HLAS KRVE

NEJLEPŠÍ BRITSKÉ A AMERICKÉ HORORY

PROLOG

STEPHEN KING

Pokud někdo z této antologie nepotřebuje úvodní slovo, je to právě King, zosobnění amerického úspěchu, muž, který si psaním vydělal milióny a stal se jedním ze symbolů americké populární kultury. Přesto však: narodil se roku 1947 v americkém Portlandu, publikuje od roku 1966. Zpočátku ho přitahoval spíše žánr science fiction, záhy se však věnoval literatuře horroru. Slávu jeho prvnímu románu Carrie (1974) (a možná i autorovi samému) zajistilo filmové zpracování režiséra Briana De Palmy z roku 1976. S pravidelností svědčící o Kingově mimořádné píli následovaly další romány: Salem’s Lot (Prokletí Salemu, 1975), The Shining (Osvícení, 1977), The Stand (Svědectví, 1978), The Dead Zone (Mrtvá zóna, 1979), Firestarter (Žhářka, 1980), Cujo (1981), trilogie The Dark Tower (Temná věž, 1982-1991), Pet Sematary (Řbitov zvířátek, 1983), Christine (1983), Cycle of the Werewolf (Cyklus vlkodlaka, 1983), The Talisman (Talisman, 1984 – spolu s P. Straubem), The Eyes of the Dragon (Dračí oči, 1984), It (To, 1986), Misery (1987), The Tommyknockers (1987), The Dark Haif (Temná strana, 1989), Needful Things (Nezbytné věci, 1991), Geralďs Game (Geraldova hra, 1992), Dolores Claiborne (1993), Insomnia (Nespavost, 1994), Rose Madder (1995), plus dvě sbírky novel, tři sbírky povídek, teoretická práce o horroru a pět románů napsaných pod pseudonymem Richard Bachman. Desítka titulů již byla přeložena do češtiny a další jsou v edičních plánech.

King je mistrný vypravěč s vyvinutým smyslem pro reálie všedního světa, obvykle narušené zásahem nadpřirozena, čerpaného z pokladnice klasického horroru (upíři, vlkodlaci, zombie, démoni) i z oblastí science fiction (telepatie, katastrofy, mimozemšťané, sporty budoucnosti). Tvrdí se, že zejména zásluhou Kinga se literární horror přesunul z ponurých chodeb gotických budov do městských ulic a domácností, doslova do nejbližšího čtenářova sousedství. A je zřejmě také Ringovou zásluhou, že tento literární žánr zažil od poloviny 70. let nebývalý komerční rozmach a stal se nejčtenějším a nejlépe placeným odvětvím fantastické literatury. Většina Kingova díla byla též zfilmována, někdy s lepším, více však s horším výsledkem. V posledních letech se tento spisovatel vzdaluje fantastickému horroru do oblasti psychologického thrilleru, patrně ve snaze přiblížit se hlavnímu proudu literatury a neztratit přitom své početné čtenářstvo.

Původně měla tuto antologii zahajovat povídka Kukuřičné děti, podle které vznikl stejnojmenný film, ale požadavek amerického vydavatele pěti set dolarů za práva k otištění, což je polovina honoráře za celý román, byl až příliš nehorázný. Proto jsme vybrali jinou povídku, publikovanou v Kingově třetí povídkové sbírce Nightmares and Dreamscapes (Noční můry a krajiny snů, 1993).

Stručně a hutně těží z jedné z nejrozšířenějších a nejúrodnějších krajin hrůzostrašné literatury, z nejistého rozhraní mezi realitou obecnou a realitou vnitřních představ.

Stephen King

TRÁPENÍ S DĚTIČKAMI

Jmenovala se slečna Sidleyová a žila jen pro školu.

Byla malá, když chtěla psát až nahoru na tabuli jako právě teď, musela si stoupnout na špičky. Žádné z dětí za jejími zády se nehihňalo, nešeptalo, ani necucalo potají cukrátka ukrytá v dlani. Příliš dobře znaly neomylný instinkt slečny Sidleyové. Vždy věděla, kdo vzadu žvýká žvýkačku, kdo má v kapse prak a kdo jde na záchod vyměňovat si baseballové kartičky, místo aby řádně konal potřebu. Zdálo se, že je vševědoucí jako Bůh.

Už šedivěla a přezka postroje, který nosila, aby ulevila nemocným zádům, se jasně rýsovala pod barevně potištěnou látkou šatů. Malá, stále trpící žena s očima jako nebozezy. Báli se jí. Její ostrý jazyk byl ve škole pověstný. Když probodla pohledem nějakého hihňala nebo napovídače, i nejpevnější kolena se rozklepala jako sulc.

Teď, když psala na tabuli dnešní seznam obtížných slov, uvědomila si, že celý úspěch dosažený během dlouhé učitelské kariéry lze shrnout, ověřit a dokázat tímto běžným každodenním úkonem: mohla se bez obav otočit k žákům zády.

„Prázdniny,“ řekla. Pomalu vyslovovala a současně psala svým pevným, zřetelným písmem. „Edwarde, použij, prosím, slovo prázdniny ve větě.“

„Jel jsem na prázdniny do New Yorku,“ zapípal Edward. Pak slovo pečlivě zopakoval, jak je slečna Sidleyová učila. „Prázd – ni – ny.“

„Velmi dobře, Edwarde.“ Začala psát další slovo.

Měla samozřejmě své malé tajné triky. Pevně věřila, že úspěch závisí stejně na velkých věcech jako na drobnostech. Tento princip stále uplatňovala ve třídě a nikdy neselhal.

„Jane,“ řekla tiše.

Jane, která si právě potají četla v čítance, provinile vzhlédla.

„Hned tu knihu zavři, prosím.“ Kniha klapla. Jane vzhlédla bledýma očima plnýma nenávisti na učitelčina záda. „A zůstaneš patnáct minut po škole.“

Jane se zachvěly rty. „Ano, slečno Sidleyová.“

Mezi její malé triky patřilo využívání brýlí. V tlustých čočkách se odrážela celá třída. Vždycky ji pobavily provinilé vyděšené dětské tváře, když je přistihla při jejich zábavičkách pod lavicí. Teď právě viděla nezřetelný duchovitý obraz Roberta v první lavici, jak krčí nos. Nic neřekla. Ještě ne. Robert si sám utáhne smyčku, jen mu dopřát trochu víc času.

„Zítra,“ vyslovila zřetelně. „Roberte, použij prosím slovo zítra ve větě.“

Robert se nad problémem zamračil. Pod paprsky zářijového slunce byla třída tichá a ospalá. Elektrické hodiny nade dveřmi si pobzukovaly, že konec bude už za půl hodiny a jediná věc, která bránila mladým hlavičkám, aby usnuly nad učebnicemi, byla tichá, ale zjevná hrozba utajená v zádech slečny Sidleyová.

„Čekám, Roberte.“

„Zítra se stane něco zlého,“ řekl Robert. Slova byla naprosto nevinná, ale slečně Sidleyové vybavené sedmým smyslem vlastním všem vychovatelům se vůbec nelíbila. „Zí – tra,“ uzavřel Robert. Ruce měl způsobně položené na lavici a znovu se ušklíbl. Přitom se pousmál koutkem úst. Slečna Sidleyová si najednou byla nepochopitelně jista, že Robert prokoukl její trik s brýlemi.

Tak dobře.

Začala psát další slovo bez jediné poznámky na Robertovu adresu, nechala svá ztuhlá záda mluvit za sebe. Pozorně se podívala jedním okem. Robert brzy vyplázne jazyk nebo udělá to nechutné gesto se vztyčeným prstem, které všichni znali (zdálo se, že v těchto dobách nezůstalo utajeno ani děvčatům), jen aby si ověřil, že učitelka opravdu ví o všech jeho pohybech. Pak bude potrestán.

Odraz byl malý, nezřetelný a zkreslený. Mohla jej zachytit jen koutkem oka upřeného na slovo, které právě psala.

Robert se proměnil.

Zachytila jen letmý pohled, jen děsivý obraz Robertovy tváře, která se změnila v něco… jiného.

Prudce se otočila s tváří bílou jako křída, sotva si uvědomila varovnou bolest v zádech.

Robert se na ni díval upřeně a pátravě. Ruce měl způsobně položené na lavici. Na temeni hlavy se mu začínala zvedat štětička vlasů v očekávání volného odpoledne. Nevypadal vyděšeně.

Zdálo se mi to, pomyslela si. Snažila jsem se něco najít a když nebylo co, máj mozek si to vymyslel. Bylo to od něj pohotové. Ale přesto…

„Roberte?“ Chtěla to říct autoritativně, její hlas měl obsahovat nevyslovený příkaz k přiznání. Vyznělo to jinak.

„Ano, slečno Sidleyová?“ Měl tmavohnědé oči připomínající bahno na dně líně tekoucího potoka.

„Nic.“

Obrátila se zpět k tabuli. Třídou proběhl tichý šepot.

„Ticho!“ vyštěkla a obrátila se, aby jim mohla čelit. „Ještě slovo a všichni tu zůstaneme po škole s Jane!“ oslovila celou třídu, ale dívala se přímo na Roberta. Vrátil jí pohled s dětskou nevinností: Co, já? Já ne, slečno Sidleyová.

Obrátila se zpět k tabuli a začala psát, nedívala se už na odraz v okrajích brýlí. Poslední půlhodina se táhla a zdálo se, že při odchodu se na ni Robert nějak divně podíval. Byl to pohled, který říkal, Máme společné tajemství, že?

Ten pohled jí nešel z mysli. Uvízl tam jako nepatrné vlákno hovězího mezi zuby – ve skutečnosti maličkost, ale tížila ji jako železná koule na noze.

Když v pět usedla ke své samotářské večeři (smažená vejce na toastu). stále o něm ještě přemýšlela. Věděla, že stárne, a přijímala tuto skutečnost klidně. Nechystala se být jednou ze školních starých panen, které se brání zuby nehty odchodu do důchodu. Připomínaly jí hráče propadlé hazardu, kteří prohrávají a nedokáží přitom opustit hrací stoly. Ale ona neprohrávala. Vždy vítězila.

Sklopila oči a zadívala se na smažená vejce.

Nebo ne?

Pomyslela na všechny do růžova vydrhnuté tvářičky ve třetí třídě a najednou si uvědomila, že Robertův obličej je mezi nimi nejvýraznější.

Vstala a rozsvítila další světlo.

Později, těsně před usnutím, jí před očima vyvstala Robertova tvář a nepříjemně se na ni usmívala ze tmy za očními víčky. A pak se tvář začala proměňovat…

Ale dřív, než slečna Sidleyová uviděla, co se z ní klube, propadla se do tmy.

Slečna Sidleyová strávila neklidnou noc, takže druhý den ráno měla mizernou náladu. Cekala, téměř se těšila, že někdo zašeptá, zahihňá se, nebo alespoň pošle psaníčko. Ale třída byla tichá – velmi tichá. Všichni na ni tupě zírali a zdálo se jí, že cítí tíhu jejich pohledů, jako by jí po těle lezli slepí mravenci.

Ovládni se! řekla si přísně. Chováš se jako vyděšená holka čerstvě vypadlá z fakulty!

Den se znovu nekonečně táhl a měla pocit, že jí poslední zvonek přinesl větší úlevu než žákům. Děti se seřadily do pravidelných řad u dveří, chlapci i děvčata pěkně podle velikosti, a poslušně se držely za ruce.

„Rozchod,“ řekla a kysele poslouchala, jak křičí na chodbě cestou k jasnému slunečnímu světlu.

Co jsem to viděla, když se proměnil? Něco baňatého. Lesklo se to. Dívalo se to na mě, ano, dívalo se to a šklebilo a vůbec to nepřipomínalo dítě. Bylo to staré a ošklivé a…

„Slečno Sidleyová?“

Trhla hlavou a leknutím lehce škytla Ach!

Byl to pan Hanning. Omluvně se usmál. „Nerad vás ruším.“

„To je v pořádku,“ řekla mnohem příkřeji, než měla v úmyslu. Co si vlastně myslela? Co se s ní děje?

„Mohla byste zkontrolovat papírové ručníky na dívčím záchodě?“

„Jistě.“ Vstala a zkřížila ruce za zády. Pan Hanning se na ni soucitně zadíval. Ta stará panna se nebaví. Vůbec ji to nezajímá.

Protáhla se kolem pana Hanninga a zamířila chodbou k dívčím záchodům. Řehtající se hlouček chlapců táhnoucích odřené baseballové pomůcky při pohledu na ni ztichl a provinile vyklouzl ze dveří ven, kde začali znovu pokřikovat.

Slečna Sidleyová se zamračila a řekla si, že za jejích časů bývaly děti jiné. Ne snad zdvořilejší – na to děti nikdy neměly čas – také neměly větší respekt před staršími; bylo to spíš pokrytectví, jaké se tu nikdy předtím neobjevilo. Usměvavý klid, který neměl v minulosti obdoby. Určitý druh tichého pohrdání, které znepokojovalo a znervózňovalo. Jako by…

Jako by se schovávaly za maskami? Je to snad tak?

Zahnala tu myšlenku a vkročila na záchod. Byla to malá místnost ve tvaru L. Toalety lemovaly jednu stranu delší části, umyvadla byla po obou stranách kratší části.

