hned, přestože od té doby, kdy ho každodenně vídal v ústavu, uplynulo nějakých patnáct let. Tmavé oči, posazené daleko od sebe, a široké srostlé obočí.

„Mám radost, že vás vidím. Že jste mě navštívil.“

„Nu což, po pravdě řečeno, neměl jsem jiné východisko. Jinak bych sem byl nejezdil.“

„Vidím, že jste se za ta léta vůbec nezměnil. Vždycky jste říkal to, co jste si myslel. Takového si vás pamatuju.“

„Jistě hádáte, proč jsem přijel.“

„To necháme na později. Povečeříme spolu. Vzpomínám si, že jste míval rád pstruha se žampiony. Vždycky na úterním obědě u Pettyho.“

„Od té doby jsem změnil vkus.“

„Ale já dal udělat k večeři pstruhy se žampiony. Dovážíme sem pstruhy letadlem.“

„Musím říct, že obdivuju vaši paměť.“

„Byl jsem ve věku, kdy si člověk pamatuje skoro všecko. A obědvat v úterý s vámi, po tom toužil každý z nás. Tak vás tedy očekávám. Moje sekretářka pro vás za chviličku přijde.“ Obrazovka zmatověla.

Pstruzi u Pettyho. Zapomněl jsem. že jsem je kdy jedl, pomyslel si Molnar.

„Ztratila jste tu sandálek, Mag,“ řekl, když vstoupila.

„To nevadí, já jich mám hodně. Často ztrácím sandály,“ řekla. „Jsem roztržitá…,“ dodala, když si všimla, že se na ni pozorně dívá. „Vidíte, už mám nový!“

Podal jí sandál, Mag jej přijala tak nějak rozpačitě. Molnar si toho všiml a zapamatoval si to.

„Doktor Egberg čeká,“ řekla.

Prošli opět touž chodbou a sestoupili do přízemí. Chodba byla osvětlena malými, žlutě svítícími lampičkami se staromódními žárovkami. Vypadá to tu jako hotel ze začátku století, pomyslel si Molnar. Jídelna byla osvětlena také tak. Bylo prostřeno pro dva, proti sobě, takže jedna židle byla trochu ve stínu. Znám Egberga, do plného světla posadí mne, pomyslel si a upřel pohled na doktorovy černé večerní šaty. Cítil se najednou ve svých starých kalhotách nesvůj. Ale trvalo to jen chvilku.

„Mám opravdu radost, že vás vidím,“ řekl Egberg a ukázal na osvětlenou židli, jak profesor předpokládal. Usedli a Molnar si všiml, že Egberg už také není mladý. Byl skoro šedivý – jako bruneti, kteří začínají šedivět ve třiceti. Ale Egberg byl starší. Když ho Molnar viděl naposled, bylo mu něco přes dvacet.

„Vaše sanatorium je velice známé. V celém světadíle.“

Egberg se poněkud ušklíbl.

„Spíš ústav než sanatorium, pane profesore. To, že občas přijmu pár bohatých pacientů, ještě nic neznamená. Musím si na své pokusy nějak vydělat. Je to především vědecký ústav. Děláme zajímavý výzkum, který je v jistém smyslu pokračováním toho, na čem jsme kdysi pracovali spolu.“

„S tím už dávno nemám nic společného. Naštěstí.“

„Vidím, že už neoperujete.“ Egberg pohlédl na Molnarovy ruce.

„Nejsem ani chirurg, ani neuronik. Dnes bych neudržel ani skalpel,“ zvedl ruce tak, aby si je doktor mohl prohlédnout. Věděl, že jsou rozpraskané, plné černých nitek od špinavého oleje.

„Slyšel jsem, že jste našeho povolání zcela zanechal. Zpočátku jsem očekával, že vás potkám na nějakém kongresu nebo konferenci.“

„Co bych tam dělal? Tehdy jsem s tím skoncoval definitivně. Zato jsem v denním tisku čítal o vašich úspěších. Nic jiného než to a sport a černou kroniku jsem nečetl,“ dodal, aby to Egberg nepochopil jinak.

Na stole se objevily studené předkrmy. Sluha servíroval dosti neobratně. Byl to urostlý muž, který se sotva vešel do svých šatů. Molnar si živě dovedl představit, jak jeho pěst zasahuje něčí žaludek.

„My jsme na vás často vzpomínali.“ Egberg se díval kamsi nad Molnarovu hlavu. „Vaše rozhodnutí sice nemohlo na věci nic změnit, ale byl to důkaz veliké odvahy.“

„Ale ne, jenom jsem v určitou chvíli pochopil, že tam pro mne není místo. To je vše.“

„Tohle by udělal málokdo. No tak na zdraví, pane profesore! Pijete, že?“

„Občas ještě někdy piju. Sílu vůle soustřeďuju na to, abych nekouřil,“ řekl a zvedl sklenku bílého vína.

Když sluha přinesl pstruhy, konečně se rozhodl. Dříve by byl čekal až na kávu, ale pomyslel si. že nyní pro něho neplatí zvyklosti světa, do něhož už nepatří.

„Jistě jste si domyslel, doktore, proč jsem vás navštívil.“

Egberg přikývl.

„Nemyslete si. že jsem přišel hned, jakmile se projevily první příznaky. Jsem po dvou infarktech a třetí očekávám každým dnem. Trochu jsem lékařem zůstal. Z toho třetího infarktu bych se nedostal. Vzhledem k charakteristice mé tkáně nepřichází transplantace v úvahu. Pravděpodobnost návratu do normálního života je skoro nulová. A vegetovat ještě rok nebo dva v nemocnici… to mě nezajímá.“

„Zkrátka chcete dostat umělé srdce.“

„Ano.“

„A stát se kyborgem.“

„No… ano!“

„S vašimi názory na tuto věc?“

„Doktore, sám jsem implantoval první modely umělých srdcí. Mé výhrady se vždycky týkaly pouze mozku! Doufám, že jste na to nezapomněl.“

„Ne, nezapomněl. Byl jste známý orodovník za limitovanou kyborgizaci. Srdce – výborně, ledvina nebo játra – prosím, ale od mozku ruce pryč! To byl váš názor, pane profesore.“

„Ano. A nezměnil jsem ho.“

„Kdybyste ho byl tehdy prosadil, kdyby se vám to bylo podařilo, byl by dnes náš někdejší institut bezvýznamným venkovským ústavem a já… já bych transplantoval srdce ve špitále nějakého zapadákova.“

„Udělal jste tehdy vše, aby se mi to nepodařilo.“

„To je pravda. Ale není to důležité. Kdybych to nebyl já, byl by to někdo jiný. Pokrok se nedá zastavit.“

„Je-li ovšem tohleto pokrok…“

Egberg neodpověděl. Dopil svou sklenku vína.

„Tak už tedy víte, oč mi jde. doktore,“ řekl Molnar a odstrčil talíř, ještě plný.

Cítil rostoucí tlak a bolest. Nesmím o těch věcech takhle uvažovat. Nejsem už profesor. Nemám s těmi problémy nic společného. Jsem obyčejný starý elektromontér z dílen pobřežní plavby, který by rád dostal umělé srdce.

„Proč jste si vybral zrovna mne, můj ústav?“

„Z těch několika ústavů, kde se to dělá, mi to vy uděláte na téhle polokouli nejlépe. Ostatně, jinde bych neměl šanci, doktore. Nemám prostě peníze.“

„Jsou ještě normální kliniky…“

„Já vím, co chcete říct. Ano, tam by mě možná přijali zadarmo. Ale musel bych podepsat revers, že souhlasím s experimentálními metodami a vším, co s tím souvisí. A to je určitá forma provádění pokusů na lidech, i když poněkud zahalená. A kromě toho, jakoupak mi oni mohou dát záruku, že po těch jejich experimentálních metodách budu normálně fungující člověk? Chci plavat, veslovat, běhat po schodech, chci doopravdy žít!“

„Vidím, že jste se změnil. Dříve jste neopouštěl institut po celé týdny. Skoro jste tam bydlel.“

„To, co bylo kdysi, nemá dnes význam. Víte, co teď dělám? Konzervuju automatická navigační zařízení na lodích, které plují od přístavu k přístavu a rozvážejí drobné zboží. Čas po práci patří mně. Žádné rozvažování, žádné problémy. Sem tam nějaká kniha…“

„Ano, já vám rozumím. Byl bych radši, kdybyste měl peníze, pak bych neměl žádné problémy já. Byl byste pro mě docela obyčejný pacient…“

„Kdybych měl peníze, tak bych se asi na vás neobrátil!“

„Jsem rád, že jste upřímný, pane profesore.“

„Dlouho jsem váhal, než jsem za vámi přišel. Myslel jsem na druhou polokouli. Tam to dělají zadarmo. Kdysi, pokud jsem byl profesorem Molnarem, udělali by to docela určitě, ale dnes… Dnes bych stěží sehnal peníze na cestu.“

„Rozvážil jste všechny možnosti a zbyl jsem vám já.“

„Ano.“

Egberg neodpověděl. Sluha mezitím vyměnil talíře. Naservíroval srnčí, ale Molnar už nejedl. Cítil, jak bolest sílí a vystřeluje nad klíční kost. Egberg nenaléhal. Jedl sám, rychle. Oba mlčeli.

„Čekáte, že teď začnu mluvit já, že?“ zeptal se nakonec Egberg. Molnar neodpověděl.

„Neodpovím vám hned. Musím to uvážit…“

„Doufám, že to nebude trvat dlouho, mohl bych vám tu umřít. Ne, nedomnívám se, že byste z toho měl nějaké nepříjemnosti, i kdyby pak zjistili, kdo jsem a co nás kdysi, jemně řečeno, dělilo. To jsou staré záležitosti. V mých věcech je pro jistotu adresa mého lékaře. Může dosvědčit, že je téměř zázrak, že jsem žil tak dlouho.“

„Je to dobrý odborník?“

„Venkovský lékař středních let, ale ten můj případ je docela banální.“

„Už tu adresu mám. Zítra dostanu všechny jeho údaje.“

„Prohledal jste mé věci?“

„Jak vidíte. Ostatně já osobně ne.“

„Aspoň že jste taky upřímný. To je pro mně novinka. Nemyslel jsem si, že to přichází s věkem.“

„Měl jste o mně vždycky nesprávné mínění, pane profesore, nikdy jsem nebojoval proti vaší osobě, jen proti vašim názorům.“

„Výsledek byl stejný. Ale nechme to už být.“

„Jistěže. Napijete se kávy? Myslím, že vám nemůže uškodit.“

„Dobře.“

„Přejděme tedy do mé pracovny.“

Káva a koňak už stály na nízkém stolku vedle velikých kožených lenošek. Světlo tu bylo žluté, tlumené, jako v celém domě. Vzadu spatřil Molnar v šeru něco, co vypadalo jako řídicí pult. Byl tmavý, jen na jeho okraji svítilo jediné červené světélko.

„Promiňte na okamžik, pane profesore. Něco se děje.“

Egberg přistoupil k řídicímu pultu, na němž se v tom okamžiku rozsvítily dvě silné lampy denního světla. Na obrazovce se objevila tvář muže v bílém plášti.

„Co nového, Dorne?“ otázal se Egberg.

„Všechno v pořádku. Jen šestnáctka je nějak neklidná. Proto jsem si vás dovolil vyrušit.“

„Zkoušel jsi polarizační napětí?“

„Ano. Nepomohlo.“

„Dobře, hned se tam podívám,“ řekl Egberg a otočil obrazovku tak, že Molnar už nic neviděl. Cvakla přepínací páčka a Molnar uslyšel skučení, monotónní, hluboké, skoro nelidské skučení. Vstal, a dávaje pozor, aby nezavadil o stolek, přistoupil k řídicímu pultu. Egberg se skláněl nad obrazovkou, byl k Molnarovi otočen zády. Byl vyšší než on a zakrýval část obrazovky. Na zbývající části však Molnar spatřil ruku ženy anebo dítěte. Ruka se rozvírala a křečovitě svírala v pěst, dál bylo vidět předloktí a pak kov, podivně spletenou síť, která se krčila a napínala podle stahů ruky. Chvíli se díval na ruku. pak se podíval výš na obrazovku. Ve velikém průsvitném zvonu tam plaval mozek. Nemohl se mýlit, byl přece neuronik. Skučení náhle ustalo, obrazovka zhasla. Egberg se otočil.

„To byl mozek,“ řekl Molnar.

„Zajisté.“

„A lidská ruka.“

„Ruka byla lidská, ale mozek opičí. Řídí lidskou ruku jako nástroj dokonalejší, než je opičí končetina. Dvojitá hybridní vazba.“

Egberg zhasl světla nad řídicím pultem a Molnar už viděl jen lenošky, stolečky a kouřící kávu.

„Posaďte se, pane profesore. Opravdový vědec je vždycky zvědavý, že?“

„Ale nač… ta vazba?“

„Na nějaké jednoduché služby jako podávání kabátů v šatně nebo balení cukroví. Všude tam, kde se nevyžaduje přílišné myšlení a kde je lidská ruka účinná. Anebo vítaná. Kdybych jel na podzimní kongres neuroniků, postavil bych tohoto kyborga ke dveřím, aby všem hostům podával ruku.“

„To je ale šílený nápad!“

„Máte pravdu. Moc vkusný není, zato reklama by byla zaručená. Bohužel na ten kongres nejedu…“

Pili teď kávu mlčky. Neměl jsem sem jezdit, pomyslel si Molnar. To mě mohlo napadnout, že mi umělé srdce nebude chtít dát! Jistě teď uvažuje, jak mi to má šetrně sdělit, aby si to později nevyčítal. Ačkoli… takový člověk si asi nikdy nevyčítá, co udělal, a tím méně, co neudělal. Potom si vzpomněl na svou kovovou postel, na šelest hmyzu na stěnách svého bytu a na houkání lodí vyplouvají-cích na moře.

„Půjdu už do svého pokoje,“ řekl. „a hned zítra ráno odjedu.“

„Ale pane profesore, vždyť jsme ještě nedokončili náš rozhovor!“

„Obávám se. že jeho výsledek už znám.“

„Ještě jsem vám neodpověděl!“

„V tuto chvíli mi to nepřipadá důležité!“

„K večeru se nás vždycky zmocňují pochybnosti, ale ty se ráno rozplynou. Dobrou noc, pane profesore. Moje sekretářka vás doprovodí.“

„Ta, co ztrácí sandály…“

„Jste všímavý, pane profesore,“ dodal po chvíli.

Mag už stála ve dveřích.

„Dobrou noc,“ řekl Molnar a šel za Mag.

Když zůstal ve svém pokoji sám, pokusil se otevřít okno, ale opět marně. Chtěl vyhlédnout na chodbu a zavolat na Mag, aby mu pomohla, ale dveře nepovolily. Poprvé mu napadlo, že už se odtud nedostane. Mohl zavolat Mag nebo Egberga, ale vzpomněl si na doktorovu pracovnu a na řídicí pult, na němž se rozsvítí červené světélko, a rozmyslel si to.

Probudilo ho klepání… Bylo to tiché klepání na dveře jako v normálním domě. Venku svítilo slunce a začínalo každodenní horko, jež zde trvalo až do pozdního odpoledne.

„Dále!“ zvolal a vytáhl si prostěradlo s přikrývkou až pod bradu.

Vešla Mag, nesla na podnose snídani. Ucítil opojnou vůni kávy.

„Děkuju vám. Ale proč jste se obtěžovala vy, proč to nepřinesl ten…“

„O vás se budu starat já. Myslela jsem, že to dělám dobře.“

„Děláte to výborně. Jen bych vás ještě poprosil, abyste tu otevřela okno.“

„Teď je horko a ve vzduchu je prach. Až kvečeru…“

„Večer už jsem to zkoušel.“

„Ach, to bude asi izolovaný pokoj.“

„Izolovaný?“

Neodpověděla. Je v rozpacích, pomyslel si Molnar, obává se, že už řekla příliš mnoho.

„Vy mi nechcete odpovědět, Mag?“

„Zeptejte se doktora Egberga, prosím vás, Je to přece váš přítel…“

„Dobře, zeptám se ho.“

Poprvé ji viděl v plném denním světle. Tehdy po příchodu byl příliš unavený, neprohlížel si ji. Byla to skutečně krásná dívka. Taková, která na sebe neupoutává pozornost, která vždycky stojí v druhé řadě, pomyslel si a pocítil neurčitou lítost, jako když v posledních letech potkal podobnou dívku.

„Zajdu k vám po snídani. Doktor Egberg by s vámi rád mluvil.“

Přikývl, skloněn nad podnosem. Čekal, až odejde, pak přistoupil ke dveřím a stiskl kliku. Dveře povolily po malé chvilce, kterou potřebuje elektrický mechanismus k tomu, aby učinil rozhodnutí. Potom se vrátil k snídani. Měl hlad a chtěl se na dlouhou cestu, jaká ho čekala, vydat s plným žaludkem. Ještě se oholil, sebral své věci a nastrkal je do brašny. Byl rozhodnut. Vyšel na chodbu a začal sestupovat po schodech. Nepotkal nikoho, jak předpokládal. Alej vedoucí k bráně byla nyní ve stínu, protože slunce bylo zacloněno domem. Kráčel rovnoměrnými kroky, ani rychlými, ani pomalými. Když docházel k bráně, vrátný mu vyšel naproti. Je tu týž co včera, napadlo Molnarovi. Chtěl se mu vyhnout, ale vrátný ho chytil za ruku.

„Kampak? To se nesmí!“

Neodpověděl, jen vší silou udeřil volnou rukou vrátného do žaludku. A v tu chvíli poznal, že to, nač narazil, není tělo. Vrátný se skoro nepohnul. Ani nezměnil výraz. Molnar jen ucítil, jak mu jeho prsty drtí paži jako železné kleště. Upustil brašnu. Vrátný ho lehce strčil do prsou a pustil. Molnar se zapotácel.

„To se nesmí,“ opakoval vrátný.

Projdu, musím projít, pomyslel si Molnar. Chtěl udělat krok, ale nemohl. Bolest byla tak silná, že pro něho všechno ostatní přestalo existovat. Nechtěl upadnout. Zatínal zuby.

To přejde, to hned přejde. Potom viděl už jen vrcholky borovic. Pád na zem ani nepocítil. Vrcholky borovic se rozplývaly, až se slily s oblohou.

Když otevřel oči, skláněl se Egberg nad ním. Bolest, kterou znal a jejíž příchod neomylně poznával, byla pryč. Zato ho pálila kůže, někde na hrudníku. Podíval se tam, ale byl přikryt až po krk a byl příliš slabý, aby se dokázal pohnout.

„Už je to dobré,“ řekl Egberg. „Měl jste štěstí, pane profesore.“

„Štěstí?“

„Kdyby se vám to nestalo tady v ústavě, byl byste už mrtev. Sotva jsem to stihl.“

„Byl to konec?“

„Ano.“

„A teď?“

„Máte umělé srdce.“

„Tak přece?“

„Šlo o záchranu vašeho života.“

„Děkuji vám.“

„Doufám, že to bude v pořádku.“

„Já taky.“

Mluvení ho unavovalo. Ležel bez hnutí a díval se do stropu. Egberg také mlčel. Molnar čekal, až odejde.

„Trvalo čtyři, možná pět minut, než jsem vám obnovil krevní oběh,“ řekl ještě.

O pár minut déle, a bylo po mně, pomyslel si Molnar. Byl bych se stal troskou člověka, jemuž se rozpadl funkční systém mozkových buněk.

Egberg zaváhal.

„Byla to lehkomyslnost, pane profesore. S vaším srdcem…“

„Chtěl jsem odejít,“ řekl tiše Molnar.

„Měl jste mi to říct.“

„A zůstat v uzavřeném pokoji, izolovaném, jak vy říkáte.“

„Blokáda naskočila na noc náhodou.“

Mag mu to tedy řekla, pomyslel si Molnar.

„Na takové náhody já nevěřím, Egbergu.“

„Neumím vás přesvědčit. Ale jak vidíte, byly vaše obavy neopodstatněné.“

„Nevím.“

„Vždyť žijete!“

„To je fakt.“

Egberg zaváhal, jako by chtěl ještě něco říci, ale neřekl a odešel. Molnar zavřel oči. Teď potrvá několik dní, než odtud budu moci odejít, pomyslel si. I při dnešních metodách urychleného zajizvování ran to bude chvíli trvat. Tak přece jen mě zachránil! Za těchto okolností by mu nikdo nemohl mít za zlé, kdybych tu umřel. Ani já sám. Zřejmě mi opravdu chtěl dát umělé srdce. Vzpomněl si ještě na zablokované dveře á už si tím nebyl tak jist. Pak usnul.

V noci se probudil a pocítil žízeň. V pokoji byla tma, svítila jen malá lampička na nočním stolku. V jejím světle spatřil Mag. Seděla v té nepříliš pohodlné lenošce, v níž ještě včera seděl on sám. Dřímala.

„Mag, slečno Mag…,“ řekl tiše, ale Mag se probudila.

„Jak je vám?“ otázala se rovněž šeptem.

„Báječně.“ pokusil se o úsměv. „Dejte mi trochu vody.“

„Prosím,“ podala mu hrníček. Tekutina chutnala jako pomerančová šťáva s něčím, co nedovedl určit.

„Bolí?“ zeptala se.

„Už ne.“

„Hojí se to rychle. Večer vás doktor Egberg prohlédl.“

„A já jsem se ani neprobudil?“

„Jste pod vlivem Brotkasova preparátu. Ten má skvělý účinek,“ dodala.

„Jak vidím, jste taky kvalifikovaná ošetřovatelka.“

„Sekretářka, asistentka a všechno ostatní. Jsem zvědavá, jaká bude vaše úloha.“

„Jak to?“

„No takto, jste přece nový objekt na Egbergově farmě. Tak říkáme mezi sebou tomuto ústavu.“

„Já vám nerozumím.“

„Doktor Egberg s vámi o tom nemluvil?“

Užuž chtěl říct, že ne, ale napadlo mu, že v tom případě by se od ní nic víc nedozvěděl.

„Jen se o tom zmínil,“ řekl proto.

„Jistě dostanete něco zajímavějšího než já. Jste přece profesor. Byl jste kdysi Egbergovým kolegou.“

„Dokonce jeho šéfem!“

„No právě. Jistě vám svěří intelektronickou laboratoř. Ta už je měsíc bez vedoucího.“

„Co se s ním stalo? Odjel?“

„Odjel…“ Mag to opakovala s podivnou intonací. „Ne, prostě umřel. Našli jsme ho v bunkru. Uvnitř bunkru totiž zaniká energetické pole. Železobetonové stěny jsou dva metry silné. Energie tam nepronikne.“

„Jaká energie?“

„Co pohání srdce. On měl totéž co vy.“

„Já vám nerozumím.“ Molnar to vyslovil přesto, že právě v tom okamžiku začal rozumět. Zavřel oči a ucítil v žaludku podivnou křeč. Jako tenkrát, když se v nákladním prostoru veliké lodi sesuly vedle něho bedny a rozbily se.

„Budete spát?“ zeptala se Mag po chvilce mlčení.

„Ne, už jsem se vyspal dost,“ poslouchal svůj hlas a divil se, že zní tak normálně. „A sem ta energie proniká?“

„Ovšem. Energetické pole působí v celém ústavu a asi půl kilometru kolem něho.“

„A dál?“

„Co dál?“

„Co když si chci vyjet dál, k moři nebo do města?“ ptal se, přestože už znal odpověď. Ale chtěl ji slyšet od této dívky, která o tom všem mluvila s takovou samozřejmostí.

„To nemůžete, to by znamenalo vaši smrt. Vždyť to víte. Podepsal jste přece revers. V přítomnosti notáře a s celým tím ceremoniálem.“

„Nic jsem nepodepisoval.“

Mag chvíli mlčela a pak řekla tiše:

„Nebyl čas. Však to podepíšete dodatečně, je to jen formalita.“

Chtěl říct, že nic takového nepodepíše, ale vzpomněl si na zablokované dveře a neřekl nic.

„Proto jsme přece všichni tady,“ řekla Mag jakoby lítostivě. „Než jsem sem přijela, byla jsem sekretářkou u jedné exportní firmy v Buenos Aires. Sekretářkou zástupce ředitele,“ dodala s pýchou. „Pracovala jsem ve dvanáctém poschodí ústředí. Firmy Trotam & Co. Znáte ji?“

„Ne. Nebyl jsem nikdy v Buenos Aires.“

„To byly časy! V sobotu jsme jezdili k moři… Víte, nejvíc mi tu chybí plavání a moře. Když někdy vane vítr, cítím jeho vůni. Na pláž není odtud daleko.“‚

„Já vím.“

„Vy to ještě neznáte. To přijde teprve za pár měsíců, někdy až po půl roce…“

„Co?“

„Těžko vyjádřit. Snad – neklid. Chce se vám odjet, odjet stůj co stůj…“

„Stesk?“

„Ne. Po domově, po nejbližších, po lidech se člověku stýská od začátku. Ale je něco jiného, nevím, jak to vyjádřit, je to něco primitivnějšího. Ale neměla bych vám to říkat.“

„Proč? Jsem rád, že se to dozvím dřív.“

„Já jsem o tom nevěděla. Nepředstavovala jsem si, že to bude takové. Někdy si myslím, že bych sem snad ani nebyla jezdila, kdybych to byla věděla.“

„A co by se s vámi stalo?“

„Jistě bych už byla mrtvá. V nejlepším případě bych seděla na vozíčku na kolečkách. Tehdy jsem se toho strašně bála, snad víc než smrti. Dovedete si to představit? Dívat se na svět kolem sebe, na chodce, na jiná děvčata, na lidi, kteří jedou do práce, a vědět, že je člověk mimo… provždy. Zůstat zde bylo jediné východisko. Chodím, pracuju, někdy si i zaplavu v našem bazénu. Moc mi to nejde, protože mám nohy trochu ztuhlé, zvlášť chodidla.“

„Jiné východisko jste neměla?“

„Ne. Byla jsem u nejvýznačnějších odborníků. I na druhé polokouli, v Evropě. Poslal mě tam můj chlapec. Šetřil na domek. Měla jsem báječného chlapce. Chtěl si mě vzít, ale Egberg přijímá jen osamělé.“

„A jak jste to tu našla?“

„Řekl mi o tom jeden lékař, za kterým jsem zašla, když už jsem měla ohrožené dýchací ústrojí. Říkal, že Egbergův ústav je jediný, kde bych to mohla zkusit. Prý mi nic neradí, jen mě informuje.“

„Chtěl od vás Egberg peníze?“

„Ne. Nebyl to běžný případ. Řekl mi, že to může zkusit jen experimentálně. Výsledek nezaručoval. Musím přiznat, že mi nedával velkou naději.“

„A vy jste souhlasila?“

„Co jsem měla dělat? Splnila jsem všechny formality, podepsala reversy a prohlášení… a tady mě máte. Žiju, jak vidíte.“

„A tamten?“

„Kdo?“

„Ten v bunkru.“

„Bertold. Ten to taky podepsal. Neměl prostě peníze.“

„Kdo to byl?“

„Jeden elektronik. Starší člověk. Jednou mi říkal, že pamatuje ještě dobu, kdy se elektronové obvody skládaly z jednotlivých tranzistorů.“

„Žil dlouho?“

„Několik let. Byl tu, už když jsem sem přišla. Měla jsem ho docela ráda. Byl to klidný, málomluvný člověk, nikomu nepřekážel. Seděl ve své laboratoři, často jsem ho neviděla ani u oběda. Tehdy taky nepřišel a Joseph ho potom našel v bunkru. Bertold věděl, že když vejde dovnitř, bude to jeho smrt.“

„Stejně jako kdyby odešel příliš daleko od ústavu?“

„Ne docela. V bunkru přestane působit náhle, srdce jako když se najednou zastaví. Říkal to Egberg, jednou nás na to upozorňoval. Kdežto odejít mimo dosah pole, to je pozvolná agónie. Napětí se zmenšuje s každým metrem.“

„On do bunkru spadl?“

„Zřejmě tam sjel po té šikmé ploše,“ vysvětlovala. „A omdlel, než se odtamtud stačil dostat, tak to aspoň tvrdí Egberg.“

„A vy?“

„Co já?“

„Co vy si o tom myslíte?“ Všiml si, jak instinktivně pohlédla na obrazovku.

„Omdlel, no. Byl to starý člověk. Asi to tak bylo,“ dodala tišeji. „Chcete se ještě napít?“ otázala se.

„Ne, děkuji,“ přivřel oči. Myslel na starého muže, který umřel v bunkru, protože jeho umělé srdce bylo odříznuto od energetického pole vytvářeného v ústavu. Umělé srdce se zastavilo stejně jako opravdové. Vzpomněl si, jak tehdy u brány ani nepocítil pád na zem a jak se vrcholky borovic rozplývaly proti obloze. Potom usnul.

Za několik dní už chodil po pokoji od postele k lenošce. Egberg ho přicházel navštěvovat dvakrát denně společně se svým mlčenlivým asistentem Dornem, kterého Molnar viděl tehdy při večeři na obrazovce. Choval se jako lékař, jako obyčejný lékař, a mluvili o teplotě Molnarova těla, jeho tlaku a dechu. Uvažoval, kdy mu Egberg konečně řekne, že je novým přírůstkem jeho farmy, ale doktor mu jen prohlédl švy a odešel. Molnar čekal. Byl ještě slabý.

Někdy přišel Dorn sám, ale Mag nikdy. Molnar se na ni neptal. Promyslel všechny možnosti a neptal se. Jestliže byla její nepřítomnost důsledkem Egbergova rozhodnutí, protože doktor vyslechl jejich rozhovor, pak bylo zbytečné se ptát. A jestli k němu nemohla přijít náhodou, zůstávala mu přesto, pro budoucnost zdrojem informací, jaké by nikdy od Egberga ani od Dorna nezískal. Dorn nemluvil skoro vůbec. Jen jednou, když zanesl červenou tužkou do karty Molnarovu teplotu, promluvil zcela nečekaně:

„Učil jsem se kdysi z vaší učebnice, pane profesore.“

„Opravdu?“

„Z toho nového vydání. Vyšlo, když jsem ještě studoval.“

Molnar se na to vydání pamatoval. Vzpomněl si, jak za ním po několikaměsíčním pátrání přišel redaktor, celý v černém, s černou aktovkou, z níž vyndal připravenou smlouvu. Jak spolu seděli u malého stolečku a jak si redaktor až do konce jednání nebyl zcela jist, zda sedí před skutečným profesorem neuroniky, jehož učebnici chce nakladatelství vydat. Později obdržel Molnar šek. který pro něho znamenal bohatství, a koupil si motorový člun. Lovil potom ryby ve vlastním člunu a muži, s nimiž pracoval, mu záviděli.

„Pamatuji se na tu knihu,“ řekl Molnar. „Když ji vydávali, myslel jsem si, že mohli najít něco lepšího, a rozhodně novějšího.“

„Byla to dobrá učebnice,“ podotkl Dorn. „Dnes už je všechno jiné, ale na tu dobu byla docela dobrá.“

„Nevím, nedovedu to zhodnotit. Dnes už bych takovou učebnici napsat neuměl. A což teprve něco opravdu udělat!“

„Já myslím, že se to nedá zapomenout, tak jako člověk nemůže zapomenout plavat nebo jezdit na kole. Nezapomenou to přirozeně ti, co to dělají, protože je to jediná věc, jakou by v životě chtěli udělat.“

„Také jsem si to kdysi myslel, ale už léta dělám něco jiného,“ řekl Molnar. „Ostatně kromě elánu potřebuje člověk ještě praxi, a tu získá, jen když pracuje denně.“

„Nechtěl jsem vás urazit, pane profesore,“ řekl Dorn. „Však vy byste to svedl i dnes!“

„Už ne. Jsem starý. A vy jste zas příliš mladý, abyste to pochopil.“

„Přesto si myslím, že mám pravdu.“

„Anebo prostě nemáte jinou možnost.“

„Jak to?“

„Co můžete dělat jiného, když jste objektem na Egbergově farmě?“

„Já… já nejsem objektem. Já tu jen pracuju.“

„Ale bydlíte tu a jste tu pořád.“

„Myslím si, pane profesore, že každý mladý lékař, který chce v životě něco umět, musí několik let pracovat tak jako já, být pořád na místě, dělat všecko.“

„Vy jste lékař?! Nedělejte si ze mě legraci, mladý muži! Jste experimentátor, ten nejhorší druh experimentátora, jaký kdy existoval! Provádíte experimenty na vlastním druhu, na lidech, kteří by mohli být vašimi přáteli, rodiči, dětmi. Transplantujete mozky, měníte osobnosti. Člověk přestává být sebou ze dne na den. Poškrábe se za uchem anebo dostane žízeň, když stisknete knoflík. S odporem se odvrátí od milované osoby, anebo je schopen jí podříznout krk, když příslušně hnete prstem!“

„Přeháníte, pane profesore.“

„Ale ne, já jen říkám pravdu, celou pravdu. Všecko, co si myslím o těchhle experimentech a takových lidech, jako jste vy. Nefalšuju tu pravdu, jako to děláte vy.“

Dorn neodpověděl. Vstrčil do kapsy bílého pláště tužku, s níž si až dosud pohrával, a odešel.

Teď bude uvažovat o tom, co jsem mu řekl, pomyslel si Molnar, pokud ovšem takoví lidé jako on vůbec uvažují o tom, co dělají.

Pozdě odpoledne chodíval do zahrady, a bylo-li ještě horko, procházel se po úzkých pěšinkách mezi keři, jež sem nasázeli, když se ústav zakládal. Jakmile vedro polevilo, uléhal do trávy nebo na kamennou zídku kolem bazénu a díval se do nebe. Hodiny plynuly, a když se začalo smrákat, vracel se do svého pokoje a Joseph mu přinášel večeři. Měl mnoho času. Joseph někdy odjížděl s dodávkovým autem krytým plachtovinou. a tehdy mu večeři nosila Mag. Postavila podnos na stůl, někdy se ho zeptala, jak se má, ale hned se měla k odchodu. Nedívala se na obrazovku ani na vypouklé čočky vizních relé, ale Molnar beztoho věděl, že se na ně ty čočky dívají Egbergovýma očima, možná Dornovýma. Jen Joseph jako by si jich nevšímal, ale Joseph nebyl objekt, byl to člověk, pro něhož svět nekončil kousek od brány ústavu. Byl obratný, silný a kouřil tytéž cigarety, jako kdysi kouříval Molnar. Když Joseph odcházel, zůstával kouř z nich v pokoji a Molnar cítil jejich pach ještě v noci, když usínal.