Když kontrolovala zásobníky papírových ručníků, zachytila odraz své tváře v jednom ze zrcadel a překvapeně se nahnula blíž. Nelíbilo se jí, co vidí – vůbec ne. Výraz obličeje, který spatřila, tam ještě přede dvěma dny nebyl, byl vyděšený a podezíravý. Náhle si uvědomila, že rozmazaný obraz Robertovy bledé zdvořilé tváře, který zahlédla ve sklech brýlí, se jí dostal pod kůži a hnisá tam jako nádor.

Dveře se otevřely a ona uslyšela vzrušený šepot a hihňání dvou dívek, které vešly dovnitř. Stála za rohem a právě se chystala projít kolem nich ven, když zaslechla své jméno. Obrátila se zpět k umyvadlům a znovu začala prohlížet držáky ručníků.

„A pak on…“

Zahihňání.

„Ona o tom ví, ale…“.

Další dušený smích, kluzký a lepkavý jako tekuté mýdlo.

„Slečna Sidleyová je…“

Dost! Zastavte ten nesnesitelný hluk!

Trochu se posunula, až zahlédla jejich stíny, rozplizlé a nejasné v rozptýleném světle prosakujícím ledovými květy na oknech, které se spiklenecky tiskly k sobě.

Do mysli se jí vplížila další myšlenka.

Ty holky o ní věděly!

Ano. Určitě ano. Ty malý mrchy to věděly.

Ale ona s nimi zamává. Vytřese z nich duši, až jim budou cvakat zuby a jejich hihňání se změní v pláč. Otluče jim hlavy o dlaždičky a donutí je přiznat, že o ní věděly.

A tehdy se stíny proměnily. Zdálo se, že se prodlužují, že tečou jako vosk a vytvářejí podivné nahrbené tvary, které přinutily slečnu Sidleyovou se srdcem zoufale bušícím v hrudi se přikrčit zpět mezi porcelánová umyvadla.

Ale chichotaly se dál.

Jejich hlasy se změnily, už nebyly dívčí, spíše bezpohlavní a bezduché a strašně, strašně zlé. Pomalý, obludně napuchlý pazvuk obtékal roh jako odpadní stoka.

Slečna Sidleyová hleděla upřeně na pokřivené stíny a náhle se rozkřičela. Její křik sílil a sílil a bobtnal jí v hlavě, až v něm zazněla nota šílenství. Pak omdlela. Chichotání znějící jako smích démonů ji provázelo do propasti tmy.

Samozřejmě jim nemohla říct pravdu.

Slečna Sidleyová si to uvědomila dokonce ještě dřív, než otevřela oči a uviděla znepokojené tváře pana Hanninga a paní Crossenové. Paní Crossenová jí přidržovala pod nosem lahvičku čichací soli z lékárničky první pomoci z tělocvičny. Pan Hanning se otočil a řekl dvěma děvčátkům, které na ni zvědavě civěly, aby šly prosím domů.

Obě se na ni usmály – pomalým úsměvem naznačujícím společné tajemství – a odešly.

Tak dobře, ona jejich tajemství neprozradí. Alespoň zatím ne. Nechtěla by, aby ji lidé považovali za blázna nebo se domnívali, že trpí příznaky předčasné senility. Bude hrát tu hru s nimi. Dokud je nedokáže odhalit a vyrvat zlo i s kořeny.

„Myslím, že jsem uklouzla,“ řekla klidně, a posadila se, i když musela přemáhat nesnesitelnou bolest v zádech. „Je tu vlhko.“

„To je hrozné,“ řekl pan Hanning. „Příšerné. Nestalo se vám…“

„Neporanila sis při pádu záda, Emily?“ přerušila ho paní Crossenová. Hanning na ni vděčně pohlédl.

Slečna Sidleyová vstala, páteř měla v jednom ohni.

„Ne,“ řekla. „Abych řekla pravdu, zdá se, že ten pád udělal malý zázrak. Tak dobře jsem se necítila už léta.“

„Můžeme poslat pro doktora…“ začal pan Hanning.

„Není třeba,“ usmála sé na něj chladně slečna Sidleyová.

„Zavolám vám z kanceláře taxi.“

„Nic takového neuděláte,“ řekla slečna Sidleyová, došla ke dveřím záchodku a otevřela je. „Vždycky jezdím autobusem.“

Pan Hanning si povzdechl a podíval se na paní Crossenovou. Ta obrátila oči v sloup a mlčela.

Příští den slečna Sidleyová nechala Roberta po škole. Ničím si trest nezasloužil, tak ho nařkla křivě. Necítila žádné výčitky svědomí; nebyl to malý chlapec, ale zrůda. Musela ho donutit, aby se přiznal.

Záda ji šíleně bolela. Uvědomila si, že o tom Robert ví; jistě čekal, že mu to pomůže. Ale marně. Tohle bylo další z jejích malých tajemství. Záda ji posledních dvanáct let stále bolela a mnohokrát dokonce takhle – tedy téměř takhle moc.

Zavřela dveře, takže zůstali uvnitř sami dva.

Chvíli stála klidně s pohledem upřeným na Roberta. Cekala, že sklopí oči. Neudělal to. Oplatil jí pohled a dokonce mu kolem koutků úst začal pohrávat lehký úsměv.

„Čemu se směješ, Roberte?“ zeptala se tiše.

„Já nevím,“ řekl Robert a usmíval se dál.

„Řekni mi to, prosím.“

Robert neodpověděl.

Ale usmíval se dál.

Zvuky zvenku, kde si hrály děti, byly vzdálené a neskutečné jako ve snu. Jen hypnotické bzučení nástěnných hodin bylo skutečné.

„Je nás tu celkem dost,“ řekl Robert náhle, jako by mluvil o počasí.

Teď oněměla slečna Sidleyová.

„Jedenáct jen v této škole.“

To je zlo, pomyslela si trochu pobaveně. Pravé zlo.

„Chlapečci, kteří si vymýšlejí, přijdou do pekla,“ řekla zřetelně. „Mnozí rodiče už svým… svému potěru… tento fakt nepřipomínají, ale já tě ujišťuji, Roberte, že je to pravda. Chlapečci, kteří si vymýšlejí, přijdou do pekla. Holčičky mimochodem také.“

Po Robertově tváři se rozléval prohnaný úsměv. „Chcete vidět mou proměnu, slečno Sidleyová? Chcete se opravdu pořádně podívat?“

Slečně Sidleyové přejel mráz po zádech. „Vypadni,“ řekla stroze. „A zítra přiveď matku nebo otce do školy. Musíme si to všechno vyjasnit.“ Tak. Stála zase pevně na zemi. Cekala, že se zhroutí, očekávala slzy.

Robertův úsměv se naopak ještě víc rozzářil – rozšklebil se tak, až ukázal zuby. „Bude to jako hra na pravdu, že ano, slečno Sidleyová? Robert – ten druhý Robert – si rád hrál na pravdu. Ještě se někde schovává, někde uvnitř mé hlavy.“ Úsměv mu zvedl koutky úst, zkroutily se jako hořící papír. „Někdy mě zlobí… a to svědí. Rád by se zase dostal ven.“

„Vypadni,“ řekla slečna Sidleyová dutě. Bzučení hodin znělo velmi hlasitě.

Robert se proměnil.

Jeho tvář se náhle srazila jako roztavený vosk, oči splaskly a roztekly se jako vaječné žloutky probodené nožem, nos se roztáhl a ústa zmizela. Hlava se protáhla a vlasy se náhle změnily ve svíjející se porost.

Robert se zachechtal.

Dutý zvuk vycházel jako z jeskyně z jeho nosu, který pohltil dolní polovinu obličeje. Nosní dírky se spojily a vytvořily černou díru připomínající obrovská, ve výkřiku strnulá ústa.

Robert vstal se zlověstným pochechtáváním a ona kdesi uvnitř vycítila poslední rozechvělé zbytky původního Roberta, skutečného malého chlapce, kterého vetřelec ovládl. Hoch vyl v nepříčetné hrůze a s křikem se snažil uniknout ze zajetí.

Dala se na útěk.

Křičela a pádila chodbou a několik žáků, kteří se opozdili, ji sledovalo vytřeštěnýma, nechápavýma očima. Pan Hannig prudce otevřel dveře a vyhlédl ven, právě když proběhla širokými, skleněnými hlavními dveřmi. Její silueta proti jasné zářijové obloze připomínala šíleného strašáka mávajícího pažemi.

Vyběhl za ní, ohryzek mu rozčileně poskakoval. „Slečno Sidleyová! Slečno Sidleyová!“

Robert vyšel ze třídy a zvědavě přihlížel.

Slečna Sidleyová neslyšela a neviděla. Vyřítila se dolů po schodech a přes chodník na ulici jako ječící blesk. V té chvíli se ozvala dunivá houkačka a najednou se nad slečnou Sidleyovou tyčil autobus, řidičova tvář zkřivená hrůzou vypadala jako maska z umělé hmoty. Brzdy zaskřípaly a zasyčely jako rozzlobený drak.

Slečna Sidleyová upadla a obrovská kola, z kterých se ještě kouřilo, se zastavila osm palců od jejího křehkého, korzetem spoutaného těla. Ležela na dláždění, chvěla se a slyšela, jak se kolem ní shlukuje dav.

Převalila se a uviděla, že si ji prohlížejí děti. Stály kolem ní v těsném kruhu jako truchlící nad otevřeným hrobem. V hlavách hrobu stál Robert, malý, klidný hrobník připravený hodit na její tvář první hrst hlíny.

Odněkud z dálky slyšela nesouvislé řidičovo blábolení: „… cvok nebo tak něco… Bože, ještě půl stopy…“

Slečna Sídleyová se rozhlédla po dětech. Ležela v jejich stínech. Měly tupé, bezcitné tváře. Některé z nich se potají usmívaly a slečna Sídleyová cítila, že brzy začne křičet znovu.

Pak jejich obklíčení prorazil pan Hanning, rozehnal je a slečna Sidleyová začala tiše vzlykat.

Do své třetí třídy se měsíc nevrátila. Klidně řekla panu Hanningovi, že se necítí dobře. Pan Hanning navrhl, aby si zašla za nějakým dobrým doktorem a celou věc s ním probrala. Slečna Sídleyová souhlasila, že to je jediná rozumná a správná cesta. Také řekla, že pokud by si školní rada přála její rezignaci, okamžitě se podvolí, i když by ji to velmi ranilo. Pan Hannig, kterému to bylo trapné, pochyboval, že by to bylo nutné. Slečna Sidleyová se tedy vrátila koncem října, znovu připravena zapojit se do hry a teď už věděla, jak na to.

V prvním týdnu nechala všechno běžet ve vyjetých kolejích. Zdálo se, že ji celá třída sleduje přivřenýma nepřátelskýma očima. Robert se na ni nepřítomně usmíval z první lavice a ona neměla odvahu volat ho k tabuli.

Jednou, když měla na starosti dohled na hřišti, k ní Robert přišel. Držel v ruce míč a usmíval se. „Už je nás tolik, že byste tomu ani nevěřila,“ řekl. „Nikdo by vám nevěřil.“ Omráčil ji nedbalým mrknutím naznačujícím nekonečnou prohnanost. „Kdybyste o tom, víte, zkusila někomu říct.“

Děvče na houpačce se podívalo přes celé hřiště přímo na slečnu Sidleyovou a chechtalo se jí do očí.

Slečna Sidleyová se na Roberta vyrovnaně usmála. „Pročpak, Roberte, i když vlastně ani nevím, o čem mluvíš?“

Ale Robert se usmíval dál, i když se vracel, aby pokračoval ve hře.

Slečna Sidleyová přinesla pistoli do školy v kabelce. Zbraň původně patřila jejímu bratrovi. Vzal ji mrtvému Němci po bitvě v Ardenách. Jim už byl deset let mrtev. Posledních pět let slečna Sidleyová neotevřela krabici s pistolí, ale ta tam ležela a matně se leskla. Byly tam i zásobníky, takže ji pečlivě nabila, jak jí to Jim ukazoval.

Příjemně se usmála na třídu; zvlášť na Roberta. Robert jí úsměv vrátil a ona v něm mohla zahlédnout kalný stín cizoty přelévající se mu těsně pod kůží, bahnitý a plný špíny.

Neměla ani tušení, co žije uvnitř Robertova těla, ale nezajímalo ji to; jen doufala, že skutečný chlapec už nežije. Nechtěla se stát vražedkyní. Došla k závěru, že musel zemřít nebo zešílet z existence uvnitř toho špinavého slizkého tvora, který se jí vysmíval ve třídě a vyhnal ji šokovanou ven přímo na ulici. Takže, i pokud byl ještě naživu, zbavit ho trápení mohlo být milosrdenstvím.

„Dnes si napíšeme test,“ řekla slečna Sidleyová.

Třída nezaúpěla, ani se nezačala vrtět v neblahé předtuše; jen se na ni dívali. Cítila jejich pohledy jako závaží. Tížily ji a dusily.