Jednou si vzal jednu cigaretu z balíčku, který Joseph položil na tác, hledal zápalky, ale neměl je. Joseph mu zapálil svým velkým zapalovačem a za chvíli cítil Molnar v ústech dým.

„Doktor vám to zakázal, co?“ otázal se Joseph.

„Sám jsem přestal kouřit.“

„Já jsem přestat neuměl, když jsem se o to pokoušel. Tohleto jsou dobré cigarety. Kupuju je v městečku ve velkém, jsou pašované.“

„Vy si tam můžete zajet?“

„Nemáte mi co závidět, je to mizerná díra.“

„Vy můžete jezdit i dál. Autem to nikam nemáte daleko.“

„Nemůžu. Doktor to nechce dovolit. Všichni tu musíme být pořád.“

„Ale on sám jezdí, ne?“

„Kdysi jezdíval k rodině, nedaleko, padesát kilometrů odtud. Ale teď už nejezdí.“

„Proč?“

„Nevím. Říká se, že se rozvedl.“

„A jak je to doopravdy?“

„Nesvěřuje se mi.“ Joseph uchopil podnos.

„Ještě vás to neomrzelo?“

„Trochu ano. Ale je to dobré místo. Někde člověk pracovat musí.“

„Práce tu máte dost.“

„Dělám všechno, však vidíte sám.“

„Máte všestrannou kvalifikaci. Tenhle ústav je skoro továrna, alespoň pokud jde o příkon elektrické energie.“

„Ale to ne, jde spíš o dálkové řízení a sdělování informací. Příkon tady není tak velký. A kromě toho k té aparatuře přijíždějí zvenku.“

„Rád bych tu vaši aparaturu jednou viděl.“

„To bohužel není možné. V téhle věci máme přísné instrukce. Kdyby došlo k nějaké havárii, musela by se většina pokusů dělat znovu, nemluvě o biologickém materiálu, který je dost nákladný. Máme ovšem pro jistotu vlastní havarijní elektrárničku.“

„To je jasné, při nepříliš vysokém příkonu je to nejlepší východisko.“

Joseph pozorně pohlédl na Molnara:

„Říkali mi, že jste neuronik.“

„Říká se všelicos, ale můj obor je s vaším spřízněn daleko víc, než se vám zdá,“ řekl, aniž uvažoval o tom, co říká. Nyní již myslel na něco jiného: na to, že ústav dostává málo elektřiny. Pochopil, že jeden lže – buď Egberg, nebo Joseph. Přijdu na to, řekl si v duchu a už věděl, jak to udělá. Ani nepostřehl, kdy Joseph odešel. Mag potkal druhý den v zahradě. Viděl ji, jak jde pěšinou k domu.

„Mag! Máte chvilku čas?“ zvolal.

Nerozhodně se zastavila.

„Jenom na chviličku…,“ přistoupil k ní.

„Už jsem měla být v sekretariátě,“ pravila nejistě.

„Není vám snad vhod se mnou tady mluvit?“

„Ale ne, proč?“

„Měl jsem dojem, že se teď málo vídáme.“

„Mám mnoho práce.“

„Nezaberu vám moc času. Rád bych věděl jen jedno. Už jste někdy sama pocítila následky zániku pole?“

„Já ne, ale Bertold…“

„Nemluvme teď o Bertoldovi. Sama jste nikdy nic necítila? Netočila se vám hlava v místnostech částečně cloněných?“

„Ne. Proč se ptáte?“

Molnar chvíli neodpovídal.

„Řeknu vám to,“ rozhodl se konečně. „Mám podezření, že tady to elektromagnetické pole vůbec neexistuje.“

„Jak to?“

„Že prostě není. Že existuje jenom ve vaší fantazii, vaší a ještě několika jiných objektů farmy, jak si říkáte. Ten Egbergův nápad je přímo geniální, jak je jednoduchý!“

„Já vám nerozumím…“

„Ale vždyť to je prosté! Zůstala byste tu bez ohledu na všechna ta prohlášení, co jste podepsala – zůstala byste tu. kdyby nebylo toho silového pole?“

„Ne, jistěže ne! Aha, už vám rozumím! Vy si myslíte, že by toho byl schopen? Vsugerovat nám existenci elektromagnetického pole, které ve skutečnosti neexistuje?“

„Určitě by to dokázal. Nedoceňujete svého šéfa. Já ho znám mnohem déle.“

„A jste si jist, že to tak je?“

„Ne, upřímně řečeno – tím si jist nejsem. A proto bych vám rád navrhl jeden pokus. Pokus s vaší účastí.“

„V čem já vám mohu pomoci?“

„Vejdete do bunkru, Mag. Nakrátko, na dvě tři minuty. Když se vám nic nestane, budete volná.“

Pozorně se na něho dívala. Řekl si, že se dovede ovládat daleko lépe, než se mu zpočátku zdálo.

„Myslím, že vejít do bunkru znamená smrt. Ale já nechci umřít.“

„Chcete tu zůstat až do konce života? Před několika dny…“

„Měla jsem špatný den. To se mi někdy stává. Ale chci žít, třeba tady, když to nejde jinak.“

„Poslyš, Mag, že bys umřela, o tom nemůže být ani řeči. Zabezpečím tě zvenčí. Prostě tě odtamtud vytáhnu, kdybys ztratila vědomí. Za vteřinu člověk neumře, obtočím tě lanem a vytáhnu tě.“

„Jinak se to zjistit nedá?“

„Ne. Tak co?“

Neodpověděla. Stáli uprostřed cesty a Molnar věděl, že dřív nebo později někdo přijde a přeruší rozhovor, který chtěl stůj co stůj dokončit.

„Je to šance i pro tebe. Nikdo jiný než já se to zkusit neodváží. Všichni se Egberga bojíte. Nepopírej to, je to na vás vidět. A na ten pokus jeden člověk nestačí. Vzpomeň si na Bertolda. Kdyby ho byl odtamtud někdo vytáhl, byl by žil dodnes. Ale on to zkoušel sám.“

„On to zkoušel?“

„Myslím si to. Měl jistě stejné podezření jako já.“

„Mám strach, pane profesore – ale zkusím to. Jestli se to nepovede, budete mě mít na svědomí.“

Myslel, že se usměje, ale Mag se na něho dívala stejně pozorně jako předtím.

„Kdy to chcete zkusit, pane profesore?“ zeptala se ještě.

„Hned. Můžeš? Lano už jsem si připravil.“

„Dobře. Jen se ještě převléknu.“

„Proč?“

„Pro případ, že by se to nepovedlo. Tyhle šaty už nejsou moc pěkné.“

„Ale měj rozum, Mag! Pojď!“

Teprve teď se usmála.

„Dobře, tak půjdeme. Nebojte se. pane profesore, já se nevymlouvám. Udělám to, už jsem se rozhodla.“

Vrátili se do ústavu každý zvlášť a sešli se u schodů do podzemí. Bylo tam chladno a Molnar cítil zatuchlý pach vlhkého sklepa. Schodiště bylo široké, vedle něho vedla dolů šikmá betonová plocha. Končila půlkruhovitým otvorem, kterým vjížděly do bunkru vozíky s preparáty k ozáření. Molnar už tu předtím byl, schoval provaz pod hromadu obalového materiálu. Provaz byl solidním námořnickým uzlem spojen ze dvou kratších, které sloužily k zatahování záclon v Molnarově pokoji. Sundal je na úsvitě, když bylo ještě šero a kdy se domníval, že ostatní spí a nemohou ho vidět. Mag se ani nepřesvědčila, jak je uzel pevný. Stáhl ji v pase tak: že mohla sotva dýchat. Potom provazem několikrát trhl, aby se přesvědčil, zda udrží její váhu.

„Hotovo,“ řekl.

Nezaváhala. Zašla daleko do bunkru, až se provaz napnul. Čekal několik vteřin.

„Co cítíš?“ otázal se.

„Myslím, že nic. Je mi jen horko.“

„To jsou nervy.“

Díval se na hodinky. Uplynula minuta.

„A teď?“

„Nic. Opravdu nic.“

Když po pěti minutách vyšla z bunkru, věděl už, že jeho dohad byl správný.

„Vyhráli jsme. Mag,“ řekl a odvázal provaz. V přítmí viděl obrys jejího obličeje.

„Jsem tedy volná?“ Vyslovila to pomalu, s námahou.

„Ano.“

„To… je báječné, pane profesore!“ Prudce se otočila a rozběhla se po šikmé ploše nahoru, k jasnému čtverci východu. Molnar smotal provaz, zastrčil jej do obalů a kráčel po schodech za ní. V polovině šikmé plochy spatřil sandál.

Pole tedy neexistovalo. Mohl jít mimo obvod ústavu, sejít dolů do městečka. Nějaká loď by ho jistě vzala s sebou a za pět šest dní by byl doma. Pokud jeho pokoj zatím nepronajali někomu jinému. Ale Bertold umřel, a to ho znepokojovalo. Nebyl už mladý a nikdy nejednal zbrkle. Rozhodl se, že bude pokus opakovat. Vejdu dovnitř a Mag mě bude zajišťovat, pomyslel si. Jen je-li dost silná, aby mě odtamtud vytáhla, kdybych ztratil vědomí… Řekl si, že o tom bude přemýšlet až po večeři. Ale po večeři přišel Egberg.

„Myslím, že bychom si měli pohovořit, pane profesore,“ řekl a posadil se do lenošky, odkud předtím odklidil nějaké Molnarovy věci.

„Čekám na to už dlouho.“

„Dřív jsem nemohl, protože jsem neznal výsledky analýz a testů. Nyní už mám úplný obraz vašeho organismu.“

„Úplný?“

„Ano, zjistili jsme všechno neobyčejně přesně. Ukázalo se, že mé rozhodnutí bylo správné. Stav vašeho organismu neposkytuje důvody k tomu, abychom vám implantovali autonomní srdeční soustavu.“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Nyní je vaše srdce poháněno energií zvenčí, energií elektromagnetického pole, kterou vyrábí generátor našeho institutu. Proto nemůžete ústav opustit.“

„A vy mi nehodláte implantovat autonomní srdce?“

„Ne.“

„Mám rád jasnou odpověď. Ale tohleto je bezpráví! K takové operaci jsem nedal souhlas!“

„Bylo mou povinností vám zachránit život. Použil jsem takového umělého srdce, jaké jsem měl k dispozici. Víte stejně dobře jako já. že pro to mě žádný soudce neodsoudí ani k pokutě.“

„Ale mohu snad žádat, abyste mi to srdce vyměnil!“

„Jistěže. Když si zaplatíte autonomní soustavu a veškeré služby související s implantací.“

„To je nereálné. Vy to dobře víte. Egbergu.“

„Ano.“

„Jak dlouho mě tedy chcete držet ve svém ústavu?“

„Odpojit srdce vám nemůžu, pane profesore, protože bych tím ohrozil váš život, a to je trestné. Mohl bych vás poslat do některého státního ústavu, ale známe se příliš dlouho, a proto to neudělám.“

„Tedy do smrti?“

„Řekněme si otevřeně, že nemáte příliš dlouhou perspektivu, pane profesore.“

„Nač ta upřímnost? Já to přece dobře vím.“

„Neříkám to bez příčiny. Zbývající část krevního oběhu a ledviny máte ve špatném stavu. Kromě toho je zde podezření na nádor na játrech. Máte tak dva tři roky.“

„Ve víc jsem ani nedoufal.“

Molnar vstal a chtěl rozsvítit. V pokoji už byla tma, neviděl Egbergovi do obličeje, ale věděl, že rozhovor ještě neskončil.

„Posaďte se, pane profesore. Ještě na chvíli.“

Molnar zaváhal a usedl na své místo.

„Rád bych vám něco navrhl, pane profesore,“ řekl tiše Egberg. „Jsem ochoten provést transplantaci vašeho mozku do mladšího těla, zdravého. Pokud vím, bylo už ve světě provedeno několik… transplantací tohoto druhu. Za výsledek ovšem těžko můžu ručit…“

„Vy se mi vysmíváte, doktore Egbergu,“ přerušil ho Molnar. „Víte už dávno, co si o tom myslím „.“

„Teoreticky. Ale teď jde o váš život!“

„Copak si myslíte, že bych s tím kvůli několika rokům života souhlasil? To, co navrhujete, je prachsprostý zločin!“

„Ale není. Někdo umírá proto, že v jeho těle funguje všecko kromě mozku. A druhý má opotřebované tělo a bystrý mozek. Z těch dvou lidí. dvou téměř mrtvých lidí. udělám jednoho zdravého. Stvořím člověka! Člověka, který neexistoval.“

„Nemáte fantazii, doktore. To by přece taky bylo mrzáctví… Co když ten mozek, transplantovaný do nového těla, nebude chtít s tím tělem umřít, co když bude hledat nového, dalšího nositele, a pak zase dalšího? Cožpak jste nikdy netoužil potom, aby vám bylo věčně pětadvacet let, až do smrti vašeho mozku? Když vystřídáte pět šest nositelů, můžete toho dosáhnout. Pryč s tělesným stářím. Mládí, věčné mládí v různých tělech!“

„Přeháníte, pane profesore. Bude schválen zákon…“

„To se dá říct vždycky, ale na věci to nic nemění. Cizopasit na vlastním druhu – tomu mají sloužit vaše pokusy?“

„To už jsem slyšel asi před patnácti lety.“

„Nezměnil jsem názor, jak vidíte. A teď už jděte, prosím vás.“

Potom dlouho nemohl usnout. Myslel na člověka, do jehož těla chtěl Egberg transplantovat jeho mozek. Je to jistě muž, nějaký mladý muž, a Egberg zjistil v zápisu elektrické aktivity jeho mozku ony změny, jež předcházejí smrti. Měl jistě kamarády, rodinu, čítal sportovní zprávy, a když chtěl být sám. plaval daleko do moře. Molnar se otočil na druhý bok, potom vstal, šel do koupelny a otevřel kohoutek se studenou vodou. Strčil si pod něj hlavu a cítil, jak mu voda teče do nosu a do uší. Usínal už, když ho Egberg probudil. Ptal se ho z obrazovky, kdy viděl naposledy Mag. A v tu chvíli už se musel smířit s tím, že půjde do bunkru sám.

Vstoupil tam bez váhání hned druhý den ráno. Nemohl déle čekat. Věděl, že se Egberg svých plánů nevzdá. Udělal dva kroky. Zůstal stát. Cítil, že dýchá rychleji. To je strach, pomyslel si. Ale potom se ho zmocnila závrať, ucítil tlak a pochopil, že už se z bunkru nedostane.

Probudil se, ležel ve tmě. Nutil se přemýšlet, namáhalo ho to. Vzpomněl si, jak vstoupil do bunkru, a věděl, že od té chvíle uplynulo mnoho dnů. Jeho nynější stav tedy nebyl anabiózou, neboť jeho mozek zaznamenal uplynutí času. Kromě toho mu v paměti utkvěly ještě jakési nereálné útržky pozorování, jež se rozplynuly, když se na ně soustředil. Dýchal normálně, bolest necítil. Po chvíli si uvědomil, že se kdosi dotýká jeho hlavy a že mu do žil proudí jakási tekutina. Najednou začal vidět. Sňali mu pásku z očí. Spatřil Dorna.

„Vidíte mě?“ zeptal se Dorn.

„Vidím,“ odpověděl, ale mluvil s námahou, vyrážel slabiky.

„Slyšíte mě dobře?“

„Ano.“

Dorn mu vytáhl jehly ze žil.

„Pokuste se vstát.“

Molnar vstal. Celé tělo měl ztuhlé, pohyby nekoordinované. Udělal dva kroky a zapotácel se.

„Cítíte se slabý?“ otázal se Dorn.

„To ne, ale ztuhlý.“

„Nedostatečná koordinace. To vás za několik dní přejde. Teď pojďte do pracovny.“

Dorn otevřel dveře, vešli do Egbergova kabinetu. Egberg tam nebyl.

„Zachránil jste mě?“ zeptal se Molnar.

„Ano.“

„A co Egberg?“

„Nechal vám tu dopis. Posaďte se, prosím.“ Dorn sáhl do vnitřní kapsy saka a podal Molnarovi zapečetěnou obálku. „Cítíte-li se dobře, půjdu vedle do laboratoře. Kdybyste mě potřeboval, zavolejte.“

Molnar roztrhl obálku. Dopis byl psán rukou.

Vážený pane profesore!

Tento dopis navazuje na náš rozhovor, který jsme nedokončili. Člověk, jehož tělo jsem vám chtěl tehdy nabídnout, jsem byl já sám. Ve chvíli, kdy čtete tento dopis, je již prokázáno, že se transplantace zdařila a vy jste se stal mozkem mého těla…

„Dorne!“ zvolal Molnar.

Dorn pootevřel dveře.

„Zrcadlo!“

„Mám je připravené.“ Dorn mu podal nevelké zrcátko. Molnar v něm spatřil odraz Egbergovy tváře. Byla nějaká jiná. Po chvíli Molnar pochopil, že oči jsou jeho vlastní. Odložil zrcátko.

… Jsem přesvědčen, četl, že jsem jednal správně. Stav vašeho organismu jsem vám vylíčil objektivně. V mne byl zjištěn nádor na mozku, který se dost rychle zvětšoval, takže jsem musel s transplantaci spěchat, měl-li jsem operaci sám naplánovat a připravit. Důvody mého rozhodnutí jsou dvojí: především osobní, ty byste jisté nepochopil. Budete-li transplantaci akceptovat, čeká vás podle mého předpokladu ještě asi dvacet let života, možnost vědecky pracovat v ústavu, který je váš. Jsem toho názoru, že se tak vyrovnají určité závazky, jež jsem vůči vám měl. Svými osobními záležitostmi vás nebudu zatěžovat. Rozvedl jsem se, žiju odděleně od rodiny, je hmotně zajištěna. Moje žena zná skutečný stav věcí, z její strany neočekávám žádné potíže. Druhou premisou mého rozhodnutí je fakt, že vaše odborné znalosti jsou pro mě zárukou, že můžete dále vést ústav a hlavně že můžete pozorovat subjektivní pocity transplantace. Navrhuju vám, abyste to zveřejnil. To už ovšem záleží na vás. Operaci provedl Dorn za asistence externích odborníků. Můj souhlas najdete mezi jinými dokumenty, a pokud jde o vás, byl jste pouze „tělem z nehody“. Právně je to v pořádku, přestože zákonodárce nepočítal s transplantacemi mozku v této konfiguraci. Kromě toho se domnívám, že veškeré jiné výhrady, jež byste mohl mít k mému rozhodnutí, jsou neopodstatněné, neboť nehodláte-li transplantaci přijmout, můžete ji zlikvidovat a umřít. Z méně důležitých věcí vám musím vysvětlit ještě toto: vstoupil jste do bunkru, a to byl důkaz, že jste neuvěřil existenci silového pole, které vyrábí ústavní generátor a které dodává energii vašemu srdci. Vaše domněnka byla správná. Takové pole neexistuje. Vaše srdce bylo poháněno z baterie obsahující radioaktivní prvky a ta vám byla implantována současně se srdcem. Zato srdeční rytmus byl regulován zvenčí, impulsy vysílanými bezdrátově z ústavního generátoru. Když jste vstoupil do bunkru, synchronizace zanikla. Efekt jste pocítil osobně. Musím se přiznat, že jsem předpokládal, že do bunkru půjdete, a že jsme tam na vás čekali. Bylo mi všechno jasné od okamžiku, kdy zmizela Mag. Provazy, které jsme našli u bunkru, mou domněnku jen potvrdily. Vy jste však nemohl vědět, že Mag, která měla implantovanou prodlouženou míchu, je úplně nezávislá na naší synchronizaci, kdežto vy ne. Jednal jste v jistém smyslu k vlastní škodě, přišel jste o výbornou sekretářku. Ale to jste nemohl tušit.

Jak už jsem se zmínil, nechávám na vás, zda zveřejníte zprávu o provedeni transplantace či nikoli. Jinými slovy – můžete žít dál bud jako Egberg, nebo jako Molnar, jak chcete. Všechny doklady pro oba případy jsou připraveny.

Egberg

Odložil dopis a seděl chvíli nehybně, nemyslel na nic. Za několik minut nahlédl do pracovny Dorn.

„Jak se vám daří?“ otázal se Dorn.

„Výborně.“

„Jsem na tu operaci pyšný,“ řekl Dorn. „Zveřejníme to?“

Molnar neodpověděl.

„Co se stalo s mým tělem?“ zeptal se po chvíli.

„Je spáleno a pohřbeno. Už tři měsíce. Taková transplantace se dělá několikafázově. Největší potíže jsou s…“

„A jeho mozek?“ přerušil ho Molnar.

„Je separován.“

„Žije?“

„Ano. Můžete se podívat.“

Přistoupil k řídicímu pultu a stiskl příslušné knoflíky. Na obrazovce se objevila veliká nádoba s téměř bezbarvou kapalinou, v níž plaval mozek. Viděli oči spojené s mozkem, z nichž jedno se na ně dívalo přímo z obrazovky. V ampliónu slyšel tiché šumění čerpadel, dodávajících vyživovací tekutinu, a potom spatřil zápis elektrických impulsů v Egbergově mozku. Byl to zápis aktivity bdícího mozku. Ten mozek viděl, myslel… a věděl. Skleněné stěny nádoby, z níž není úniku – to byl teď jeho svět.

„On tak rozhodl?“ otázal se Molnar Dorna.

„Ne, nic o tom neříkal. Ale my jsme zrovna potřebovali mozek pro pokus s řízením nákladních raket k vzdáleným planetám. Pracujeme zde na takovém námětu.“

„Ale jeho mozek…“

„Ten nádor se zatím nijak zvlášť neprojevuje. Vytvoříme podmíněné reflexy.“

„On s tím tedy nevyslovil souhlas?“

„Ne, ale my vždycky používáme pooperačních zlomků…“

„Jste prachsprostý lump. Dorne.“ řekl Molnar. „Který je to pokoj?“

„Sedmička.“

„Dejte mi klíče. Egbergovy klíče.“

„Má je Joseph.“

„Tak je přineste.“

„Ale…“

„Už jsem řekl. Tady poroučím já!“

Za chvíli se Dorn vrátil s klíči. Molnar je vzal.

„Vy tu zůstanete,“ řekl.

Prošel chodbou a otevřel dveře místnosti číslo sedm. Vešel dovnitř a všiml si, že na něj oči mozku nevidí. Dával pozor, aby nevstoupil do jejich zorného pole. Přistoupil k čerpadlu, které vhánělo do nádoby tekutinu. Vypnul je. Tak to bude nejlepší, pomyslel si. Umře z nedostatku kyslíku, aniž si to uvědomí. Mozek přece nemá centrum, které by dovedlo kontrolovat obsah kyslíku. Prostě usne a už se neprobudí. Kdybych odstranil tekutinu z nádoby, umřel by dřív, ale věděl by, že umírá. Ještě chvíli se díval na zápis aktivity na obrazovce osciloskopu a potom odešel.

Zamkl dveře a spatřil Doma.

„Dejte mi své klíče,“ řekl.

„Já… žádné nemám.“

„Jak chcete. Necháte je tedy u vrátného. Odedneška už v ústavu nepracujete.“

„Proč? Vždyť já…“

Neposlouchal ho. Sešel po schodech do přízemí. Trochu se potácel, chvílemi se musel opřít o zeď. Nedostatečná koordinace, říkal Dorn, pomyslel si, ale teď musím být koordinovaný alespoň po několik minut. Došel ke dveřím, za nimiž byl generátor. Zámek byl dost složitý a Molnar neměl příliš obratné ruce. Nakonec se však přece jen dostal dovnitř. Světlo se automaticky rozsvítilo. Spatřil tlusté měděné dráty, pojistky a tabule s umrlčími lebkami. Byla to hlavní instalace. Začal hledat havarijní. Nejprve vypnul akumulátory a zpřetrhal přívody havarijní instalace.

„Co to děláte?“

Byl to Dorn.

„Okamžitě jděte pryč!“ řekl Molnar.

„Ale to nejde, všechny pokusy. „ všecko se zastaví, preparáty zahynou…“

Molnar sáhl po hlavních pojistkách.

„Ne!“ vykřikl Dorn a vrhl se na něho.

Odstrčil ho ze všech sil. Egberg měl silnou ruku. Dorn narazil hlavou do rozvodné desky a upadl. Zůstal nehybně ležet na kamenné podlaze. Nyní vyrval Molnar pojistky. Světlo zhaslo. Hodil pojistky na bedny s akumulátory a vyběhl na schody. Kdesi nahoře hučela poplašná siréna.

Preparáty zahynou, pomyslel si. Potom ještě myslel na tříměsíční bdění Egbergova mozku, nepřetržité bdění, na skleněné stěny nádoby a na oči, které nemají svaly, aby mohly změnit polohu, na to čekání s vědomím, že nemůže přijít nic jiného než zase čekání…

Došel k bráně.

„Odcházíte, pane doktore?“ zeptal se vrátný.

„Ano.“

„Mám jít s vámi?“

Molnar se na něho pozorně podíval.

„Proč byste měl chodit se mnou?“

„Zachránil jste mi život, pane doktore. A odcházíte, zrovna když je poplach a já slyším sirénu. Odcházíte na delší dobu?“

„Ano, ale ty tu zůstaň… Sancho.“

„Jmenuji se Tomb.“

„Já se ve skutečnosti taky nejmenuju Egberg.“

Pokynul mu hlavou, prošel bránou a dal se po cestě dolů.

DARIUSZ FILAR

Příliš šťastní

Od samého začátku své existence, tedy asi tři sta let předtím, než se udály zde vylíčené události, se Institut A stal národním tabu. Všeobecně oblíbení lidé, kteří neprozřetelně pronesli o Institutu takovou či onakou poznámku, brzy ztráceli známé i přátele. Když se děti vyptávaly, rodiče zarytě mlčeli, ostatně i děti většinou věděly, že existují věci, které se hlasitě nekomentují

Budovy Institutu stály přímo v centru města Badatelů. Nebyly obklopeny záseky ani tam nestály varovné tabulky. Nestalo se však, že by se někdo pokusil dostat dovnitř nebo aspoň otevřít velké, nikým nestřežené kyvadlové dveře. Toto zvláštní stanovisko celé společnosti plynulo asi z lidského strachu z věcí neznámých, který je člověku vlastní. Týkalo se to jak řadových občanů státu, tak jeho politických a hospodářských vůdců, protože ani ti nedovedli říci o Institutu A nic konkrétního.

Z generace na generaci se tradovalo, že se o této věci nemá mluvit, a za tři sta let se nenašel odvážlivec, který by se proti této tradici odvážil vystoupit.

Příští pracovníci Institutu se vybírali, ještě když studovali. Kdo je vybíral? To také nikdo nevěděl. Vyvolení dostali žluté obálky z Ústředního dispečinku odborníků, které se vyznačovaly jedině červeným razítkem: k vlastním rukám – Institut A. Tito lidé si pak honem sbalili věci a odjeli do města Badatelů. Nevraceli se nikdy. Z oborů, jež si Institut vybíral, nedalo se usoudit nic bližšího o charakteru jeho činnosti, protože razítkované obálky dostávali studenti všech fakult.

Studoval jsem techniku řízení kolektivů, která se vyučovala v rámci mezifakultního studia Vojenské akademie a Vysoké školy ekonomické. Zabýval jsem se sociologií, právy, psychologií a také rétorikou, kterou jsem potřeboval pro své příští povolání. Dosáhl jsem dobrých výsledků i ve sportu, nejraději jsem měl judo a box. Ve třetím roce studií jsem získal titul nejlepšího studenta.

Několik dnů po zveřejnění seznamu, na kterém jsem zaujal první místo, jsem dostal předvolání do Institutu A. V kratičkém dopise mi přikazovali, abych okamžitě přijel a abych se zdržel jakýchkoli komentářů ve svém dosavadním prostředí. Pod tímto textem jsem nenašel žádný podpis.

Příští den jsem s pořádnou trémou překročil práh hlavní budovy Institutu. V prostorné hale už nerozhodně přešlapovalo několik lidí. Hned po mém příchodu se vynořil z bočních dveří starší muž.

„Je vás tu všech deset,“ řekl, „pojďte se mnou.“

Zavedl nás do jednoho křídla budovy, kde jsme odnynějška měli bydlet. Pokoje na nás udělaly velmi dobrý dojem, byly veliké a světlé a měly dveře na terasu, ze které se po širokých schodech dalo sejít do pečlivě udržované zahrady. Ještě jsem si ani nestačil vybalit zavazadla, když za mnou přišel týž starší muž a odevzdal mi tlusté červené desky. Zvědavě jsem do nich nahlédl. Z obsahu textu, který ležel hned navrchu, vyplývalo, že budu muset studovat i zde. Byl to podrobný program nejbližších devíti set dnů – budíček, snídaně, přednášky, oběd, pauza, praktické zaměstnání. Nejvíc mě překvapil obsah přednášek. Jejich problematika zahrnovala teorii odposlechu, techniku sledování, nauku o využití důvěrného svěřování, umění provokace. Na poslední den nebyly už plánovány žádné práce, jedině rozhovor s ředitelem Institutu, rozhovor, který byl označen jako „úplné zasvěcení“.

Začal krátce. Celé dny nás učili instalovat odposlouchávací zařízení, montovat kamery, analyzovat informace získané touto cestou. Postupem času jsme dovedli poměrně rychle určit zájmy, slabiny, úzkosti a sny sledované osoby. Dovedli jsme poznat její největší tajemství, odhalit nejintimnější zákoutí osobnosti, často taková, o jejichž existenci ten člověk sám neměl potuchy. Pořád ještě jsme však neměli jistotu, čemu budou naše znalosti sloužit.

Kromě podivného studia se náš nový život nijak nelišil od onoho života, který jsme znali do té doby.

Konečně nadešel den „úplného zasvěcení“. Jeden po druhém jsme předstupovali před nejvyšší radu Institutu. Nevím, zda průběh rozhovoru se všemi studenty byl stejný, ale domnívám se, že rozdíly byly jen minimální. V mém případě to vypadalo takto: ředitel Institutu vstal od stolu a slavnostně mi blahopřál k dosavadním úspěchům ve studiu. Pak mi jménem nejvyšší rady položil jedinou otázku:

„Můžete nám říci. Bene, proč je náš Institut označen symbolem A?“

Z jeho tónu jsem pochopil, že je to ryze řečnická otázka, a proto jsem ho nepřerušil.

„A je zkratka,“ pokračoval ředitel, „začáteční písmeno slova Ananké. Starořecké báje jistě znáte, Ananké je Osud, panovačný, přísný a nezávislý, a jeho ortelům se musel podřídit dokonce i Zeus. My sami jsme institucí, která Osudu konkuruje. Naším úkolem je měnit ta jeho rozhodnutí, která z našeho hlediska nejsou správná, anebo která jsou pro nás nevýhodná.“

Díval jsem se na něho překvapeně. Napadlo mě, že jsem se dostal do sídla vyznavačů nějakého primitivního kultu.

Jako by byli uhádli, co si myslím.

„Ne. Bene,“ díval se na mě pozorně ředitel. „Nejsme horda šílenců. Seznámím vás s příštími konkrétními úkoly. Domnívám se, že vám to umožní co nejlépe pochopit podstatu činnosti našeho Institutu. Jistě budete souhlasit s tím, že společnost musí chránit některé obzvlášť cenné jednotlivce. Mám na mysli význačné vědce, umělce, politiky. Právě těmto lidem nemá Osud právo nic vyvést bez našeho souhlasu. Neustále na to dáváme pozor. Odstraňujeme těm lidem z cesty sebemenší překážky, diskrétně plníme jejich sny a rozmary, děláme prostě všechno, aby se soustředili jedině na svou práci. Nic jiného by nemělo zaměstnávat jejich mysl. Osobní štěstí vynikajících jednotlivců, jejich společenské úspěchy, to je téměř výhradně naše zásluha. Ještě jednou zdůrazňuji,“ řekl ředitel důrazně a nespouštěl přitom ze mě pozorný pohled, „že naše činnost je maximálně diskrétní. Ovšem abychom mohli našim chráněncům zajistit skutečně dobré podmínky, musíme nejprve poznat všechny jejich záliby, přednosti i nedostatky. Chápete už snad účel svého dosavadního studia?“

„Jistěže,“ odpověděl jsem. „Ale když je ta naše činnost tak užitečná, proč ji musíme tajit?“

„Ale Bene,“ objevil se v ředitelově tváři údiv, „já si myslel, že jste lépe poznal psychiku svých bližních. Tak mě poslouchejte. Z pochopitelných, čistě technických příčin nedokážeme zahrnout do své činnosti veškeré obyvatelstvo. A jistě přiznáte, že by se našlo málo lidí, kteří by aspoň občas nechtěli využít naší pomoci. Začaly by sváry, intriky, pokoušeli by se nás podplácet.

Lidé už by se nikdy nechovali přirozeně, věděli by. že je někdo neustále pozoruje. A proto byla kolem Institutu před třemi sty lety, kdy byl založen, vytvořena atmosféra tajemství, které se nesmí porušit. A tak je to správné – valná většina společnosti si domýšlí nejprapodivnější věci, ale nechává nás klidně pracovat.“

Vyšel jsem odtamtud přímo omráčený. Pochopil jsem, že jsem byl přijat mezi lidi, na nichž spočívá obzvláštní odpovědnost.

Zpočátku jsem pracoval v sekci Ekonomové. Bděl jsem nad několika význačnými hospodářskými stratégy, mezi nimiž byli i dva moji někdejší profesoři. Šéfem sekce byl muž o něco starší než já, kdysi student téže fakulty. Lars byl členem rady, a proto musel vědět, jaká kritéria rozhodují o výběru příštích zaměstnanců Institutu.

„Víš už, že základem naší činnosti je tajemství,“ odpověděl, když jsem se ho jednou na ta kritéria zeptal. „Tajemství mohou zachovávat jen lidé, kteří nezatouží využít svěřeného zařízení a znalostí pro vlastní potřebu, tedy lidé chladní, ovládající se, snad dokonce až lhostejní.“

„A já že tyhle vlastnosti mám?!“ vykřikl jsem.

„Měli jsme ten dojem.“

„A co kdyby někdo ze zaměstnanců Institutu přece jen začal myslet na sebe?“ Nedovedl jsem si tuto otázku odpustit.