„Jedná se o velmi zvláštní test. Budu vás volat jednoho po druhém do místnosti, kde je kopírka, a tam si ho napíšete. Pak si můžete vzít cukrátko a jít pro dnešek domů. Nebude to nádhera?“

Usmívali se na ni prázdnými úsměvy a mlčeli.

„Roberte, šel bys první?“

Robert vstal s náznakem úsměvu. Zcela otevřeně se na ni ušklíbl. „Ano, slečno Sidleyová.“

Slečna Sidleyová si vzala kabelku a šli spolu prázdnou chodbou, kde se jejich kroky vracely ozvěnou kolem tříd recitujících něco za zavřenými dveřmi a bzučících jako ospalí trubci. Místnost s kopírkou byla až na konci haly vedle záchodu. Před dvěma roky tam instalovali zvukovou izolaci, protože stroj byl starý a velmi hlučný.

Slečna Sidleyová za nimi zavřela dveře a zamkla.

„Tady tě nikdo neuslyší,“ řekla klidně. Vyytáhla z kabelky pistoli. „Ani tebe, ani tohle.“

Robert se nevinně usmál. „Stejně nás je mnoho. Mnohem víc než tady.“ Položil vymydlenou ručičku na zásobník papíru kopírovacího stroje. „Chtěla byste zase vidět, jak se proměním?“

Než mohla odpovědět, Robertova tvář se zatřpytila, začaly se objevovat pitvorné obrysy ležící pod ní a slečna Sidleyová ho střelila. Vypálila jen jednou. Mířila na hlavu. Padl naznak na police plné papírů a sklouzl dolů na podlahu, mrtvý chlapeček s kulatou černou dírou v čele nad pravým okem.

Vypadal velmi pateticky.

Slečna Sidleyová stála nad ním a lapala po dechu. Měla bledé tváře.

Zhroucená postava se nehýbala.

Byl to člověk.

Byl to Robert.

Ne!

Bylo to všechno jen dílo tvé fantazie, Emily. Všechno sis to vymyslela.

Ne! Ne, ne, ne!

Vrátila se zpět do třídy a začala je odvádět dolů, jednoho po druhém. Zabila jich dvanáct a postřílela by je všechny, kdyby paní Crossenová nesešla dolů pro balík papíru na písemku.

Paní Crossenová vytřeštila oči; zvedla jednu ruku a chytila se za ústa. Pak začala křičet a ječela dál, když jí slečna Sidleyová položila ruku na rameno. „Bylo to nutné, Margareto,“ řekla vřískající paní Crossenové. „Je to hrozné, ale musela jsem to udělat. Jsou to všechno příšery.“

Paní Crosssenová se dívala na vesele oblečené postavičky ležící porůznu kolem kopírky a ječela dál. Děvčátko, které slečna Sidleyová držela za ruku, začalo jednotvárně a vytrvale brečet: „Bééé… bééé… béééé.“

„Proměň se,“ řekla slečna Sidleyová. „Proměň se před paní Crossenovou. Ukaž jí, že to bylo nutné.“

Děvče tupě naříkalo dál.

„Zatraceně, proměň se!“ vykřikla slečna Sidleyová. „Ty špinavá mrcho, ty mizerná nepřirozená děvko! Proměň se! Bůh tě zatrať, proměň se!“ Zvedla pistoli. Děvče se přikrčilo a pak se na ni najednou vrhla paní Crossenová jako vzteklá kočka a záda slečny Sidleyové povolila.

Soud se nekonal.

Noviny po něm volaly, truchlící rodiče svolávali na hlavu slečny Sidleyové hysterické kletby, celé město si v šoku sedlo na zadek, ale nakonec zvítězily chladné hlavy a žádný soud se nekonal. Státní legislativa volala po přísnějších kvalifikačních zkouškách učitelů, Letní škola byla na znamení smutku na týden uzavřena a slečna Sidleyová se v tichosti přestěhovala na Juniper Hill v Auguste. Podrobili ji důkladným analýzám, dostala nejmodernější léky a začlenili ji do každodenních sezení pracovní terapie. O rok později za přísně kontrolovaných podmínek slečnu Sidleyovou v rámci experimentální léčby vyzkoušeli v konfrontační situaci.

* * *

Jmenoval se Buddy Jenkins a žil jen pro psychiatrii.

Seděl za polopropustným zrcadlem s notesem v ruce a díval se do místnosti zařízené jako jesle. Na protější zdi skákala kráva přes měsíc a myš běhala po hodinách. Slečna Sidleyová seděla ve svém pojízdném křesle s pohádkovou knížkou a byla obklopena skupinou důvěřivých, slintajících a usmívajících se mentálně zaostalých dětí. Smály se na ni a slintaly a dotýkaly se jí vlhkými prstíky, zatímco zřízenci u druhého okna čekali na první známku agresivního chování.

Buddy si nějakou chvíli myslel, že pacientka reaguje dobře. Četla nahlas, pohladila děvčátko po hlavě a ukonejšila chlapečka, který zakopl o hrací kostku a upadl. Pak se náhle zdálo, že zahlédla něco, co ji rozrušilo. Na čele se jí objevila vráska a odvrátila se od dětí.

„Odvezte mne pryč, prosím,“ řekla tiše a bezbarvě. Neoslovila nikoho určitého.

Tak ji odvezli pryč. Buddy Jenkins se díval na děti, které pozorovaly, jak ji odvážejí. Měly vyvalené prázdné oči, ale dala se v nich postřehnout jakási nezvyklá hloubka. Jedno se usmálo, druhé si pokrytecky strčilo prst do pusy. Dvě děvčata se k sobě přitiskla a zachichotala se.

Tu noc si slečna Sidleyová podřezala krk střepem z rozbitého zrcadla. Buddy Jenkins si pak začal dětí všímat víc a víc. Nakonec už z nich nemohl spustit oči.

I. PRAOTCI HRŮZY

CHARLES DICKENS

Tak jako mnoho jiných velkých mužů světové literatury, i britský romanopisec Charles Dickens (1812-1870), autor Davida Copperfielda či Kroniky Pickwickova klubu, si občas odskočil do oblasti nadpřirozena. Dickens to učinil hned několikrát, pokaždé šlo o variaci na „duchařskou povídku“, která se v Anglii stala téměř literární kategorií. Podle kritika Davida Hartwella je dokonce Dickens zakladatelem popularity anglické duchařské povídky. Zvláště atmosféra vánoc – na rozdíl od svátků klidu a míru v našich končinách – sváděla k vyprávění strašidelných historek. Byl to prý právě Dickens, který nejen jako autor, ale i jako redaktor vlivných časopisů, tento zvláštní vánoční zvyk do anglické literatury zavedl. Dickensovy horrory vydaly na celou knihu, The Complete Ghost Stories of Charles Dickens (Kompletní duchařské povídky Charlese Dickense), sestavenou v roce 1982 Peterem Hainingem. Často je do horroru řazena Dickensova slavná Vánoční pohádka (A Christmas Carol, 1843), klasický mravoučný příběh, v němž vydřiduchu Scroogemu duch budoucích vánoc ukáže jeho vlastní hrob coby působivé memento moři. Dlužno říci, že Scrooga tato vidina dokonale napravila a Dickensův duch se tak stal tím nejdobročinnějším duchem v literatuře.

Hlídač se od jiných Dickensových prací v tomto žánru dramaticky liší tím, že není dobromyslným příběhem ke strašení hamižných lichvářů a malých dětí, ale velmi realistickým setkáním s nevysvětlitelným tajemném, z něhož přeběhne po zádech mráz. Pokud se pustí spisovatel známý svým realismem do psaní horroru, může být výsledkem skutečně mistrovské dílo. Díky umění vtáhnout čtenáře do příběhu a dokonale předat pocit autentičnosti místa a děje je Hlídač stále nejlepším duchařským příběhem všech dob, a to i neuvěřitelných sto třicet let po svém vzniku.

Charles Dickens

HLÍDAČ

„Haló, tam dole!“

Když zaslechl můj hlas, stál právě u dveří svého domku, v ruce malý praporek, stočený kolem krátké tyčky. Podle povahy terénu by byl člověk soudil, že muž nemohl vůbec zapochybovat, z které strany k němu hlas přichází; ale místo aby se podíval nahoru na hřeben hlubokého zářezu, kde jsem stál téměř přímo nad jeho hlavou, otočil se a díval se někam rovně po trati. V jeho počínání bylo přitom cosi podivného, třebaže bych ani za živý svět nebyl mohl říci, co. Vím jen, že to bylo natolik podivné, aby to vzbudilo mou pozornost, přestože jeho postava na dně toho hlubokého výkopu byla ve stínu a z mé perspektivy se jevila jakoby sražená, kdežto já jsem stál vysoko nad ním tak zalit krvavou září zapadajícího slunce, že jsem si musel clonit oči, abych ho vůbec viděl.

„Haló, tam dole!“

Muž se přestal dívat po trati, otočil se zpátky a teprve pak zvedl oči a uviděl mou postavu, stojící vysoko nad ním.

„Je tady nějaká pěšina, abych se dostal dolů a mohl si s vámi promluvit?“

Díval se na mne nahoru a neodpovídal, a já se zase díval na něj dolů; nechtěl jsem na něj ale příliš naléhat, a proto jsem svou nicotnou otázku hned neopakoval. Právě v té chvíli se začala země a vzduch nejasně zachvívat, chvění rychle zesílilo v prudký rytmický tepot a nenadálý nápor větru mě donutil, že jsem mimoděk uskočil dozadu, jako kdyby měl sílu strhnout mě dolů. Když kolem mne přeletěl oblak páry, který se z rychlíku stačil vznést až ke mně nahoru, a ubíhal dál krajinou, podíval jsem se znovu dolů a viděl jsem, jak muž stáčí praporek, který při průjezdu vlaku rozvinul.

Opakoval jsem svůj dotaz. Uplynula chvíle, během níž mě muž zřejmě pozoroval s napjatou pozorností, než stočeným praporkem ukázal najedno místo v mé výši, asi tři sta kroků vzdálené. Zavolal jsem na něj dolů „Dobře!“ a vykročil jsem k označenému místu. Tam jsem se musel bedlivě rozhlížet, než jsem našel hrubě vytesanou stezičku, stupňovitě se klikatící dolů. Pustil jsem se po ní.

Sráz byl nesmírně hluboký a mimořádně strmý. Byl vykopán v kluzké slizké skále, která cestou dolů čím dál tím víc mokvala a vlhla. Proto mi sestup trval dost dlouho a já měl čas oživit si přitom v mysli zvláštní výraz zdráhavosti nebo donucení, s nímž mi muž ukázal na pěšinu.

Když jsem se po klikaté stezičce dostal natolik hluboko, abych ho opět viděl, spatřil jsem, že stojí mezi kolejnicemi na té koleji, po které nedávno jel vlak, a to v postoji, jako by čekal, až se objevím. Levou rukou se držel za bradu a levý loket si podpíral pravou rukou, překříženou přes prsa. Jeho postoj vyjadřoval takové napjaté očekávání a takovou ostražitost, že jsem se podiven nad tím na okamžik zastavil.

Pokračoval jsem v cestě dolů, a když jsem sestoupil až na trať a zamířil k němu, všiml jsem si, že to je sinavě snědý brunet s tmavým vousem a velmi hustým obočím. Jeho stanoviště bylo v místě tak odlehlém a pustém, že odpudivější jsem v životě ještě neviděl. Po obou stranách mokvající a kapající stěna ostrohranných balvanů, zastírající veškerou vyhlídku kromě na pruh oblohy; výhled na jednu stranu byl pouze zakřivené prodloužení této obrovské žalářní kobky; kratší výhled na opačnou stranu končil chmurným červeným světlem a ještě chmurnějším portálem černého tunelu, v jehož mohutných zdech byl drsný, těžký a odporný vzduch. Do této jámy zabloudil tak málokdy i jen sporý paprsek slunce, že měla zemitý, hrobový pach; a neustále ji prometal tak silný studený vítr, že mě až mrazilo v zádech, jako kdybych byl opustil přirozený svět.

Než sebou hnul, došel jsem k němu tak blízko, že jsem o něj málem zavadil. Ale ani tentokrát ještě nespustil oči z mých, nýbrž pouze o krok ucouvl a zvedl ruku.

Je to opravdu ztracená varta, tohle místo, kde slouží (řekl jsem), upoutalo mou pozornost, když jsem se prve tamhle odtamtud podíval dolů. Návštěva je tady podle mého asi vzácnost, ale doufám, ne snad nevítaná? Ve mě asi vidí jen člověka, který byl celý život sešněrován s klapkami na očích a ve kterém, když byl konečně osvobozen, se nově probudil zájem o tato velká díla techniky. V takovém smyslu jsem k němu promlouval, ale ani zdaleka už nevím, jakých výrazů jsem přesně užil – neboť kromě toho, že mě nijak netěší navazovat jakýkoli hovor, něco na tom muži mě ještě navíc zastrašovalo.

Zaměřil prapodivný pohled k červenému světlu u ústí tunelu, prohlížel celý semafor, jako kdyby u něho něco chybělo, a potom se zadíval na mne.

Kromě jiných věcí má na starosti taky ten semafor, že? Nebo ne?

Odpověděl tichým hlasem: „Copak to nevíte?“

Když jsem viděl ten utkvělý pohled a sinavý obličej, napadla mě obludná myšlenka, že to je duch a ne člověk. Dodnes od té chvíle přemítám, nebyl-li snad duševně nemocný.

Tentokrát jsem zase ucouvl já. Při tom kroku jsem však v jeho očích objevil jakýsi skrytý strach ze mne. A to mou obludnou myšlenku zaplašilo.

„Díváte se na mě,“ řekl jsem s vynuceným úsměvem, „jako kdybyste ze mě měl strach.“

„Nebyl jsem si jistý,“ odpověděl, „jestli jsem vás neviděl už někdy dřív.“

„Kde?“

Ukázal na červené světlo, které si předtím prohlížel.

„Tam?“ zeptal jsem se.

Napjatě mě pozoruje, odpověděl (ale neslyšně): „Ano.“

„Ale příteli, co bych tam dělal? Než buď jak buď, nikdy jsem tam nebyl, a na to můžete přísahat.“

„Myslím, že můžu,“ odpověděl. „Ano, určitě můžu.“

Jeho chování, stejně jako moje, se uvolnilo. Odpovídal na mé drobné otázky ochotně a promyšlenými výrazy. Má tady hodně práce? Ano; tím chce říci, že nese velkou odpovědnost. Hlavně se od něho vyžaduje přesnost a bdělost, ale skutečnou práci – manuální – nemá skoro žádnou. Přehazovat ten semafor, čistit a obsluhovat světla a občas zatočit tou železnou klikou, to je všechno, co po té stránce musí dělat. Pokud jde o tu spoustu dlouhých a osamělých hodin, které mně zřejmě tolik leží v hlavě, může říci jen to, že svůj životní styl tomu režimu přizpůsobil a zvykl si na něj. Naučil se tady sám jednomu cizímu jazyku – pokud se ovšem dá nazvat naučením, zná-li ho jen pasivně a o výslovnosti si utvořil pouze vlastní hrubé představy. Učil se taky počítat se zlomky obyčejnými i desetinnými a zkusil trochu i algebru; ale je, a už jako kluk vždycky byl, v počtech slabý.

Musí, když je ve službě, zůstávat pořád v téhle jámě provlhlého vzduchu a nemůže nikdy z těch vysokých kamenných stěn vyjít nahoru na trochu slunce? No jak kdy, to záleží na době a okolnostech. Za některého počasí bývá na trati slabší provoz než jindy, a totéž platí i o určitých hodinách denních i nočních. Když je jasno, najde si už možnost, aby na chviličku vylezl tady z toho nejhlubšího stínu; ale protože ho kdykoli může zavolat elektrický zvonek a on musí celou tu dobu poslouchat se zdvojenou úzkostlivostí, osvěží ho toto prý míří, než bych já myslel.

Vzal mě do svého domku, kde byl oheň, pult pro služební knihu, do které musel činit určité zápisy, telegrafní přístroj s cívkou, číselníkem a pisátkem a malý zvonek, o kterém se již zmínil. Vyslovil jsem pevnou důvěru, že mi tu poznámku jistě odpustí, a dodal jsem, že je velmi vzdělaný člověk a (doufaje, že to smím říci bez urážky) možná vzdělanější, než toto místo vyžaduje. Na to muž prohlásil, že ztěžka by se asi našla nějaká početná skupina lidí, ve které by chyběly případy drobných nesrovnalostí v takovém směru; slyšel prý, že tomu tak je v chudobincích, v policejní službě, ba dokonce i ve vojsku, tom posledním útočišti zoufalců; a ví, že tomu tak je, v menší nebo větší míře, u každé větší železnice. Když byl mladý (mohu-li tomu prý vůbec uvěřit, sedě v tom domku – on sám tomu už skoro nevěří), studoval přírodní vědy a navštěvoval přednášky; ale spustil se a žil nevázaně, propásl několik výhodných příležitostí, klesal stále níž a už nikdy se nevzpamatoval. Nikomu nemůže za to přičítat vinu. Leží, jak si ustlal. A je už příliš pozdě, aby si ještě mohl ustlat nově.

Všechno, co jsem zde shrnul, vyprávěl klidně, zíraje svým vážným, temným pohledem střídavě na mne a na oheň.

Občas prokládal svou řeč slůvkem „pane“, a to zejména, když mluvil o svém mládí – jako by mě tím chtěl ujistit, že se nevydává za nic víc, než jakého jsem ho shledal. Několikrát ho přerušil malý zvonek a on musel přijmout zprávu a odeslat odpověď. Jednou se musel postavit před dveře a rozvinout praporek, když projížděl vlak, a ústně vyřídit nějaký vzkaz strojvůdci. Viděl jsem, že ve výkonu služby je pozoruhodně svědomitý a bdělý; utínal hovor v půli slova a nepromluvil, dokud neudělal, co měl.

Byl bych zkrátka toho muže označil za jednoho z nejspolehlivějších pro danou funkci, nebýt té okolnosti, že za hovoru se mnou dvakrát zbledl, uťal řeč a otočil tvář ke zvonku, když ten nezvonil, otevřel dveře domku (které nechával jinak zavřené, aby nezdravá vlhkost nemohla dovnitř) a upřel oči na červené světlo před ústím tunelu. Po obakrát se vrátil k ohni s týmž nevysvětlitelným výrazem v tváři, kterého jsem si všiml a který jsem nedovedl nikam zařadit, už když jsme byli ještě tak daleko od sebe.

Když jsem vstal, abych se rozloučil, řekl jsem: „Jak vás vidím, skoro mě napadá, že jsem se setkal se spokojeným člověkem.“

(Musím bohužel přiznat, že jsem to řekl jen proto, abych ho vyprovokoval k další řeči.)

„Myslím, že jsem spokojený býval,“ odpověděl stejně tichým hlasem, jako mluvil zpočátku, „ale teď mám starosti, pane, teď mám starosti.“

Kdybych ho byl nechal, byl by ta slova ještě několikrát opakoval. Ale jen je vyřkl, hned jsem na ně navázal.

„S čímpak? Co vám dělá starosti?“

„Moc těžko se to vykládá, pane. Moc, moc těžko se o tom mluví. Jestli se na mě přijdete ještě někdy podívat, pokusím se vám to vyložit.“

„Vždyť já přece výslovně chci se na vás přijít ještě podívat. Na kdy si to tedy smluvíme?“

„Časně ráno mi končí služba, pane, a znova pak nastoupím až večer v deset.“

„Přijdu tedy v jedenáct.“

Poděkoval mi a doprovodil mě ze dveří. „Posvítím vám bílým světlem, pane,“ řekl svým prazvláštním tichým hlasem, „než najdete tu pěšinu nahoru. Až ji najdete, nevolejte na mě! A nevolejte ani, až budete nahoře!“

Z jeho chování jako by mi ta končina náhle připadala ještě chladnější a nevlídnější, ale řekl jsem jen: „Dobře.“

„A až přijdete zítra večer, nevolejte! Dovolte, abych se vás na rozloučenou ještě něco zeptal. Proč jste dnes večer volal: ‚Haló, tam dole‘?“

„Ani nevím,“ odpověděl jsem. „Zavolal jsem něco v tom smyslu.“

„Ne něco v tom smyslu, pane,“ přerušil mě. „Bylo to doslova tak. Já ta slova dobře znám!“

„Přiznávám, byla to přesně ta slova. Řekl jsem je nepochybně proto, že jsem vás viděl dole.“

„Z žádného jiného důvodu?“

„Jaký jiný důvod bych mohl mít?“

„Neměl jste pocit, že vám je vnukla nějaká nadpřirozená síla?“

„Neměl.“

Popřál mi dobrou noc a zvedl lucernu do výše. Šel jsem podél koleje určené pro směr k tunelu (s velmi nepříjemným pocitem, že se za zády na mne řítí vlak), až jsem našel pěšinu. Výstup po ní byl snadnější než sestup, a tak jsem se bez jakékoli další příhody vrátil až do svého hostince.

Přesně, jak bylo smluveno, jsem příští večer vkročil na první stupínek klikaté stezičky, právě když vzdálené hodiny odbíjely jedenáct. Muž na mne dole čekal s rozsvícenou bílou lucernou. „Nevolal jsem,“ řekl jsem, když jsem došel až k němu, „ale teď už smím mluvit?“ – „Samozřejmě, pane.“ – „Tedy dobrý večer, a tady je moje ruka.“ – „Dobrý večer, pane, a tady je moje.“ Po těch slovech jsme vykročili bok po boku k jeho domku, vešli, zavřeli dveře a posadili se k ohni.

„Rozhodl jsem se, pane,“ začal, když se nachýlil kupředu, jakmile jsme se usadili, a hovořili sotva o poznání hlasitěji než šeptem, „že se mě nebudete muset ptát dvakrát, co mi dělá starosti. Včera večer jsem vás považoval za někoho jiného. A to mi dělá starosti.“

„Ta mýlka?“

„Ne. Ten někdo jiný.“

„Kdo to je? Je mi podobný?“

„Nevím. Nikdy jsem neviděl jeho obličej. Levou ruku má napříč přes tvář a pravou rukou mává, zuřivě mává. Takhle.“

Sledoval jsem pohledem jeho pohyby – a byl to pohyb ruky, s vrcholným vzrušením a prudkostí mávající: „Pro boha živého, z cesty!“

„Za jedné měsíční noci,“ pokračoval muž, „jsem seděl tady, když vtom jsem zaslechl, jak nějaký hlas volá: ‚Haló, tam dole! ‚ Vyskočil jsem, podíval jsem se z tadytěch dveří a u červeného světla před tunelem jsem uviděl stát toho někoho jiného a mávat tak, jak jsem vám právě ukázal. Hlas se zdál od křiku ochraptělý a volal: ‚Pozor! Pozor!‘ a potom znova: ‚Haló, tam dole! Pozor! ‚ Popadl jsem lucernu, zašoupl červené sklo a rozběhl jsem se k té postavě a volal jsem na ni: ‚Co je? Co se stalo? Kde? ‚ Postava stála těsně před ústím černého jícnu tunelu. Utíkal jsem k ní proto tak blízko, že mi bylo divné, proč si rukávem zakrývá oči. Doběhl jsem přímo až k ní a už jsem natáhl ruku, že jí ten rukáv s očí strhnu, ale vtom zmizela.“

„Do tunelu?“

„Ne. Běžel jsem dál do tunelu, celých pět set yardů hluboko. Zarazil jsem se a zvedl jsem lucernu nad hlavu, a viděl jsem číslo, délkovou značku, a viděl jsem, jak klenbou prosakují mokré skvrny a stékají po stěnách. Ven jsem vyběhl rychleji, než jsem běžel dovnitř (protože mě přepadla smrtelná hrůza z toho místa), a se svou červenou lucernou jsem prohledával celé okolí červeného světla, dokonce jsem vylezl po železném žebříku na horní plošinu semaforu, a pak jsem zase slezl a běžel jsem zpátky sem. Telegrafoval jsem na obě strany: ‚Dostal jsem poplašnou výstrahu. Je nějaké nebezpečí?‘ Z obou stran mi došla odpověď: ‚Všechno v pořádku.‘“

Odolávaje slabému dotyku mrazivého prstu, který mi pomalu přejížděl po páteři, vysvětloval jsem mu, že ta postava byla jistě pouhé šálení jeho zraku; a že je známo, že podobné zjevy vyplývající z choroby jemných nervů zajišťujících funkci oka, již často soužily nemocné, z nichž někteří si povahu svého neduhu dovedli uvědomit a dokonce ho i pokusy na sobě dokázali.

„A pokud jde o to domnělé volání,“ řekl jsem, „zkuste jen chviličku poslouchat, co dělá v tomhle umělém kaňonu vítr, když mluvíme takhle tiše, a jak divoce kvílí v telegrafních drátech.“

To všechno je moc krásné, odpověděl, když jsme chvíli tiše poslouchali, ale on by přece už měl ten vítr i dráty dobře znát – on, který tam už strávil tolik dlouhých zimních nocí a o samotě je probděl. Dovoluje si však poznamenat, že ještě nedomluvil.

Požádal jsem ho o prominutí a muž mě lehce vzal za loket a pomalu dodal:

„Necelých šest hodin po tom zjevení se přihodilo na této trati velké neštěstí, a necelých deset hodin po něm vynášeli z tunelu mrtvé a raněné přesně přes místo, kde předtím stála ta postava.“

Nepříjemně mnou otřásla hrůza, ale ze všech sil jsem se ji snažil překonat. Nedá se upřít, namítl jsem, že to je pozoruhodná shoda okolností a že to na něj muselo udělat hluboký dojem. Je však nesporné, že k pozoruhodným shodám dochází ustavičně a že při posuzování podobných případů je na ně nutno brát zřetel. Na druhé straně musím ovšem zase přiznat, dodal jsem (protože se mi zdálo, že muž se na mně chystá vyrukovat právě s tou námitkou), že lidé se zdravým rozumem při řešení normálních životních situací se shodou okolností zrovna moc nepočítají.

Znovu s dovolením poznamenal, že ještě neskončil.

Opět jsem požádal o prominutí, že jsem se dal strhnout a přerušil ho.