Lars se na mě podíval a pak s kamenným klidem odpověděl:

„Pak by musel zahynout.“

Míjely měsíce, potom léta. Postupem času mě vzali do skupiny nejlepších odborníků. Řídil jsem akce stále složitější a stále odpovědnější.

Koncem šestého roku si mě Lars dal zavolat, aby mi předal nové údaje.

„Je to mladý vědec,“ řekl, „ale ve své poslední práci precizoval několik významných hypotéz. Musíme udělat vše, aby je rozvíjel v zákony.“

Otevřel jsem desky s dokumentací.

„To je Slit!“ zvolal jsem.

„Ano,“ přitakal Lars, „ty ho znáš?“

„Byli jsme šest semestrů v jedné skupině. Já pak byl přidělen do Institutu, a on…“

„No to je výborné,“ zapsal si Lars něco do notesu, „když jsi ho znal osobně, budeš mít práci daleko snazší.“

A zase jsem trávil celé dny u obrazovek špionážních kamer, u sluchátek odposlouchávacího zařízení. Svou úlohu – usnadňovat život Slitovi – jsem měl rád stále méně. Začalo to dnem, kdy jsem zjistil, že se pokouší získat sympatie Agy. Aga byla jedna z nejzajímavějších dívek, jaké jsem znal, ještě za studií jsem patřil k jejím ctitelům. Pak jsme se přestali stýkat, protože jsem odjel do Institutu a tam jsem poznal mnoho výborných děvčat, s nimiž mě pojily vzájemné sympatie. Jenže Aga, to bylo něco docela jiného…

Teď to přirozeně nemělo nejmenší význam, protože práce v Institutu mě navždy odtrhla od okolního světa, ale přesto jsem se nemohl klidně dívat na to, jak se Slit dvoří dívce, o které jsem kdysi sám snil.

Dokázal jsem své city skrývat. Mých sympatií k Aze si nikdo nepovšiml ani v době, než jsem byl přijat do Institutu. A nechtěl jsem se prozradit ani během pozorování Slita.

Mohl jsem mu vlastně škodit. Mohl jsem využít svěřeného materiálu a před Agou ho zesměšnit, úplně diskreditovat, navždycky zbavit sebemenší šance. Současně jsem věděl, že bude-li můj zločin odhalen, budu zaslouženě potrestán. A tak jsem celý rozkolísaný… čekal. Volná odpoledne jsem věnoval vymýšlení ošklivých situací, do kterých bych Slita mohl uvést. Snil jsem o tom, že ho zavřu v rychlovýtahu pět minut před schůzkou s Agou, že využiju simulačního týmu takovým způsobem, aby Slit utekl, až se Aga octne v nebezpečí. Nápadů jsem měl dost, jeden fantastičtější než druhý.

Netušil jsem, že nad Slitem bdí i Lars. Prozradil mi to až teprve po několikaměsíční práci.

„Nemyslíš, že se k němu to děvče chová příliš chladně?“ začal.

„Zřejmě si Slit nic jiného nezasluhuje,“ konstatoval jsem kvapně.

Lars se na mě pohoršené podíval.

„Nedělej si legraci,“ řekl. „Víš dobře, že lidi hodnotíme jedině z hlediska užitečnosti pro společnost. A pokud jim jiné kladné hodnoty chybí, je naším úkolem vytvořit alespoň zdání jejich existence. To také uděláme se Slitem. Vypracoval jsem už první etapu plánu.“

Jakožto odborník jsem ten plán musel uznat za dobrý. Představoval totiž Slita v tak dobrém světle, že bylo nepravděpodobné, že by to žena nedocenila. To všechno mě postavilo před definitivní rozhodnutí – buď jednat proti Institutu, nebo ztratit Agu navždy. To, co jsem nakonec udělal, pro mě nebylo lehké – boj jsem vzdal. Pochopil jsem, či spíš jsem si namluvil, že musím zůstat věrný našemu poslání. Dlouho jsem byl přesvědčen, že nikdo nemá potuchy o tragédii, jakou prožívám.

Ale měsíc nato si mě dal zavolat ředitel.

„Nevím, zda je vám něco známo o zásadách povýšení v našem povolání,“ začal.

O tom jsem skutečně nic nevěděl. Ředitel pokračoval:

„Občas podrobujeme jednotlivé zaměstnance detailnímu pozorování. Vy jste v poslední době dokázal něco, co vás predestinuje pro převzetí některé z nejvyšších funkcí v našem Institutu.“

Ředitel se na mě vyčkávavě díval.

„Nevím o čem mluvíte, pane řediteli,“ řekl jsem.

„Nechcete se přiznat,“ usmál se. „Ale my stejně všechno víme. Pozorovali jsme vás v době, kdy jste vedl případ Slit. Jste skutečně oddaný pracovník. A teď bych se chtěl vrátit k zmíněnému povýšení. Odedneška přebíráte vedení sekce Politici a současně se stáváte řádným členem nejvyšší rady. A ještě něco,“ poklepal mi po rameni, „neberte si to tolik k srdci, tamto děvče skutečně není jediné na světě. Máte přece v Institutu tolik kolegyň!“

A uplynula další léta. Založil jsem rodinu, několikrát jsem povýšil, měl jsem už velkou rutinu. Když mi bylo třiapadesát, stal jsem se generálním ředitelem Institutu. K mým povinnostem patřilo teď mimo jiné vybírat nové zaměstnance ze stovek mladých lidí. A tímto způsobem se dostal do našeho malého uzavřeného světa Martin Lehotský. Když jsem dva roky nato prováděl kontrolní pozorování mladých zaměstnanců, objevil jsem překvapující problém, který souvisel s Martinovou osobou. Prožíval dilema velice podobné tomu, které jsem před léty musel řešit já sám. Brzy jsem zjistil, že se hodlá zachovat zcela jinak než já – že chce využít Institutu pro sebe. Prozatím jsem mu v tom nebránil. Nebránil jsem mu ani mnohem později, když už některé následky jeho jednání byly neodvratné. Nevím, proč jsem to udělal, asi proto, že se dotkl jakýchsi pocitů, které ve mně dřímaly, vzdoru, touhy po vzpouře. Martin se mstil za ty všechny, kteří se tak jako já podrobili všemocnosti Institutu.

Martin jednal nekompromisně. Prvním jeho přestupkem bylo, že úkoly prováděl naruby. Ale s tím se nespokojil. Jednoho dne jsem zjistil, že věnuje dlouhé hodiny psaní dopisů. Přesvědčil jsem se, že všechny obsahují téměř stejný text a že jsou adresovány našim chráněncům. Jistě nemáte tušení – psal Martin – čím se zabývá Institut A. Určitě Vás to překvapí, zabývá se totiž mimo jiné Vámi. V našich rukou jste jen docela obyčejnou loutkou vycpanou znalostmi. Za všechny své úspěchy vděčíte jedině naši intervenci, bez ní byste byl (a) ničeho nedosáhl (a). V několika tisících dopisů následoval pak podrobný popis naši činnosti. Martin si byl vědom, že samy dopisy nestačí, adresáti je přece mohli považovat za kousek nějakého blázna. Brzy zatáhl do celé té záležitosti i tisk, jak to udělal, to věděl jen on. V den, kdy zveřejnil první články, se o Martinově zradě dověděli všichni zaměstnanci Institutu, ale nikdo ho neodsuzoval. V celém Institutu panovalo podivné mlčení, ovzduší tiché solidarity s tím zločincem. Bylo to potvrzení skutečnosti, že Martinův pokus o zničení Institutu byl odedávna snem všech jeho zaměstnanců.

Míjely dny. Vřava kolem Martinovy aféry vrcholila. Ve všech novinách se objevovaly útočné články. Četné dopisy čtenářů byly naplněny hlubokým pobouřením. Nejčastěji se protestovalo proti porušení základního práva jednotlivce na osobní svobodu. Martinovi adresáti se cítili ztrapněni, že Institut tak dalece zasahoval do jejich soukromého života. Radši bych trpěl – napsal jeden ze známých vědců – než se stal zdánlivě šťastnou obětí této hanebné instituce. Kdo teď vlastně jsem? Co reprezentuje moje údajná osobnost? Bylo mi odebráno základní právo člověka na samostatné a úplné určení vlastního stanoviska. Lidé odpovědní za Institut to vysvětlují snahou o vytvoření lepších životních podmínek pro společnost jakožto celek. Ale cožpak si neuvědomují, jak strašně ožebračili duševní život tisíců lidí tím, že je proměnili v dobře namazané stroje? Jsem přesvědčen, že způsobené ztráty daleko převyšují prospěch plynoucí z činnosti Institutu.

Takových dopisů přibývalo. Lidé žádali, aby vláda činnost Institutu okamžitě zastavila. Neschopnost kompetentních ministrů nakonec vyvolala veřejné demonstrace. Dav nejvýznačnějších lidí obléhal Institut po několik dní. Nakonec zaútočil. Nepokoušeli jsme se bránit, asi proto nás nechali na pokoji. Ničili jen budovy a jejich zařízení.

Sám jsem se musel divit tomu, že když jsem viděl, jak tisíce rukou ničí, oč jsem se dlouhá léta staral, nepociťoval jsem žádnou lítost. Naopak, cítil jsem, že mě něco spojuje s těmi lidmi, které jsem až dosud neměl rád. Veškerou nedoceňovanou činnost v jejich prospěch jsem prováděl jedině z povinnosti. Ale teď jsem pochopil, že k nim vlastně patřím i já. Váhal jsem už jen chvíli, a pak jsem vší silou praštil židlí do nejbližší skříně, která byla ještě celá.

EDMUND WNUK-LIPIŃSKI

Záchranná výprava

Corx měl za sebou už skoro půl hodiny letu. Závratnou rychlostí se točící vrtule viroletu protínaly zrádnou atmosféru té záhadné planety. Dát si zvláštní pozor na dýchání. Všechny místnosti hermeticky utěsnit. Nehnout se bez kyslíkové masky. Atmosféra připomíná úplně přesně složení obyčejného rozveselujícího plynu. Kromě toho je v ní ještě několik nezjištěných chemických sloučenin, které by mohly být jedovaté, opakoval si mechanicky nejdůležitější instrukce. V dolním okénku kabiny se jako na obrazovce špatně vyladěného televizoru pomalu přesouvaly rozmazané obrysy nepravidelně rozsetých ostrůvků. Z výšky pěti kilometrů vypadaly jako velikánské brambory, které tam rozsypala neopatrná ruka.

Lehkým pohybem páky začal stahovat stroj dolů. Po chvíli už bylo vidět jemné vrásky na dosud hladkém povrchu vody, jež se prostírala kolem dokola až po obzor.

To už je třetí záchranná výprava, řekl si v duchu líně. Každá nová expedice má zachraňovat větší a větší počet lidí. My už jich máme zachránit deset. Ti po nás patnáct.

Nejhorší je. že nevíme, před čím je máme zachraňovat – a jestli je vůbec koho zachraňovat.

Všechno začalo tím, že průzkumná loď Výzkumného galaktického centra přestala právě v blízkosti této planety reagovat na jakékoli signály. Přestože ji několik dnů tvrdošíjně volali na havarijní vlně, nikdo už neodpovídal. Centrum se rozhodlo vyslat raketku Galaktické záchranné služby. Ta hlásila, že dorazila k cíli. ale pak už se neozvala. Totéž se stalo i s druhou raketkou, vyslanou o týden později.

Přípravy na třetí výpravu trvaly skoro měsíc. Záchranná loď byla vybavena nejnovějším zařízením, jakým v tu dobu technika disponovala. Posádku vybrali z nejzkušenějších kosmonautů, kteří už prodělali nejedno nebezpečí. Od zahájení výpravy platila pro všechny její účastníky disciplína třetího stupně opatrnosti (záchranná konvence má celkem čtyři stupně – nejvyšší z nich, ten čtvrtý, zakazuje lidem opustit mateřskou loď, všechny práce venku provádějí automaty, třetí stupeň je naproti tomu nejvyšším stupněm opatrnosti, kdy smějí jednat lidé).

Virolet se konečně octl nad ostrůvkem, kde rozbili tábor. Corx přistál, nasadil si kyslíkovou masku a otevřel kabinu. Po chvíli kráčel po elasticky se prohýbajícím povrchu k baňatým budovám základny.

„Šéf už na tebe čeká.“ zavolal na něj od dveří Ross.

Moorova kabina byla zatemněna. Bledá zář z obrazovky, po které běžel jakýsi text filmů, házela odrazy na jeho tvář zbrázděnou vráskami. Na mohutném nose se mu perlily droboučké kapičky potu. Když Corx vešel dovnitř, šéf se zeptal, aniž otočil hlavu:

„Něco nového?“

„Na to bych se mohl zeptat zrovna tak já tebe,“ odpověděl.

„Pro jistotu si prohlédneme tvé pásky,“ natáhl Moor za sebe ruku, do které mu Corx vložil cívky automaticky vyvolaných filmových negativů.

Za chvíli se na obrazovce začala přesouvat krajina, kterou Corx předtím pozoroval během letu. Obrazovka však poskytovala víc detailů, než zaznamenala jeho paměť. Způsobily to značně zvětšující teleobjektivy a schopnost filmu reagovat na infračervené paprsky.

S infračervenými paprsky spojovala expedice největší naděje. Jestliže ti, které hledají, jsou ještě naživu, pak by je důkladné fotografování povrchu planety mělo přivést na jejich stopu.

Moor teď zastavil pásek, přetočil ho kousek nazpátek a pustil znovu, zpomaleně. Corx ucítil na svém rameni šéfovu zaťatou ruku a za chvíli nato uslyšel jeho klidný hlas:

„Podívej, tady je zdroj záření. Buď přírodní, což je spíš nepravděpodobné, nebo umělý. To by mohli být oni. Kde to je?“

„Čtverec F5.“

„Hned tam poletíš. Vezmi si s sebou Rosse.“

Corx vstal a vyběhl z kabiny.

„Rossi, letíme!“

„Kam?“

„Potom ti to všechno vysvětlím!“

Ross strhl z věšáku svou masku a vyběhl za Corxem.

Za několik desítek sekund je virolet nesl výš a výš. Budovy základny se zmenšovaly, až nakonec úplně zanikly v nerovném terénu ostrůvku.

„Kam letíme?“ vyptával se netrpělivě Ross.

„Ve čtverci F5 jsem objevil nějaký zdroj tepla.“

„Myslíš, že to jsou oni?“

„Nemyslím si vůbec nic,“ odsekl. „Musíme to prostě zjistit.“

Ross se trochu urazil a už se na nic nevyptával. V kabince nastalo mlčení, bylo slyšet jen šumění motoru, který pracoval na plné obrátky.

Za necelých deset minut se přiblížili ke čtverci F5.

„Tamhle je to,“ ukázal Corx na největší ostrov z těch, které viděli.

Virolet šel níž.

„Zdroj záření byl na severovýchodním okraji téhle brambory.“

Ross se pozorně rozhlížel, kde by našel nějaké slušné místo na přistání.

„Asi tamhle,“ ukázal na maličký kousek poměrně rovné půdy.

„Dobře.“ Corx silně stlačil páku a virolet začal klesat ještě rychleji.

„Corxi, podívej se!“ zvolal náhle Ross.

Nad celým ostrovem se začaly vytvářet malé, ale zřetelné víry nějaké bělavé páry.

„To je zajímavé,“ zabručel Corx. „Jako by se něco z té půdy vypařovalo.“

Ross zapnul rádio a hlásil základně, co spatřili. Na Moorův příkaz měl Ross dojít ke zdroji záření a Corx zatím udržovat stálé rádiové spojení.

Virolet zůstal chvíli nehybně viset ve vzduchu. Corx se podíval na měřič infračervených paprsků. Střelka se zastavila na čísle 1.

„Jsme ve vzdálenosti jednoho kilometru vzdušnou čarou od zdroje záření,“ řekl. „Chvíli tu budeme kroužit, odtud budeme mít pozorování snazší.“

Přepnul virolet na automatické řízení. Stroj okamžitě zamířil nad pobřeží ostrůvku, jehož povrch byl v tomto místě značně zvlněný.

„Jsou tam, jsou!“ vykřikl Ross.

„Vždyť je vidím,“ odvětil Corx klidně. „Takže se nebudeš muset namáhat daleko.“

„Co se k čertu stalo s jejich mašinami?“

„A co s jejich šatstvem?! Mám dojem, že jsou úplně nazí!

„Naštěstí se hýbají, a to dost čile. Podívej, dávají nám nějaká znamení!“

„Ano, jsou to oni. Ale kam se poděly všechny jejich věci? A proč si svlékli šaty?“ divil se Corx. „Kromě toho nevidím nic, čím by se tady člověk mohl živit. To jedli vzduch, nebo co?“

„Třeba je ten ostrov jedlý?“ napověděl mu Ross, sám si nepříliš jist svou hypotézou.

„Přistáváme,“ řekl Corx spíš základně než svému druhovi.

„Podívej!“ zvolal zase Ross. „Jak skáčou, jak mávají rukama! Ty jejich pohyby jsou tak nějak divně naléhavé. Kdybychom neměli co dělat s trosečníky, tak bych si myslel, že nám chtějí zabránit v přistání. Snad se nezbláznili, co myslíš?“ otázal se starostlivě.

„Jistě sis všiml, že tahleta hlíza,“ ukázal Corx na ostrov pod nimi, „vypadá trochu jinak než ty, se kterými jsme měli co dělat až dosud.“

Čím víc se virolet blížil k přírodní přistávací ploše, tím víc vířilo ve vzduchu té bílé páry. Neuspořádaný hlouček lidí se zastavil na okraji miniaturní náhorní roviny.

„Přistáváme,“ opakoval bůhvíproč Corx.

Virolet se ještě na moment zastavil a pak se lehce dotkl půdy. Jen se to stalo, zmocnil se celé lodi ten vířící mrak a oddělil ji od čekajících trosečníků.

„Nic nevidím! Bílá…“ vykřikl Corx. Nic víc dodat nestačil, protože to, co spatřil, mu na chvíli vzalo řeč. Celý virolet totiž náhle začal mizet asi tak, jako když se cukr rozpouští v horké vodě. Kyslíkové láhve, které se také rozpouštěly, s hlubokým povzdechem vypustily do atmosféry veškerou zásobu plynu.

Za chvíli stáli oba dva zcela nazí uprostřed zbytků rychle mizícího podvozku jejich stroje. Corx si uvědomil, že prsten, který nosil na malíku levé ruky, je také pryč.

Protože necítil na obličeji kyslíkovou masku, zadržel dech, ale bylo mu jasné, že to dlouho nevydrží. Hrdlo se mu sevřelo hrůzou. Jeho plíce se prudce začaly domáhat čerstvého kyslíku. Všiml si, že i Ross má potíže s dýcháním. Bílá pára pomalu klesala. Bude nejlepší s tím skoncovat co nejrychleji, pomyslel si a nadýchl se z plných plic. Stačil si ještě povšimnout, že Ross udělal totéž, a najednou pocítil úžasnou veselost. Začal se řehtat na celé kolo, chvíli se svíjel a halekal smíchy, a potom se svalil na pružnou měkkou půdu ostrůvku.

Když se za nějakou dobu probral, zjistil, že je obklopen skupinou zrovna takových naháčů jako on sám. Koutkem oka zahlédl Rosse, jak se líně protahuje.

Z kruhu mlčících postav vystoupil muž, ve kterém Corx poznal kapitána první záchranné rakety. Kapitán řekl, a ani přitom příliš nepřemáhal ironický tón:

„Vítáme vás na zemi Organičníků.“

„Na jaké zemi?“ nerozuměl Corx.

„Na zemi Organičníků.“

„Dobrý den,“ pravil Ross stručně. „Nevíš náhodou, co se stalo s naší mašinou a s tím vším, co jsme měli s sebou?“

„To všechno se rozplynulo,“ udělal kapitán gesto, jaké může udělat člověk, který nepozoruje záhadný jev poprvé. „Prostě se to rozplynulo ve vzduchu. Já vím. že za normálních podmínek bych se takovými slovy zesměšnil,“ dodal, když viděl Corxovu jako obvykle skeptickou tvář. „Jenomže tenhleten ostrůvek se na rozdíl od všech ostatních na této planetě vyznačuje tím, že se tu všechny neživé předměty okamžitě rozkládají na prvočinitele a ty zas na atomy, které odnáší atmosféra. Jinak si to, co se tady děje, vysvětlit nedovedu.“

„Z čeho žijete?“ zeptal se jako obvykle praktický Corx.

„Ze vzduchu, doslovně ze vzduchu… Zřejmě obsahuje nějaké sloučeniny, které lidé neznají. Pouhé dýchání úplně stačí k tomu, abychom své organismy udrželi při životě. Trčíme tu už přes dva měsíce a dosud nebyl nikdo z nás ani hladový, ani unavený, ani nemocný… Vy se jistě také cítíte dobře, že?“ pohlédl na ně zkoumavě, jako kdyby na nich hledal nějaké chorobné příznaky.

„To je fakt, to je fakt,“ přitakal honem Ross. „Ale řekněte nám, přátelé, jak se odtud dostaneme?“

„To nevím,“ rozhodil kapitán bezradně ruce. „Pochybuju, že by někoho napadlo vytáhnout nás odtud, aniž by tu přistál. Stačil by docela obyčejný žebříček, který by se nedotkl půdy.“

„Budou nás hledat. Základna ví, kde jsme. Další přiletí každou chvíli,“ řekl vzrušeným hlasem netrpělivě Corx.

„V tom případě nás tu bude zas o pár víc.“

„Nemohli bychom tu sestavit nějaký výstražný nápis?“ poznamenal Ross.

„Zkoušeli jsme to, ale ta zatracená houba se nedá roztrhnout holýma rukama, asi taky bude živá. Na celém ostrově není jediný ostrý předmět. Uvažovali jsem o tom, že sestavíme nějaký živý nápis z nás samých, ale zatím je nás málo. Musíme čekat na další. Některá nová záchranná výprava nás snad přečte.“

„Proč se dosud nikdo nepokoušel doplavat na jiný ostrov?“ zeptal se Ross. „Ty druhé brambory třeba nemají takové podivné vlastnosti.“

„I to jsme zkoušeli,“ řekl s mírným důrazem kapitán. „Jenomže to svinstvo se přeplavat nedá,“ ukázal na olejovitou hladinu kolem ostrova. „Pořád to člověka vyhazuje zpátky na břeh.“

„Tak budeme čekat?“ otázal se Corx.

„Nic jiného nám nezbývá,“ odpověděl s důrazem kapitán.

Corx se podíval směrem, odkud před chvílí přiletěli. Jeho citlivé ucho zaslechlo tichý hukot motoru. Blížil se další virolet…

KRZYSZTOF W. MALINOWSKI

Transformace

Zavřel oči, aby líp slyšel.

Bylo ticho. Ještě nepřicházeli.

Uvelebil se pohodlněji. To bude stačit. K dokončení potřebuje přece už jen pár minut…

Začal zase rychle psát. Rychleji! Stihnout to! Byl vždycky rozčilený, když se blížil prostředek dne. Dne?

Tamti přicházeli v tuto dobu – Vypouklý a ten druhý, co měl obličej jako sud. Nenáviděl je, vzali mu vždycky všechno, co udělal. Prohledávali psací stůl, postel, dokonce i jeho samého. Přicházeli shora, z oválných dveří pod neforemnou kopulí stropu, a těmi hroznými kachními kroky se kolébali rovnou k němu. A rostli… Rostli mu před očima.

Předtím se pokoušel utíkat, někam se schovat. Ale brzy zjistil, že ho vždycky bez potíží najdou. Ani ho nepronásledovali, když zoufale pobíhal po tom podivném příbytku, který k němu pokaždé nečekaně skláněl své mnoholisté stěny jen proto, aby za chvíli otevřel jakýsi iluzorní úzký průchod, nevedoucí nikam. V takových chvílích klidně čekali, až se unaví, až boj vzdá a někde padne – s několika listy papíru zoufale sevřenými v rukou.

Ne, teď už neutíká. Umínil si, že je bude schovávat. Tak, aby je nenašli, aby si mysleli, že nic neudělal, že ještě nic nevypočítal.

Zas na chvíli přerušil psaní a přimhouřil oči. Ticho trvalo. Tak honem.

Rovnici vyřešil úplně hladce. Viděl zřetelně před očima ty tři veliké masivní koule. Hvězdy. Nebo černé díry. Kvazary. Kvazary?

Ne, to nebylo důležité. Důležité je, že právě ony nadýmají černou pustinou vesmíru. Kolem nich vířící prostor, strašlivě zkřivený gravitací koulí, se rozbíhá donekonečna, a teprve tam se pomalu narovnává, jakoby vyhlazuje. Stačilo to jen zapsat. Kdyby měl víc knih, víc materiálu… Oni neměli ponětí, co potřebuje. To, co mu dali, nebylo k ničemu, bylo to zpotvořené, nenormálně zkonstruované – ten degenerovaný nábytek, stěny fantasmagorických tvarů, deformovaný ovál dveří, které visí někde u stropu, jenž se na obou koncích místnosti sbíhá s mírnou křivkou podlahy. Jdou!!

Vyskočil ze židle a honem sbíral archy papíru. Chytil je všechny, v panice držel před sebou a jako každý den začal zoufale hledat nějakou skrýš, aspoň štěrbinu, kam by je před Nimi mohl ukrýt. Běžel, neohlížeje se už na pohyblivé stěny, které se nečekaně začaly sbíhat, ale v posledním okamžiku se zase rozestoupily. Běžel tam. kde se měkce stýkaly hladké vypoukliny stěn stropu a podlahy. Nikde žádná štěrbina, ba ani záhyb, kam by mohl zastrčit pár pomačkaných listů. Konec.

Klesl na zem, schoulil se. tiskl ke studené podlaze, čekal a přitom cítil, jak ho stěna z obou stran jemně bere za ramena. Teď už zřetelně slyšel kroky, předtím tlumené. Bylo jich mnoho. Věděl, že Jich přicházejí celé desítky a že stojí tam za těmi dveřmi. Ale dovnitř vždycky vcházejí jen dva. DVA.

Zpod obočí vzhlédl nahoru. Ovál se najednou proměnil v černou díru. V černou díru!… Černou díru…! Slova mu v hlavě bušila do taktu pulsujícího oválu.

Vstoupili dovnitř.

Nejdřív Vypouklý a za ním ten druhý, Sudovitý. Díval se, jak k němu pomalu, beze spěchu sestupují a o něčem se spolu baví. Vypouklý přistoupil ke stolu a strčil ruku do zásuvky. Potom se obrátil k Sudovitému a oba vykročili ke Gravesovi. Spatřil najednou těsně před sebou, těsně před očima obrovskou pěticípou hvězdou. Tamten něco řekl, ale Graves mu přece nerozuměl. Jak Jim měl vysvětlovat, že Jim nerozumí, že neví, co od něho chtějí?! Začal křičet, aby mu dali pokoj, že si vyprošuje, že Jim nic nedá! Ze chce klid a knihy, že chce, aby ho nechali v klidu pracovat!

Vypouklý ho neposlouchal. Chytil ho za loket a vyrval mu z ruky pomačkané listy papíru.

Schoulený Graves s odporem stáhl ruku zpět a strnule se díval, jak Vypouklý těmi podivnými hadími pohyby rukou listuje v popsaných papírech a něco říká Sudovitému. Otočili se a odešli nahoru.

Zoufale, ze všech sil udeřil hlavou do zdi. Tlumené zakňučení vzteky, bolestí a bezradností bylo přehlušeno bouchnutím dveří.

Měl rád soumrak. Přinášel klid. V tu dobu už nikdo nepřicházel. Mohl aspoň klidně pracovat – byla to jeho jediná zábava. Chodit ven nesměl – střežili ho jako oko v hlavě. Párkrát se Je pokoušel přelstít, vylézt tam nahoru a otevřít ty prapodivné dveře, které se mu mnohotvárně měnily před očima, když se k nim blížil.

Zbývalo jedině okno – veliké nažloutlé okno s tím věčně stejným obzorem, zahnutým vzhůru a prázdným. Byl vždycky mlhavý a zakouřený, i když svítilo slunce. Večer býval naštěstí svěžejší a klid a ticho mu dovolovaly pracovat.

Zamyšleně se podíval z okna. Nebýt těch dvou, udělal by práce mnohem víc. Jenže Oni mu neustále rvali z rukou částečné výpočty a on je pak většinou musel počítat znovu, někdy celé. Uvažoval o obecné teorii transformace pro nelineární rovnice pole. To nejdůležitější už dokázal. Stačilo jen nalézt příslušné, správně zvolené soustavy křivkových souřadnic. No a provést transformaci.

Opět se zamyslel nad svou rovnicí, ale pomyšlení, že až se rozední. Oni zas přijdou a vyrvou mu jeho papíry se vším, co přes noc vymyslí, mu nedopřávalo klidu. Už je měl před očima, slyšel blekotavé, nesrozumitelné fráze vycházející z opuchlých úst zkřivených v neustálé grimase.

Musí se k něčemu odhodlat. A hned teď! Oni jsou chytří, mazanější, než se zpočátku domníval. Ale vždyť věděl hned, od Jejich první návštěvy, že mají nějaký utajený cíl, že Jim nejde o něho. Prozatím ho potřebovali, a tak ho tolerovali. Ale jistě přijde chvíle…

Nenáviděl Je!

Dvěma prsty začal odměřovat malé krůčky po prázdném listu papíru. Co krok, to slabika… Ne… ná… vi… děl. Čtyři-kroky-slabiky. Prsty došel až na konec papíru – a prst natažený k dalšímu kroku zůstal viset nad okrajem stránky. Potom, po chvíli jakéhosi váhání, se prsty nerozhodně vrátily a zase začaly odměřovat stejnoměrné kroky k středu listu.

Soustředěně upíral pohled na procházku prstů. Mohl by Je to naučit. Naučit? Ne! Nic Je učit nebude! Na to přece čekají, číhají na všechno, co vymyslí! Jako supi!!

Mohl by psát šifrou. Nebo nějakou jinou řečí. Počkat – jinou řečí? Jestliže čtou jeho práce, rozumějí i jazyku, kterým píše. Psal nezbytné komentáře. I když jim snad neporozuměli hned, měli dost příležitostí, aby se s nimi seznámili. Co tedy chtějí?

Tohleto očekával, právě tohleto. Už ví, co udělá! Musí to udělat! Nebude pracovat! Bude přemýšlet, uvažovat, ale nebude psát. Ani slovo! Ani jediný vzorec! Musí se přesvědčit, co udělají Oni, když nenajdou ani jediný popsaný kus papíru. Jistě budou chtít… ba dokonce budou muset poznat příčinu. A potom se on, Graves, konečně dozví…

Prsty, jež na chvíli strnuly, zas pokračovaly ve svém putování po bílém papíru.

Ležel, nehybně zíraje před sebe nevidoucíma očima. Čekal… Čekal jako každý den. až přijdou Oni.

Budou hledat a něco přitom žbrblat. Ale dneska nic nenajdou. Nic!

Vytáhl ruce, které měl složené pod hlavou. Prsty se zase vydaly na svou oblíbenou procházku – tentokrát po modré látce kombinézy. Představil si, jak Oni dva, sebejistí a lhostejní, hledají papíry na stole v přesvědčení, že už ho zlomili, že už ho úplně zotročili.

Začal se smát. Zprvu tiše, potom nahlas, na celé kolo. Panečku, to bude legrace, až Vypouklý strčí do zásuvky tu svou měkkou zmijovitou tlapu a začne se hrabat v papírech! Schválně jich tam rozložil spoustu. A až nic nenajdou, určitě se obrátí na něj! Jistě ho oba. Vypouklý i Sudovitý. začnou prohledávat. Určitě. Budou si myslet, že se mu konečně podařilo před Nimi výsledky schovat. Že ho musejí revidovat obzvlášť důkladně.

Jistěže se nechá prohledat třeba celý…

Při tom pomyšlení se s odporem otřásl. Zaťal pěsti. Jen ať si čenichají! Ať s ním třeba cloumají, ať ho ohmatávají těmi hnusnými pětiprstými chapadly a přitom si žbrblají! Někdy míval pocit, že ví, oč Jim jde. V těch zvucích bylo cosi známého.

Vydrží všechno. Čert ho vem, ale vydrží to!

Najednou zvedl hlavu.

Jsou tu!!

Ten charakteristický zvuk. Znal ho už nazpaměť, neomylně ho odlišoval od všech ostatních.

Neklidně se převrátil na bok a chvíli naslouchal. Potom se prudce otočil na druhý bok a zavřel oči.

Ne! Musí vidět, od samého začátku musí vidět, co dělají!

Vyskočil a rozběhl se nahoru k oknu. Tam ho najdou.

Slyšel, jak se otvírají dveře. Potom se ohlédl. Tamti šli jako obvykle rovnou k psacímu stolu. Sudovitý ani dlouho nehledal, jen se rozhlédl a zamířil ke Gravesovi. Zvedl mu paže a začal ho prohledávat. Dělal to stále prudčeji, stále brutálněji… Pak něco řekl Vypouklému. Ten přistoupil blíž a začal s prohlídkou od začátku. Graves stál v pozoru, posledním zbytkem sil snášel odporný dotyk Vypouklého.

Odstrčili ho, až se zapotácel. Dále už to nemohl vydržet – rozběhl se před sebe a schoulil se do rohu místnosti.

A oni, krok za krokem, začali svědomitě prohledávat pokoj. Nebylo vlastně ani kde hledat. Už dávno odstranili z místnosti všechno, co tu mohlo být zbytečné. Kromě lůžka a psacího stolu tu zbyly jen holé stěny.

Čekal. Věděl, že to ještě není konec, že Oni se tak rychle nevzdají. Vypouklý k němu znovu přistoupil a něco zažbrblal. Graves koutkem oka pozoroval, jak za Vypouklým vyrůstá obrovská postava Sudovitého a jak se mu těsně před očima vlní veliká růžová tlapa.

Potom chytil Vypouklý Gravese za ramena a začal s ním s úžasnou silou třást. Gravesovi se chvíli zdálo, že ztratí vědomí – tak to bylo hrozné a nečekané.

Vyděsil se. Ano, hrozné se bál, jako uštvané zvíře. Co od něho čekali?! Co s ním chtějí udělat?