Zase mi položil ruku na loket, a dívaje se vpadlýma očima někam přes rameno pokračoval: „To se stalo, je to právě rok. Pak uplynulo šest nebo sedm měsíců a já se z toho překvapení i vyděšení už vzpamatoval, ale tu, když jsem jednou ráno, ještě za úsvitu, stál před dveřmi a podíval se k červenému světlu, spatřil jsem ten přízrak znova.“ A s utkvělým pohledem upřeným na mne zmlkl.

„Volal něco?“

„Ne. Mlčel.“

„Mával rukou?“

„Ne. Opíral se o sloup semaforu a obě ruce měl přitisknuté na obličej. Takhle.“

Opět jsem očima sledoval jeho pohyb. Bylo to gesto truchlení. Vídal jsem takový zarmoucený postoj na kamenných sochách na náhrobcích.

„Šel jste k němu blíž?“

„Ne. Vrátil jsem se do domku a posadil jsem se – jednak abych sebral myšlenky, jednak proto, že se mi z toho udělalo slabo. Když jsem znova vyšel ze dveří, byl už bílý den a duch zatím zmizel.“

„Ale nic se potom nestalo? Nebylo z toho nic?“

Dvakrát nebo třikrát mi lehce poklepal ukazováčkem na loket a pokaždé přitom příšerně pokývl hlavou:

„Právě ten den, když zase z tunelu vyjížděl vlak, jsem u jednoho vagónu zpozoroval v okně na mé straně něco, co vypadalo jako spleť rukou a hlav, a něco mávalo. Viděl jsem to ještě včas, abych stačil dát strojvůdci zamění: ‚Stůj!‘. Zavřel páru a zatáhl brzdu, ale vlak kolem mě přejel ještě asi o sto padesát yardů. Rozběhl jsem se za ním, a jak utíkám, slyším strašlivý nářek a křik. V jednom oddíle právě v té chvíli nečekaně klepla smrt krásnou mladou ženu; přinesli ji sem a položili ji tuhle na tu podlahu mezi námi.“

Bezděčně jsem popojel s židlí dozadu, když jsem zvedl oči od prken, na která ukazoval, a zadíval se na něj.

„Opravdu, pane. Přesně jak se to stalo, tak vám to povídám.“

Nenapadlo mě nic vhodného, co bych na to řekl, a ústa jsem měl na troud vyprahlá. Vítr a dráty navázaly na vyprávění dlouhým naříkavým kvilem.

Muž promluvil znovu. „A teď dávejte pozor, pane, a posuďte, jaké mi to dělá starosti. Před týdnem se ten přízrak vrátil. Od té doby je tam pořád a občas se objevuje, po chvilkách, nepravidelně.“

„U semaforu?“

„U výstražného světla.“

„Co podle vašeho zdání dělá?“

Muž opakoval, možno-li s ještě větší náruživostí a prudkostí, ony dřívější pohyby asi ve smyslu: „Pro boha živého, z cesty!“

Potom pokračoval: „Bere mi všechen klid i spánek. Volá na mě celé dlouhé minuty, se smrtelnou úzkostí: ‚Pozor, tam dole! Pozor! ‚ Stojí a mává na mě. Rozeznívá můj zvonek –“

Toho jsem se chytil. „Rozezníval váš zvonek i včera večer, když jsem tady byl a vy jste vyšel do dveří?“

„Dvakrát.“

„Tak vidíte,“ řekl jsem, „jak vás vaše obrazotvornost klame. Já jsem se pozorně na ten zvonek díval a stražil jsem uši, a jestli jsem živý člověk a ne duch, tak ten zvonek včera během mé přítomnosti nezvonil. Určitě ne, a ani nikdy jindy, leda když ho přirozenou cestou fyzikálních zákonů rozeznělo hlášení ze stanice s vámi spojené.“

Zavrtěl hlavou. „V tomhle jsem se ještě nikdy nezmýlil, pane. Nikdy jsem si ještě nespletl zvonění přízraku a zvonění člověka. Duchovo zvonění je zvláštní chvění zvonku, který nerozechvívá žádná jiná síla, a netvrdil jsem, že pohyb zvonku je viditelný okem. Nedivím se, že jste ho neslyšel.“

„A zdálo se vám, když jste se podíval ven, že tam ten přízrak je?“

„Byl tam.“

„Po obakrát?“

Odpověděl rozhodně: „Po obakrát.“

„Šel byste se mnou do dveří a podíval se, jestli tam je teď?“

Kousl se do spodního rtu, jako kdyby se mu zrovna moc nechtělo, ale vstal. Otevřel jsem dveře a postavil jsem se na schůdek venku, kdežto on zůstal stát ve dveřích. V dálce před námi byl semafor s výstražným světlem. A strašlivý jícen tunelu. K nám se táhly vysoké, vlhké kamenné stěny umělého kaňonu. Nad nimi zářily hvězdy.

„Vidíte ho?“ zeptal jsem se muže, obzváště bedlivě pozoruje jeho tvář. Měl široce rozevřené oči a napínal zrak, ale snad ani ne o mnoho víc než já sám, když jsem se předtím soustředěně zahleděl k témuž místu.

„Ne,“ opověděl, „není tam.“

„Souhlasí,“ potvrdil jsem.

Vrátili jsme se opět dovnitř, zavřeli dveře a zase se posadili každý na své místo.

Přemýšlel jsem, jak nejlépe využít této výhody, možno-li to tak vůbec nazvat, když vtom muž navázal další hovor s takovou samozřejmostí – zjevně předpokládaje, že mezi námi nemůže být žádný vážný rozpor po stránce faktů – že jsem se cítil odsunut na nejslabší možnou pozici.

„Teď už jistě plně chápete, pane,“ začal, „co mi dělá tak strašlivě těžkou hlavu. Je to otázka, co tím ten přízrak myslí.“

Nejsem si jistý, odpověděl jsem mu, že to opravdu plně chápu.

„Před čím to varuje?“ hovořil přemítavě, upíraje oči do ohně a jen občas je stáčeje na mne. „O jaké nebezpečí jde? A kde je to nebezpečí? Někde na téhle trati hrozí nějaké nebezpečí. Stane se nějaké strašlivé neštěstí. Tentokrát je to potřetí, a po tom, co se stalo předtím, se o tom vůbec nedá pochybovat. Jistě je to ale kruté pronásledování mé osoby. Co v tom mohu udělat já?“

Vytáhl kapesník a setřel si krůpěje z rozpáleného čela.

„Kdybych telegrafoval ‚Nebezpečí‘ na kteroukoli stranu, nebo i na obě strany, nemůžu pro to udat žádný důvod,“ pokračoval, utíraje si dlaně. „Jen bych se dostal do maléru a nic bych nespravil. Mysleli by si, že jsem blázen. Probíhalo by to takhle – hlášení: ‚Nebezpečí! Dejte pozor!‘ – Odpověď: ‚Jake nebezpečí? Kde?‘ – Moje zpráva: ‚Nevím. Ale pro boha živého, dejte pozor! ‚ – Vyhodili by mě ze služby. Co jiného by mohli udělat?“

Bylo žalostné se dívat, jak se v duši trápí. Byla to duševní muka svědomitého člověka, nad mez snesitelnosti trýzněného nejasnou odpovědností za život nebo smrt druhých.

„Když stál poprvé pod semaforem,“ pokračoval, uhladiv si tmavé vlasy dozadu z čela a přejížděje si rukama po spáncích ustavičně dopředu a dozadu v horečnatém zmatku, „proč mi neřekl, kde se ta nehoda má stát – když už se stát musí? Proč mi neřekl, jak se jí dá zabránit – pokud se jí snad dalo zabránit? Když si při tom druhém objevení zakrýval tvář, proč mi místo toho neřekl: ‚Ta dívka umře. Ať si ji nechají doma!‘ Jestli přišel v těch dvou případech jen proto, aby mi dokázal, že jeho výstrahy jsou oprávněné, a aby mě tak připravil na třetí nehodu, proč mě jasně a srozumitelně nevaruje teď? A já, pomoz mi pánbůh, pouhý ubohý vechtr na téhle opuštěné štaci! Proč nejde k někomu v takovém postavení, že se mu věří – k někomu, kdo má moc jednat?“

Když jsem ho viděl v tomto stavu, pochopil jsem, že v zájmu toho ubožáka – i v zájmu veřejné bezpečnosti – mohu prozatím udělat především jen to, že ho uklidním. Proto jsem odsunul stranou všechny sporné otázky mezi námi, týkající se skutečnosti či neskutečnosti, a vysvětloval jsem mu, že každému, kdo řádně koná své povinnosti, se musí v životě dařit dobře, a on že má přinejmenším útěchu v tom, že rozumí své službě, i když nerozumí těmhle šálivým zjevením. V tomto úsilí jsem byl daleko úspěšnější než ve snaze vymluvit mu jeho přesvědčení rozumovými důvody. Uklidnil se; práce související s jeho službou začaly s pokračující nocí klást na jeho pozornost stále větší požadavky, a tak jsem se s ním ve dvě hodiny rozloučil. Nabídl jsem mu, že s ním přečkám noc až do rána, ale o tom nechtěl ani slyšet.

Nevidím důvod, proč bych tajil, že jsem se nejednou ohlédl na červené světlo před tunelem, když jsem stoupal po stezičce, ani že se mi to červené světlo pranic nelíbilo a že bych spal velmi špatně, kdyby moje postel byla bývala pod ním. Také se mi nelíbila ta souvislost s oběma případy, s tou nehodou i mrtvou dívkou. Ani tu nevidím důvod, proč bych to skrýval.

Nejvíc myšlení mi ale zabíraly úvahy, jak si mám počínat teď, když mi muž odhalil své tajemství? Přesvědčil jsem se, že to je člověk rozumný, ostražitý, pečlivý a přesný; jak dlouho si však může v tomhle duševním stavu tyto vlastnosti zachovat? Postavení má sice podřízené, ale přesto zastává funkci svrchovaně důležitou a odpovědnou – a byl bych (například já) ochoten riskovat svůj vlastní život jen na základě naděje, že bude i nadále svou službu vykonávat přesně?

Nemohl jsem překonat pocit, že by ode mne bylo jaksi proradné, kdybych o tom, co mi řekl, zpravil jeho nadřízené u železniční společnosti, aniž jsem napřed otevřeně promluvil s ním a nabídl mu své zprostředkování; a tak jsem se mu nakonec rozhodl navrhnout, že s ním půjdu (jinak prozatím zachovávaje jeho tajemství) k nejmoudřejšímu lékaři, o kterém se nám podaří v té končině dovědět, a od toho že si vyžádáme radu. Od příštího večera bude mít změněnou služební dobu, jak mě informoval; dnes mu služba skončí hodinu nebo dvě po východu slunce a opět ji nastoupí brzo po slunce západu. Podle toho jsem také stanovil hodinu, kdy za ním opět přijdu.

Následující večer se krásně vyvedl a já si vyšel na procházku brzy, abych ho užil. Slunce ještě nezapadlo docela pod obzor, když jsem se ocitl na polní pěšině kousek od onoho kaňonu. Protáhnu si procházku o hodinu, řekl jsem si, půl hodiny dopředu a půl hodiny zpátky, a potom bude právě čas, abych sešel do strážního domku svého známého hlídače.

Než jsem pokračoval v procházce, přistoupil jsem k okraji srázu a mechanicky jsem se podíval dolů právě z místa, odkud jsem svého muže prvně spatřil. Neumím popsat zděšení, které se mne zmocnilo, když jsem těsně u ústí tunelu spatřil zjev muže s levým rukávem přes oči, zuřivě mávajícího pravou rukou.

Nepopsatelná hrůza, která na mne padla tíhou, v mžiku opět zmizela, protože jsem ihned také poznal, že tento zjev je skutečný člověk a že v malé vzdálenosti od něho stojí hlouček jiných mužů, kterým zřejmě ten pohyb předvádí na zkoušku. Výstražné světlo ještě nehořelo. U sloupu semaforu byla nízká budka, mně úplně nezámá, postavená z několika dřevěných kůlů a z plachtoviny. Nezdála se o nic větší než sloupková postel.

Puzen neodolatelným pocitem, že něco není v pořádku – a palčivým, sebevyčítavým strachem, že jsem tím zavinil zhoubnou nehodu, když jsem nechal toho muže samotného a nepostaral se, aby tam poslali někoho, kdo by kontroloval nebo opravoval, co ten muž dělá – jsem seběhl po vykotlané kamenité stezičce s největší rychlostí, jaké jsem byl schopen.

„Co se děje?“ zeptat jsem se mužů.

„Traťový hlídač byl dnes ráno zabit, pane.“

„Snad ne hlídač z toho domku tamhle?“

„Ano, pane.“

„Ne ten, kterého znám?“

„Jestli jste ho znal, pane, tak ho poznáte,“ odpověděl muž, který mluvil za ostatní, vážně smekl čepici a odhrnul cíp plachty, „protože obličej má v pořádku.“

„Ach, jak se to stalo, jak se to stalo?“ ptal jsem se, obraceje se od jednoho k druhému, když se plachta zase zavřela.