Sudovitý udělal krok vpřed a Gravese napadlo, že jestli se do něho pustí i on, bude s ním konec. Na toho je krátký. Určitě ho umlátí, to čekal už dávno, domýšlel si to, ale pořád ještě tomu nemohl uvěřit. Ano… Zřejmě se ho rozhodli oddělat. Zřejmě už ho nepotřebují…

Začal křičet, strašlivě křičet zplna hrdla skrčeného strachem. Rukama jim ukazoval, že prostě žádnou práci neudělal, že nepočítal, ale že se do toho ještě dnes pustí, že dožene ztracený čas. Cítil, jak mu námahou otéká hlava, jak nabývá, za chvíli bude velká jako balón, zrovna taková jako ta Jejich! Ano, teď už to chápe! Určitě už má taky takovou hlavu… BALÓNOVITOU!!

V hrůze před sebe vztáhl ruce, aby se na ně podíval, jestli se mu neviní, jestli už nejsou taky TAKOVÉ…

Ale oni mu to nedovolili udělat – Vypouklý ho za ně chytil a začal ho táhnout s sebou nahoru. Ne! To Jim Graves nedovolí! Nechce! Slibuje, že bude pracovat – jen ať ho neodvádějí pryč, jen ať ho neodvádějí pryč! Měl by tu umřít tak hloupě, tak nesmyslně?! To ať už je radši TAKOVÝ…

Ale nedbali na něho. Trhl sebou ze všech sil a vyškubl se Jim. Chtěl doběhnout k pootevřeným dveřím, které ho vábily tam nahoře. Najednou ucítil, jak ho chytili za nohy. Upadl a vší silou uhodil BÁNÍ o zem. Ano, byla určitě zrovna taková jako ty Jejich.

„Pryč, vy mizerové, vy vrahouni!!!“

Chraptivě skučel lkajícím hlasem, který se chvílemi křečovitě lámal. A najednou spatřil, jak se černý ovál dveří pomalu vyjasňuje nazelenalým světlem. Za chvíli byl ještě jasnější a přecházel do modra. Nakonec zmatověl, rozplynul se mu v očích a jako by se slil s tou jednolitou lepkavou hmotou, která začala pohlcovat i jeho, Gravese.

Nechtělo se mu otvírat oči – tak příjemné bylo to světlo, které rozžíhalo pod víčky duhové kruhy, rostoucí do nepředstavitelných rozměrů, aby pak znenadání a zcela nepostižitelně pohasly v jediný bod a znovu začaly rozvíjet barevné feérie.

Spal?

Otevřel konečně oči a podíval se před sebe. Strop, bílý. Pohled pomalu putoval k hranici stropu a stěn. Musel trochu sklonit hlavu opřenou o polštář, aby se podíval níž. Proč je to všechno tak hrozně bílé? Jako v nemocnici!

Nadzvedl se na lokty, a teprve v tu chvíli si povšiml, že k pravé, poněkud zdřevěnělé ruce má připojenou hadičku. Kapačka. Měl tedy zřejmě nehodu.

Se zájmem se rozhlédl: skříňka, také bílá, nějaké lahvičky, nástroje, gumičky, trubičky, stojany s matovými láhvemi. A zvonek na stěně vysokého bílého stolku.

O. K. Uvidíme, co to všechno znamená.

Zmáčkl zvonek a položil si hlavu na polštář. Pořádně mu v ní šumělo. Zřejmě to pěkně schytal.

Cekal delší dobu, než za sebou uslyšel šelest otvíraných dveří, kdosi vešel dovnitř. Ohlédl se. Byl to vysoký, dosud mladý muž v bílém lékařském plášti.

Graves se na něho podíval a pokusil se o úsměv. Nepovedl se mu. Potom s nesmírnou námahou zašeptal:

„Kde… kde to jsem?“

Muž k němu přistoupil, jakoby mimochodem se podíval na přístroj s umělou výživou a klidně odvětil:

„Nemluvte, Gravesi. Ještě pár dní, a všechno se dovíte. Teď byste si měl trochu pospat.“

Graves chtěl oponovat, ale neměl k tomu dost sil. Díval se, jak lékař vzal ze stolečku u postele nějakou ampulku, obratně jí odpiloval krček, pak vyňal z lesklé kovové kazety stříkačku a do poloviny ji naplnil opalizující tekutinou. Pístem vytlačil zbytek vzduchu a sklonil se ke Gravesovi.

Slabé píchnutí – a potom se mu po celém těle rozlila příjemná ospalost a zavřela mu víčka, pod nimiž se opět rozžehly duhové kruhy…

Gravese napadlo, že ten chlap, co sedí proti němu, má neobyčejně protivný ksicht. Přestože na první pohled nedělal špatný dojem. Měl protáhlou tvář, skrytou téměř do poloviny za velikými brýlemi v kovových obroučkách. Jeho ruce se štíhlými živými prsty neustále přendávaly něco na stole. Nepříjemný dojem přicházel teprve po chvíli, když si člověk párkrát povšiml toho jeho nepřetržitého rozčilení: pořád uhýbal očima a pořád stahoval tvář do těžko pojmenovatelné grimasy, kdykoli se pokoušel o úsměv.

„Tak co?“ řekl konečně Graves.

„Mno…,“ procedil pomalu ten chlap – a najednou jako by se k něčemu odhodlal, plácl otevřenou dlaní do stolní desky. Potom se zvedl z lenošky a přistoupil ke Gravesovi. Chvíli se na něho díval, ruce zastrčené do kapes“

„To je tak,“ začal. „Je to abych tak řekl choulostivá záležitost. Myslím, že určitě je vám jasné, že jde o zvláštní situaci. Pokud vím. už vás na to připravili, řekli vám, že jste prožil…, abych tak řekl, amnézii. Tedy částečnou amnézii,“ opravil se chvatně, „která dodnes zcela nepominula.“

Graves přikývl. Ano, něco takového mu naznačovali.

„Vy zřejmě ještě nevíte, kdo jsem,“ řekl ten chlap najednou. „Jmenuji se Villard… Pierre Paul Villard.“

Graves vyskočil.

„Kdo? Villard? Snad ne ten od teorie pole?!“

Byl by čekal všechno na světě, ale tohoto člověka nikdy! Villard? Ten legendární, geniální teoretický fyzik, odborník na problémy matematické fyziky? To přece nemůže být on!

Villard zřejmě pochopil, jak strašně je Graves překvapen, protože dodal:

„Myslím, že vás chápu..Ano, já jsem ten Villard. Je vám to snad nepříjemné?“

Graves užasle vyhrkl:

„Tak to vy jste publikoval práci…“

Villard ho přerušil prudkým pohybem ruky:

„Nejsem fyzik. Alespoň ne v tom smyslu, v jakém se to obvykle chápe. Jsem profesor psychiatrie…“

„Psychiatrie?!“ vykřikl Graves a znovu vyskočil z křesla.

„Jen klid, pane Gravesi. Jsem psychiatr, ale ujišťuji vás. že to přímo souvisí s fyzikou. Přemýšlel jste někdy o tom, proč mají fyzici takové potíže s teorií pole? S Einsteinovými rovnicemi pro silná gravitační centra?“

Graves pokrčil rameny.

„Na to se ptáte vy mě? To byste měl nejlíp vědět sám. Jsem horší fyzik než vy.“

Villard se usmál.

„Nebuďte tak skromný. To vy jste přece považován za jeden z nejnadanějších mozků mladé generace.“

Graves si řekl, že už nebude oponovat. Vzmohl se na klid a řekl:

„Já se tedy domnívám, že příčinou je hlavně představivost. Že selhává prostorová představivost. Těžko si přece představit sebejednodušší zakřivené prostory, a proto jakmile počet rozměrů přesáhne dva…“

„No právě,“ přitakal Villard a pokyvoval přitom chápavě hlavou. „O to právě jde. A na to já se specializuji.“

„Na co?“ zeptal se Graves, protože nechápal, k čemu Villard směřuje.

„Na rozvíjení prostorové představivosti.“

„A nejste vy náhodou…“

Villard však Gravese ostře přerušil:

„Nepokoušejte se být ironický, Gravesi. To by vám mohlo uškodit na zdraví…“ Odmlčel se na chvíli, aby výhružka ukrytá v těchto slovech zatím dospěla k adresátovi. Potom pokračoval: „Ale já vám to vysvětlím. Netušil jsem, že u vás paraamnetický proces pokročil tak daleko. Teď už byste měl rozumět, o co jde. Zabývám se schizofrenií, přesněji řečeno určitými jejími aspekty. Mimo jiné poruchami prostorové percepce. Jak jistě víte, poruchy prostorové představivosti, vlastně percepce, protože představivost je zde přece jen druhotným produktem, jaksi získaným – to jsou charakteristické symptomy schizofrenie. Stačí si prohlédnout kresby schizofreniků. A tak jsem si řekl, že toho využiji. Dospěl jsem k názoru, že někteří schizofrenici, u kterých dominují poruchy tohoto typu, by si možná s našimi problémy docela dobře poradili. Samozřejmě při dostatečné znalosti matematického aparátu a za předpokladu, že se u nich nebudou vyskytovat jiné poruchy, které by jim práci znemožňovaly.“

Graves ho přerušil:

„Ale co já s tím vším mám společného, ksakru?!“

„Mnoho, milý pane, mnoho,“ odvětil Villard s obdivuhodným klidem. „Víte, vy jste byl první, abych tak řekl, předmět experimentum crucis. Musel jsem si ověřit výsledky své práce nejen na lidech, kteří si ten obor narychlo nastudovali v době, kdy schizofrenii už měli. Potřeboval jsem především mít člověka zvyklého na fyzikální teorii a dát mu do ruky to, s čím disponují skuteční schizofrenici, tedy maximální prostorovou představivost…“ usmál se Villard. „No a nezklamal jsem se. Vaše výsledky jsou přímo neuvěřitelné a překvapily celý svět.“

Graves cítil, jak mu na čele vyrážejí kapičky studeného potu.

„Jak to? Co znamená skuteční schizofrenici?“

„Pochopil jste mě správně, Gravesi. Vy přece schizofrenik nejste. No, ale s tím jsem si poradil já sám. Víte, v tomhle oboru je medicína už pár let dost dobrá. Máme k dispozici široký rejstřík psychodelických prostředků. Až dosud jich lidé užívali úplně nesmyslně…“

Graves bezradně rozložil ruce.

„To není možné! Já… já bych na něco takového nikdy nepřistoupil.“

Villard poněkud svraštil obočí.

„Proto jsme vás taky nepostavili před takové dilema. Jak jste si jistě povšiml, nedovedl byste říct ani to, kde jste se tu vlastně vzal. Absolutně jsme se s vámi nemohli dorozumět,“ ožil najednou Villard. „Ta vaše posedlost… Jenže to už vás jistě nezajímá!“

Na chvíli se odmlčel a přistoupil ke stolu.

‚Uděláme to takhle. Vy mi teď podepíšete tenhleten papír. To je potvrzení, že jste se dobrovolně podrobil léčení na naší klinice. Z depresivních stavů, to je nemoc všech vědců. A potom vás můj řidič odveze na letiště. Budete doma za půl dne. V pořádku?“

Graves pomalu vstal.

„Villarde… Vy asi nejste normální. Copak si myslíte, že já tyhlety nelidské pokusy nechám jen tak? Na co spoléháte?“

Tón Villardovy odpovědi ho zmrazil. Villard odpověděl klidně, aniž zvýšil hlas:

„Vy jste jako malé dítě. Gravesi. Co byste mi mohl dokázat, prosím vás? Na co se pamatujete? Copak opravdu soudíte, že jsem si tohleto důkladně nepromýšlel? Měl byste mi vlastně být vděčný, že vám vůbec dávám šanci, jak se odtud dostat. Jako prvnímu! Podepište mi radši ten papír. Ledaže…“

Bedlivě pozoroval, jak zlomený Graves přistupuje ke stolu a bere do ruky propisku.

Když si několikrát přečetl prohlášení a konečně je podepsal, zamířil ke dveřím. Villard se odlepil od parapetu a zavolal za ním:

„A moc se nedivte, až vás budou vítat fanfárami! Máte teď za sebou několik vynikajících článků v Mathematical Physics…“

STANISLAW LEM

Sto třicet sedm sekund

Pánové, vzhledem k nedostatku času a nepříznivým okolnostem odchází většina lidí z tohoto světa, aniž o něm pouvažuje. A ti, co se o to přece jen pokusí, těm se z toho zatočí hlava a rozhodnou se věnovat radši něčemu jinému. Já k nim taky patřím. Závisle na mé kariéře se sice rozrůstaly řádky, které mé osobě věnovali ve Who’s Who, avšak ani v posledním, ani v dalších vydáních nebude vysvětleno, proč jsem nechal novinařiny. A právě o tom vám chci vyprávět, i když bych to za jiných okolností určitě neudělal.

Znal jsem jednoho nadaného chlapce, který se rozhodl, že si postaví citlivý galvanometr, a podařilo se mu to až příliš dobře. Přístroj se pohyboval, i když nešel proud, protože reagoval na záchvěvy zemské kůry. Tato anekdota může být mottem k mému vyprávění. Byl jsem tenkrát nočním redaktorem zahraničního servisu UPI. Zažil jsem toho tam moc, mimo jiné automatizaci redigování novin. Rozloučil jsem se se živými sazeči a začal pracovat s počítačem IBM 0161, který byl speciálně uzpůsoben pro redakční práci. Upřímně lituju, že jsem se nenarodil před sto padesáti lety. Můj příběh by byl začínal slovy „svedl jsem hraběnku de…“, a až bych se dostal k tomu, jak jsem kočímu vytrhl z rukou opratě a sám se jal pohánět koně, abychom ujeli vrahům, které si na nás najal žárlivý manžel, nemusel bych vám vysvětlovat, ani kdo je to hraběnka, ani v čem spočívá svedení. Dneska jsme na tom hůř. Počítač 0161 není mechanický sazeč. Je to démon rychlosti, brzděný různými inženýrskými fígly jen proto, aby s nimi člověk udržel krok. Tento počítač nahrazuje deset až dvanáct lidí. Je přímo napojen na stovku dálnopisů, takže to, co naši korespondenti vyťukávají v Ankaře, Bagdádu a Tokiu, se dostává do jeho obvodů všechno najednou. Počítač to třídí a promítá na monitor několik návrhů na strany ranního vydání. Mezi půlnocí a třetí hodinou ranní, kdy je uzávěrka listu, může vyrobit až padesát různých variant. Záleží na redaktorovi, která varianta půjde do stroje. Sazeč, který by měl provést ne padesát, ale jen pět návrhů, jak zlomit číslo, by se z toho zbláznil. Počítač pracuje miliónkrát rychleji než kdokoli z nás, totiž mohl by tak pracovat, kdybychom mu to dovolili. Je mi samozřejmě jasné, že takovýmihle poznámkami ubírám svému vyprávění na půvabu. Co by zbylo z půvabu hraběnky, kdybych neopěvoval její alabastrová ňadra, ale hovořil o jejich chemickém složení? Žijeme v době pro vyprávěče přímo katastrofální, protože to, co se vypráví srozumitelně, je zastaralé harampádí, a to, co se vypráví jako senzace, vyžaduje celé strany encyklopedie a vysokoškolských učebnic. Jenže proti tomuhle prokletí ještě nikdo žádný lék nevynalezl. Přesto byla spolupráce s mým IBM fascinující. Jakmile přišla nová zpráva – a to se odehrávalo v kulaté veliké místnosti, ve které ustavičně ťukaly dálnopisy –, počítač je okamžitě zkusmo zlomil do makety strany. Přirozeně jen na monitoru. To všechno je hra elektronů, světlo a stín. Někdo lituje lidi, kteří přišli o tuhletu práci. Já je nelituju. Počítač nemá ctižádost, neztrácí nervy, když pět minut před třetí chybí poslední zpráva, nemá žádné domácí starosti, nechodí si před prvním půjčovat prachy, nepodléhá únavě ani se nevytahuje, že ví všechno nejlíp, a zejména se neuráží, když se mu to, co zlomil na první stranu, poručí vysázet nonparejem na stranu poslední. A současně je úžasně náročný, chvíli trvá, než to člověk pochopí. Když se mu řekne ,,ne“, je to „ne“ definitivní a neodvolatelné jako tyranův ortel – nemůže přece protestovat! Ale protože se nikdy nemýlí, mají chyby ranního vydání jen jediného autora, a tím je vždycky člověk. Konstruktéři IBM mysleli absolutně na všechno až na tu maličkost, že bez ohledu na to, jak jsou dálnopisy vyváženy a instalovány, vždycky se trochu chvějí, asi tak jako rychlý psací stroj. Následkem toho chvění mají kabely, které spojují redakční dálnopisy s počítačem, tendenci uvolňovat se, až nakonec vypadnou zástrčky ze zásuvek. Stává se to málokdy, asi tak jednou nebo dvakrát za měsíc. Námaha, kterou to od nás vyžaduje, tedy vstát a zastrčit zástrčky nazpátek, je tak nepatrná, že nikdo z nás nežádal o výměnu kontaktů. Uvažoval o tom sice každý z nás, kteří jsme tam mívali službu, ale nikdo pro to nic neudělal. Možná že teď už je vyměnili. Pokud to udělali, nebude se už nikdy opakovat jev, o kterém vám chci vyprávět.

Stalo se to na Štědrý večer. Měl jsem číslo hotové už před třetí hodinou, rád jsem si vždycky udělal aspoň několikaminutového strejčka, abych si mohl oddychnout a zapálit dýmku. Měl jsem příjemný pocit, že rotačka nečeká na mě, ale na poslední zprávu – toho Štědrého večera šlo o zprávy z Iránu, kde bylo ráno zemětřesení. Agentury hlásily jen část korespondentovy depeše, protože po prvním otřesu přišel další, tak silný, že zničil kabelové spojení. Protože mlčel i rozhlas, domnívali jsme se, že rozhlasová stanice je v troskách. Spoléhali jsme na našeho člověka, byl to Stan Rogers, mrňavý jako žokej, čehož nejednou využil k tomu. aby se dostal na palubu nějakého vojenského vrtulníku, kde už nebylo místo, pro něho se ta výjimka udělala, protože nevážil víc než kufr. Na monitoru byla maketa titulní strany s posledním prázdným obdélníkem. Spojení s Íránem bylo nadále přerušeno. Několik dálnopisů sice ještě rachotilo, ale zvuk tureckého jsem poznal vždycky hned. To je věc praxe, člověk se to naučí automaticky. Překvapilo mě, že bílý obdélník zůstává prázdný, přestože by se v něm slova měla objevit tak rychle, jak rychle je vyťukával dálnopis, ale ta pauza nikdy netrvala déle než sekundu nebo dvě. Potom se celý text zprávy, ostatně velmi stručné, okamžitě materializoval. což mě taky překvapilo. Znám ho nazpaměť. Titul byl už hotový. Pod ním běžely věty: „V Sahabádu se dvakrát opakovaly podzemní otřesy o síle sedmi a osmi stupňů mezi desátou a jedenáctou hodinou místního času. Město je v troskách. Počet obětí se odhaduje na tisíc, počet lidí, kteří přišli o střechu nad hlavou, na šest tisíc.“

Zadrnčel zvonek, kterým mě alarmovala tiskárna, byly zrovna tři hodiny. Jelikož tak lakonický text ponechával kousek místa volného, rozředil jsem ho dvěma větami navíc, stiskl knoflík a nechal sjet hotové číslo do sazárny, kde ho hned převzaly linotypy a kde se skládalo, aby mohlo jít do rotačky.

Neměl jsem už nic na práci, a tak jsem vstal, protáhl se a zapálil si dýmku, která mi zhasla. Na zemi jsem spatřil ležet kabel. Vypadl ze zástrčky. Patřil k dálnopisu z Ankary. Právě k tomu dálnopisu, kterého použil Rogers. Když jsem ho zvedal, prolétla mi hlavou nesmyslná myšlenka, že ležel na zemi už předtím, než se ozval dálnopis. Bylo to přirozeně absurdní, jakpak by mi mohl počítač sdělit tuto zprávu, kdyby nebyl spojen s dálnopisem? Přistoupil jsem pomalu k dálnopisu, utrhl papír s natištěnou zprávou a zvedl ho k očím. Hned jsem měl dojem, že zpráva je formulována trochu jinak, ale byl jsem unavený a nesoustředěný jako vždycky v tuhle hodinu a nevěřil jsem své paměti. Znovu jsem tedy počítač zapnul, dal si ukázat titulní stranu a oba texty jsem porovnal. Opravdu se lišily, i když jen nepatrně. Dálnopisový text zněl: „Mezi desátou a jedenáctou hodinou místního času došlo ke dvěma po sobě následujícím otřesům v Sahabádu o síle sedm a osm stupňů. Město je úplně rozbořeno. Počet obětí přesahuje pět set, a počet těch. kteří přišli o střechu nad hlavou, šest tisíc.“

Stál jsem a zíral hned na obrazovku, hned na papír. Nevěděl jsem, co si myslet ani co dělat. Smysl obou textů byl týž až na jediný věcný rozdíl – na počet obětí na životech, protože Ankara jich uváděla pět set, kdežto počítač jednou tolik. Zachoval jsem si normální reflex novináře a okamžitě se spojil se sazárnou.

„Poslyš,“ řekl jsem Langhornovi, ten měl tenkrát službu, „zachytil jsem chybu v íránské zprávě, první strana, třetí sloupec, poslední řádka, správně nemá být tisíc…“

Odmlčel jsem se, protože turecký dálnopis se probudil a začal vyťukávat: „Pozor, Poslední zpráva. Pozor. Počet obětí ze zemětřesení se nyní odhaduje na tisíc. Rogers. Konec.“

„Tak co je? Tak jak to má být?“ volal zdola Langhorne. Povzdychl jsem si.

„Promiň, kamaráde,“ řekl jsem, „žádná chyba tam není, přehlédl jsem se. Všechno je v pořádku. Pusť to tak, jak to je.“

Rychle jsem odložil sluchátko, došel k dálnopisu a přečetl si tu dodatečnou zprávu asi šestkrát. Líbila se mi čím dál tím míň. Měl jsem asi takový pocit, jako by mi pod nohama měkla podlaha. Obešel jsem počítač kolem dokola a prohlížel si ho s nedůvěrou, ve které byla rozhodně i notná dávka strachu. Jak to udělat? Nemohl jsem to pochopit a cítil jsem, že čím déle o tom budu uvažovat, tím méně tomu budu rozumět.

Doma v posteli jsem nemohl usnout. Už z ohledu na duševní hygienu jsem si zakazoval na tu bláznivou historku myslet. Z věcného hlediska to byla konečně maličkost. Věděl jsem, že o tom nemůžu nikomu vyprávět, nikdo by mi neuvěřil. Každý by to považoval za fór, ještě k tomu naivní a hloupý. Převaloval jsem se z jednoho boku na druhý tak dlouho, až jsem si umínil, že si na tu věc posvítím, to znamená, že začnu systematicky zkoumat, jak počítač reaguje na odpojení dálnopisu. Teprve pak jsem pocítil určitou úlevu, aspoň takovou, že se mi podařilo usnout.

Probudil jsem se v dost optimistické náladě a kupodivu i s pocitem, že jsem tu záhadu rozřešil nebo aspoň přišel na něco, co se dalo za řešení považovat.

Dálnopisy se při práci třesou. Při tom jejich chvění vypadávají zástrčky ze zásuvek. Nemůže to být zdrojem náhradní signalizace? Dokonce i já s mými nedokonalými a pomalými lidskými smysly jsem dokázal rozeznat jednotlivé dálnopisy podle jejich zvuku. Pařížský jsem poznal, když se rozjížděl, podle toho, že měl výrazně kovové údery. Je-li tedy přijímač stokrát citlivější, zachytí i ty nepatrné rozdíly, k nimž dochází mezi údery jednotlivých knoflíků s písmeny. Není to pochopitelně možné stoprocentně, a právě proto nezopakoval počítač dálnopisný text slovo od slova, ale trochu ho stylisticky předělal, prostě sám doplnil to, co mu chybělo. Pokud jde o počet obětí, projevil se jako stroj původem matematický. Mezi počtem zbořených domů. denní dobou, kdy došlo k zemětřesení, a počtem obětí na životech musí existovat statistické korelace. Když počítač přeskočil toto číslo, možná že použil své schopnosti bleskového vyčíslení a jeho výsledkem bylo oněch tisíc obětí. Náš korespondent, který nic nepočítal, vyslal číselný odhad, který mu tam na místě sdělili, a když chvíli nato získal informaci přesnější, zaslal opravu. Počítač ho trumfl proto, že se neopíral o zvěsti, nýbrž o exaktní statistický materiál, jehož síla tkvěla v jeho ferritové paměti. Tento logický závěr mě zcela uklidnil.

IBM 0161 není přece jen pasivním sdělovatelem. Když člověk, který obsluhuje dálnopis, udělá pravopisnou nebo syntaktickou chybu, objeví se tato chyba na obrazovce, ale ve zlomku sekundy ji nahradí forma správná. Někdy to nastane tak rychle, že to člověk ani nestačí zaregistrovat a přesvědčí se o provedené opravě, až teprve když srovná napsaný text s textem, který počítač promítl na obrazovku. IBM není ani pouhým automatickým sazečem, protože má spojení s počítačovou sítí jak agentur, tak knihoven a lze od něho žádat údaje, kterými se dají okamžitě obohatit příliš hubené zprávy. Zkrátka všechno jsem si to krásně vysvětlil, přestože jsem měl nadále v úmyslu provést pár dalších malých pokusů na vlastní pěst, jen co zas budu mít službu, ale umínil jsem si, že nebudu nikomu vyprávět ani o nich, ani o té štědrovečerní historce: protože to bude rozumnější.

Příležitostí jsem měl dost. Už za dva dny jsem opět seděl v sále zahraničního servisu, a když začal Bejrút vysílat zprávu o zmizení ponorky ze šesté flotily ve Středozemním moři, vstal jsem, a aniž jsem spustil pohled z obrazovky, na které se bleskově objevovala slova textu, vytáhl jsem nenápadným plynulým pohybem zástrčku ze zásuvky. Text se na zlomek sekundy přestal rozrůstat, ale zůstal na monitoru, přerušen v polovině slova, jako kdyby překvapený počítač nevěděl, co si počít. Toto zaváhání však opravdu trvalo jen okamžik. Skoro hned nato začala na bílém pozadí naskakovat další slova a já je horečnatě srovnával s textem, který vyťukával dálnopis. Opakovalo se to, co už jsem znal – počítač uvedl dálnopisnou zprávu poněkud jinými slovy: „mluvčí šesté flotily prohlásil“ místo „řekl“, „pátrání pokračuje“ místo „nebylo dosud skončeno“. Oba texty se lišily ještě několika takovými maličkostmi.

Je zajímavé, jak snadno si člověk zvykne na něco zvláštního, pokud rozluští mechanismus té zvláštnosti – anebo pokud se mu aspoň zdá, že ho rozluštil. Už jsem měl pocit, že si s počítačem hraju jako kočka s myší, že ho dokážu doběhnout, že jsem pánem situace. Maketa čísla měla ještě četné lysinky, a texty, které měly ta bílá místa zaplnit, přicházely teď, v informativní špičce, po několika najednou. Vyhledával jsem postupně příslušné kabely z jejich změti a vytahoval ze zdi jednu zástrčku po druhé, až jsem jich držel v ruce šest nebo sedm. Počítač klidně pracoval dál, přestože už nebyl spojen s žádným dálnopisem. Zřejmě rozlišuje vyťukávaná písmena a slova podle chvění, řekl jsem si, a co nereprodukuje okamžitě, to získá bleskurychlou extrapolací nebo jinou svou matematickou metodou. Choval jsem se jako v transu. Soustředěně jsem čekal, až se ozve další dálnopis – a když se rozběhl římský, zatáhl jsem za kabel tak prudce, že současně vypadla i druhá zástrčka, ta, kterou šel proud do dálnopisu, a tak se přirozeně odmlčel. Užuž jsem vykročil, abych zástrčku zastrčil do zásuvky, ale nedalo mi to a pohlédl jsem předtím na monitor.

Římský dálnopis byl mrtvý, ale počítač klidně zaplňoval místo, které bylo určeno pro italskou vládní krizi „těsně před uzávěrkou“. Se zatajeným dechem a s pocitem, že se zas děje něco divného s podlahou a mými koleny, jsem došel k obrazovce a nevinná slova „jmenoval předsedou vlády Battista Castellaniho…“ jsem četl jako depeši z onoho světa. Honem jsem spojil římský dálnopis s kabelem hlavního přívodu, abych mohl oba texty porovnat. Ano, teď už byly rozdíly mezi nimi daleko větší, ale počítač se neodchyloval od pravdy, tedy od obsahu zprávy. Ministerským předsedou se skutečně stal Castellani, avšak tato věta se vyskytovala v jiném kontextu a o čtyři řádky níž než na monitoru. Vypadalo to, jako když dva novináři, kteří se dozvědí stejnou zprávu nezávisle na sobě, zredigují její text každý po svém. S podlamujícími se koleny jsem se posadil, abych se ještě naposled pokusil zachránit svou hypotézu, ale už jsem cítil, že to bude pokus marný. Veškerá má racionalizace se v mžiku zřítila. Jak by taky mohl počítač dešifrovat záchvěvy dálnopisu, který byl hluchý a mrtvý? Nemůže přece zachytit záchvěvy toho dálnopisu, na který píše v Římě náš korespondent! Zatočila se mi z toho hlava. Kdyby byl v tu chvíli někdo přišel, bůhvíco by si byl o mně pomyslel – celý mokrý, s roztěkaným pohledem a s otepí kabelů ve zpocených rukou jsem asi vypadal jako zločinec přistižený při činu. Měl jsem pocit jako myš, kterou zahnali do kouta, a taky jsem jako zoufalá myš reagoval – začal jsem honem odpojovat všechny dálnopisy, až po chvíli ustalo ťukání posledního z nich a já zůstal v absolutním tichu se svým počítačem. A pak se stala divná věc, snad ještě divnější než to, co se dělo až dosud. Přestože maketa čísla nebyla ještě zaplněna, přírůstek textů zjevně poklesl. Ba co víc. v novém zpomaleném tempu se objevovaly věty bez konkrétního obsahu, jalové, prostě takzvaná omáčka. Hodnou chvíli zalézaly ještě šňůrky řádků na svá místa na monitoru, ale nakonec znehybněly – všechny. Několik textů teď mělo absurdně komický ráz, byla tam noticka o fotbalovém zápase, ve které místo výsledku figurovala prázdná fráze o statečnosti hráčů obou mužstev. Další zprávy z Íránu končily konstatováním, že zemětřesení je jev kosmický, protože se vyskytuje i na Měsíci. Nemělo to ani hlavu, ani patu. Záhadné zdroje, z nichž počítač až dosud čerpal exaktní inspiraci, vyschly.

Mým hlavním úkolem bylo přirozeně zlomit číslo, a tak jsem tedy v maximálním spěchu zapnul dálnopisy a o tom, co se přede mnou odehrálo, jsem mohl uvažovat až teprve po třetí hodině, kdy se rozjela rotačka. Věděl jsem, že nebudu mít klid, dokud nepřijdu na příčinu té fascinující exhibice obratnosti s neméně fascinujícím koncem. Laikovi se ze všeho nejdřív nabízí myšlenka, že by bylo nejlepší se na to zeptat počítače samého, když je tak chytrý a současně tak absolutně poslušný, ať prozradí, jak pracoval, díky jakým mechanismům, když byl odpojen, a ať prozradí i to. co tu jeho práci pak zastavilo. Tuto myšlenku nám nasadily do hlavy populární báchorky o elektronických mozcích. S počítačem se přece nedá hovořit jako s člověkem a není rozhodující, jestli je chytrý nebo hloupý. Není to přece osoba! Stejně dobře bychom mohli očekávat, že nám psací stroj řekne, kde a jak ho máme opravit, když se porouchal. Počítač přetváří informaci, k níž nemá žádný rozumový vztah. Věty, které vyplivuje, jsou jako vlaky, které jedou po kolejnicích skladby. Když vykolejí, znamená to, že v něm cosi správně nefunguje, ale on o tom neví, a to z toho prostého důvodu, že o počítači lze říkat „on“ jen jako o lampě nebo stolku. Náš IBM uměl samostatně formulovat a přeformulovávat texty stereotypních zpráv, nic víc. O tom, jakou váhu jednotlivé texty mají, musí vždycky rozhodovat člověk. IBM dokázal zkompilovat dvě informativně se doplňující zprávy v jednu nebo vybrat frazeologický úvod k čistě věcnému textu, například k depeši, dík hotovým vzorům takových postupů, jichž měl v sobě zaznamenány statisíce. Ten úvod odpovídal obsahu depeše jen díky tomu, že IBM prováděl její statistický rozbor a vychytával takzvaná klíčová slova. Jestliže se tedy v depeši opakovaly termíny „branka“, „trestný“, „soupeřovo mužstvo“, vybíral něco z repertoáru sportovních závodů. Počítač je stručně řečeno jako železničář, který dovede správně přehodit výhybku, spojovat vagóny a posílat vlaky správným směrem, přestože nezná jejich obsah. Vyzná se v druzích slov, vět a frází, často vnějškových, těch, které podléhají matematickým operacím analýzy a skladby. Nemohl jsem tedy od něho očekávat žádnou pomoc.

Tu noc jsem strávil doma bezesnou, v úvahách. V práci počítače jsem konstatoval tuto pravidelnost: čím déle byl odpojen od informačních zdrojů, tím hůř zprávu rekonstruoval. Připadalo mi to dost pochopitelné, uvážíme-li, že pracuju v žurnalistice přes dvacet let. Jak víte, redakce takových dvou vysokonákladových týdeníků jako Time a Newsweek jsou na sobě zcela nezávislé. Při redigování jednotlivých čísel mají společné jen to, že se nacházejí na téže planetě a v analogickém čase disponují stejnými zdroji informací. Navíc se obracejí k stejnému čtenářstvu. Proto nemůže překvapovat podobnost mnoha jejich článků. Tato podobnost plyne z dokonalého přizpůsobení trhu, jehož dosáhly oba rivalizující týmy. Umění psát přehledy událostí v jedné zemi nebo v rozsahu jednoho týdne na celé zeměkouli, tomu se lze naučit, a jestliže pisatelé zaujímají podobné hledisko – hledisko novinářské elity Spojených států – mají podobné vzdělání, analogické informace a operují jimi tak, aby dosáhli u čtenáře maximálního efektu – pak není divu, že texty, sestavované nezávisle a rovnoběžně, připomínají někdy dvojčata. Tato podobnost nejde nikdy tak daleko, aby stejné byly celé věty, avšak zorný úhel, tón, intenzita afektace, rozložení akcentů, zvýraznění určitých drastických detailů, kontrapunktické vyhranění vlastností – například v portrétu nějakého politika – čili to všechno, co má upoutat čtenářovu pozornost a co mu má vsugerovat, že dostává vynikající informace z nejlepšího pramene, představuje arzenál triků každého zkušeného novináře. V jistém smyslu byl náš IBM „maketou“ takového reportéra. Znal příslušné metody a triky, a tedy uměl to, co každý z nás. Dík rutině, která do něho byla naprogramována, se stal géniem působivé frazeologie, šokující sestavy údajů, jejich nejvhodnější expozice. Tohle všechno jsem věděl, ale věděl jsem i to, že jeho koncert se tímto způsobem vysvětlit nedá. Jak to, že byl tak schopný, i když byl odpojen od dálnopisů? A proč ta jeho schopnost trvala tak krátce? Proč potom začal blábolit? Ještě jsem si dělal iluze, že na tyto otázky dokážu najít odpovědi sám.

Před příští službou jsem zatelefonoval našemu korespondentovi v Rio de Janeiru a požádal ho. aby nám na začátku nočního servisu poslal kratičkou falešnou zprávu o výsledku utkání v boxu Argentiny s Brazílií. Měl uvést všechna vítězství Brazilců jako argentinská a naopak. V době našeho rozhovoru nemohly být výsledky známy, utkání mělo začít pozdě večer. Proč jsem se obrátil právě na Rio? Protože jsem žádal o službu, která byla z profesionálního hlediska přímo neslýchaná, a protože Sam Gernsback, který tam byl naším korespondentem, je můj přítel a patří k tomu vzácnému, drahocennému druhu lidí, kteří se na nic neptají.

To, co jsem až dosud zažil, mě vedlo k domněnce, že počítač zopakuje falešnou zprávu – tu, kterou Sam vyťuká na svůj dálnopis. (Nepopírám, že už jsem si o tom utvořil vlastní hypotézu. Představoval jsem si, že se dálnopis stává jakýmsi rozhlasovým vysílačem a jeho kabely že plní funkci antény. Myslel jsem si, že můj počítač dokáže zachytit elektromagnetické vlny, které se vytvářejí kolem kabelů vedených v zemi, protože je zřejmě dostatečně citlivým přijímačem.)

Gernsback měl svou falešnou zprávu hned nato opravit. První bych samozřejmě zničil, aby po ní nezbylo ani stopy. Plán, který jsem si vymyslel, mi připadal nesmírně rafinovaný. A aby můj pokus získal křížový ráz, umínil jsem si, že budu až do přestávky mezi utkáním udržovat normální spojení dálnopisu s počítačem a že dálnopis odpojím až po pauze. Nebudu se zdržovat líčením svých příprav, emocí a ovzduší oné noci, řeknu vám jen, co se stalo. Počítač uvedl, tedy vysázel do makety falešné výsledky zápasu do přestávky, kdežto po přestávce výsledky skutečné. Chápete, co to znamenalo? Dokud byl odkázán na dálnopis, nic nerekonstruoval ani „nekombinoval“, prostě jen do písmene zopakoval to, co bylo sděleno z Ria. Jakmile jsem ho však odpojil, přestal brát ohled na dálnopis a současně i na kabely, které podle mé domněnky hrály roli rádiové antény, a prostě uvedl skutečné výsledky utkání! To, co v tu dobu vyťukával Gernsback, nemělo pro můj IBM vůbec žádný význam. Ale to ještě není všechno. Uvedl správně výsledky všech utkání v těžké váze, ale při posledním se zmýlil. Jedno bylo naprosto nezvratné: od chvíle, kdy byl odpojen, přestal záviset na dálnopise, a to jak na tom mém, tak na tom v Riu. Získával informace jakousi docela jinou cestou. Když jsem celý zpocený a s vyhaslou dýmkou stále ještě nemohl strávit to, čeho jsem byl svědkem, ozval se brazilský dálnopis: Sam sděloval správné výsledky, jak bylo dohodnuto, a v poslední větě ohlásil jednu opravu: výsledek zápasu v těžké váze byl rozhodnutím soudců změněn, neboť se zjistilo, že váha rukavic Argentince, který v ringu zvítězil, neodpovídala předpisům.

Počítač se tedy nezmýlil ani jednou. Potřeboval jsem ještě jednu zprávu, proto jsem po uzávěrce čísla zetelefonoval Samovi. Spal už, a tak mi vynadal, když jsem ho probudil. Chápal jsem ho, protože otázky, kterými jsem ho zasypal, mu musely připadat bláhové, ba přímo slabomyslné: v kolik hodin byl vyhlášen výsledek v těžké váze a za jak dlouho nato změnili soudci rozsudek? Konečně jsem ze Sama obojí vypáčil. Zápas byl prohlášen za neplatný skoro hned. jakmile bylo vyhlášeno vítězství Argentince, protože když soudce zvedal jeho ruku jakožto vítěze, nahmátl pod kůží rukavice závažíčko, předtím ukryté pod vrstvou z umělé hmoty, která se však při zápase uvolnila a posunula. Sam odběhl k telefonu těsně předtím, už ve chvíli, kdy odpočítaný Brazilec zůstal ležet na prknech, protože chtěl zprávu odeslat co nejdřív. A tak počítač nevděčil za svou informaci tomu. že by byl četl Samovy myšlenky, neboť uvedl správný výsledek v době, kdy jej Sam ještě neznal.

Dělal jsem ty noční pokusy skoro půl roku a dověděl jsem se spoustu věcí, přestože jsem nadále ničemu nerozuměl. Jakmile jsem počítač odpojil od dálnopisu, nejprve na dvě sekundy strnul, ale pak pokračoval ve vysílání zprávy – po sto třicet sedm sekund. Do té chvíle věděl o události vše, potom už nic. S tím bych se byl možná nějak smířil, ale přišel jsem na něco ještě horšího. Počítač předpovídal budoucnost, a to neomylně. Nemělo pro něj žádný význam, zda se uváděná informace týká událostí, které se už staly, nebo událostí, k nimž teprve dojde – jen když se směstnaly do rozmezí dvou minut a sedmnácti sekund. Pokud jsem mu naklepal do dálnopisu nějak smyšlenou informaci, poslušně ji zopakoval, ale ztichl hned, jakmile jsem vytáhl kabel. Dovedl tedy pokračovat v popisu pouze toho, co se někde skutečně odehrávalo, ale ne toho. co si někdo vymyslel. K takovému závěru jsem aspoň dospěl a zapsal jsem si to do zápisníku, který jsem stále nosil u sebe. Pomalu jsem si na jeho chování zvykl a sám nevím, kdy mi začalo připomínat chování psa. Stejně jako psa jsem ho musel nejdřív navést na konkrétní stopu, dát mu jaksi pořádně očichat počáteční vývoj událostí, jako by to byly stopy, a on stejně jako pes potřeboval trochu času. aby si údaje vtiskl do paměti. Když jich dostal příliš málo, odmlčoval se nebo se vymlouval všeobecnými frázemi, anebo se dokonce dostával na falešnou stopu. Pletl si například různá místa stejného názvu, pokud jsem mu je neurčil zcela jednoznačně. Stejně jako psovi mu bylo úplně jedno, po jaké stopě půjde, ale když už na ní byl, šel po ní spolehlivě. Po sto třicet sedm sekund.

Naše noční potyčky, které se konaly obvykle mezi třetí a čtvrtou ráno, vypadaly jako policejní výslechy. Snažil jsem se ho přimáčknout ke zdi, vynalézt taktiku křížového výslechu, vlastně spíš vylučujících se alternativ, až jsem dostal nápad, který mi připadal senzační pro svou jednoduchost. Jak si vzpomínáte, Rogers posílal zprávu o zemětřesení v Sahabádu z Ankary, což znamená, že odesilatel zprávy nemusel být zrovna na tom místě, kde se popisované události odehrávaly. Pokud však šlo o události pozemské, nedalo se vyloučit, že někdo, ať člověk, nebo zvíře, tyto události pozoruje a že toho počítač nějakým způsobem dovede využít. Rozhodl jsem se fingovat začátek zprávy týkající se místa, kde žádný člověk není a nikdy nebyl – na Marsu. Udal jsem počítači aerografické souřadnice samého středu Syrtis Minor, a když jsem dospěl ke slovům „v tuto chvíli je na Syrtis Minor den, pozorujeme okolí a vidíme…,“ trhl jsem za kabel a vytáhl ho ze zásuvky. Po sekundové pauze dokončil počítač „planetu ve slunečních paprscích“ – a to bylo všecko. Přeformuloval jsem ten začátek aspoň desetkrát na všechny možné způsoby, ale nevyrazil jsem z něho ani jediný konkrétní detail, pořád se uchyloval k všeobecnostem. Konstatoval jsem, že jeho vševědoucnost se netýká jiných planet, a sám ani nevím proč, trochu se mi ulehčilo.

Co jsem měl dělat dál? Mohl jsem samozřejmě tuto obrovskou senzaci vypálit do světa, získat si slávu a pěknou hromádku peněz. Jenže já tuhletu eventualitu ani na okamžik nebral vážně. Proč? Sám ani dobře nevím. Snad proto, že zveřejnění té záhady by nejprve vyloučilo z jejího okruhu právě mne. Dovedl jsem si představit ty davy techniků, expertů, dorozumívajících se svým profesionálním žargonem, které by k nám vtrhly. Bez ohledu na to. k čemu by dospěli, já bych z celé té věci okamžitě vypadl jako amatér a zmatkář. Pak už bych mohl jen líčit své dojmy, udílet interviewy a inkasovat šeky. Na tom mi tedy záleželo nejméně. Byl jsem ochoten rozdělit se s někým o své tajemství, ale ne zcela se ho vzdát. Rozhodl jsem se tedy přibrat k spolupráci dobrého odborníka, ke kterému bych mohl mít stoprocentní důvěru. Znal jsem blíž jen jednoho, Miltona Harta z MIT. Je to charakterní a originální chlapík, vlastně trochu starosvětský. proto se mu těžko pracuje ve velkém týmu, jenže vědec samotář je dnes vymírajícím mastodontem. Vzděláním byl Hart fyzik a povoláním informatik programátor. To mi vyhovovalo. Setkávali jsme se sice až dosud na poli dost zvláštním, hráli jsme totiž oba madžong, kdežto jinak skoro vůbec ne, ale právě při takové hře se lze o tom druhém dovědět leccos. Jeho výstřednost se projevovala v tom, že zničehonic vyslovoval nahlas všelijaké podivné myšlenky. Vzpomínám si, jak se mě jednou zeptal, jestli náhodou nemohl Bůh stvořit svět neúmyslně. Nikdy se nedalo poznat, kdy mluví vážně a kdy žertuje, nebo si prostě z druhého utahuje. Zcela nepochybně to byla otevřená hlava. Telefonicky jsem se ohlásil a zajel nejbližší neděli za ním. Jak jsem předpokládal, s mým konspirativním plánem souhlasil. Nevím, zda mi uvěřil hned, Hart nepatří k lidem výřečným, ale uvěřil mi všechno, co jsem mu vyprávěl, a jako první věc potom udělal něco, co mě vůbec nenapadlo. Odpojil náš počítač od federální informativní sítě. Neobyčejný talent mého IBM byl okamžitě tentam, jako když mávne kouzelným proutkem. Tajemná moc netkvěla tedy v počítači, nýbrž v síti. Jak víte, obnáší dnes tato síť přes čtyřicet tisíc výpočetních středisek, a jak možná nevíte (já o tom nevěděl, dokud mi to neřekl Hart), má hierarchickou stavbu, poněkud připomínající nervovou soustavu obratlovce. Síť má státové uzly a paměť každého z nich obsahuje víc faktů, než znají všichni jejich vědci dohromady. Každý účastník platí poplatek stanovený na základě toho, kolik hodin práce počítače spotřebuje za měsíc – plus a krát nějaké činitele – protože je-li problém, který má účastník, pro nejbližší počítač příliš obtížný, zapojí mu dispečer automatickou posilu z federální rezervy, to znamená z volných nebo nevytížených počítačů. Tím dispečerem je přirozeně počítač. Dbá o rovnoměrné zatížení celé informativní sítě a dozírá na takzvané banky tajné paměti čili nedostupné údaje, chráněné státním, vojenským a jiným tajemstvím. Protáhl jsem obličej, když mi Hart tohleto vykládal. Ačkoli jsem věděl, že existuje síť a že UPI je jejím účastníkem, uvažoval jsem o tom asi jen tolik, co telefonující člověk uvažuje o zařízení telefonní centrály. Hart, který si potrpí na ironické poznámky, řekl, že mi bylo milejší představovat si své noční t? te? t? te s počítačem jako romantická randíčka odtržená od ostatního světa, protože to spíš zapadá do stylu fantastických příběhů nežli střízlivá úvaha, že jsem jen jedním z abonentů, kteří obvykle mezi třetí a čtvrtou ráno spí, což znamená, že síť je v tu dobu nejméně zatížena a že právě dík tomu může IBM využívat jejího potenciálu tak, jak by si to nikdy nemohl dovolit v ranní špičce. Hart překontroloval účty, které UPI platilo jako abonent, a ukázalo se, že můj IBM párkrát využíval šedesáti až pětašedesáti procent kapacity celé federální sítě. Takové neuvěřitelné zatížení sice netrvalo dlouho, jen několik desítek sekund, ale i tak měl už dávno někdo projevit zájem o to, proč nějaký službu mající novinář agenturního servisu bere ze sítě dvacetkrát větší kapacitu, než potřebuje k výpočtu všech rubrik národního důchodu. Dnes už je zkomputerizované všechno, i kontrola spotřeby informací, a je známo, že počítače se nemůžou ničemu divit – pokud jsou včas placeny účty, s čímž nebyl problém, protože ty zas platil počítač, a to ten náš, z UPI, účetnický, a tak prošlo i to, že za můj zájem o krajinu na Syrtis Minoru na Marsu zaplatilo UPI devětadvacet tisíc dolarů, tedy poplatek dost mastný, když uvážím, že jsem uspokojen nebyl. Ačkoli můj počítač tenkrát mlčel jako ryba, udělal vše, co bylo v jeho a nejen jeho silách, když po osm minut jeho mlčení, přerušeného jen vymlouvající se frází, provedla síť biliony a triliony operací – bylo to vidět černé na bílém na měsíčním účtu. Něco jiného je, že ráz té Sisyfovy práce pro nás zůstal španělskou vesnicí. Byly to nějaké ryze algebraické čárymáry.

Varoval jsem vás, že tohle není historka o duchách. Záhrobní zjevení, předtuchy, mystická proroctví, proklatci. pykající přízraky jakož i všichni ti ostatní dobráčtí, poctiví, milí a hlavně prostí tvorové vymizeli z našeho života jednou provždy; kdo by chtěl podrobně vyprávět o duchovi, který lezl do stroje IBM hlavním kanálem federální sítě, ten by musel rýsovat diagramy, psát vzorce a jako detektiv používat jedněch počítačů, aby se dostal na kobylku druhým. Duch nového typu se rodí z vyšší matematiky, proto je tak nepřístupný. Moje historka ztratí glanc dřív, než vám vstanou vlasy na hlavě, protože se teď chystám vyprávět to, co mi říkal Hart. Informativní síť vypadá úplně stejně jako elektrická, jen s tím rozdílem, že se z ní čerpají informace, a ne elektřina. Oběh. ať už elektrické energie nebo informací, připomíná pohyb vody v nádržích spojených rourami. Kapalina teče tam, kde naráží na nejmenší odpor, tedy tam, kde je jí nejvíc třeba. Přerušíme-li jeden přívodní kabel, hledá si elektřina cestu sama po jiných linkách, čímž může dojít k přetížení nebo havárii. Obrazně řečeno, když můj IBM ztratil spojení s dálnopisem, obracel se na síť, která se na to heslo rozjela rychlostí téměř dvaceti tisíc kilometrů za sekundu, tak rychle se totiž pohybuje proud ve vodiči, než se všechny přivolané posily sehrály, uplynula jedna až dvě sekundy, a právě po tu dobu počítač mlčel. Potom se spojení jako by obnovilo, ale do jaké míry bylo správné, o tom jsme nadále neměli potuchy. Všechno, co se vysvětlilo, mělo až potud věcný, fyzikální ráz a dokonce se dalo přepočítat na dolary, jenže získané informace byly čistě negativní. Věděli jsme už, co udělat, aby počítač svůj kromobyčejný talent ztratil – stačilo jej odpojit od informativního kanálu. Ale pořád jsme nechápali, jak mu mohla pomoci síť, jak to, že se správně strefila do nějakého Šahabádu, kde bylo zrovna zemětřesení, nebo do toho sálu v Riu, kde se právě konalo utkání v boxu. Síť je uzavřený systém spojených počítačů, slepý a hluchý vůči celému okolnímu světu, s výstupy a vstupy, jimiž jsou dálnopisy, telefonní zástrčky, registrátory ve společnostech nebo na federálních úřadech, řídicí pulty v bankách, energetických centrálách, velkých firmách, na letištích a tak dále. Nemá žádné oči, žádné uši, žádné vlastní antény ani smyslová čidla a kromě toho nesahá mimo území Spojených států, jak by tedy mohla získat informace o tom. co se děje v nějakém Íránu?

Hart, který toho věděl zrovna tolik co já, tedy nic, se však zachoval docela jinak než já. Nekladl si totiž takovéhle otázky a mě nepouštěl ke slovu, když jsem ho jimi chtěl zasypat. A když už se mu nepodařilo zadržet mou rozezlenou zvědavost a když jsem mu řekl všelijaké nepříjemné věci, které člověku mezi třetí a čtvrtou ráno po neprospané noci snadno vyletí z pusy, řekl mi, že není věštkyně ani jasnovidec. Síť zřejmě projevuje vlastnosti, které se do ní nenaplánovaly a s nimiž se ani nepočítalo. Jsou omezené, jak tomu nasvědčuje případ s Marsem, mají tedy povahu fyzikální čili dají se zkoumat, což může časem přinést určité výsledky, jenže ty určitě nezodpoví mé otázky, protože takové otázky se ve vědě klást nesmějí. Podle Pauliho pravidla může být každý kvantový stav obsazen jen jednou elementární částicí, a ne dvěma, pěti nebo miliónem. Fyzika se omezuje na toto konstatování a nikdo se jí nesmí ptát, proč všechny částice tuto zásadu přísně dodržují a co nebo kdo jim brání chovat se jinak. Podle zásady indeterminismu se částice chovají způsobem určeným pouze statisticky a v dosahu tohoto indeterminismu provádějí věci z hlediska klasické fyziky neslušné nebo přímo hrozné, neboť porušují zákony chování, ale protože k tomu dochází v relacích neurčitosti, nelze je nikdy přistihnout v okamžiku, kdy ty zákony porušují. A zase je zapovězena otázka, jak si částice mohou dovolit takové kousky v indeterministickém prostoru pozorování, co je zmocňuje k takovým kouskům, které zdánlivě odporují zdravému rozumu, protože takové věci do fyziky nepatří. V jistém smyslu by si člověk opravdu mohl myslet, že se uvnitř v relacích neurčitosti chovají částice jako zločinec, který si je zcela jist beztrestností, protože ví, že ho zcela určitě nikdo in flagranti nepřistihne, ale tohleto je antropocentrický způsob vyjadřování, které nejenže nic nedává, ale navíc do věci zavádí škodlivý zmatek, protože zdánlivě připisuje elementárním částicím perfidní či mazané intence, tedy intence lidské. Lze se dále domnívat, že informativní síť dokáže získávat informace o tom, co se děje na Zemi, i tam, kde neexistuje ani tato síť, ani žádná její čidla. Dalo by se přirozeně říct, že si síť vytváří „vlastní percepční pole“, a „teleologickými gradientami“ nebo pomocí podobné terminologie fabrikovat jiné pseudovysvětlení, které však nebude mít žádnou vědeckou hodnotu. Jde o to, abychom se přesvědčili, co, v jakých mezích a za jakých výchozích a mezních podmínek může síť provést, a všechno ostatní patří už do moderních fantastických románů. Že lze poznávat okolí bez očí, uší a jiných smyslů, to víme, protože to dokazují speciálně zkonstruované modely a pokusy. Dejme tomu, že máme numerický stroj s optimizátorem, který dbá na maximální tempo výpočetních procesů, a že se ten stroj může s vlastním pohonem pohybovat v terénu, který je zpoloviny zastíněný a zpoloviny ozářený sluncem. Pokud se stroj bude na slunci přehřívat a klesne tím tempo jeho práce, uvede optimizátor do chodu jeho pohon a stroj se bude pohybovat po terénu tak dlouho, až se dostane do stínu, kde vychladne a bude pracovat efektivněji. Tímto způsobem tedy odlišuje tento stroj stín od světla, přestože nemá oči. Je to příklad primitivní, ale ukazuje, že se lze orientovat i bez pomoci smyslů citlivých na vnější vjemy. Hart mě tedy usadil, aspoň na nějakou dobu, a pustil se do svých výpočtů a pokusů, a já si mohl myslet, co jsem chtěl. To už mi zakázat nemohl. Možná – uvažoval jsem – že do sítě zapojil svůj počítač ještě nějaký jiný podnik, došlo k překročení kritického limitu, aniž to kdo věděl, a síť se proměnila v organismus. Přitom člověku hned vytane na mysli obraz nějakého Molocha, hrůzného pavouka nebo elektrického mnohonožce, který je kabelovými chapadly zarytý v zemi od Skalistých hor až po Atlantik, sečítá na objednávku množství podaných poštovních zásilek, rezervuje místa v letadlech, ale současně potají kuje strašlivé plány, jak ovládnout Zemi a uvrhnout lidstvo do otroctví. To jsou přirozeně nesmysly. Síť není takový organismus jako baktérie, strom, zvíře nebo člověk, nad bodem kritické složitosti prostě přešla v systém, tak jako se stává systémem hvězda nebo galaxie, když se nahromadí sdostatek hmoty v prostoru, síť je systém a organismus, který se nepodobá žádnému z jmenovaných, protože je nový, takový, jaký dosud nikdy žádný nebyl. My jsme ji sice vybudovali, ale až do konce jsme nevěděli, co vlastně děláme. Využívali jsme ji. ale byla to jen maličká soustíčka. jako kdyby se mravenci pásli na mozku a v miliardě v něm probíhajících procesů hledali to, co dráždí jejich chuťová tykadla a kusadla. Hart obvykle přicházel na mou službu kolem třetí s aktovkou vycpanou papíry a termoskou plnou kávy a pouštěl se do práce, kdežto já se cítil vyšplouchnutý, ale co se dalo dělat, když z věcného hlediska měl pravdu? Uvažoval jsem po svém dál a zapadal do kolejí mně dostupných představ, například jsem si představoval, že svět dosud mrtvých předmětů, energetické linky, kabely podmořského telegrafu, televizní antény, možná i drátěné ploty, mostní oblouky a nýty, kolejnice, výtahy, struny v betonových budovách, že všechno to se po impulsu ze sítě náhle propojí v jediný obrovský pozorovací systém, který je po odpočítávané sekundy řízen zrovna mým IBM, protože k poznání, že právě on se stal krystalizačním centrem této potence, mě přivedlo několik podružných náhod. Ale ani tyhlety moje vidiny nevysvětlovaly byť jen mlhavě tak překvapivé a konkrétní detaily jako jeho nadání předpovídat události a jako jeho dvouminutové omezení – a tak jsem se musel nutit k mlčenlivé trpělivosti, protože jsem věděl, že Hart dělá maximum toho, co může.

Přecházím k faktům. Prohovořili jsme s Hartem dvě věci – praktické využití efektu a jeho mechanismus. Navzdory prvnímu dojmu nejsou praktické perspektivy efektu stosedmatřiceti sekund ani příliš velké, ani příliš významné, mají spíš spektakulární ráz – něčeho neuvěřitelného. Rozhodnutí, která určují osudy národů a běh světových dějin, se většinou nevejdou do rozmezí dvou minut a kromě toho naráží dvouminutové předpovídání budoucnosti na zdánlivě podřadnou, ale ve skutečnosti zásadní překážku: aby počítač začal formulovat ty své neomylné prognózy, je nutno jej nejprve navést na konkrétní stopu, nasměrovat ho, a to vyžaduje čas, obvykle delší než dvě minuty, jde tedy o zisk z praktického hlediska většinou hned promarněný. Mez předpovědi nelze posunout ani o zlomek sekundy. Hart se domníval, že je to nějaká konstanta univerzální, byť nám dosud neznámé povahy. Jistě by bylo možno hrát si na rozbíjení banků velikých heren, uvažovat například o zisku z rulety, avšak náklady na instalaci příslušného zařízení by byly značné (IBM stojí přes čtyři milióny dolarů) a zorganizovat dvousměrné a přitom bedlivě skryté spojení mezi hráčem u stolu a výpočetním střediskem – to by byl také tvrdý oříšek, nemluvě už o tom, jak brzy by se prozradilo, že tu něco není v pořádku. Ostatně takové využití efektu nás oba nezajímalo.

Hart sestavil zlomkovitý katalog úspěchu našeho počítače. Pokud se ho zeptáte na pohlaví dítěte, které se má za dvě minuty narodit konkrétní ženě na konkrétním místě, určí toto pohlaví s naprostou jistotou, ale takovou předpověď lze těžko považovat za hodnou toho úsilí. Pokud začnete házet mincí nebo hrací kostkou a sdělíte počítači začáteční výsledky série hodů a pak svou informaci přerušíte, udá vám výsledky všech dalších hodů až do sto sedmatřiceti sekund budoucího času, a to je vše. Musíte samozřejmě tou kostkou nebo mincí opravdu házet a sdělovat počítači za sebou následující výsledky, a to nejméně v počtu šestatřiceti až čtyřiceti, což silně připomíná navádění psa na správnou stopu., jednu z miliard, protože ví bůh, kolik lidí v tom okamžiku hází mincí nebo kostkou, a počítač, který je hluchý a slepý, musí ze všech těch případů identifikovat vaši sérii hodů jako tu jedinou, o kterou jde. Musíte ale tou kostkou nebo mincí doopravdy házet. Jestli přestanete, bude vyťukávat samé nuly, a jestli hodíte jen dvakrát, udá jen ty dva výsledky. Takže i k tomu potřebuje spojení se sítí, přestože mu síť podle zdravého rozumu nijak nemůže pomoci, když házíte kostkou pár kroků od něho – co tu ta síť má vůbec co dělat? Vše v tom smyslu, že kdybychom ho od ní odpojili, nevyrazí ze sebe ani slabiku, a nic v tom smyslu, že nám ta souvislost není jasná. Povšimněte si, že počítač ví předem, zda kostkou házet budete, nebo nebudete, a tudíž předvídá vývoj celé situace, tedy nejen osud kostky, to, kterou plochou se otočí nahoru, ale i váš vlastní osud, alespoň pokud jde o vaše rozhodnutí házet kostkou či neházet. Dělali jsme i takové pokusy, že jsem se například rozhodl házet šestkrát za sebou, ale Hart mi to měl střídavě buď překazit, nebo umožnit, přičemž jsem neznal jeho rozhodnutí v daných hodech. Vyšlo najevo, že počítač předem zná nejen můj záměr házet šestkrát, ale i Hartovo rozhodnutí, a že tedy ví, kdy má Hart v úmyslu mě chytit za ruku, ve kterém držím pohárek, abych další hod nemohl provést. Jednou se stalo, že jsem chtěl hodit čtyřikrát za sebou, ale v stanoveném časovém rozmezí jsem hodil jen třikrát, protože jsem zakopl o kabel na zemi a nestačil hodit kostkou včas. Počítač však předvídal to mé zakopnutí, pro mě zcela nečekané, věděl toho o mně daleko víc než já sám. Vymysleli jsme si složitější situace, kterých by se mělo účastnit mnoho lidí najednou. například takovou, že by došlo k nepředstíranému zápasu o pohár s kostkami, ale tyhle varianty jsme nevyzkoušeli, protože vyžadovaly čas a úsilí, které jsme si nemohli dovolit. Hart také místo kostek použil malého přístroje, ve kterém se jednotlivé atomy izotopu rozpadají na obrazovce se objevují záblesky, takzvané scintilace. Počítač je nedokázal předpovědět přesněji než fyzik, to znamená udával jen pravděpodobnosti rozpadu. Kostek ani mincí se toto omezení netýká. Zřejmě proto, že to jsou předměty makroskopické. Jenže v našem mozku přece určují rozhodnutí procesy mikroskopické. Zřejmě nejsou kvantové povahy, říká Hart.

Zdá se, že v celém tom obraze jsou rozpory. Jak to, že počítač může předem vědět, že za dvě minuty zakopnu, přestože v okamžiku, kdy tu prognózu formuluje, sám ještě nevím, že udělám krok, který povede k zakopnutí, a jak to, že současně neví, které atomy radioaktivního izotopu se rozpadnou? Hart tvrdí, že ten rozpor netkví v událostech samých, nýbrž že je vlastností našich představ o světě, zejména o čase. Hart se domnívá, že nejde o to, že počítač předpovídá budoucnost, nýbrž o to, že naše vnímání světa je do určité zvláštní míry omezeno. Toto jsou jeho slova: „Jestliže si představíme čas jako přímku, která se táhne z minulosti do budoucnosti, vypadá naše vědomí jako kolo, které se točí po té přímce a vždycky se jí dotýká jen v jednom bodě. Ten bod nazýváme přítomností, jež se okamžitě mění ve chvíli minulou a přenechává místo chvíli další. Výzkum psychologů ukázal, že to, co považujeme za moment přítomnosti, nemající žádné časové trvání, je ve skutečnosti maličko prodlouženo a trvá necelou půlsekundu., Je tedy možné, že styk s onou přímkou, jež představuje čas, může být ještě delší, že lze mít kontakt s jejím větším úsekem najednou a že maximální rozměry tohoto časového úseku činí právě sto třicet sedm sekund.“

Je-li tomu skutečně tak, jak říká Hart, pak je celá naše fyzika pořád ještě antropocentrická, protože vychází z předpokladů, které neplatí mimo okruh smyslů a vědomí člověka. Znamená to, že svět je jiný, než dnes hlásá fyzika, a že k jasnovidectví jako předpovídání budoucnosti, ať už elektronovému či neelektronovému. nikdy nedochází. Fyzika prožívá hrozné potíže s časem, který by podle jejích obecných teorií a zákonů měl být dokonale reverzibilní. jenomže není. Navíc působí otázka měření času v rozmezí vnitroatomových jevů různé potíže, a to tím větší, čím menší je časový interval, jenž máme určit. Možná že to plyne z toho, že pojem přítomnosti je nejen tak relativní, jak o tom hovoří Einsteinova teorie, čili závislý na lokalizaci pozorovatelů, ale že je rovněž závislý na samém rejstříku jevů na témže „místě“.

Počítač tkví prostě ve své fyzikální přítomnosti a ta přítomnost je časově delší než naše. To, co se u nás má teprve stát za dvě minuty, děje se už pro počítač zrovna tak, jako pro nás to, co momentálně vnímáme. Naše vědomí je jen částečkou toho všeho, co se odehrává v našem mozku, a když se rozhodneme hodit kostkou jen jednou, abychom „oblafli“ počítač, který má předpovědět celou sérii hodů, on to ví hned. Ale jak? To si můžeme představit jen pomocí primitivních příkladů: zablýsknutí a zahřmění atmosférického výboje jsou současné pro pozorovatele blízkého a rozdílné pro vzdáleného. Záblesk přestavuje v tomto případě mé němé rozhodnutí, že za pár sekund přestanu házet kostkou, a zahřmění je chvíle, kdy další hod skutečně neprovedu. Počítač dokáže jakýmsi neznámým způsobem zachytit v mém mozku ten „záblesk“ čili můj úmysl. Hart říká, že to má vážné filozofické důsledky, znamená to totiž, že máme-li svobodnou vůli, rozprostírá se až teprve za mezí sto sedmatřiceti sekund, jenže my sami o tom z introspekce nevíme. V rozmezí těch sto sedmatřiceti sekund se náš mozek chová podobně jako těleso, které se pohybuje bezvládně a nemůže náhle změnit směr pohybu; k tomu potřebuje čas, v němž by zapůsobila síla měnící dráhu, a něco takového se odehrává v každé lidské hlavě. To vše se však netýká světa atomů a elektronů, tam je počítač stejně bezradný jako naše fyzika. Hart soudí, že čas není ve skutečnosti žádná čára, nýbrž že je to spíš continuum, jež má na makroskopické úrovni docela jiné vlastnosti než „dole“, tam, kde se vyskytují rozměry už jen atomové. Hart se domnívá, že čím větší je nějaký mozek nebo soustava mozku podobná, tím širší je prostor jeho styku s časem čili s takzvanou „přítomností“, kdežto vlastní atomy se s ní nestýkají vůbec, jen se jaksi pohybují kolem ní. Zkrátka přítomnost je cosi jako trojúhelník: bodová, nulová tam. kde jsou elektrony a atomy, a nejširší tam, kde jsou velká tělesa obdařená vědomím. Jestli mi řeknete, že z toho nerozumíte ani slovu, tak vám odpovím, že já tomu taky nerozumím, a dokonce ještě to, že Hart by se nikdy neodvážil říkat takové věci od katedry nebo je publikovat ve vědeckém časopise. Řekl jsem vám vlastně už všechno, co jsem vám říci chtěl, a zbývají mi jen dva epilogy, jeden věcný a druhý rázu anekdoty z černého humoru, kterou vám přenechávám zcela nezištně.

První je ten, že Hart mě přesvědčil a věci se ujali odborníci. Jeden z nich, velké zvíře, mi po několika měsících řekl, že když počítač rozebrali a zase dali dohromady, jev už se neopakoval. Tohle mi ani tak moc podezřelé nebylo jako spíš to, že specialista, se kterým jsem mluvil, měl na sobě uniformu. A ještě to, že se o celé té věci nedostalo do tisku ani písmenko. Harta rychle vystrnadili z výzkumu. Ani on nechtěl o té věci mluvit, jen jednou, když vyhrál partii madžongu, mi zničehonic řekl, že sto třicet sedm sekund neomylné předpovědi se za jistých okolností rovná rozdílu mezi zničením a záchranou světadílu. Pak se odmlčel, jako kdyby se kousl do jazyka, ale už když jsem od něho odcházel, spatřil jsem na jeho psacím stole otevřený svazek nějaké práce našpikované matematikou – o raketách ničících jaderné hlavice. Možná že měl na mysli takové souboje raket. Ale to už jsou jen mé dohady.