„Srazila ho lokomotiva, pane. Žádný železničář v Anglii neznal svou práci líp. Ale nějak prostě neuhnul dost daleko od krajní kolejnice. Právě se rozednilo. Měl ještě rozžaté světlo a lucernu držel v ruce. Když lokomotiva vyjížděla z tunelu, byl zády k ní a srazila ho. Tenhle muž ji řídil a ukazoval nám, jak se to stalo. Ukaž to pánovi, Tome.“

Strojvůdce, oblečený v hrubých černých šatech, přešel dozadu na své dřívější místo u ústí tunelu.

„Když jsem projel zatáčku tunelu, pane,“ pravil, „zahlédl jsem ho na konci, jako kdybych ho viděl v hloubce dalekohledu. Nebyl už čas, abych zmírnil rychlost, a věděl jsem, že je velice opatrný. Protože si zjevně nevšímal mé píšťaly, zavřel jsem ji, a když jsme se na něj už řítili, tak jsem na něj volal, jak nejhlasitěji jsem mohl.“

„Co jste volal?“

„Volal jsem: ‚Pozor, tam dole! Pozor! Pro boha živého, z cesty!‘“

Škubl jsem sebou.

„Ach, byla to hrozná chvíle, pane. Ani na okamžik jsem na něj nepřestal volat. Tuhle ruku jsem si dal na oči, abych to neviděl, a touhle jsem až do posledka mával. Ale nebylo to nic platné.“

Nechci již příběh prodlužovat tím, že bych prodléval u kterékoli z jeho podivných okolností víc než u jiné, ale na závěr si ještě dovolím poukázat na zvláštní shodu, že strojvůdcovo varovné volání zahrnovalo nejen slova, která mi nešťastný hlídač opakoval a která ho v mysli pronásledovala, nýbrž také slova, která jsem já sám – nikoli on – v duchu připisoval onomu mávání, které hlídač napodobil.

WILLIAM HOPE HODGSOM

„Poněkud nevyrovnanou kvalitou, ale občasnou neuvěřitelnou působivostí v popisu světů a bytostí číhajících kdesi za povrchem všedního života se vyznačuje tvorba Williama Hope Hodgsona, v současné době mnohem méně známého, než by si býval zasloužil.“ Tato slova napsal sám H. P. Lovecraft a my jen můžeme smutně přikývnout, že alespoň u nás zůstává tento Angličan žijící v letech 1877 až 1918 nadále neznámý. Hodgson je prototypem spisovatele, který své příběhy čerpal z vlastních životních zkušeností. Jako námořník strávil na palubách různých lodí osm let, během nichž třikrát obeplul svět. Když ho námořní služba unavila, otevřel si kulturistické centrum a zároveň začal psát, zpočátku spisy o tělesné kultuře, záhy též fantastiku. Po svatbě se přestěhoval do Francie, kde pokračoval v literární tvorbě až do vypuknutí první světové války, kdy se přihlásil ke Královskému dělostřelectvu. Zahynul v boji nedaleko nechvalně známého Ypres.

„Málokdo jej dokáže překonat v evokaci blízkosti bezejmenných sil a mqnstrózních entit pomocí náhodných náznaků či zdánlivě nepodstatných detailů, či ve vyvolání pocitu abnormálna a nadpřirozena ve spojitosti s popisovanými krajinami či domy,“ píše dále Lovecraft o Hodgsonovi nadšeně, snad jako splátku za to, že se ve své tvorbě nechal tímto autorem také ovlivnit. Hodgsonovým nejznámějším románem je The House on the Borderiand (Dům na hranici světů, 1908) – deník člověka, který pod svým starým domem objeví jeskyni vedoucí do neznáma, je ohrožován podivnými monstry s prasečí podobou a konfrontován s kosmickými vizemi z jiných prostorů a časů. Ještě silnější vizionářskou intenzitu, avšak nižší míru čtivosti má rozsáhlý román The Night Land (Země noci, 1912), posazený do světa vzdálené budoucnosti, kde zbytky lidstva dožívají v mohutné kovové pyramidě pod odumírajícím sluncem. Postava odvážného vyšetřovatele různých záhad a paranormálních jevů spojuje povídky ve sbírce Carnacki, the Ghost Finder (Carnacki, lovec duchů, 1913); z této sbírky pochází povídka Hvízdající pokoj, známá i našim čtenářům Hitchcockových antologií.

Většinu ostatního prozaického díla tohoto autora tvoří hrůzostrašné námořní příběhy, např. romány The Boats ofthe Glen Carrig (Lodě Glena Carriga, 1907) a Ghost Pirates (Piráti z říše duchů, 1909). Hlas ve tmě (1907) je nejznámější a v antologiích nejčastěji vydávanou Hodgsonovou povídkou. Člověk si při jejím čtení dokáže docela dobře představit mladého budoucího spisovatele, jak stojí rozkročený na pohupující se palubě, opírá se o zábradlí, hledí zamyšleně do noci svírající loď ze všech stran a klade si otázku: Jaká nepoznaná hrůza ještě na člověka čeká v těch neprobádaných temnotách?

William Hope Hodgson

HLAS VE TMĚ

Byla temná, bezměsíčná noc. Uvázli jsme v bezvětří v severním Pacifiku. Přesnou polohu si nepamatuji, protože slunce se po celý těžký, únavný týden skrývalo v husté mlze, která nám visela nad hlavou ve výšce stěžňů a občas se spustila a zahalila moře kolem lodi.

Protože nevál vítr, přivázali jsme kormidlo a já byl jako jediný na palubě. Posádka složená ze dvou mužů a chlapce spala v přídbvé kabině a Will – můj přítel a majitel lodi – na kavalci v malé kajutě na zádi.

Ze tmy náhle zazněl hlasitý pozdrav: „Škunere, ahoj!“

Výkřik byl tak nečekaný, že jsem se z překvapení ani nezmohl na okamžitou odpověď.

Ozvalo se to znovu – hlas podivně hrdelní a nelidský, volající odkudsi z temného moře na levoboku.

„Škunere, ahoj!“

„Haló!“ vypravil jsem ze sebe, když jsem se trochu vzpamatoval. „Co jste zač? Co chcete?“

„Nemusíte se ničeho bát,“ odpověděl ten podivný hlas, který si asi všiml zmateného tónu v mé řeči. „Jsem jenom starý – muž.“

Ta pomlka zněla podezřele, ale její význam mi došel teprve až když bylo po všem.

„Proč tedy nepřirazíte?“ otázal jsem se trochu nevrle, jelikož mě znejistilo, že zpozoroval moje rozčilení.

„Já – já – nemohu. Nebylo by to bezpečné. Já –“ Hlas se zarazil a rozhostilo se ticho.

„Co tím myslíte?“ zeptal jsem se ve stále větším údivu. „Co by nebylo bezpečné? Kde jste?“

Chvíli jsem naslouchal, ale odpověď nepřišla. Vtom jsem pojal jakési neurčité podezření, nevím proč, přešel jsem ke kompasu a vyňal odtud rozžatou lampu. Zároveň jsem dupl patou o palubu, abych probudil Willa. Vrátil jsem se na bok lodi a namířil kužel žlutého světla do tiché nesmírnosti za zábradlím. V té chvíli jsem zaslechl přidušený výkřik a vzápětí cáknutí, jako by někdo prudce ponořil vesla. Přesto nemohu s určitostí říci, zda jsem něco zahlédl, jen jako by se mi zdálo, že jsem v prvním záblesku světla spatřil na hladině něco, co tam vzápětí nebylo.

„Haló, vy tam!“ zavolal jsem. „Co je to za hloupé žerty?“

Ale slyšel jsem již jen neurčité zvuky člunu mizejícího do noci.

Z poklopu na zádi se ozval Willův hlas.

„Co se děje, Georgi?“

„Pojď sem, Wille,“ řekl jsem.

„Co má být?“ zeptal se, když přecházel palubu.

Vylíčil jsem mu, jaká záhada se mi zrovna přihodila. Položil mi několik otázek, chvíli mlčel, pak dal ruce k ústům a zavolal: „Člune, ahoj!“

Z dálky se nám vrátila slabá odezva a můj společník zavolal ještě jednou. Po chvíli ticha se k nám doneslo tlumené šplouchání vesel, nato Will znovu pozdravil.

Tentokrát nám odpověděl.

„Schovejte světlo.“

„Ať mě vezme čert, jestli ho schovám,“ zamumlal jsem, ale Will mi řekl, ať udělám, co si ten hlas přeje, a tak jsem lampu zasunul za hrazení.

„Pojďte blíž,“ řekl a šplouchání vesel pokračovalo. Asi deset metrů od nás znovu utichlo.

„Přirazte,“ zavolal Will. „Tady na palubě se není čeho bát!“

„Slibujete, že nebudete svítit?“

„Co je s vámi,“ neudržel jsem se, „že se bojíte světla jak čert svěcený vody?“

„Protože –“ začal hlas a uťal větu v půli.

„Protože co?“ zeptal jsem se rychle.

Will mi položil ruku na rameno.

„Zmlkni na chvíli, starouši,“ řekl potichu. „Já to s ním vyřídím.“

Naklonil se přes zábradlí.

„Podívejte se, pane,“ řekl, „tohle je sakra divný, takhle si na nás přijít, a rovnou uprostřed našeho milýho Pacifiku. Jak máme vědět, co na nás šijete za boudu? Povídáte, že jste sám. Jak vám máme věřit, dokud si vás neomrkneme – no? A vůbec, co vlastně máte proti světlu?“

Když dqmluvil, slyšel jsem zase vesla a potom hlas, tentokrát však byl slyšet z větší dálky a zněl nesmírně zoufale a jímavě.

„Omlouvám se – omlouvám! Neobtěžoval bych vás, ale umírám hlady a – ona také.“

Hlas dozněl a nesly se k nám jen nepravidelné záběry vesel.

„Zastavte!“.zakřičel Will. „Nechci vás odehnat. Pojeďte zpátky! Nebudeme svítit, když to nemáte rád.“

Otočil se na mě.

„To jsou sakra podezřelý finty, tohleto. Ale snad se nemusíme ničeho bát?“

V jeho hlase zněla otázka a já odpověděl.

„Ne. Řekl bych, že tu ten ubožák ztroskotal a přeskočilo mu.“

Zvuk vesel se přiblížil.

„Zastrč tu lampu zpátky ke kompasu,“ řekl Will; pak se naklonil přes zábradlí a naslouchal. Uklidil jsem svítilnu a vrátil se k němu. Šplouchání vesel utichlo opět asi deset metrů od lodi.

„Nepřirazíte teď?“ zeptal se Will nahlas. „Nechal jsem uklidit lampu do kompasový skříňky.“

„Já – já nemohu,“ odpověděl hlas. „Neodvážím se přijet blíž. Netroufnu si ani zaplatit vám za ty – zásoby.“

„To je v pohodě,“ řekl Will a na chvíli zaváhal. „Klidně vám necháme tolik jídla, kolik poberete –“ Znovu se odmlčel.

„Jste velmi hodní,“ řekl hlas.“Kéž vás Bůh, který vidí vše, odmění –“ Hlas skončil zachroptěním.

„Ta – ta paní,“ zeptal se Will příkře. „Je-?“

„Nechal jsem ji na ostrově,“ odpověděl hlas.

„Jakém ostrově?“ vpadl jsem do hovoru.

„Neznám jeho jméno,“ odvětil hlas. „Bohu bych-!“ vyrazil ze sebe, ale stejně náhle se ovládl.

„Nemohli bysme pro ni poslat člun?“ zeptal se Will.

„Ne!“ zvolal hlas překvapivě důrazně. „Můj Bože! Ne!“ Následovala krátká pauza, pak dodal s oprávněnou výtkou v hlase: „To jen z nutnosti jsem se odvážil – protože jsem nesnesl její utrpení.“

„Jsem to ale sklerotický zvíře,“ zvolal Will. „Počkejte chviličku, ať jste kdo chcete, a já vám sem něco hodím.“

Za pár minut byl zpátky s náručí jídla. Postavil se k zábradlí.

„Nemůžete si pro to přijet?“ otázal se.

„Ne – neodvážím se,“ odpověděl a já v jeho hlase rozeznal potlačovanou touhu – jako by po něčem k smrti prahl a dusil to v sobě. Najednou mi došlo, že to ubohé stvoření tam ve tmě trpí nedostatkem potravin, které držel Will v náruči, ale přesto mu jakási nesrozumitelná hrozba brání přirazit ke škuneru a vzít si je. A s přesvědčivostí cihly mi do hlavy udeřilo poznání, že onen neviditelný není šílený, ale zcela příčetně čelí jakési nesnesitelné hrůze.

„K čertu s tím, Wille!“ řekl jsem plný citů, mezi nimiž převládal soucit. „Přines bednu. Pošleme mu to po vodě.“

Tak jsme to také udělali – hákem jsme bednu odstrčili od lodi do noci. Za chvíli neviditelný tlumeně vykřikl a my věděli, že krabici zachytil.

O něco později nám dal sbohem a připojil tak srdečné požehnání, že jsme si je snad ani nezasloužili. Hned nato jsme slyšeli ze tmy rychlé záběry vesel.

„Zdejchnul se rychle,“ poznamenal Will, možná trochu dotčeně.

„Počkej,“ odvětil jsem. „Nějak mi připadá, že se vrátí. To jídlo musel hrozně potřebovat.“

„A ta ženská,“ řekl Will. Odmlčel se a po chvíli pokračoval. „Je to ta nejdivnější věc, na jakou jsem narazil od doby, co jsem naposled chytal ryby.“

„Jo,“ řekl jsem a ponořil se do myšlenek.

Tak plynul čas – hodinu, druhou, a Will stál pořád vedle mě; protože to záhadné dobrodružství z něj vyhnalo všechnu chuť jít spát.

Třetí hodina zvolna dobíhala, když jsme z mlčícího oceánu opět zaslechli šplouchání vesel.

„Škunere, ahoj!“

„To jste vy?“ zeptal se Will.

„Ano,“ odpověděl hlas. „Opustil jsem vás náhle, ale – ale bylo to nutné.“

„Ta dáma?“ zeptal se Will.

„Ta – dáma je vám vděčná již zde na zemi. Brzy vám bude ještě vděčnější – v nebi.“

Will začal zmateně odpovídat, ale nevěděl, co říci, a hned přestal. Já neřekl nic. Byly mi divné ty záhadné zámlky a vedle údivu jsem cítil veliký soucit.

Hlas pokrčoval.

„My – ona a já, jsme o tom mluvili, když jsme si dělili plody Boží a vaší dobroty –“

Will ho přerušil, ale zbytečně.

„Prosím vás – nesnižujte svůj dnešní skutek křesťanské dobrotivosti,“ řekl hlas. „Jeho pozornosti to jistě neušlo.“

Hlas se odmlčel na celou minutu. Pak zase začal.

„Mluvili jsme spolu o tom, co se – co se nám přihodilo. Mysleli jsme, že odejdeme, aniž by se kdo dozvěděl o té hrůze, která vstoupila do našich – životů. Ona však věří, spolu se mnou, že tato noc podléhá zvláštnímu řízení Prozřetelnosti a že Bůh sám si přeje, abychom vám vyprávěli o všem, co nás postihlo od – od –“

„Ano?“ pomáhal jemně Will.

„Od ztroskotání Albatrosu.“

„Co!“ vykřikl jsem mimovolně. „Ten vyplul z Newcastlu do Friska aspoň před půl rokem a od té doby o něm nikdo neslyšel.“

„Ano,“ odpověděl hlas. „ale pár stupňů severně od trasy vjel do strašné bouře a přišel o stěžeň. Ráno se přišlo na velkou trhlinu v trupu a když se vítr uklidnil, námořníci nasedli do člunů a nechali – nechali mladou dámu – mou snoubenku – a mne na vraku.

Byli jsme v podpalubí a balili si věci, když odpluli. Strach zatvrdil jejich srdce a když jsme vyšli na palubu, viděli jsme z nich už jen tečky na obzoru. Přesto jsme nezoufali, pustili jsme se do práce a postavili malý vor. Naložili jsme na něj to málo, co uvezl, hlavně větší zásobu vody a trochu lodních sucharů. Když se loď již skoro potopila, přesedli jsme na vor a odrazili.

Později jsem zpozoroval, že se nalézáme v jakémsi proudu, který nás nese bokem od lodi, takže jsme podle mých hodinek za tři hodiny ztratili trup vraku z dohledu a o něco později i zbytky stěžňů. Později večer padla mlha a vydržela přes noc. Den nato jsme se díky mlze stále neorientovali a počasí se rovněž nezměnilo.

Čtyři dny nás proud unášel tím divným oparem, až navečer pátého k nám z dálky dolehlo hučení příboje. Postupně sílilo a zhruba kolem půlnoci se zdálo, že zní z nevelké vzdálenosti po obou stranách. Vlny vor několikrát zvedly a pak jsme se ocitli v klidné vodě a hukot vln byl za námi.

S ránem jsme zjistili, že jsme v jakési rozlehlé laguně, ale tu jsme si příliš neprohlíželi, protože nedaleko před námi se skrytý v mlze rýsoval trup velké plachetní lodi. Oba současně jsme padli na kolena a děkovali Bohu, neboť jsme si mysleli, že tím jsme unikli nebezpečí. Jak naivní jsme byli.

Vor doplul k lodi a my zavolali, ať nás vezmou na palubu, ale nikdo neodpověděl. Za chvíli vor přirazil k boku plachetnice a já se chytil lana visícího z paluby a vyšplhal nahoru. Při šplhání jsem měl co dělat, jelikož lano i boky lodi byly porostlé šedou, lišejníkovitou houbou.

Došplhal jsem k zábradlí a přehoupl se přes ně na palubu. Sedá houba tu pokrývala velké plochy dřeva a místy vyrůstala do několik stop vysokých pahýlů, ale to mě nezajímalo tolik jako možnost, že na lodi jsou lidé. Zavolal jsem, ale nikdo neodpověděl. Přešel jsem k záďové nástavbě. Otevřel jsem dveře a nahlédl dovnitř. Ovanul mě silný zápach zatuchliny a v tu chvíli jsem pochopil, že uvnitř nic živého není, a s tím jsem zabouchl dveře, neboť na mě náhle dolehl pocit osamění.

Vrátil jsem se k boku, po němž jsem se vyškrábal. Má – má drahá ještě seděla na voru. Když mě zahlédla, jak se dívám dolů, zavolala a zeptala se, zda je na lodi někdo. Odpověděl jsem, že ta loď vypadá již velmi dlouho opuštěná, ale když chvíli počká, poohlédnu se po nějakém žebříku, po kterém by mohla vyšplhat na palubu. Pak bychom mohli prohledat loď společně. Za chvíli jsem na druhé straně objevil provazový žebřík. Přenesl jsem ho na náš bok a za okamžik jsme byli spolu.

Prozkoumali jsme kajuty a apartmá na zádi, nikde ani známka života. I v kajutách jsme tu a tam narazili na porosty té podivné houby, ale ty, jak prohlásila má drahá, půjdou vyčistit.

Nakonec, když jsme se ujistili, že záď je prázdná, jsme se vydali na příď mezi těmi odpornými šedými, útvary nezvyklého vzrůstu; tam jsme hledali dál a nakonec pochopili, že na lodi kromě nás opravdu nikdo není.

Když už o tom nebylo pochyb, vrátili jsme se na záď a snažili se zařídit co možná nejpohodlněji. Vyklidili jsme a vyčistili dvě kajuty a pak jsem se přesvědčil, zda na lodi není něco k jídlu. Brzy jsem objevil, že ano, a děkoval v srdci Bohu za Jeho dobrotu. Navíc jsem našel pumpu na sladkou vodu a spravil ji; voda byla pitná, ale měla nepříjemnou pachuť.

Na lodi jsme zůstali několik dní aniž bychom se pokusili dostat na břeh. Všechen čas nám zabírala snaha zútulnit trochu kajuty. Nicméně již tehdy jsme si začali uvědomovat, že nás stihl osud daleko horší než jsme si vůbec dokázali představit. Přestože jsme hned zpočátku oškrábali ty podivné polštáře hub na podlaze a stěnách kajut a salonu, porost se obnovil v původním rozsahu ani ne za den, což nás odradilo a vyvolalo v nás podivně nepříjemný pocit.

Přesto jsme nepřiznali porážku, dali jsme se znovu do práce a nejen že jsme seškrábali houbu, ale napustili jsme také vyškrábaná místa karbolovou kyselinou, které jsem našel plechovku ve skladu. Porost se do týdne vrátil v plné síle a navíc se rozšířil do dalších míst, jako bychom sami roznášeli zárodky.

Sedmého rána se má drahá probudila a našla malou šedou skvrnku růst na polštáři kousek od tváře. Tehdy ke mně přišla, hned jak si oblékla to nejnutnější. Zrovna jsem v kuchyni rozdělával oheň na snídani.

‚Pojď sem, Johne,‘ řekla a odvedla mě na záď. Když jsem spatřil tu věc na jejím polštáři, zděsil jsem se a hned jsme se rozhodli, že okamžitě opustíme loď a zjistíme, zda by se na souši nežilo lépe.

Rychle jsme si zabalili co nám ještě zbylo, ale i sem se už dostala houba; šedá hrudka rostla u lemu jednoho jejího šátku. Hodil jsem to všechno přes palubu a jí nic neřekl.

Vor zůstal u boku, ale na plavbu byl příliš neobratný, tak jsem spustil člun, který visel za zádí, a na něm jsme se dostali na břeh. Ale jak jsme se přibližovali, postupně jsem zjišťoval, že ta odporná houba, která nás vyhnala z lodi, tady neomezeně vzkvétá. Místy vyrůstala do strašlivých, fantastických homolí, které jakoby se v závanech větru skoro chvěly tichým životem. Tu a tam připomínala obrovské prsty a jinde se prostě rozrůstala po povrchu, hladká a záludná. Ještě jinde vypadala jako groteskní, neobyčejně pokroucené a sukovité zakrslé stromy, a všechno se to co chvíli ohavně zachvělo.

Napřed se nám zdálo, že na břehu není jediné místečko nezarostla vrstvou toho odporného lišejníku; alespoň v tom jsme se mýlili, neboť o něco dále podél břehu jsme spatřili čisté bílé místo zřejmě pokryté pískem a tam jsme přistáli. Nebyl to písek. Nevím co to bylo. Vypozoroval jsem jen tolik, že houba na tom neroste, zato všude jinde, kromě oněch pískovitých pěšinek, je jen hnusná lišejníková šeď.

Těžko pochopíte radost, kterou jsme pocítili, když jsme našli místo zcela bez porostu, a tam jsme složili svůj majetek. Pak jsme se vrátili na loď pro věci, které bychom mohli potřebovat. Mezi jiným jsem přivezl jednu z plachet, z níž jsem udělal dva malé stany, které, ač velice neuměle zhotovené, dostačovaly svému účelu. V nich jsme bydleli a schraňovali různé potřeby, a tak šlo vše hladce a bez zvláštních potíží asi čtyři týdny. Vlastně mohu říci velice šťastně, protože – protože jsme byli spolu.

Houba se poprvé objevila na palci její pravé ruky. Byla to jen malá okrouhlá skvrnka, skoro jako šedé mateřské znaménko. Můj Bože! Jak mnou otřásl strach, když mi to místo ukázala. Spolu jsme jej vyčistili karbolovou kyselinou a vodou. Ráno příštího dne mi znovu ukázala ruku. Ta šedivá bradavičná věc se vrátila. Chvíli jsme se na sebe tiše dívali. Pak jsme, stále beze slova, zase začali čistit. Při čištění náhle promluvila.

‚Co to máš na obočí, drahý?‘ Z jejího hlasu křičela úzkost. Zvedl jsem ruku, abych si tam sáhl.

‚Tady! Ve vlasech u ucha. Kousek dopředu.‘ Můj prst tam spočinul a já pochopil.

‚Uděláme napřed tvůj palec,‘ řekl jsem. A ona se podřídila, ale jenom protože se mě bála dotknout dříve, než bude čistá. Jakmile jsem dokončil mytí a desinfekci jejího palce, pustila se do mé tváře. Když skončila, posadili jsme se a probírali spoustu věcí, protože do našich životů vstoupily náhle hrůzostrašné myšlenky. Najednou jsme se začali bát něčeho horšího než je smrt. Říkali jsme si, že naložíme člun vodou a zásobami a vyrazíme na moře, ale z mnoha důvodů to nešlo a – a houba nás již napadla. Rozhodli jsme se zůstat. Bůh s námi naloží podle Své vůle. My počkáme.

Měsíc, dva, tři měsíce uplynuly a skvrnky trochu povyrostly, mimoto se objevily další. Přesto jsme bojovali se strachem tak urputně, že se rozrůstaly poměrně pomalu.

Příležitostně jsme se vydávali na loď pro zásoby, které jsme potřebovali. Tam bylo vidět, jak houba vytrvale roste. Jeden pahýl na hlavní palubě vyrostl do výšky mé hlavy.

To jsme se již vzdali všech nadějí, že někdy opustíme ostrov. Pochopili jsme, že by bylo nepřípustné přijít mezi zdravé lidi s tou věcí, kterou jsme trpěli.

Znali jsme svůj osud a chápali, že si budeme muset sami obstarávat jídlo a vodu; tehdy jsme si také mysleli, že možná budeme žít ještě mnoho let.

To mi připomnělo, že jsem vám řekl, že jsem starý. Podle let tomu tak není. Ale – ale –“

Zarazil se; pak náhle pokračoval.

„Jak jsem již řekl, věděli jsme, že s jídlem budeme muset být opatrní. To jsme ještě nevěděli, jak málo ho při vší opatrnosti zbylo. Až o týden později jsem objevil, že všechny ostatní sudy na chléb – které jsem považoval za plné – jsou prázdné a že kromě několika masových a zeleninových konzerv a sudu chleba, který jsem už otevřel, se nemáme na co spolehnout.

Když jsem to zjistil, snažil jsem se udělat, co bylo v mých silách, a začal na laguně chytat ryby, bohužel bezvýsledně. Začalo se o mě pokoušet zoufalství, až mě napadlo zkusit štěstí venku z laguny, na volném moři.

Tam jsem občas ulovil rybu, ale tak zřídka, že nám od hrozby hladu skoro vůbec nepomohly. Zdálo se, že nám smrt přivodí spíš hlad, než ta věc, která se nám rozrůstala po tělech.