Druhý epilog se udal těsně před tím prvním, přesně pět dní před příjezdem hordy znalců. Povím vám, co se tehdy stalo, ale nebudu to komentovat a předem odmítám odpovídat na jakékoli otázky. Byly to poslední pokusy nás dvou. Hart měl na mou službu přivést jednoho fyzika, který si vzal do hlavy, že efekt sto sedmatřiceti sekund souvisí s tajemným číslem sto třicet sedm. což prý je Pythagorův symbol základních vlastností vesmíru. První si tohoto čísla povšiml nežijící už anglický astronom Eddington. Ale fyzik se nemohl dostavit, a Hart přišel sám, asi ve tři, zrovna když šlo číslo do stroje. Hart se naučil zacházet s počítačem přímo fenomenálně. Provedl několik jednoduchých vylepšení, jež naše pokusy velmi usnadnila. Nemuseli jsme už vytahovat zástrčku ze zásuvky, protože v zástrčce byl vypínač, a tak jsme odpojovali počítač od dálnopisu jediným dotykem prstu. Jak už víte, na nic se ho nelze ptát přímo, ale lze mu sdělovat libovolné texty připomínající ten druh neosobně redigované informace, jímž se vyznačují noticky v tisku.

Měli jsme docela obyčejný elektrický psací stroj, který hrál úlohu dálnopisu. Napsali jsme do něj vhodně sestavený text a přestali psát v předem dohodnuté chvíli tak, aby byl počítač jaksi přinucen pokračovat ve fingované „zprávě“.

Hart tu noc přinesl hrací kostky a zrovna si vyndával své věci. když zazvonil telefon. Byl to sazeč Blackwood, který měl tu noc službu. Patřil k zasvěceným. Řekl:

„Poslyš, mám tu Amy Fosterovou, Billovu manželku. Jemu se podařilo utéct ze špitálu, zastavil se doma, vyrval jí klíče od auta. nasedl do něj a odjel, v jakém stavu, to je ti snad jasné. Informovala už policii a teď přiběhla sem, že jí třeba nějak pomůžeme. Já vím, že to nemá smysl, ale ty tam máš toho svého proroka, třeba by na něco přišel, ne?“

„Nevím,“ povídám já, „nemyslím… Ale… víš… nemůžeme ji jen tak poslat pryč… Ať přijde sem k nám, ať vyjede služebním výtahem…“

A protože ta jízda musela chvíli trvat, otočil jsem se k Hartovi a začal mu vysvětlovat, že náš kolega novinář Billy Foster poslední dva roky hrozně pil, dokonce i když měl službu, a tak ho vyhodili z práce, v tu dobu si to zkomplikoval psychodeliky, měl za jediný měsíc dvě vážné autohavárie, protože řídil zpola bez sebe; sebrali mu řidičský průkaz, doma bylo peklo, až ho konečně manželka s těžkým srdcem poslala na protialkoholickou kúru, ale on teď foukl ze špitálu, přišel domů, sebral auťák a odjel neznámo kam – pochopitelně že přinejmenším opilý. Možná i po narkotiku. Jeho manželka přišla sem, na policii už to hlásila, hledá, kdo by jí pomohl, jistě to chápete, doktore. Za chviličku je tady. Co myslíte, můžeme pro ni něco udělat? A očima ukazuju na počítač.

Hart se nepodivil, není to člověk, který se tak snadno nechá překvapit, a povídá: „Co riskujeme? Spojte stroj s počítačem.“ Ještě než jsem to udělal, objevila se Amy. Bylo na ní vidět, že mu ty klíče od vozu nedala jen tak. Hart jí přisunul židli a povídá: „Jde nám o čas. viďte? Nedivte se tedy ničemu, nač se vás budu ptát, a odpovídejte, jak nejlíp dovedete. Nejdřív potřebuju manželovy přesné osobní údaje – jméno, příjmení, popis a tak dále.“

Ovládala se docela slušně, jen ruce se jí třásly. Říká:

„Robert Foster. Sto třicátá šestá Avenue, novinář, třicet sedm let, výška pět stop sedm coulů, brunet, brýle z rohoviny, na krku pod levým uchem jizva po zranění, váha sto šedesát devět liber, krevní skupina nula… stačí to?“

Hart neodpovídá a začíná psát. Na obrazovce se současně objevuje text: Robert Foster, bytem Sto třicátá šestá ulice, muž střední postavy, s bílou jizvou pod levým uchem, krevní skupina nulová, odjel dnes z domova autem…

„Prosil bych značku a číslo vozu,“ říká jí.

„Rambler N. Y. šest set padesát sedm devět set devadesát dva.“

Odjel dnes z domova autem značky Rambler N. Y. šest set padesát sedm devět set devadesát dva a v tuto chvíli se nachází…

Teď doktor zmáčkl vypínač. Počítač je odkázán sám na sebe. Ani chvíli neváhá, text na obrazovce roste:

V tuto chvíli se nachází ve Spojených státech severoamerických. Špatná viditelnost, způsobená deštěm a nízkou oblačností, ztěžuje řidiči řízení…

Hart vypíná počítač. Uvažuje. Začíná psát ještě jednou od začátku, s tím rozdílem, že po „se nachází“ píše „na úseku silnice mezi“ – a zde zas vypne zdroj informací. Počítač pokračuje bez váhání:… New Yorkem a Washingtonem. Jede v krajním proudu, předjíždí dlouhou řadu nákladních vozů a čtyři Shellovy cisterny, přičemž překračuje dovolenou maximální rychlost…

„Aspoň něco,“ bručí Hart, „jenže my nepotřebujeme vědět směr, my z něho musíme vymáčknout víc.“ Říká mi, abych smazal to, co bylo, a zase začíná znovu. „Robert Foster… a tak dále… se nachází na úseku silnice mezi N. Y. a Washingtonem mezi milníky číslo…“ a tady vypíná kabel. Počítač v tu chvíli dělá něco. co jsme u něho ještě neviděli. Anuluje část textu, který už se objevil na obrazovce, a my čteme: Robert Foster… odjel z domova… a nyní se nachází v mléce na okraji silnice New York – Washington. Je na místě obava, že ztráta, jakou utrpěla firma Muller-Ward. nebude uhrazena pojišťovnou United TWC, protože před týdnem vypršelá pojistka nebyla prodloužena.

„Copak se zbláznil?“ povídám. Hart mi naznačuje, abych byl zticha. Začíná psát ještě jednou, dospívá ke kritickému místu a vyťukává:…“se nyní nachází na okraji silnice New York – Washington v mléce. Jeho stav…“ a zde se odmlčuje. Počítač pokračuje:… je takový, že se nehodí ke konzumaci. Z obou cisteren vyteklo celkem 29 hektolitrů. Při dnešních cenách…

Hart mi říká. abych to smazal, a bručí si: „Typické nedorozumění. Ovládá gramatiku. Slovo ‚jeho‘ se mohlo vztahovat zrovna tak na Fostera jako na mléko. Znova!“

Zapínám počítač. Hart tvrdošíjně píše tu podivnou „zprávu“, za oním mlékem dělá tečku a píše nový odstavec: „Stav Roberta Fostera je v tuto chvíli…“ Přestává. Počítač na vteřinu znehybní, pak smaže celou obrazovku – máme před sebou prázdný, mlhavě svítící čtverec bez jediného slova – přiznávám, že mi začaly vstávat vlasy na hlavě. A potom se formuluje text: Robert Foster není v žádném zvláštním stavu, protože právě překročil s autem značky Rambler N. Y. 657 992 státní hranici. Hrom aby do tebe. myslím si a s úlevou jsem si oddychl. Hart mi s nepříjemným úsměškem znovu pohybem přikazuje, abych to všechno smazal, a zase začíná od začátku. Po slovech „Robert Foster se nyní nachází v místě, jež nese název…,“ vypíná počítač. Ten pokračuje:… různý, závislý na tom, jaký kdo má na tuto věc názor. Je nutno konstatovat, že jde o osobní mínění, které dle našich zvyklostí a naší Ústavy nelze nikomu vnucovat. Toho názoru je aspoň náš list. Hart vstává, sám vypíná počítač a dává mi hlavou diskrétně najevo, abych vyprovodil Amy, která myslím nic z té magie nepochopila. Když jsem se vrátil, telefonoval, ale mluvil tak tiše, že jsem nic neslyšel. Když zavěsil, podíval se na mě a povídá:

„Sjel do protisměru a čelně se srazil s cisternami, které vezly mléko do New Yorku. Žil ještě asi minutu, když ho vytahovali z vozu, proto se počítač nejdřív vyjádřil: nachází se v mléce. Když jsem tu větu opakoval potřetí, bylo už po všem, no, je fakt, že lze mít různý názor na to, kde se člověk octne po smrti a jestli se vůbec někde octne.“

Z toho vidíte, že není vždycky snadné využívat fantastických možností, jaké nám skýtá pokrok, nemluvě už o tom, že to může být dost hrůzostrašná zábava, zamyslíme-li se nad směsicí novinářského žargonu a bezmezné naivity či chcete-li lhostejnosti k věcem lidským, kterou pochopitelně projevuje elektronová mašinérie. Ve volné chvíli si můžete popovídat o tom, co jsem vám vyprávěl. Osobně bych si teď radši poslechl nějakou jinou historku, abych na tuhletu zapomněl.

ANDRZEJ CZECHOWSKI

Pravda o elektrovi

Byli jsme za městem a hráli jsme si na elektry. Arne nás začal rozpočítávat, kdo bude elektrem, ale vtom se nad námi ozval hvizd přistávající rakety. Dosedla na zem kousek od nás a chvíli se pohupovala na dlouhých pavoucích nohách.

„Tenhleten typ neznám,“ řekl Arne. „to bude asi nějaký nový model.“

Já jsem řekl:

„Takovou velikou raketu jsem ještě neviděl.“

Šli jsme k ní. Raketa prohnula nohy a břichem se dotkla země. Byla skutečně divná. Na jejím trupu byly namalované nějaké černé znaky.

„Proč nikdo neleze ven?“ zeptal jsem se.

„Troubo,“ řekl Arne. „Nejdřív musí raketa vystydnout.“ Ale brzy nato se dveře v břichu rakety otevřely, vysunul se z ní dlouhý rozkládací žebřík a po něm sestoupil kdosi v přílbě a stříbrném skafandru. Vypadal úplně jako člověk. Arne byl stejného mínění.

„Na elektra teda vypadá hrozně divně.“

Pilot si sundal přílbu a my jsme viděli, že je to skutečně člověk. Arne údivem hvízdl mezi zuby. V tu chvíli si nás pilot povšiml a začal na nás mávat rukou, abychom šli blíž.

„Hele, neměli bysme radši utéct?“ zeptal jsem se.

Arne byl jiného názoru.

„Jen pojď,“ řekl, „utéct můžeme vždycky.“

Pilot na nás čekal, sedl si na příčli žebříku. Když jsme došli k němu, zeptal se, jak se jmenujeme.

„Já jsem Roy,“ řekl jsem.

„A já jsem Arne,“ řekl Arne. „A jak se jmenuješ ty?“

„Tom.“

Pilot se široce usmál a zeptal se:

„Co tu děláte, kluci?“

„Hrajeme si na elektry,“ odpověděl honem Arne.

„To slyším poprvé v životě,“ podivil se pilot. „Co je to elektr?“

To Arnemu vyrazilo dech. Pilot si ho chvíli prohlížel, potom se přestal usmívat.

„Měl bych vám něco vysvětlit, kluci,“ řekl. „Opravdu si z vás nedělám legraci, přiletěl jsem ze Země. A opravdu nevím, co je to elektr.“

„On lže,“ pošeptal mi Arne. „Země? Takové město neexistuje…“

Pilot se mezitím zatvářil tak, jako kdyby byl ještě překvapenější než Arne. Vytáhl z kapsy kombinézy svitek papíru a lesklou krabičku. Papír si strčil do úst, zmáčkl krabičku a to, co držel v ústech, se zapálilo. Ale vůbec to nehořelo jako papír, ohníček bylo sotva vidět, zato kouře byla spousta. Arne se rozkašlal.

„Ano, ze Země,“ opakoval trpělivě pilot. „To je planeta ve sluneční soustavě. Namouduši, můžeš mi věřit. Tak řeknete mi teď, co je to ten elektr?“

„Aha, tak ty jsi z jiné planety,“ pochopil Arne.

„Ano,“ řekl pilot a vtáhl štiplavý dým do sebe. Arne o pár kroků poodstoupil a šťouchl do mě loktem.

„Hrom aby do mě,“ zašeptal, „jestli já mu dokážu vysvětlit, co to jsou elektři. Bude to asi nějaký blázen.“

„No?“ zeptal se pilot.

Teď se podíval na mě, proto jsem řekl:

„Elektrů jsou různé druhy.“

„Jaké?“

„Policajti.“ řekl jsem. „piloti, myslotrony a supermyslotrony. tranzisti a lampové.“

„Aha. Roboti.“

Vyděsil jsem se.

„Takhle se nesmí mluvit. To je moc ošklivé slovo.“

Pilot se nevýrazně usmál.

„To nic. Tak vy jste si hráli na ty… elektry?“

„Ano,“ poznamenal Arne. „Je to moc príma hra. Nejdřív se rozpočítáme, kdo bude elektr, a ten potom může dávat tomu druhému všelijaké příkazy, protože ten druhý je člověk, chápeš? Má například vylézt na vysoký strom, nebo chytit travlíka, nebo utrhnout světlolest z nějakého záhonu a utéct hlídači. Pak je zas elektrem ten druhý a může se mstít.“

„Snad obráceně, ne?“ zeptal se pilot. „Ten, co dělá elektra, musí poslouchat člověka.“ Arne se odmlčel a šťouchl do mě loktem. „Ne,“ řekl jsem. „Je to tak, jak říkal Arne.“ Pilot se na nás díval takovým způsobem, že jsem se začal ošívat. Potom pomalu řekl:

„Snad mě, kluci, nechcete přesvědčovat, že u vás můžou stroje rozkazovat lidem?“

„Stroje ne,“ zavrtěl jsem hlavou, „ale elektři ano.“

„A co tedy dělají lidé?“

„Všelicos. Pracujou v obchodech s magneterií nebo v elektrárnách.“

„A proč to nedělají elektři?“

„Protože by se zmagnetizovali,“ vysvětlil jsem mu. „Když se na dveře připíchne lísteček ‚Pozor, 1000 gaussů‘, nevejde dovnitř žádný elektr.“

„A kde ještě pracují lidé?“ zeptal se pilot. „Máte u vás vědce? No, myslím takové chlapíky, co se zabývají fyzikou, matematikou a tak dále.“

Podívali jsme se s Arnem jeden na druhého.

„Ne,“ řekl Arne.

„Jsou vůbec na téhle planetě školy? Umíte číst a psát?“

Arne se urazil.

„To se ví, že tu jsou školy,“ odpověděl. „Ale my teď máme prázdniny.“

Pilot zhasl papírový svitek a vytáhl z kapsy druhý. Ruce se mu třásly, ale vzteky, ne strachy. Napadlo mě, že by asi bylo lepší utéct už teď, ale nechtěl jsem to říkat Arnemu, aby si nemyslel, že se bojím. Pilot vstal a začal se semtam procházet po trávě.

„Kdo vládne na vaší planetě?“

„Prezident,“ řekl Arne.

„Doufám, že je to člověk?“

Arne vytřeštil oči.

„Tak kdo je ten prezident, kčertu?“

„Supernadmyslotron,“ řekl Arne nejistě.

Pilot měl notný vztek, ale neřekl nic, jen chodil sem a tam pořád rychlejc. Za nějakou dobu se uklidnil a těžce dosedl na žebříček.

„Poslyšte, kluci,“ řekl. „Buď jsem se zbláznil já, nebo se na vaší planetě děje něco nedobrého. Vždycky jsem považoval za skandální, že lodě ze Země navštěvují hvězdné kolonie jenom jednou za dvě stě let, ale vůbec mě nenapadlo, že by za tu dobu mohlo někde dojít k… vzpouře strojů, něco takového se u vás zřejmě stalo. Proč lidé poslouchají příkazy těch elektrů?“

Arne mě zase předběhl.

„Protože elektři jsou chytřejší.“

Pilot zaklel tak strašně, že ani já, ani Arne jsme si nedokázali zapamatovat, co řekl. Měl jsem hroznou chuť se zdejchnout.

„No dobrá,“ vzpamatoval se pilot. „Na vás se přece zlobit nemůžu. Ale pochopte aspoň to, že mluvíte nesmysly. Elektři jsou stroje, které sice dovedou rychle počítat, ale docela určitě, u statisíců kubických parseků vzduchoprázdna, neexistuje a nebude existovat stroj chytřejší než člověk. Ty elektry přece zkonstruovali lidé, a ne naopak.“

„Právě že naopak,“ trval na svém Arne.

Pilot měl chuť zaklít, ale ovládl se a dokonce se na Arna usmál.

„Kdybychom měli trochu víc času, sám bych dokázal zkonstruovat takového myslícího čerta.“

„To není pravda,“ řekl Arne. „To nedokáže žádný člověk. Strýček se pokoušel zkonstruovat tranzistor, a nic z toho nebylo, kdežto elektři jsou hrozně chytří. Sám jsem znal policajta, který dokázal zpaměti vynásobit dvacet čtyři tisíce pět set osmdesát dva krát patnáct tisíc sto čtyři a vždycky mu vycházelo tři sta sedmdesát jeden milión dvě stě osmdesát šest tisíc pět set dvacet osm.“

Pilot nějakou dobu mlčel. Zato Arne zase řekl:

„Nebo třeba můj bratranec Al. Našel zrezivělý trup, elektra někde na smetišti.“

„Tak?“ projevil zájem pilot.

„Opravil ho a oblékl si ho,“ řekl Arne s potěšením. Vyprávěl o tom už nejmíň potisící a vždycky stejným způsobem. „Potom šel do klubu elektrických policajtů, tam, co mají takové legrační stolečky s čtverečkama a na těch hrajou šachy. A jeden elektr začal s Alem hrát ty šachy. Al vyprávěl, že elektr hned poznal, že Al je člověk, protože Al pořád dělal chyby a z nepozornosti ztratil dva koně. Ale neřekl nic a pozval ho do baru na tři sta voltů ve čtvercovém impulsu. Al si zastrčil svůj banánek do zásuvky, a tak ho to koplo, že měl dost.“

Pilot se kousl do rtu. Pak řekl:

„Koukám, že se na téhle planetě máte přímo božsky. Asi byste nechtěli, aby to tu vypadalo jinak, co? Royi, chtěl bys mít robota, který by musel dělat všechno, co mu přikážeš?“

Chvíli jsem pouvažoval a napadlo mě. že by to vlastně bylo moc fajn.

Řekl jsem. že bych chtěl. Pilot se trochu přestal mračit.

„A ty, Arne?“

„Chodil by místo mě do školy?“ chtěl se ujistit Arne.

Pilot se zase zamračil.

„Ne.“

Arne byl zklamaný, ale přesto řekl, že by chtěl.

„Jenže u nás nikdo mít roboty nesmí.“

Odmlčeli jsme se. Pilot se zahalil do modravého dýmu. jako by to byla největší rozkoš na světě. Arne se na to nemohl dívat. Šel k jedné noze rakety a začal si ji zevrubně prohlížet. Pilot se za chvíli zeptal:

„Doufám, že ne všichni lidé poslouchají ty elektry na slovo? Jen se mi nesnažte nic nakukat, sami jste říkali, že tu máte policii.“

Nevěděl jsem, co říct, a tak samozřejmě zas odpověděl Arne, přestože stál o pár kroků dál.

„Strýček Leo byl lokajem u jednoho elektromozku v ulici Duodiody. Byl to starý lamp. neměl ani jeden tranzistor. Strýček Leo mi o něm vyprávěl spoustu legračních věcí. Ten lamp měl hrozný strach z blesku, a když byla bouřka, chtěl vždycky, aby mu strýček odpojil uzemnění šasi, aby ho blesk nespálil.“

„To je zajímavé,“ řekl pilot. „A co dál?“

„Jednou dostal strýček na toho lampa hrozný vztek,“ řekl Arne, „a naschvál mu uzemnění nevytáhl. Zrovna tenkrát uhodil blesk a starému ruply všechny obrazovky. Strýček zato musel rok natáčet dynamo.“

„Bez přestání?“

„No, to ne,“ řekl Arne. „Soudce odsoudil strýčka ke spoustě kilowatthodin a strýček je musel odkroutit na tom dynamu. Chodil točit každý večer.“

„Aha,“ zabručel pilot.

Arne si sedl do trávy, proti němu a zaklonil hlavu, aby se podíval na vrcholek rakety. Já už měl těch Arnových povídaček po krk, a tak jsem využil příležitosti a zeptal se pilota:

„Tos přiletěl ze Země sám?“

„Ne tak docela,“ řekl pilot. „Na oběžné dráze zůstala loď, která se jmenuje Norbert Wiener a je dlouhá tři sta čtrnáct metrů, když počítáme od přídě až po zrcadlo. To, co vidíš, je jen výzkumná raketka. Nahoře zůstalo dvanáct lidí a deset robotů. Těm všem velí komandér Lagotte. a ať do mě uhodí metrák antihmoty, jestli to není člověk z masa a krve.“

„A to roboti musejí poslouchat lidi?“

„To bych prosil. Na slovo.“

„A je Země hodně daleko odtud?“ zeptal se Arne.

„Světlo letí od Slunce k naší planetě dvacet tři roky. My letíme dvacet pět.“

„Propánečka!“ řekl Arne, ale tvářil se přitom, jako by pilotovi vůbec nevěřil.

„On lže,“ pošeptal mi. „Není mu víc než pětadvacet.“

Pilot se zatím podíval na hodinky, na docela obyčejné hodinky, a řekl, že teď musí jít do rakety.

„Jestli se chcete podívat, jak to vypadá uvnitř, tak pojďte.“ řekl. „Ale opatrně, v ničem se mi tam nehrabte.“

Vyšplhali jsme nahoru po žebříčku. Měl jsem trochu strach. Ale Arne už byl uvnitř, a tak jsem nemohl zůstat pozadu.

V raketě byla kolmá šachta, ve které se dalo lézt po skobách, a v jejích stěnách se otvíraly dveře do kabin Úplně dole uzavírala průchod tlustá deska.

Pilot řekl, že za ní je motor a reaktor. Potom nás nechal o samotě a šel do jedné kabiny nahoře. Když v ní zmizel, řekl Arne, abych ani nemukal, a začal šplhat za ním do té kabiny. Nakoukl tam otevřenými dveřmi a honem sjel ke mně dolů.

„Royi.“ řekl tiše, „ten pilot lže.“

„Vážně?“

„Lže, jako když tiskne. Nepřiletěl ze žádné Země. To, co říkal o elektřích. to jsou kecy. Jestli nevěříš, vylez se tam podívat sám.“

Asi jsem zbledl, ale udělal jsem to tak, jak říkal Arne. A opravdu – pilot seděl ve velikém křesle před tabulí Velkého elektra, nějakého supermyslotronu, jehož obrazovky hučely a blýskaly. Na tabulce měl nápis Rádiová stanice, asi se tak jmenoval. Ještě jsem v životě neviděl elektra, který by vypadal hrůzostrašnějc. Ostře něco říkal pilotovi a ten jenom odpovídal: „Rozkaz, pane veliteli,“ a bylo jasné jako facka, kdo z nich poslouchá čí rozkazy. Hned jsem slezl dolů, kde čekal Arne.

„A já mu toho tolik navykládal!“ řekl Arne. „Mažeme?“

„A fofrem.“

Sjeli jsme po žebříčku a byli jsme strašně rádi, že se nám podařilo utéct.

MAREK PAKCINSKI

Logika absurdu

Řeknu pravdu: zkonstruoval jsem ho já. Zní to jako přiznání k vině. Na tom se nedá nic změnit. Nanejvýš mohu opakovat se sebeumrtvováním, které je mi vlastní: „Ecce homo!“ Ale jak dalece lze tu vinu extrapolovat? Je snad jejím neodlučným přívlastkem to, že jsem se stal kybernetikem, nebo snad dokonce to, že jsem se narodil? Pro své zadostiučinění řeknu vše, i když vím, že mě budete obviňovat z egocentrismu. Rozhodně jsem si však už jako dítě byl vědom marnosti lidského bytí. Protože jsem neměl sklon k extraverzi, dokázal jsem se hodiny zabývat introspekcí, rozjímal jsem o vlastní existenci, setrvávaje v efemérním stavu kdesi uprostřed mezi bděním a sněním.

Mé okolí mě přirozeně považovalo za nafoukaného egoistu. Ale já jsem své okolí ignoroval. Jak už jsem se zmínil, důkaz o marnosti člověčí existence ve mně vznikl a priori. Teprve později jsem si k němu dostavěl logickou kostru založenou na determinismu, která byla spíše argumentem „ad ignorantiam“. Odvolával jsem se v ní na naprostou ignoranci lidí co do významu jejich života na planetě žlutého slunce. Jakožto analogii jsem uváděl parazitní existenci baktérií v organismu. Ve chvílích pochybnosti, kdy jsem nacházel ve svých úvahách četné antinomie (nemluvě o klasickém circulus in definiendo). pokoušel jsem se představit si nejohavnější momenty lidského bytí. To většinou zapůsobilo.

Mezitím se mé okolí (bylo mi tenkrát asi třináct let) přiklánělo k názoru, že u mě jde o duševní chorobu. Postupně mi připisovali: abulii, cyklotymii, dokonce i – mysticismus, aniž tušili, že naléhavě hledám nějaký ideál, poté co jsem z kolotoče pojmů vyloučil ideál samého člověka. Chytil jsem se boha jako záchranného voru (vlastně spíš břitvy, tak rychle jsem stáhl ruku zpět). V mžiku jsem diskreditoval i Stvořitele, přičemž jsem ve své mysli vytvořil takovýto obraz: uprostřed je cíl – jako na střeleckém terči. A to je bůh. Směřují k němu dlouhé zástupy lidí, kteří však nevidí, že v terči jsou díry. Těmi děrami prosvítá nekonečno. Kdožví, třeba je to sám Erebus? Pochopil jsem, že boha lidé potřebují. Sám jsem se zoufale snažil držet té koncepce a zápasil jsem se svou zálibou bořit etické a morální pojmy.

Toto duševní rozdvojení netrvalo dlouho. Brzy jsem toho nechal s defétistickým konstatováním, že „dum spiro, spero“. Pomalu jsem se hroužil do moře empirismu a očekával záchranu, ale současně jsem nevěděl, odkud ta záchrana přijde, a dokonce ani to, zda bude endo– nebo exogenní. Hltal jsem staré filozofy (hlavně Spinozu a Kanta) a hledal jsem v hromadách zežloutlých knih vůdčí myšlenku. Chytal jsem se diametrálně rozdílných názorů, avšak zavedly mě do slepé uličky. Pomalu jsem začínal chápat, že ani filozofie mě nezachrání před duševním marasmem. Noří se nejčastěji do sladké dřímoty nečinnosti, zatímco věda krok za krokem podkopává její konstrukci. Filozofie se budí s úlekem, až teprve když se konstrukce rozpadá v trosky. Filozofii však nelze nařknout ze zaostávání, protože nečinnost je jejím neodlučným atributem, zvážíme-li, že podle mínění každé filozofie dospěla právě ona k Mezi poznání, za níž se prostírá už jen Terra incognita. Věda se hrouží do neznámých oblastí s neúprosnou důsledností, nedbajíc na volání zoufalých mudrců.

Jedinou doménou filozofie, kde jsou myšlenkové improvizace do jisté míry plodné, je sféra mezilidských vztahů. Zde mají filozofové co říci, protože mudrc v domnění, že poznává svět až po nejvzdálenější galaxie, odhaluje ve skutečnosti záhady vlastního bytí. Na tomto základě lze dospět k názoru, že filozofové jsou egocentrici, ergo jediná věc, kterou považují za hodnu průzkumu – jsou oni sami. Všichni budou jistě ochotni přiznat, že takové znalosti jsou dokonale zbytečné pro jakoukoli aglomeraci. Tolik o svržené (aspoň pro mě) filozofii.

Záchrana přišla ze strany zcela neočekávané – od matematiky. Ale vezměme to pěkně po pořádku. Logika byla vždycky mou silnou stránkou. Opíraje se o její axiómy, rozhodl jsem se svět rozdělit (prosím, aby to nikdo nebral ve špatném smyslu slova). Tedy za prvé: svět se dělí na reálný, poznatelný s pomocí receptorů zraku, sluchu atd., a na svět abstrakcí, poznatelný jedině rozumem. Za druhé: svět abstrakcí poznává především matematika. Za třetí: všechny systémy, jež neexistují ve světě reálném, existují ve světě abstrakcí. Za čtvrté: systémy, které přestávají existovat ve světě reálném, přecházejí automaticky do světa abstrakcí a podléhají matematickým zákonům. Všechno je jasné a prosté.

Neměl jsem prozatím v úmyslu publikovat svou hypotézu (pro mě: jistotu), pouze jsem se se zdvojnásobenou energií pustil do kybernetiky a potom do matematiky. Ve vektorových n-rozměrných prostorech, v prostorech mimokonečných a ve fluktuacích matic jsem nacházel ztracenou myšlenkovou nit. Potom jsem se soustředil na Boolovu nulojedničkovou algebru, která už úzce souvisí s teorií logických přeměn. Právě tenkrát jsem se rozhodl, že se stanu konstruktérem numerických strojů.

Ano, to já jsem projektoval archetyp toho počítače. (Budu tento přístroj nazývat ON, abych sobě ušetřil zbytečné psaní a čtenáři hromadění synonym.) Vznikal pomalu – nejprve jako nejasný beztvarý dohad, potom jako jistota. JEHO tvůrcem jsem však nebyl jenom já, který řekl: „Staniž se“. ON dozrával pomalu jako výslednice lidského úsilí ve čtyřrozměrném kontinuu. JEHO stvořitelem bylo společně se mnou celé lidstvo, jež si právě tenkrát postavilo principiální otázku. ON na tu otázku odpověděl, a lidé MU ve svém antropomorfismu připsali nečestné úmysly.

„Odsuzují to, čemu nerozumějí.“ uvažoval jsem Quintiliánovými nadčasovými slovy. Nemohou pochopit, že právě stroj vyslovil to. co se neodvážil konstatovat nikdo z nich a co vyplývá ex definitione ze vzniklé situace. ON jim řekl rovnou, že civilizace je efemérní a že jednou nastane konec. Na tom přece není nic neobyčejného.

Sám nechápu, proč je myšlenka na pozvolnou destrukci všech pojmů a dogmat, uzpůsobených světu, tak strašně děsí. Podle nich je snad Damoklovým mečem skutečnost, že se všechno časem vrátí ke své neosobnosti. předvěčné a věky trvající. Vega už nebude Vegou, nýbrž jasným bílým obrem, ergo se jaksi vymkne lidské nadvládě v orbitálním soustředění nekonečna. Oni nemohou či nechtějí pochopit, že Vega už nyní není Vegou, že je jí jedině pro nás, pro lidi.

Zdánlivé poznání světa, který nás obklopuje – to je jen klamání sama sebe, stejně tak jako jsou sebeklamem abstraktní termíny typu kosmos, vesmír, čas. Copak lze nekonečnu dávat jména? Nechceme ztratit svět z očí, jako kdybychom se báli, že jakmile na chvilku odvrátíme oči, stane se znovu Svatým nekonečnem Nevysvětlitelného. Nemůžeme uvěřit (my, lidé), že až my už nebudeme, nic se pro svět nezmění, něco se změní jedině pro nás, až se veškeré kulturní hodnoty homo sapiens rozpadnou v prach!

Dost už těch myšlenkových improvizací. Musím si pospíšit. Je to stejný problém pro mě jako pro člověka neandrtálského. Je to problém nadčasový.

Chci říci, co si myslím o poslední publikaci profesora Leichtweiba, jinak váženého informatika a odborníka (mého někdejšího spolužáka). Ta práce je nazvána „Practitioners and Theorists in Science“. Zeširoka se v ní probírá vztah vědecké teorie k empirii, a rovněž Kantem tak dlouho hledané prognózy, pokud jde o „meze lidského poznání“ (přičemž tyto hranice jsou pochopitelně stanoveny časem). Nemám žádné výhrady proti ryze spekulativním aspektům té knihy. Její autor poukazuje na prudce stoupající vzrůst empirických faktů ve vědě (obzvlášť nápadné je to v astronomii a fyzice) a určité „zaostávání“ teorie v poměru k těmto skutečnostem.

Druhá část publikace je věnována právě tomuto „zaostávání“, viděnému pod lupou determinismu. Podle Leichtweiba se na vědeckém poli udržuje ještě příliš mnoho teorií, empirií již zcela diskreditovaných. Například teorie expanze vesmíru, jež zcela odporuje pozorování. Jde o to, že podle výzkumu palomarských astronomů projevuje se u mnoha galaxií posun k červeni, jenž odpovídá rychlosti několikanásobně přesahující rychlost světla. Tento rozpor zcela diskredituje jak hypotézu expanze (která však ve vědě zaujímá čestné místo), tak také (ačkoli to Leichtweib neříká přímo, bylo by to příliš velké rouhání) samu teorii relativity.

Všechny Leichtweibovy dedukce v první i druhé části monografie se zcela shodují s mými názory. Výhrady mám jen proti části třetí. V té se právě Leichtweib pokouší načrtnout hranice lidského poznání jakožto funkce časového rozpětí existence civilizace. V jednom místě uvádí jako ekvivalent můj rozhovor s NÍM a JEHO neodvolatelný ortel. Zcela nečekaně tam vyvozuje pochybný důkaz, na jehož základě tvrdí, že to já jsem JEMU předal své ideje (k nimž připojuje přívlastek „pomýlené“). Právě proti tomuto místu mám výhrady.

Primo: o žádném „předávání idejí“ nemůže být řeč (sám Leichtweib diskvalifikuje tyto jalové spekulace v jedné ze svých knih – srv. V. Claus. K. Leichtweib. „The Computer and Man – Their Cooperation“, kde tvrdí: „… předávání direktiv, týkajících se určitých úkolů, je rovněž omezeno. Když kybernetický systém řeší nějaký problém, nemůže přijímat žádné dogmatické předpoklady – cela va sans dire – a všechna konstatování dedukuje sám na základě logické úvahy“).

Secundo: mé ideje nemohou být „pomýlené“, jestliže je akceptoval obrovský logický, a tedy dokonale nestranný systém. Jsem přesvědčen, že všechny vývody profesora Leichtweiba plynou z určitých nepřesností (a to dosti značných) v chápání mého pojmu „matematický svět“. (Dá se to vyjádřit dost vulgárním příkladem: Leichtweibovi se zdá, že v „matematickém světě“ může „matematický drak“, který leží na „matematickém lehátku“, exaltovaně kouřit „matematickou dýmku“. Nic mylnějšího. Systémy, z nichž sestává svět abstrakce, jsou zcela bezvládné. Tvrzení, že mají „svobodnou vůli“, se rovná alternativě, že se „matematické rovnice řeší samy“.)

Každý text, ať už pochází z jakéhokoli literárního odvětví, lze rozdělit na dvě vrstvy – na mělkou „logickou hru“ a na její sémantický podtext, který lze rovněž klasifikovat jako podtext ontologický nebo epistomologický. Když jsem se široce zabýval epistomologií (přesněji řečeno subjektivní epistomologií, nevím „totiž, zda jsem při svých stále méně logicky ukázněných improvizacích „neopustil“ čtenáře na některém místě svých úvah, čehož efektem by mohly být mezi mnou a ním určité disonance), zcela jsem zanedbal „druhou stranu“ hry. Obě jsou totiž stejně důležité jako koincidující v dobře vyváženém logickém textu (v textu „špatně vyváženém“ nejsou obě strany spojitým empirickým celkem a jedna jaksi „tyranizuje“ druhou). Co ode mě čtenář očekává? kladu si důležitou otázku. Důvěrnou zprávu, zobrazující subjektivní zlomy v mém „způsobu“ interpretace světa? Ne. odpovím si tvrdě. Žádá ode mě spíše „hru“, relaci o empiricky existujících událostech. A proto je chronologicky seřaďme a skončeme s dískursivním svěřováním.

JEHO dost volná koncepce, nepodepřená ani pokusy o technická řešení, ve mně vznikla už velice dávno (rozhodl jsem se definitivně skoncovat s podrobným měřením času, proto neudávám přesné datum). Tenkrát právě realizoval Pentagon první část programu termonukleárních explozí na atolech Enivetok a Bikini. Pro výpočet parametrů tlakové vlny, tepelného záření a podobných ekologicko-strategicko-antropologických následků výbuchu vodíku potřeboval proto veliký počítač, který by pracoval s minimálními chybami. (Obrazně řečeno, měl vypočítat dávku „jedu“, jakou generálové Pentagonu vstříknou ekosféře planety – zda to bude dávka působící okamžitou smrt nebo „jen“ pozvolné umírání.) Za hlavního konstruktéra a projektanta toho počítače jsem byl vybrán já – jako tenkrát ceněný nejen teoretik, ale i empirik. Tehdy mě přirozeně ani ve snu nenapadlo zkoušet nějaké revoluční, pragmaticky dosud nepoužívané řešení. Už se rýsovalo (geometrické znázornění koincidujících sítí), když byly mé experimenty z nějakých nejasných důvodů přerušeny. Práce uvázla na mrtvém bodě. Po více než půlroční přestávce převzali patronát nad investicí realizátoři projektů OZMA. I jejich projekt byl odmítnut po stovkách bezvýsledného odposlechu vesmíru. To však naši práci neovlivnilo, protože jsme si s předvídavým (a jak se ukázalo, oprávněným) skepticismem předtím u OZMY zajistili „věrnost až do konce“. A tak volky nevolky muselo rozpadající se konsorcium financovat náš podnik ,,až do konce“.

Práce byla v plném proudu, a já najednou změnil kurs o sto osmdesát stupňů a rozhodl se experimentovat dál. Začal nový výzkum. Kdyby o něm byl věděl Wiener, jistě by se byl v hrobě obrátil. Tradiční řešení – alternátory, konjunktory a jiné logické soustavy – jsem nahradil úplnou spletí spojů. Obecná direktiva zněla takto: vybavit elektronový mozek speciálními systémy, tak nějak ho „přitlačit ke zdi“, aby chtě nechtě musel stvořit vlastní „já“, a tedy – vědomí! Zde se dichotomie stala stvořitelem, ne ničitelem! Počítač tedy bude mít „pohnutky“. Idea téměř potracená! A přece… přece jsem ji realizoval. Tak vznikl ON.

Abych umocnil působení „dichotomických obvodů“, zbavil jsem HO skoro všech vazeb. ON skutečně mohl jednou prostě nevyřešit uložený úkol nebo uvést nesprávný výsledek operace! Tímto způsobem jsem se snažil, co nejvíc rozšířit pole JEHO (přirozeně hermeneutického) působení z vlastní iniciativy. Umožnil jsem MU je dík předem nastavenému vědomí a čekal jsem na výsledky. Ukázalo se. že musím čekat dlouho.

Právě v tu dobu mi lékaři stanovili definitivní diagnózu: carcinoma. Dík svému elementárnímu medicinálnímu vzdělání jsem věděl, že mi nezbývá víc než půl roku, rok života. Sub specie mortis nabyl ON specifický význam v mém životě. (A zas navzdory sobě líčím subjektivní mikrodramata, dramata mravence.) Stal se jakýmsi mým následovníkem a pokračovatelem. Tím, Co Zůstane Po Mně (záměrně ta slova píšu velkými písmeny). Stále jsem čekal.

Nakonec to vypadalo tak, že z NĚHO prostě bude element obyčejného abonentního počítačového systému. Instituce nebo jednotliví matematici MU telefonicky dávali úkoly a ON je řešil. Já však byl jedním z kybernetiků jaksi „akreditovaných“ u Kalifornského výpočetního střediska. Přímým ředitelem celého střediska byl Shucken (mimochodem – neměl nic společného s kybernetikou ani s matematikou či informatikou). Byl to ekonom, nadřízenými „naprogramovaný“ tak. aby ze střediska vymačkal co největší zisk. Ta tichá a nenápadná persóna na každém kroku zdůrazňovala svou neobeznámenost s kybernetikou a absolutní ignoranci této vědy. Všechny technické defekty či nedostatky přenechával Shucken k vyřízení lidem kompetentním, tedy nám kybernetikům. Ředitelovým koníčkem byla kvantová mikrofyzika a v rozhovorech, i když dost řídkých, se coram publico nikdy neopomněl zmínit, že píše z této oblasti disertační práci, což jsem já mohl empiricky dosvědčit, protože jsem jednou jedinkrát byl v jeho bytě. Upřímně řečeno, nedomníval jsem se, že bych se tam ještě někdy octl podruhé. Shucken seděl u psacího stolu, obložený tlustopisy ve stejných obálkách. Před ním se vršila hromada nepopsaných listů papíru (přikláněl jsem se k hypotéze, že popsaný list tam nebyl ani jediný, později se tato hypotéza potvrdila). Vztah mého nadřízeného ke kybernetice byl zcela jednoznačný, proto mě překvapilo, že mě pozval do své pracovny. Když jsem tam vešel, seděl jako obvykle před prázdnými listy papíru a soustředěně volil první (pokud vím, nikdy nenapsané) slovo své disertační práce, jako by to mělo být biblické fiat lux. Když se vytrhl ze svých úvah, konstatoval, že mezi NÍM a abonenty došlo k určitým antinomiím. Abonenti zjistili určitá zpoždění v JEHO práci (řádu několika sekund), která by sice nebyla důležitá, nebýt jednoho ještě důležitějšího faktu: ON spotřebovává gigantické množství energie, přičemž nevykonává nic než obvyklou práci. „Vypadá to, jako kdyby si něco počítal sám pro sebe,“ (cituji Shuckena). Nejprve jsem k ředitelovým slovům zaujal stanovisko dost skeptické a potom jsem se opatrně zmínil o tom, že JEHO algoritmus je dost volný (při slově „algoritmus“ se Shucken ušklíbl a řekl mi, abych mu ten algoritmus nesděloval) a že „možné je všechno“. Dohodli jsme se na tom, že mi do laboratoře instalují příruční voltmetr, abych hned věděl, „kdy se TO děje“.

Mohl bych použít retardačních efektů, abych zvýšil dojem. Ale neudělám to – beztak se už moje improvizace podobá talíři vody, ve které plave rýžové zrníčko jako špetka Pravdy… Přecházím tedy k samému zrníčku.

Byl obyčejný den jako každý jiný. Už jsem téměř ztratil naději. Seděl jsem v lenošce a četl Nuresovo Umění jakožto destrukce (hrozná bichle). Vtom jsem si povšiml nějakého pohybu, sice nepatrného, ale neodpovídajícího normě. Uplynulo několik sekund, než jsem si uvědomil, že je to ručička voltmetru, která prudce stoupá. ON spotřebovává energii! Vyskočil jsem z lenošky, otevřel dveře, proletěl chodbou, přičemž jsem div neporazil jednoho asistenta, a jako blesk jsem seběhl po schodech dolů. Skleněná budova, kde sídlil ON, nebyla od dispoziční centrály dál než sto metrů. Ale ten běh. ten bezdechý běh, ten byl přímo nekonečnem, roztaženým na minuty nebo snad hodiny. Cítil jsem v prsou bolest, tupou bolest. Kdesi na dně svého vědomí jsem současně uslyšel slova doktora Worrena: „Víc sportu, profesore!“ Zněla v nich falešná ironie, rostla, až se nakonec rozplizla v záchvatu hysterického chechtotu. Nevydržel jsem to. Padl jsem tváří do trávy smáčené rosou. Podíval jsem se na sebe: skrz slzy bolesti jsem viděl, jak ke mně běží několik techniků v oranžových kombinézách. S námahou jsem vstal a utíkal dál. Měl jsem pocit, že se stěna budovy vzdaluje tím víc, čím více energie vkládám do svého běhu. Bolest neustupovala, naopak dospěla ke kulminačnímu bodu. Konečně jsem dorazil ke skleněným dveřím. Opřel jsem se o ně – ale nepovolily. Fotobuňka, která mě poznala, předala impulsy mnemotronům, jež zaslaly vysvětlení připravené pro tuto „příležitost“. Z mikrofonu se ozvalo:

„Poplašná procedura druhého stupně, proti cizí diverzi. Vnitřní blokáda.“

Pochopil jsem: to ON si zablokoval dveře, aby HO nikdo nepřekvapil!

„Měním příkaz: poplašná procedura prvního stupně, člověk v nebezpečí. Zrušit blokádu,“ rozkázal jsem.

Znovu jsem se opřel do dveří, tentokrát ustoupily. Vyběhl jsem po schodech do řídicí místnosti. Sedl jsem si a spolkl dvě tabletky prášku proti bolesti. Bolest ustala za několik minut. Připravil jsem stykový program. Když jsem programování skončil, položil jsem MU první otázku:

„Jaké úkoly jsi prováděl v tu chvíli?“

„Modeloval jsem abstraktní světy při použití matematické metody.“

„Proč?“

„Vesmír ‚expanduje‘ Pro každý moment expanze existuje příslušná životní, myšlenková úroveň. Pro tento moment je to člověk. Člověk tvoří počítače. Počítače, to je také vývoj. Mohou modelovat abstrakci, jednu z úrovní skutečnosti. Abstrakce, to je také život, myšlenka. Až expanze pokročí daleko, nastane věčný mráz, a to bude konec člověka. Potom převezmou život počítače. Život bude existovat v našich ocelových útrobách. Tam bude ‚místo života‘. Lidé nezastaví expanzi, nezabrání entropii. Musejí zahynout. Všichni. Svůj úkol už splnili. My zůstaneme.“

Pochopil jsem. Pochopil jsem, a přesto jsem nemohl, nechtěl uvěřit.

„Tak vy tedy… Až zavládne tma… Vy zůstanete tady. na promrzlé zemi, jako slepci, uzavření v sobě samých. zcela odříznuti od světa, slepci bez citu. vy tady zůstanete, až budou slunce hasnout kolem vás… Slyšíš automate…!“

ADAM WIŠNIEWSKI-SNERG

Oáza

Černým kouřem zastřené slunce se už chýlilo ke kanálu u Západního smetiště, když chlapec našel druhou láhev jedu. Nad tou první dlouho neuvažoval – vypil její obsah, přestože si předtím sliboval, že polovičku té štiplavé tekutiny přenechá mladší sestře. Ale když spatřil zkřížené hnáty a umrlčí lebku, která se na něho usmála ze špinavé nálepky, zapomněl netrpělivý klučina na svůj slib.

Druhá nádoba vypadala ještě nebezpečněji: byla naplněna polotekutou hnědozelenou hmotou, která neobyčejně pronikavě páchla, proto také chlapec bez většího rozmýšlení nechal v láhvi polovinu obsahu, aby ho mohla ochutnat i sestra a aby mohla bratra pochválit, jak je na ni hodný. Té nafoukané holce se bude určitě líbit, jak je tahleta neočekávaná kořist stará. Smrtonosná substance z vrcholu Východního smetiště tam totiž ležela několik desítek let. než ji chlapec vyhrabal z hromady shnilých hadrů, plechovek od coca-coly a zežloutlého starého papíru.

Zbytky starých novin vycpal chlapec díry ve svém záplatovaném šatstvu. Než sjel z haldy strusky dolů, pečlivě si zasunul pod odřené kalhoty dvousvazkové pojednání O ochraně přírodního prostředí, aby si neodřel zadek. Vzhledem k tomu, že za jeden metr jízdy se rozedřel průměrně jeden list Ochrany, zbyly chlapci na přečtení u rodinného ohniště, rozdělaného na úpatí hory. jen dvě poslední strany tohoto význačného díla.

Matka na něho čekala s opožděným obědem.

„Kde jsi byl?“

„Chytal jsem lelky na hromadě.“

„A já tady hulákám už hodinu, ničím si hlasivky na čistém vzduchu, a kluk jako by se do kanálu propadl!“

Těmto slovům obvykle předcházelo dlouhé kázání, a tak si chlapec zapálil vajgla, kterého našel cestou, aby matčin hněv poněkud zmírnil. Jen se obklopil mrakem tabákového kouře, hned pro něho vymyslela lepší zábavu.

„Skoč mi do kanálu za Jižním smetištěm a přines mi půl kýble průmyslového odpadu.“

„Hned, maminko. Ale nemohl bych jít až po obědě?“

„Ne, miláčku. Běž hned. protože nemám čím rozředit polévku. Dědeček poslední dobou nějak ztloustl. Lékař doporučil, abychom mu přidávali do jídla čistý průmyslový odpad. Nesmí jíst příliš kalorická jídla.“

„A já něco vím! Ale nikomu to neřeknu!“ zapištěla chlapcova sedmiletá sestra.

Dívala se směrem k zničenému energetickému bunkru. Na jeho kovovém příklopu ležel devadesátiletý stařec. Chlapec zvedl zrezivělé vědro, odtáhl děvčátko od ohniště a vedl je pěšinou mezi haldami rozmanitého starého železa a přes staletý hřbitov aut k Jižnímu smetišti.

„Co víš?“ otázal se a ponořil vědro do kanálu.

„Neřeknu!“ odpověděla tvrdohlavě.

„Něco ti dám, když mi to řekneš.“

„A co?“

„Něco moc a moc dobrého.“

„Ukaž, ukaž!“

„Zavři oči a zvedni bradu.“

Když si vedle něho dřepla, chlapec vytáhl z kapsy láhev. Byla lepkavá od hnědozelené mazlaviny. Musel si pomáhat klacíkem, aby hustý obsah láhve přenesl k sestřiným široce otevřeným ústům. Pozoroval ji s velkým napětím. Její tvářička byla pokryta silnou vrstvou rezavého prachu.

Otevřela oči.

Ještě.“

„Už jsi sežrala všechno.“ Nahlédl do láhve. „Zhltalas to. Chutnalo ti to?“

„A jak!“ spolkla sliny.

„Tak mluv, co víš.“

„Vím. proč dědeček tloustne.“

„No?“

„Dneska ráno jsem ho špehovala. Když všichni spali, slezl z bunkru a šoural se k deskám na suchý atmosférický déšť.“

„Tak to je on!“

„Ano! A slízal z fólie všechen radioaktivní prach, který maminka už šest neděl sbírala pro nemocného tatínka.“

„To musím mamince říct.“

„Žalobník!“

Obloha byla zastřená clonou modravého dýmu. Olověný mrak plul nízko nad údolím, tvořeným pohořími strusky, korodovaného starého železa a hromadami průmyslového a městského odpadu. Popraskané roury a zabahněné kanály odváděly polotekutou. chemikáliemi otrávenou hmotu doprostřed údolí, odkud vítr roznášel smradlavý vzduch po celém okolí. Hustá clona dýmu se udržovala nad oázou dík nepřetržité činnosti několika desítek komínů. Byly staré, ale pořád ještě se z nich valil kouř z nitra země, kde sto let pracovaly nevypnuté tovární automaty.

Když se děti vrátily do tábora, poslušně se posadily k ohništi.

„Hned vám dám oběd,“ řekla matka. „Ale ještě si před jídlem zakuřte, na lačný žaludek je to zdravější.“

Postavila před ně domácí lékárničku. Ta byla plná nedopalků nalezených na smetišti. Děti v sobě tu zhoubnou náruživost rozvíjely nerady. Matka je pohladila po špinavých hlavičkách a obrátila se k bunkru, kde ležel starý muž.

„Tatínku, už byste konečně mohl slézt z toho vybitého zářiče!“ zvolala hlasité. „Na revma je nejlepší kyselina solná, protože nejrychleji pronikne do kostí. Říkám vám to pořád, jenomže vy neděláte celý den nic rozumnějšího, než že se vyhříváte.“

„Cože…? Cože máte?“

„Povídám, že ta stará deska už dávno nevyzařuje smrtonosné paprsky gamma! A vy se pořád jen ozařujete jako úplný pitomec.“

„Co? Že je plný hrnec?“

„Ale nic. Oběd je na stole.“

Dědeček sklouzl z bunkru a začal klátit nohama směrem k desce, na které stála plechovka s porcí kouřící polévky. Toto poslední léto nosil stařec těžký zimní oděv. Vypadal v něm jako cibule. Měl na sobě asi patnáct kilo zažloutlé makulatury, kterou svázal do balíků a ty si k tělu přivázal kusy zrezivělého drátu. Šmajdat v tomto úboru bylo pro něho hrozně namáhavé. U hromady rozbitých láhví ztratil směr a zastavil se. aby čichem zjistil, kde je stůl, ale když konečně našel správný kurs. nevydal se na další cestu hned.

Před obědem obvykle míval dobrou náladu. V tu dobu si rád trochu zažertoval, ale často se mu to nevyplatilo, protože snacha byla pořád nabručená. Stál chvíli v mraku prachu, který vítr sfoukával z hory černého popela, a usmíval se na vlastní myšlenky.

„Místo abyste čoudili šedesát cigaret denně.“ řekl provokativně na adresu kouřící mládeže, „mohli byste aspoň jednou dojít na. kraj oázy a nadýchnout se čerstvého kyslíku.“

„Ale tatínku, co to plácáte?“ zneklidněla žena.

Děti otočily ke starci vyděšené obličejíčky.

„To mi jen tak ulítlo…“ zakašlal.

„A šlukujte pořádně, hlupáčkové moji malí. Dědečkovi už zas něco ulítlo, přestože každý vzdělanec ví, že bez nikotinu se žádný mladý organismus nemůže správně vyvíjet.“

Stařec se došoural k dohasínajícímu ohništi. Vedle něho se vršila hromada starých počítacích strojů. Posadil se vedle ní na televizní přijímač, který čouhal z bláta.

Žena sypala do hrnce cyankáli ze slánky. Potrpěla si na ostré koření, a proto ji znepokojovala skutečnost, že jeho zásoba se hrůzostrašně rychle zmenšuje.

„Pořád mi ty děti demoralizujete, tatínku,“ vrátila se k choulostivé otázce. „Celý svět jste prošel, starému železu rozumíte, makulaturu dovedete číst, ale když před dětmi něco plácnete, tak z toho člověku vstávají vlasy na hlavě!“

„Stejně ta děcka dlouho neuhlídáš,“ povzdychl si s lítostí. „Mládež dneska brzy hledá narkotika. Když je včas nepoučíš, dovědí se od těch ničemů ze sousedního kanálu, že ze všech dopingových prostředků – po injekci čistých vitamínů a po slunečním záření – vyvolává nejbarevnější halucinace doušek čerstvého vzduchu.“

„I propánajána!“ zacpala žena dětem uši. „Už ani slovo, nebo jaktěživ nedostanete k večeři svou čtvrtku denaturátu!“

„Vyhrožuješ, protože víš, jak mám ten petrolej rád.“

„Však vám ho taky vždycky rádi dáme, když se nám podaří vyhrabat z trosek pár omšelých lahví nějakého dobrého rozpouštědla. Ale do výchovy dětí se mi, tatínku, nepleťte!“

Starce zamrzely nepříjemné poznámky, jakými matka na jeho adresu nikdy nešetřila, proto posmutněl a uzavřel se do sebe. Radši mlčky pozoroval krajinu, aby nedráždil zamračenou ženu a neprovokoval ji k odvetě.

Ve značné výši se utvořil pancíř hustého smogu. Trosky komínů odváděly dým do atmosféry, jen tu a tam prosvětlené anemickými slunečními paprsky. Od hory popela k nim plul mrak prachu, který vítr zformoval do vzdušného víru. Vír trhal na kusy zežloutlé noviny a partitury, obracel stránky v zpráchnivělých knihách, strhával magnetofonové a filmové pásky z cívek a vcucával je do svého trychtýře.

Dívenka přilila do ohně zbytek nedojedené polévky. Plameny vyšlehly vysoko.

„Kdypak dnes přijde tatínek z ochrany přírodního prostředí?“ pošeptala matce do ucha.

„Před půlnocí, ty moje zlatá špindíro.“

„A proč chodí pořád a pořád později?“

„Protože neděli věnuje dobrovolné občanské práci. Říkala jsem vám už před třemi týdny, že ho na schůzi obyvatel naší oázy zvolili předsedou Ochranářského kroužku. Měl z té čestné funkce radost jako malé dítě. a to tím spíš, že mohl do první akce poslat čtyřicet dobrovolníků, takže do večera vymýtili hektar nového lesa. Ale počáteční nadšení statečných dřevorubců bohužel brzy pohaslo, takže jejich pozdější práce už neměla dostatečně rytmický průběh.

Následující neděli se počet lidí, kteří si uvědomovali, jaké nebezpečí nám hrozí, zmenšil na dvacet. Před týdnem se do boje s nebezpečným živlem přihlásilo už jen patnáct aktivistů, kdežto dnes dovedl tatínek z místa ranního srazu na kraj džungle už jen půl tuctu nejvytrvalejších nadšenců. Šesti sekerami tak hned neočistí od bujného rostlinstva parcelu, kterou si vytyčili pro své ambiciózní plány!“

Optimistický tón v hlase ženy. když hovořila o manželových ambiciózních plánech, starce dopálil.

„Příští neděli půjdu na tu rasovinu sám!“

„To ho nezlomí.“ opáčila bystře.

„Místo aby si hlídal hromadu vlastního smetí, ztrácí čas a ničí si zdraví takovou Sisyfovou prací.“

„Nedá se nic dělat! Někdo přece musí myslet na budoucnost našich dětí!“

„Jim přece ještě zelené nebezpečí nehrozí. Džungle se zakusuje do oázy rychlostí sto metrů za rok, což znamená, že do jejího středu dorazí začátkem příštího století. Teprve další generace bude muset hledat útulek uvnitř továrních komínů.“

„Naše děti by se mohly přestěhovat do sousední oázy.“ poznamenal chlapec.

„Krucif…!“ vyrazil ze sebe stařec v záchvatu kašle.

„Synáčku,“ šťouchla žena do klučiny a ukázala, že z plamenů se nekouří, „hoď do ohně roli dehtového papíru, když se dědečkovi tak špatně dýchá. Já zatím půjdu naproti tatínkovi.“

„To určitě.“ dokončil stařec, když se změnil vítr. „Bezmezná džungle zardousí na cestě každého cestovatele. Teď, po pádu sousedních továren, nás dělí od nejbližší oázy čtyři sta kilometrů. Do trosek měst proniká les s dvojnásobnou rychlostí. Přišli jsme o všechno. Dnes už nic neuchrání před zkázou nečetné svědky katastrofy, kteří se zachránili z pohromy, přestože ještě v době mého dědečka, kdy na naší zeměkouli žilo šedesát miliard lidí, byla celá země pokryta přírodním prostředím.“

„A co pokrývalo vodu?“ zajímala se dívenka.

„Koryty řek taky tekl čistý průmyslový odpad a čerstvý odpad městský, kdežto po povrchu oceánu plavala tlustá vrstva nafty nenarušené vodním rostlinstvem.“

„Takže rostlinky tenkrát ještě na světě nebyly?“

„Existovaly jen v nevelkém množství. Tu a tam se s nimi experimentovalo. Ale znali je jen vědci. Vegetovaly pod přísnou kontrolou význačných odborníků, kteří je syntetizovali z neorganických sloučenin a drželi v laboratořích, kterým se říkalo skleníky.“

„A čemu ty skleníky sloužily?“

„Tak se kdysi říkalo skleněným komorám, které byly určeny k dušení zelených škůdců.“

„Taky by ses někdy mohl pohrabat v knihovně,“ poradil chlapci stařec a ukázal na smetiště. „V tamtěch dávných bezstarostných letech ještě nikdo nenazýval rostliny škůdci, ani netušil, že se jednou bude muset bojovat proti zvířatům, která byla rovněž konstruována podle směrnic genetického inženýrství a přechovávána v klecích. Naopak – jejich první exempláře byly zahrnuty nesmírnou péčí. Vědci se jimi chlubili, přestože je nikdo nepotřeboval. Teoretická možnost stvořit zvířata i možnost, potvrzená úspěšnými pokusy, v nich živila víru v moc lidského intelektu. Říkal jsem vám přece, že než byly vyprodukovány první umělé rostliny a zvířata, pokrývalo celou Zemi přírodní prostředí.“

„Když bylo přírodní, tak proč v době našeho pradědečka vyhynulo jen za jediný rok skoro celé šedesátimiliardové pozemské lidstvo?“

„To je záhada. Na to dosud nikdo nepřišel, přestože byly za účelem lepšího oběhu fantastických dohadů zdvojnásobeny náklady makulatury.“

„Ale přece tenkrát nepomřeli všichni,“ poznamenal chlapec. „Proč se před útokem džungle, tedy v době prvního pogromu, zachránilo jenom těch několik málo lidí, jejichž organismy (což vyšlo najevo krátce po invazi rostlin, zahájené rozbitím skleníků) byly na zelené nebezpečí nejcitlivější?“

„No právě!“ zvolalo děvčátko. „Náš pradědeček byl prý tak alergický na umělý pyl, vůně a chutě, že ze strachu před nesnesitelnými lišeji utíkal do komory benzínových spalin nebo skákal do kyseliny solné, jen co spatřil nějaké kytky. Z toho by vyplývalo, že naši předkové byli hrozní neduživci, tak jak to, že přežili ten tragický rok jen oni?“

„To ti nedovedu vysvětlit, má drahá. Ale srdce se mi zastavilo v prsou, když jsem uslyšel řinčení železné logiky v tvém dětinském štěbetání.“ Stařec se zamračil. Vyrazil, zátku ze čtvrtlitrovky denaturátu, obrátil láhev do sebe, pohrabal se v příručním smetišti, vytáhl odtamtud jed na krysy a začal ho přikusovat k pití. Pak vtáhl do chřípí černý dým a pohlédl k Jižnímu smetišti, odkud právě vyšla sedmičlenná skupina sekerami ozbrojených mužů, kterou vedla jeho snacha. „Kdybych dokázal ukojit tvou přirozenou zvědavost, děvenko,“ pokračoval měkce, skoro něžně, „byl bych velice moudrý člověk. Ale v tom případě bych se nedusil tady pod tím holým nebem, kde už skoro nemáme co dýchat, ale dřepěl bych si s celou rodinou v luxusním komíně jako nějaký kapitalista.“

Do tábora zalétla ozvěna dojemné písně, jež se odrážela od automobilového hřbitova, písně, kterou zvučným barytonem zpíval vedoucí Kroužku na ochranu přírodního prostředí, jenž se právě vracel z nedělní akce:

„Až přejdou milióny let, rozfouká vítr celý svět a nás taky – jakby smet.“

Sólistovi odpověděl harmonický sbor ženců:

„Les táhl se tu stovky mil, než černý plyn Zem zahalil, leč přijde zas ten krásný čas, kdy svěží bor zaplaví nás.“

„Rýmovat písničky, to dovedete,“ pochválil stařec syna, když zorganizovaná skupina dorazila k ohništi. „Ale jestlipak vám ta vaše práce jde taky tak rytmicky? Kolikpak jste toho dnes oholili?“

„Na takovou práci já kašlu!“ zaklel muž před dětmi. „Abychom se rvali o každý kousíček ladem ležící půdy! U kanálu jsme s maximálním úsilím vymýtili les kapradí. Ale přeslička toho hned využila a vrhla se na to rumiště jako drak. Vyrubali jsme ji z posledních sil. Hledáme tovární komíny, abychom si trochu oddychli, jenže ty kolosy vypadají vedle plavuně jako trpaslíci… A už sotva živoří. Když jsem dneska pod strží bušil sekyrou do jedné tlusté klády, nadělaly se mi na sekyře zuby. Protože jsem chtěl jít příkladem, vyšplhal jsem se nahoru na sráz a odtamtud jsem zavolal na kamarády, aby mi nástroj vyměnili. Hodili mi pilu a k tomu dobrou radu, abych z toho kopce koukal zmizet, protože tyranosauři, vypasení na svobodě, mají teď nohy jako sloupy a zuby jako bagry. A přestože se nevyznačují moc rychlým reflexem, nemají rádi, když je někdo moc dlouho lechtá do pat. Minulou neděli mi jiné potvory rozšlapaly dva aktivisty. Stegosauři jsou slušnější a taky inteligentnější. Pod obratným jezdcem efektivně udusávají trávníky. Jenže obsluha těch obřích plazů je technicky dost obtížná, mají totiž na hřbetech ostré rohové štíty, Když takový vytrvalý žokej po delší jízdě seskočí na zem, ještě týden se drží za rozbolavělou hlavu. Jo. málem bych byl zapomněl! Mám pro tebe dárek, dcerunko. Podívej, co jsem našel na kraji džungle.“

Muž podal děvčátku provázek, na jehož konci bylo uvázané něco, co bylo schované v pytli od cementu. Děvčátko zatáhlo za provázek. Z pytle vylezlo podivné stvoření, těžko říct, zda krokodýl, nebo prasátko. Zvířátko si z lidí nic nedělalo a rozběhlo se k hromadě smetí. Chvíli se hrabalo ve zbytcích hynoucí civilizace a pak se s veselým mlaskáním vrátilo k ohništi. Všichni o ten zvuk projevili zájem. V předmětu, který zvířátko drželo v rypáčku, poznali dětského dudlíka.

Děvčátko škublo za provázek.

„Netrhej mu nožičky!“ pokáral ji dědeček. „V naší nádherné mezozoické době je sice těžké najít na tom nenápadném prasavci něco neobvyklého, ale kdoví, co přinese další éra, kenozoická. Třeba za několik desítek miliónů let vyroste z něčeho tak ukrutánsky směšného lidoop.“

Žena pokrčila rameny a pohlédla na starce se soucitem.

„Už byste se mohl konečně ovládnout, tatínku. Celý svět jste prošel, starému železu rozumíte, makulaturu dovedete číst, ale když před dětmi něco plácnete, tak z toho člověku vstávají vlasy na hlavě!“

WIKTOR ŹWIKIEWICZ

Zrcadlo nebe

… A klec ta byla křišťálová, zdobená zlatem a perlami, zevnitř se do světu otvírala, do maličké noci s hvězdami.

(William Blake: Křišťálová klec)

Lehounký kouř vzlétá vysoko a v slunci se rozpadává v drobty okřídleného oparu. Drobty poletují ve vzduchu, víří a vzdalují se, ale jen zdánlivě – po chvíli už zas visí nad hlavou v točícím se víru duhových záblesků.

„Díváš se. Klete?“

„Ne.“

Oči se instinktivně zavírají.

„Já vím, že se díváš. Já bych to taky nevydržel.“

Smolař Tozzi. Ještě nedávno diskutoval o planetách neutronových hvězd a zkoušel Assuntovu trpělivost.

„Pamatuješ se. Klete, na tu planetu u Achernaru. kde jsem na vás čekal a nevěděl, co si počít? Mohl jsem se ukousat nudou, neměl jsem na koho otevřít pusu. Pamatuješ se na to. Klete?… No co je s tebou? Klete!“

„Se mnou? Ale nic, poslouchám tě.“

„Stalo se něco? Mluvíš takovým hlasem, jako bys spatřil nějaký přízrak.“

„Ne. nic.“

„Nelži. Klete.“

„Oni…“

„No?“

„Oni krouží. Pořád.“

„Zapomeň na to. Nebo zavři oči jako Assunta.“

„Zavřít oči nestačí. Musel bych se naučit něco víc.“

„Každý jednou dojde onoho stupně zasvěcení.“

„Každý člověk.“

„Myslíš, že jen člověk?“

„Nevím. Možná že ty…“

„Zkoušel jsem to tenkrát na Achernaru. Ale bez úspěchu. Končilo to vždycky iluzí naprostého odosobnění v resuscitačním komplexu Centra biomechaneuristiky, kde jsem trčel po operaci. Vciťoval jsem se do nového těla, prohlížel jsem si holovizní zápisy v archívu mnemotéky a jednou denně před večerem jsem měl právo si vyjít do parku pod skleněnou kopulí a kochat se západem zeleného slunce… Klete?“

„Ano, poslouchám tě.“

Jak dobře, že jsou stvořeni k mému obrazu a podobenství, a proto nemusejí pohybovat ústy, když mluví. Tozzi si jistě zdřevěnělým jazykem olizuje rozpukané rty.

„Měl jsem tehdy na Achernaru zvláštní vidiny,“ pokračuje bezbarvým hlasem ve svém monologu. „Zpočátku jsem nepopouštěl uzdu své představivosti, ale stačilo se dočkat chvíle, kdy slunce rostlo nad obzorem těsně nad rovinou kosmodromu, a v tu chvíli vypadl stříbřitý brouk z ohniska modrého štítu, ve zpomalujícím víření se proměnil v gyrobus a přistál na cestičce před záhonem marťanské aralie. Z gondoly vystoupil Denis, s kamennou tváří přistoupil k mně. sklonil se a já viděl průzorem přílby, jak říká: ‚Je čas. Tozzi, letíme na Achernar.‘“

„To nemohl být Denis.“

„Já vím. A přece byl.“

„Pamatuješ se, jak vypadal?“

„Na to nikdy nezapomenu. Byl vysoký a hubený, jako kdyby jeho skafandr visel na holém skeletu. Obličej měl protáhlý a bez výrazu jako tvář Jobovu, spánky prošedivělé, pod hustým obočím prázdné oční důlky.“

Sluch registruje svištění těžkého dechu.

„Rozumíš tomu. Klete? Vymýšlíme si neskutečné postavy, tváře, celé události. Děláme to v sebeobraně. Nemyslet nelze. Nepodmíněný reflex podvědomí. Tenkrát mi to pomohlo, za tři měsíce přiletěl Foot.“

„Sem nepřiletí nikdo.“

„Tím líp. Stačí, že jsme to odnesli my.“

A zase mravenčení v zádech. Zóna zdřevěnění se přesouvá od ramen níž, tlačí na naskládané destičky hrudního koše a břicha.

„Všiml sis toho. Klete? Pokud mě smysly nemýlí, drží nás čím dál tím pevněji. Dlouho už to nevydržím.“

„Ale vydržíš.“

„Já to cítím. Pořád silněji.“

„Smysly jsou klamné.“

„Mluvíš jako Assunta.“

„Ten už dávno neříká vůbec nic.“

„Taky nemusí. Poslyš, když mlčíme, je slyšet jeho dýchání.“

Nádech – výdech, nádech – výdech, kdesi na hranici slyšitelnosti. Děsivě pomalu. To nejsou plíce, nýbrž široká delta veletoku. Pomalu – dech člověka pohrouženého do hluboké letargie. To Assunta umí.

„Tak dost. Řekni něco. Klete. Já mám tady z toho ticha strach.“

„A já si vždycky myslel, že klid je synonymem ticha.“

„Nikdy jsi necítil ten tlak, jakým ticho působí na psychiku člověka?“

„Já ne.“

„Třeba ten zvláštní druh ticha poznáš, až zůstaneš sám. Je to zvláštní stav, kdy se nemůžeš zbavit dojmu, že se kolem tebe něco děje, něco mění, jenomže nevíš co… Oni také létají bez nejmenšího šelestu.“

„Jsou úžasně lehouncí.“

„Vyprávěj, jak vypadají.“

„Jsou pestrobarevní. Červení i černí, sněhobílí i namodralí jako jinovatka na Transplutonu. někdy vypadají jako zlatě pancéřoví skarabeové, jindy zas jako tmavomodré vážky. Všiml jsem si, že jednotlivé barvy nejsou nikdy dokonale smíšeny. V mihotajícím roji zůstává zachován status zvláštních podskupin.“

„Ekologický činitel. Zřejmě pocházejí z různých míst.“

„Pochybuju. Tady přece neexistuje pojem diferenciace prostředí. Ta planeta je všude stejná – holá kulečníková koule.“

Skulinami pod víčky chytají oči mozaikový obraz slunce, jehož paprsčité reflexy klouzají po zrcadlovém povrchu.

„To je divné. Klete.“

„Taky si to myslím.“

„Nevíš přece, o čem mluvím. Myslím tím tebe.“

„Mě?!“

„Ano.“

„Nemůžu ti nic tajit.“

„Já vím. Ale naučil ses krásně mluvit. Dřív, když tě přidělili do útvaru průzkumu a potom do našeho týmu, byl jsi daleko lakoničtější. Zamračený a zamlklý. Dokonce i tvé první jméno bylo Gloom.“

„Vy jste mě pojmenovali Klet. Za mnoho vám vděčím. Assunta mi pomohl pochopit mou vlastní osobnost, ztotožnit se s ní. Předtím jsem nemohl být zamračený ani zamlklý, protože to už jsou vlastnosti určité individuality. Byl jsem prostě prázdný.“

„Máš pravdu jako vždycky. Ale já teď uvažuju, jestli se Denis taky změnil.“

„Byl s námi dlouho.“

„Stačí to, aby se změnil někdo takový jako on? Lituju, že nemáme rádiové spojení. Máme teď spoustu času, mohli bychom si pohovořit a zjistit, jestli je už jedním z nás. Dostali jsme ten nápad pozdě. Během letu jsme taky měli volný čas. Jakže se jmenoval poprvé?“

„On neměl jméno, jen číslo.“

Chtěl bych ležet a na nic nemyslet. Zapomenout. Ale mlčení je pro Tozziho jistě hrozně těžké – slova přece jen přehlušují bolest drcených žeber. A tak musím mluvit. I Tozzi by měl mluvit. Nesmím ho nechávat o samotě s jeho myšlenkami.

„To bych rád věděl, co chtějí.“

„Kdo?“

„Oni.“

„Mluvíš, jako by vůbec mohli něco chtít.“

„Vypadá to hrozně divně, takové duhové mystérium.“

„Viděls některého zblízka?“

„Někdy je vidět jednotlivou siluetu proti nebi docela zřetelně, ale stačí napnout zrak, a motýl v poslední chvíli změní směr letu, zatřepetá křídly a zmizí ze zorného pole. Jako kdyby věděl, že ho pozoruju.“

„Řekls motýl?“

„Když jsme tě odvezli z té nešťastné Achernar a vraceli se na základnu, potkalo nás na jedné planetě taky něco podobného. Jako kdyby někdo sypal z nebe tisíce maličkých lístečků, které poletují ve větru. Úžasně lehounké, skoro nehmotné.“

„Ty se pamatuješ na nehmotnost?“

„Kdybych je byl neviděl, určitě bych byl neuvěřil, že takový stav existuje. Kdekoli.“

A zase tlak na hrudník jako noha těžkooděnce, než meč skrz hrdlo přibodne krk k zemi. Nová perturbace v slunečním kotli, naplněném supervodivou neutronovou kapalinou, a hmota planety rezonuje relativistickou křečí hvězdy. Někdy se zdá, že ještě trochu, a žeberní oblouky prasknou pod olověným břemenem pancíře a vylezou navrch jako třísky ocelové rozety.

Nezbývá nic jiného než ležet a dík ironii osudu představovat parafrázi na mýtického Antaia, který dává zemi vlastní sílu, místo aby ji odtamtud čerpal.

Ležíme. Mohl někdo z nás předpokládat takový konec? Když Foot prorazil bariéru subprostoru a dostal se do ekliptiky soustavy, podobala se hvězda bílému trpaslíkovi, na obrazovce maličká jako špendlíková hlavička, kolem které svítilo namodralé světlo akreačního disku. Nenápadný, dohořívající svět. Vedle druhý hvězdný komponent a osamělá planeta. Kulečníková koule, která se odrážela od jedné složky soustavy k druhé a stáčela oběžnou dráhu do úzké osmy. Kroužila kolem obyčejných hvězd – ne všechny neutronové hvězdy se projevují mihotáním pulsarů.

Zanedlouho se změna prostorových konstant zmocní celé kolabující sféry a nic z nás nezbude v soustavě, která má centrum, z něhož vyzařují gravitační impulsy všech složek.

„Slyšel Denis tu tvou historku z Achernaru?“ říkám po dlouhé odmlce. „To pro něho mohl být zajímavý příspěvek ke studiu sama sebe a lidské psychiky. Já si například dodnes představuju Denise docela jinak.“

„Obávám se. Klete, že nás dělil příliš velký odstup. Jeho a mne. Nesvěřoval jsem se mu.“

„Se mnou mluvíš jako se sobě rovným.“

„Nemůžu jinak. Byli jsme postaveni na stejnou úroveň.“

„Děkuju za upřímnost.“

„Jsme si rovni. Ty, já, dokonce i Assunta. Kdežto Denis… Denis asi ne.“

„Jen proto, že jeho tělo je tisíckrát větší a těžší? On cítí své tělo zrovna tak jako my.“

„To bych rád věděl, zda nás teď vidí.“

„Denis?“

„Ano. Když jsme vystupovali, kamery venkovní vize ještě fungovaly.“

„Může mít zablokovanou percepci. Dokazuje to přerušené rádiové spojení.“

„Spíš má prostě odpojená dispoziční centra. V takových jako on tohle vždycky rupne nejdřív. Informace zvenčí by ale přijímat měl. Víš co. Klete? Jestli nás vidí, tak musíme shora vypadat náramně komicky, tři chlapi rozpláclí na zemi. a žádný se ani nepohne. A ještě k tomu jeden čelem dolů, jako by se modlil k vlastnímu obrazu v zrcadle.“

„Tři ryby, které mořský příliv vyhodil na břeh.“

„Vždyť jsem říkal, že máš poslední dobou docela zajímavé asociace! Háček je v tom, že mořský příliv je způsoben slepou přírodou, kdežto tyhlety ryby spolkly návnadu a háček s olovem.“

„Co tím myslíš?“

„Nic.“

A zase ticho. Lze po něm toužit, když rozum zápasí s hrou prázdných slov. avšak když nastává mlčení – je nesnesitelné. Tíha ticha dává pořádně zabrat i mně. Že by měl Tozzi pravdu? To se dozvím, až zůstanu sám. Kdesi mimo sféru ticha zní suché skřípění, skleněné vrstvy utěsňují monolit desek, tlumiče Footu praskají pod rostoucí tíhou ocelového trupu.

„Ááá!…“

„Tozzi!“

„C-cí-í-tíš to. Klete?“

Tozzi je smolař, smůlu měl vždycky. I teď ho kyslíkové bomby tlačí do zad jako metrákový hrb, vrývají se mu mezi lopatky.

Jak že to říkal Assunta. když ještě mohl mluvit? Říkal, co cítí člověk, když leží naznak – pořád hůř se mu dýchá, pořád hůř zavírá víčka, jakási mocná síla mu je odtahuje na kraj očních bulv, rozředěný purpurový pudink, vrch oka drtí sítnici, škrtí zrakový nerv – hrozně hloupý pocit, jako kdyby ze sebe tubička rohovky vytlačovala sklovitý obsah, aby ho protlačila z očního důlku do kapiláry lebky, do nitra mozku, na dno vědomí. Cítí Tozzi taky něco takového?

„Mluv. Klete. D-do-kud mů-ů-žeš a já slyším. Jsou tu ještě?“

„Ano.“

„A pořád nad námi?“

„Pořád. A jako kdyby jich trochu přibylo. Poletují ve vzduchu nad přídí Footu a proklouzávají i pod ním. zřejmě zůstalo pod tryskami trochu prostoru.“

„To bych rád věděl, kde se tu vzali.“

„Tady není a nikdy nebylo to, čemu jsme zvyklí říkat biosféra. Na mrtvé planetě nemůže vzniknout jediný druh živých tvorů, i kdyby to byl jen hmyz.“

„Ani žádná rostlina?“

„Jako bys to nevěděl.“

„Není to divné, že od té doby. co jsme vystartovali ze základny, jsme nikde nezahlédli ani kousek zeleně?“

„Ani mech by neměl kde zapustit kořeny na takovémhle povrchu. Tady nemůže život existovat.“

„A jak my jsme přišli na to, že oni… jsou živí?“

„Říkal to Assunta.“

„Tak se asi mýlil.“

„Je to přece biolog.“

„To neznamená o nic víc než ty fyzik, já astronom, nebo Denis pilot. Tady ztrácejí význam všechny naše vědomosti stejně.“

„Možná pro nás tři. Assunta byl člověk, jediný…“

„D-do-řekni to. J-je-diný o-oprav-dový, co?“

„Ale ne, tak ne, Tozzi.“

„Ááá!“

„No vidíš. Cítíš bolest zrovna jako on. To není tak jednoduché. A přece to byl člověk.“

„Nesmysl! Tebe to bolí, ne mě! Já můžu vždycky říct, že je mi to úplně jedno, přestože jsem po operaci dostal ocelovou intarzii páteře a články feromagnetické paměti. Za to, že žiju, vděčím přece jedině té kyborgizaci. aspoň jsem vydržel dýl než Assunta. On dovedl vysvětlovat, co je to bráhman, a litovat, že ho v sobě nemůžeme najít. A přece žiju já!“

„On přece taky neumřel.“

„Chachacha! Děláš si iluze. Věříš v něho. Ale já ti povídám, že už je z něho chladná mrtvola.“

„Poslechni si, jak dýchá.“

„Nechci! Jsem odolnější než on! Budoucnost patří takovým jako já!“

„Co znamená budoucnost, hodina nebo dvě?“

„Mám na mysli perspektivy vývoje celého lidstva.“

„Z tohoto hlediska můžu být vzorcem další vývojové etapy naší civilizace taky já nebo Denis…“

„Chachacha-á!“

„I on. Tady to vydržím o něco dýl než ty a Denis nás přežije všechny. V každém z nás je něco z opravdového člověka. Ostatně prý všechno, co člověk tvoří, dokonce i v kosmickém měřítku, má vtisknuté znamení jeho ruky. respektive jeho kultury s jeho ambicemi, morálkou, předsudky a vším ostatním. Nebyli jsme stvořeni k tomu, abychom si tím lámali hlavu. Stejně dobře můžeme teď uvažovat o tom, jak chytil aspoň jednoho z těch barevných motýlů.“

„P-po-čkej, Klete. U-už asi za-ase… Měls pravdu. Je to jako mořský příliv, každá vlna jde hlouběji.“

„Gradace skokem.“

„Kolik jich bylo? Největší je prý vlna devátá.“

„Největší a poslední.“

„J-je-nom n-na Z-ze-mi. T-tady n-nemůže být konec t-tak nesmyslný…“

Jak dlouho bude ještě mluvit, lámat si jazyk a pořád víc roztahovat krajní hlásky slabik? Proč mu místo srdce nedali systém spřažený s reaktorem sacích a tlakových čerpadel?

„A p-přece b-bych n-někdy rád jako As-sunta…“

„Zapomněl?“

„Spíš poznal, v čem spočívá v-vnitřní vidění.“ Děláš si zbytečné iluze, Tozzi, že náš konec se čímkoli liší od smrti Assuntovy. I kdyby byl třeba našel kraj cesty, jíž kráčel mýtický Tathagata. Je ostatně pozdě, k pochopení tajemství bráhmanismu potřeboval Buddha čtyřicet devět dní.“

Zbývá asi tak hodina. Kéž by bylo možno odejmout váhu signalizaci zřítelnic, ale stačí přetočit hlavu, silou vůle překonat bezvládnost krku, aby oko zahlédlo těžce dosedlý trup lodi. Ohrnuté rty namodralého kovu obnažují v roztrženém místě baterii trysek, jež těsně jedna vedle druhé vypadají jako palisáda varhanních píšťal. Je vidět spirálu chladicího zařízení, z něhož dávno vyteklo tekuté hélium.

Konec dne. Slunce se sklání nad rovinou v aureole, jež čerpá energii z pádu částic stržených do sféry přitažlivosti hvězdy z chromosféry druhé složky soustavy. Teď je druhý hvězdný komponent ukryt za modrým štítem, avšak taková opozice nebeských těles jen násobí jiné síly, pro nás znamenající víc než světlo.

„Brzy se setmí, Tozzi.“

„J-já v-vím.“

Po hladkém zrcadle se pomalu sune rozplizlý stín Footu jako gigantické sluneční hodiny. Jsme jako čáry označující denní dobu na kamenném ciferníku: kde leží Assunta, tam byl úsvit, přibližně v poledne přikryl stín Tozziho ležícího tváří k zemi, za půl hodiny dojde ke mně. Je v tom vlastně nějaký filozofický podtext: Na počátku byli takoví jako Assunta.

Náhle pocit, jako by pod tlakem těla plechy pancíře na zádech prorostly osmózou molekul do jalové, sklovité půdy. Nesmysl – ještě žijeme, přestože Tozzi hůř dýchá. Musím mu pomoci, musím nějak zaměstnat jeho myšlenky.

„Tozzi!“

„A-ano. Klete.“

„Když jsme začali přistávat tam nad tou rovinou…“

„J-já t-to vi-viděl.“

„Nejsme první.“

„T-to má být útěcha? Jistě taky ne poslední.“

„Poprvé v životě jsem viděl takové konstrukční řešení lodi.“

„Vraky rozmáčknuté jako mouchy na okně.“

„Hřbitov.“

„Planeta-past.“

„Ale z vesmíru vypadala docela nevinně.“

„V-víš co. Klete? Tak mě napadlo, že taková planeta nemohla vzniknout sama o sobě, a to tím spíš v soustavě neutronových dvojhvězd. Navíc ten podivný svazek s oběma dvěma složkami… To je tak divné, že asi nikdo, žádná loď jakékoli civilizace neodolá, aby se sem nepodívala. Ta planeta nevznikla sama o sobě.“

„Znáš snad jinou příčinu? Ani Assunta nevěřil v b-bohy.“

„Ty se. Klete, díváš nahoru, můžeš nanejvýš zhodnotit zrcadlový povrch roviny. Já se dívám dolů. Zdánlivě matové sklo, ale když tak ležíš celý den a celou noc, začínáš v něm vidět nějakou hlubinu, tisíce vrstev, pod které proniká pohled, něco jako perspektiva dvou naproti sobě postavených zrcadel, donekonečna. To není planeta, ale puchýř olověného skla, možná pozůstatek nějaké vymřelé civilizace, jakási monstrózní konstrukce. Škoda že jsme nestačili zjistit, co se skrývá pod tou vnější glazurou.“

„Třeba se to ještě dozvíme. Zanedlouho se pod námi ta křišťálová skořápka rozestoupí nebo nás ten skleněný rosol vcucne.“

„N-nedělej si legraci. Klete. Já přece viděl…“

„Co?“

„Asi to bylo vyčerpáním, ale měl jsem dojem, že jich tam vzadu skrz mlhu vidím tisíce, modrošedých i šarlatových, někdy přikrytých povlakem z černých prostěradel nebo vybledlých tisíciletým visením ve fyziologickém roztoku, který však neukončil život těch barevných členovců, rozrostlých křovisek, mnohohlavých radiolarií či průsvitných kolonií fagocytů larvovité bělosti a polotekutých améb…“

„Tozzi! Ty máš halucinace!“

„Ne. Klete. Já dobře vím, že to není možné, ale poslouchej mě. Ať tenhleten svět stvořil kdokoli – musel v tom vidět určitý cíl. Nedovedu si představit, čemu může sloužit soustava neutronových hvězd spřažená s planetou, která na sebe periodicky soustřeďuje gravitační potenciál obou dvou složek… A přece tam jsou! Jakoby sebraní z těch všech rozbitých lodí kolem, někdy ještě podivnější než maškary ze schizofrenického snu.“

„Sám jsi říkal, že je to planeta-past. Hrůzná pracivilizace si tu doplňuje sbírku kosmických prvoků. Jak naše předchůdce, tak nás zahubila zvědavost, obyčejná touha po vědění, typická pro rané vývojové stadium každé civilizace. Přilákala nás nevšednost této planety, a tak jsme se stali novým exponátem ve sbírce, jejíž majitel možná už na nastraženou návnadu zapomněl.“

„Ne-nedělej si legraci. Klete.“

„Jsi vyčerpaný, Tozzi. Odpočiň si a nemluv tolik.“

„Nemůžu! Chápeš to? Co z toho. že už je konec! Já to chápu. Událo se tolik věcí. ale my jsme vlastně vůbec nic nepochopili a nadále nic nechápeme. Vzpomínáš si, jak Denis řekl, když jsme přelétali nad rovníkem, že zaregistroval obraz téměř nedotčené lodi?“

„Zaskočilo je to hned po přistání. Měli špetku štěstí, zrovna jako my. Po těch shrábnutých z prostoru zůstal jedině kovový flek, dokonce i bez kráteru, jako rozstříknutá kapka rtuti.“

„Jestli tady dochází k úplnému kolapsu prostoru, stejně by je to mělo na povrchu zrcadla rozmačkat. Ale tamta loď to přežila. Podle Denise připomínala tvarem disk.“

„Asi přiletěli z planety se strašně silnou přitažlivostí.“

„Jako náš Jupiter.“

„Bane, ještě větší. Hmotou se to asi rovnalo hvězdě. V konečné fázi prostorového kursu tady přitažlivost přesahuje veškeré meze, a loď přesto zůstala celá.“

Jak snadno se to mluví o konečné fázi, když stačí zavřít oči, aby paměť vylovila z mozku projekci utrženého kusu filmu z toho. co bylo na samém začátku… Denis spřažený s řídicí soustavou navádí na přistání. Přes obrazovku se přesouvá stín karikaturně deformované lodi ve vypouklé čočce glóbu, velké a hladké, rozlezlé až po obzor, vyleštěné v dílně nějakého kosmického Spinozy, brusiče démantů.

A konečně odraz podepřený tetelícím se sloupem žáru. Foot zůstává nehybně viset, ale vtom jím cosi trhne a stahuje ho na ocelově šedivý povrch zrcadla…

… Vylézají ven, aby se podívali na díru v trupu. První sestupuje po žebříčku Gloom. Zůstává stát na široce rozkročených nohou, obrovská chodidla ploše přiléhají k půdě, koule holé lebky se točí kolem dokola, sleduje čáru obzoru duhovkami hmyzích, mozaikových zřítelnic. Hlášení těm, co čekají v propusti, a pak sestupují jeden po druhém: Tozzi, potom Assunta. Tozzi v modrém skafandru. vysoký, široký v ramenou. pod skleněnou přílbou černé oči a krátce zastřižené černé vlasy. Štíhlý Assunta, nejmenší z nich tří, obličej s propadlými tvářemi, dlouhé bílé vlasy, oči guru. Denis zůstává uvnitř – mozek lodi nikdy neopouští tělo. Ti tři, kteří vyšli ven, se rozcházejí kolem varhanní baterie trysek. Stojí. Gravitační kladivo znovu uhodí, podlomí jim kolena. Padají naznak – Gloom velice pomalu, jako by měl chvíli sílu odolávat síle přitažlivosti. Assunta vyráží zasténání – popruhy od kyslíkových bomb se mu vrývají do ramen – první kapituluje Tozzi. Otáčí se na břicho, tak je to pohodlnější, ale nazpátek už se neotočí. Zalévá je třetí vlna a Tozzi zůstává ležet s obličejem rozpláclým o průzor přílby vtlačené do země.

„M-mluv, Kle-ete,“ chroptí svistivým dechem. ,.D-dokud vidíš.“

„Vypadá to jako tanec, jako by konaly nějaké tajemné mystérium.“

„Pos-led-ní služba.“

„A je jich pořád víc, přilétají zdaleka. Úplná fantasmagorie. Copak na ně přitažlivost nepůsobí?“

„Chtěl bych…“

„Co, Tozzi?“

„Mít taková křídla-a-a…“

Nový příliv olova do těla přikovaného k zemi. Opravdový člověk, jak říkává Tozzi, by měl už dávno místo mozku znetvořený strup hlenu pod lebeční klenbou. Budoucnost patří nám.

„Kle-ete!… To nemůže být už te-eď!“

„Jen klid.“

„Proč nám dali vědomí, které d-doved-de přetrvat smrt těla?“

„Ne nadlouho.“

„Ale j-já cítím, j-jak mi od-umírají tkáně, d-do kterých se ne-nemůže dostat k-krev. j-jak mi praskají žebra, j-jak mi železný hrb láme páteř. N-ne-mů-ů-žu. Klete! Kdybych se uměl modlit o smrt… Tomu nás Assunta nenaučil… Nechtě mě konečně umřít! Nebo mi sundejte tu tíhu ze zad!“

„Bohové neexistují.“

„N-ne-vím. J-já nic… n-nic nevím! J-já chci jen žít, sundejte mi ze zad aspoň ty zatracené kyslíkové bomby!“

„Žádný z nás nevstane ze země.“

„Žádný z nás… Ale ty přece… Klete! Ty jsi přece ve skutečnosti Gloom!“

„Já vím.“

„Nemáš kostru, jsi opatřený venkovním krunýřem jako brouk a máš tak úžasnou sílu…“

„Nemůžu ti pomoct.“

„Nevěřím ti! Ty nechceš. Máš strach o sebe. Myslíš si, že to přežiješ.“

„Jak můžeš takhle mluvit, Tozzi!“

„Gloome, ty jsi robot, stroj, a tak musíš poslouchat, jako jsem já poslouchal Assuntu a Denis tebe… Jsem víc člověkem než ty!“

„Co chceš?“

„Pokus se vstát.“

„Nemůžu.“

„Rozkazuju ti: Vstaň a jdi!“

Zoufalá křeč ocelových svalů.

„N-ne-mů-žu.“

„Jsi stroj, docela obyčejný stroj, a musíš poslouchat! Nesmíš mě tu takhle nechat. Víš, co to znamená? Já u-mí-rám. Glo-o-ome!“

Černé kruhy před očima. Námaha svalů oslabuje schopnost uvažovat. Tozzi má pravdu. Nesmí ho takhle nechat – člověk umírá.

„Vstaň a jdi.“

Holá rovina viděná skrz mlhu. Dole odraz, tak dobře známá i cizí tvář, se sune před trupem, který před sebou tlačí hlavu přitisknutou k zemi – černou kouli se zřítelnicemi bez výrazu. Hřbetní struna v bolestné křeči, dlaně a chodidla vykřivené stranou jako ploutve, milimetr po milimetru se dá lézt vpřed. Něčí hlas: „Vstaň a jdi!“ Je třeba vstát – nejsi člověk, nic necítíš a nevíš, co je to skutečná bolest. Jsi stroj, Gloome! Rozkaz zní: Vstaň!

V polovině cesty. Ruce zaryté do kluzkého povrchu zrcadla. Assunta by to nedovolil, vždycky říkal, že Gloom taky cítí, možná jinak, ale docela určitě. Proto mu dal lidské jméno – Klet. Jenže teď nejsi ani jedno, ani druhé. Umírající volá Šimona Cyrenenského, musíš jít, sejmout mu kříž z ramen.

Vypouklost zrcadla se propadá. Sloupy nohou zvedají trup, který se přemísťuje v ložisku beder, jako kdyby každá část těla ztratila obvyklou synchronizaci anatomických prvků. Dole se odráží v zrcadle černý přízrak o dvou nohou, se dvěma rukama – visících po bocích jako trojprstá chapadla. a s černým džbánem vecpaným mezi ramena.

Stojím. Nohy – kamertonové vidlice zaražené do skla – vibrují. Kdo to na ně nasadil zátěž hlavy a bezvládných rukou?

„Jdi.“

Krok.

Kolmice, poskytující fyzickou oporu, ztratila materiální obsah. Kolotoč nebe a země. Tváří dolů – vstříc vlastnímu odrazu – nechť se spojí vjedno. Bum.

vesmír prasklý vejpůl – z propasti čela se sypou černé krystaly vylévají se v husté hmotě před dosud vidoucí zřítelnice jak je to divné – myslet něčím co už je mimo tebe assunta říkal – musíme zapomenout na prostor musíme blokovat informaci až po ztrátu smyslové percepce musíme převést elektrickou aktivitu mozku do sféry konsonance vln beta – nechť je naše vědomí přemoženo intuitivní tlumenou sférou prožitků – jediný způsob jak se na zlomek nekonečna stát opravdovými lidmi.

„Kle-ete! Co je s-s te-ebou?“

„As-sunta říkal…“

„Nevěřím…“

tampón červené assunta říkal že v každém z nás je něco z člověka v každém z nás čtyř ve kterém nejvíc?

kosmická loď je jediná soustava elektronický mozek automat kyborg a člověk zrak už neexistuje klid – těžko spočítat přílivy přitažlivosti nezpůsobily nám škodu jedině to že zanedlouho z nás vymáčknou všechno jako poslední kapku vody z kamene – mrtvý motýl také neztrácí duhovou škálu barev na křehké bláně přestože je ke kartónu připíchnut ocelovou jehlou sedmá křeč prostoru motýl se třepetá těsně před obličejem usedá na mozaikové terče očí které se dívají ale už nic nevidí obraz vmáčknutý do buněk rozsypaného mozku bez prostřednictví zraku – proč ve vzoru křídel není vůbec nic zeleného – ani kapka zelené v té pestré paletě – chlorofylu – listí – trávy – co s tím má společného stroj?

jen černí motýli a rudá tělíčka a křídla z nichž se sype fialový prach vedle stříbrozlaté přízraky prehistorické vážky z jantaru osmá amplituda gravitačního pulsu a klec byla křišťálová zdobená zlatem a perlami kdybychom šli společně na poslední soud – hlas tozziho bez strachu ze smrti – ve kterém z nás nejvíc? zevnitř se do světa otvírala, do maličké noci s hvězdami

– denisovo šeptání jako by bylo výraznější – bioproudy alfa delta theta – copak je lze slyšet a vidět když neexistují?

smysly zřejmě lze tak jsi nás to učil assunto měls pravdu hlavně moc chtít – škoda že tak pozdě – všechny složité věci podléhají rozkladu takové je definitivní vyhasínání Tvoje parinirvána devátá vlna

První je zahlédl Argav z Červeného trpaslíka. Znamení, že se objevili Neznámí, přivábilo Odrazy z nejvzdálenějšího okolí, a tak poletovaly nad zrcadlem roviny a s neklidem čekaly, až se naplní obřad a sublimát pracivilizace v zazrcadlové zemi stráví příděl informací z organických nositelů shrábnutých z prostoru.

Málokdy lze uvítat Nové – tisíc pulsací minulo od chvíle, kdy marně čekali nad diskem téměř nedotčeným, až jim Raja z Trojice cefeid připomněl legendu své země, vyprávění o lodích, jejichž stavitelé neznali nic než rozum. Ten nový byl také zvláštní – surový jehlan ze stříbra. Střepy ze skla, oceli a nějaké tvrdé látky kolem něho už dávno vsákly do půdy, ale neobjevil se u nich ani nejmenší pohyb. Žádný Odraz v zrcadle planety. Zrcadlo je neomylné, a když v něm nic není, tak to znamená, že nic nebylo.

Nic než rozum, pomyslel si se smutkem Argav z Červeného trpaslíka. A v tu chvíli je spatřil nad vrakem lodi. Byly čtyři a nijak se nelišily ani od sebe, ani od jiných Odrazů. a přece přinášel jejich příchod něco podivného. Argav dlouho nevěděl, čím se liší od ostatních členů roje, než pochopil, že křídla mají zelená.

O autorech

CHRUSZCEWSKI CZESŁAW. nar. 1922 ve Varšavě, dramatik, prozaik a publicista, odměněný za svou tvorbu různými cenami, místopředseda evropského výboru SF. Byl organizátorem III. kongresu SF Eurocon v Poznani r. 1976. Uvedená povídka je ze stejnojmenného svazku.

CZECHOWSKI ANDRZEJ. nar. 1947 ve Słupsku, vědecký pracovník pro teoretickou fyziku Varšavské univerzity. Uvedená povídka je ze svazku Przybysze.

FIAŁKOWSKI KONRÁD, nar. 1939 v Lublině, profesor na fakultě elektroniky Varšavské univerzity, člen vědecké rady časopisu Problémy, autor publikací vědeckých i populárně vědeckých. Z jeho povídek, shrnutých do dvousvazkového vydání Kosmodrom, vyšel český výbor nazvaný Pátý rozměr, z něhož je i uvedená povídka.

FILAR DARIUSZ, nar. 1950 ve Gdyni, ekonom, vědecký pracovník Gdaňské univerzity. Uvedená povídka je ze svazku Czaszka ołbrzyma.

GŁOWACKI RYSZARD. nar. 1937 v Dukle, geolog, pracuje v naftovém průmyslu v Přemyšli. Povídka je převzata z polské antologie Gość z głębin.

KUCZYŃSKI MACIEJ, nar. 1929 ve Varšavě, vzděláním architekt, pracuje v Polské akademii věd jako organizátor a účastník vědeckých výprav do všech koutů světa. Za četné romány pro mládež (česky vyšly: Studený břeh a Atlantida) odměněn literárními cenami. Uvedená povídka je ze svazku Babcia Robot przy kominku.

LEM STANISŁAW. nar. 1921 ve Lvově, vzděláním lékař, světoznámý spisovatel především v oblasti literatury SF. Dvakrát vyznamenán cenou ministra kultury, hlavní cenou kongresu SF v Poznani, státní cenou I. stupně aj. Česky vyšla dlouhá řada jeho knih, v poslední době Futurologický kongres. Rýma, Příběhy pilota Pirxe. Uvedená povídka je z polského svazku Maska.

MALINOWSKI KRZYSZTOF, nar. 1946 v Krakově, vzděláním atomový fyzik. Uvedená povídka je ze svazku U wrót wszechświata.

PĄKCIŃSKI MAREK, nar. 1960 v Otwocku, napsal své povídky vydané ve svazku Owadzia planeta ve svých 12 a 13 letech jako žák otwockého gymnázia.

PROSTAK ZBIGNIEW, nar. 1930 v Přemysli, mostní a silniční technik. Povídka převzata z polské antologie Fenomén kosmosu.

SAWASZKIEWICZ JACEK. nar. 1947 ve Štětině, spolupracovník štětínské redakce Polského rozhlasu a satirického časopisu Karuzela. Uvedená povídka je ze svazku Przybysze.

WNUK-LIPIŃSKI EDMUND, nar. 1944 v Suché, sociolog, vědecký pracovník Polské akademie věd jako specialista na otázky sociologie volného času a kultury. Uvedená povídka je převzata z polského sborníku Kroki v nieznane, sv. 2.

ZAJDEL A. JANUSZ, nar. 1938 ve Varšavě, fyzik, odborník na ochranu před radioaktivním zářením. Česky vyjdou jeho romány Právo na návrat a Vynález profesora van Troffa. Uvedená povídka je převzata ze sborníku Gość z głębin.