Asi tak jsme se cítili, když uplynul čtvrtý měsíc. Pak jsem odhalil strašlivou věc. Jednou, krátce před polednem, jsem připlul z lodi s posledními zbytky sucharů. Svoji drahou jsem viděl sedět ve vchodu do jejího stanu a něco jíst.

‚Co to je, miláčku?‘ zavolal jsem, když jsem vystoupil na břeh. Můj hlas ji polekal a jak se otáčela, kradmo cosi odhodila na okraj mýtinky. Dopadlo to blízko, takže jsem tam došel a sebral to, neboť mi to bylo jaksi podezřelé. Byl to kousek šedé houby.

Když jsem k ní šel s houbou v ruce, mrtvolně zbledla a vzápětí zrudla.

Zmocnil se mě strach a zmatek.

‚Miláčku! Miláčku!‘ řekl jsem a dál nemohl. Přesto se při mých slovech zhroutila a hořce plakala. Jak se uklidňovala, dozvěděl jsem se od ní, že to už zkusila včera a že – že jí to chutnalo. Musela mi slíbit na kolenou, že se toho už nikdy nedotkne, ať třeba umírá hlady. Když mi to slíbila, vyprávěla, že po houbě zatoužila zničehož nic, a že do toho okamžiku k ní necítila nic než největší odpor.

Později toho dne jsem se vydal na procházku po oněch pokroucených písčitých cestičkách mezi houbami, protože jsem byl otřesen tím, co jsem se dozvěděl, a nevydržel jsem na jednom místě. Předtím jsem se tam jednou vypravil, ale nijak daleko. Tentokrát jsem došel podstatně dál, ponořen ve zmatené přemítání.

Probralo mne podivné zachroptění zleva. Rychle jsem se otočil a spatřil prazvláštně tvarovanou houbovou masu, jak se pohybuje těsně u mého loktu. Neklidně se kývala, jako by žila vlastním životem. Jak jsem na ni zíral, najednou mě napadlo, že ta věc groteskně připomíná pokřivenou lidskou bytost. V téže chvíli jsem zaslechl tichý, odporný zvuk trhání, a uviděl, že jedna z těch větvovitých rukou se odděluje od okolní šedé hmoty a natahuje se ke mně. Hlava té věci – beztvará šedivá koule – se naklonila mým směrem. Stál jsem tam jako hlupák a ta ohavná ruka se mi otřela o tvář. Strachy jsem vykřikl a o pár kroků couvl. Na rtech, kde se mě ta věc dotkla, jsem cítil nasládlou pachuť. Olízl jsem si je a v tom okamžiku mě popadla nelidská touha. Otočil jsem se a utrhl kus houby. A další a – další. Nemohl jsem se nasytit. Uprostřed té zhouby jsem si najednou vzpomněl na dopolední události. Tu vzpomínku mi poslal Bůh. Mrštil jsem o zem houbou, kterou jsem zrovna držel, a pak jsem, zničený a strašně provinilý, vyrazil do tábora.

Myslím, že to jakousi úžasnou intuicí, kterou jí dala láska, poznala, jakmile se na mě podívala. Její tichý soucit mi ulevil, a tak jsem se jí přiznal ke své náhlé slabosti; přesto jsem vynechal tu záhadnou příhodu, která předcházela. Chtěl jsem ji ušetřit vší zbytečné hrůzy.

Mně však do hlavy přibyla nesnesitelná myšlenka, která mě naplňovala ustavičným děsem; neboť jsem již nepochyboval, že jsem viděl konec jednoho z těch, kteří přijeli tou lodí v laguně; a stejný strašný konec jsem přisoudil i nám dvěma.

Té hnusné potravě jsme se od té doby vyhýbali, i když touha po ní nám přešla do krve. Náš bezútěšný trest byl stejně neodvratný, protože houba prorůstala naše těla den ze dne rychleji. Nemohli jsme udělat nic, abychom ji dostali pod kontrolu, a tak – a tak – jsme se my, kteří jsme kdysi byli lidmi, stali – Vlastně na tom záleží stále méně. Ale – ale kdysi jsme byli muž a žena!

Ovládnout hlad a chuť na tu příšernou houbu je každý den těžší.

Před týdnem jsme snědli poslední suchar a od té doby jsem ulovil tři ryby. Lovil jsem tady dnes, když váš škuner vyplul z mlhy. Zavolal jsem na vás. Zbytek už znáte, a kéž vám Bůh žehná pro vaši dobrotu k – ke dvěma ubohým vyvrženým duším.“

Byl slyšet záběr vesel – a další. Pak se znovu a naposled ozval hlas a přes mlhu kolem zněl sklíčeně a strašidelně.

„Bůh vám žehnej! Sbohem!“

„Sbohem,“ zavolali jsme společně chraptivě a naše srdce přetékala pocity.

Rozhlédl jsem se. Blížilo se svítání.

Zbloudilý sluneční paprsek ozářil moře, pronikl mlhou a osvítil odplouvající člun ponurým ohněm. Zahlédl jsem nejasně cosi se kývat mezi vesly. Připomnělo mi to houbu – velkou šedivou kývající se mořskou houbu. Šplouchání pokračovalo. Vesla byla šedá – stejně jako člun –a mé oči chvíli marně pátraly, kde končí ruka a začíná dřevo. Zvedl jsém oči zpátky k – hlavě. Naklonila se, když vesla letěla před záběrem dozadu. Potom se ponořila, člun opustil pruh světla a – a ta věc s houpáním zmizela v mlze.

E. L. WHITE

E. L. White (1866-1934), americký učitel a autor historických románů ze starého Řecka. Nyní je však nejznámější díky své povídce Lakandů, vydané ve sbírce hrůzostrašných příběhů Lukundoo and Other Stories (Lakandů a jiné povídky, 1927). Podle tvrzení autora je tato povídka popisem neobyčejně živého snu, který ho v té době pronásledoval. Doktoru Freudovi by zřejmě poskytla bohatý materiál k rozboru (převrácený oidipovský komplex kombinovaný s kastračním reflexem?), nám však postačí jako vynikající ukázka, jak inspirativní byla pro starší angloamerické autory éra objevování a kolonizace černého kontinentu, prostoupeného šamanismem a domorodou magií.

E. L. White

LAKANDŮ

„Je logické,“ pravil Twombly, „že člověk musí přijmout svědectví vlastních smyslů, a když se oči a uši shodují, není o čem pochybovat. Každý musí věřit tomu, co zároveň viděl i slyšel.“

„Ne vždy,“ podotkl vlídně Singleton.

Všichni se na něj otočili. Twombly stál rozkročen na předložce u krbu zády k roštu a budil dojem vládce místnosti. Singleton byl, jako obvykle, schovaný co nejhlouběji v koutě. Ale když už promluvil, něco řekl. V napjatém tichu jsme čekali, co bude vyprávět.

„Měl jsem na mysli,“ řekl po chvíli, „něco, co jsem viděl i slyšel v Africe.“

Pokud jsme něco považovali za nemožné, potom vylákat ze Singletona cokoli určitého o jeho afrických zážitcích. Stejně jako onen alpinista, který dokázal říci, jen že vylezl nahoru a zpět, Singleton nám odhalil dohromady pouze tolik, že dojel tam a vrátil se. Jeho slova si okamžitě získala naši pozornost. Twombly se stáhl z předložky, ač si nikdo z nás nepamatoval, že by ho viděl odejít. Společnost se shlukla kolem Singletona a spěšně a pokradmu zapálila čerstvé doutníky. Singleton si také připálil, ale doutník mu okamžitě zhasl a on už jej znovu nezapálil.

I.

Byli jsme ve Velkém pralese a hledali pygmeje. Van Rieten měl takovou teorii, že trpaslíci, které našel Stanley a další, byli pouhými kříženci mezi obyčejnými černochy a opravdovými pygmeji. Doufal, že objeví rasu lidí ne vyšších nežli tři stopy. Nenašli jsme však ani stopu takových bytostí.

Domorodců bylo málo, zvěř vzácná; jídlo, až na zvěřinu, nebylo a ten nejhlubší, nejdusnější, nejbahnitější prales všude kolem. Byli jsme jedinou novinkou v kraji, žádný domorodec totiž ještě neviděl bělochy a většina o nich nikdy ani neslyšela. Jednou v podvečer k nám do tábora zčistajasna přišel Angličan a byl řádně vyčerpaný. Nikdy jsme o něm neslyšeli, on nejen že o nás slyšel, ale také k nám podnikl neuvěřitelný pětidenní pochod. Jeho průvodce a dva nosiči byli skoro stejně zničeni jako on. I když byl v cárech a pět dní neholeny, bylo vidět, že za běžných okolností je to úhledný jemný člověk, který se holí každý den. Byl malý, ale šlachovitý. Měl přesně ten typ britské tváře, z níž byly veškeré pocity tak pečlivě vykázány, až by cizinec považoval jejího majitele za neschopného jakýchkoli citů; ten typ obličeje, který, pokud má vůbec nějaký výraz, vyjadřuje odhodlání důstojně procházet světem, aniž by se majitel komukoli vnucoval či jej jinak obtěžoval.

Jmenoval se Etcham. Představil se skromně a jedl s námi tak umírněně, že kdyby to jeho nosiči nesdělili našim, nikdy bychom neřekli, že v posledních pěti dnech měl jen tři malá jídla. Když jsme si zapálili, řekl nám, proč přišel.

„Můj vůdce je velmi nemocen,“ řekl mezi potáhnutími z dýmky. „Brzy se odebere na věčnost, pokud se to nezmění. Myslel jsem si, že třeba…“

Mluvil potichu jemným, klidným hlasem, ale já si všiml potůčku potu na jeho horním rtu pod strništěm, chvění potlačovaných pocitů v jeho řeči, tajené dychtivosti v jeho očích a skrývané úzkosti v jeho chování, které ve mně okamžitě vyvolaly pohnutí. Van Rieten nebyl citově založen; pokud něco cítil, skrýval to. Ale poslouchal. To mne překvapilo. Byl přesně ten typ, který okamžitě odmítne. Ale přesto naslouchal Etchamovým váhavým, nedůvěřivým narážkám. Dokonce pokládal otázky.

„Kdo je váš vůdce?“

„Stone,“ zašeptal Etcham.

To nás oba šokovalo.

„Ralph Stone?“ vykřikli jsme společně.

Etcham kývl.

Několik minut jsme byli s Van Rietenem potichu. Van Rieten Stonea sice nikdy neviděl, ale já byl jeho spolužák a s Van Rietenem jsme se o něm mnohokrát bavili u táborového ohně. Slyšeli jsme o něm před dvěma lety, jižně od Lueba v zemi Balunda, kde se povídalo o jeho teatrálním klání s balundským šamanem, kterého naprosto znemožnil a pokořil jeho kmen. Dokonce rozbili kouzelníkovu píšťalku a Stoneovi dali zbytky. Bylo to jako triumf Eliáše nad Baalovými proroky, jenom v balundských kulisách.

Mysleli jsme si, že Stone je daleko, pokud vůbec ještě v Africe, a on byl zatím polohou a možná i úspěchy kousek před námi.

II.

Když Etcham vyslovil Stoneovo jméno, vybavil se nám celý jeho nesnadný život, jeho úžasní rodiče a jejich tragická smrt, genialita v době studií, oslnivý lesk jeho milionů, slibné jinošství, jeho pověst, blížící se skoro slávě, romantický útěk s módní spisovatelkou, jejíž próza ji učinila tak slavnou v takovém mládí a jejíž krása a šarm byly tak široce opěvovány, strašný skandál s jeho dřívějším zasnoubením, který následoval, oddanost jeho nevěsty po celou dobu, jejich roztržka když bylo po všem, jejich rozvod, přespříliš ohlašovaný sňatek se žalobkyní ve výše zmíněném skandálu, jeho kvapný návrat k odvržené manželce a druhá svatba s ní, druhá roztržka a druhý rozvod, odjezd z rodné země a příchod na černý kontinent. To vše mi prolétlo hlavou, a věřím, že Van Rieten to také cítil, jak tam tiše seděl.

Pak se zeptal: „Kde je Werner?“

„Mrtev,“ řekl Etcham. „Zemřel dříve, než jsem se připojil ke Stoneovi.“

„Vy jste nebyl se Stonem nad Luebem?“

„Ne,“ řekl Etcham, „připojil jsem se u Stanleyových vodopádů.“

„Kdo je s ním?“ zeptal se Van Rieten.

„Jen zanzibarští sluhové a nosiči,“ odvětil Etcham.

„Jací nosiči?“ vyptával se Van Rieten.

„Muži z kmene Mang-Batu,“ odpověděl prostě Etcham.

To udělalo na mne i Van Rietena veliký dojem. Potvrzovalo to Stoneovu pověst rozeného vůdce. Do té doby se nikomu nepodařilo dostat Mang-Batuánce coby nosiče mimo jejich území, nebo je udržet na dlouhé či těžké expedici.

„Byli jste dlouho mezi Mang-Batuánci?“ byla další Van Rietenova otázka.

„Pár týdnů,“ řekl Etcham. „Stone se o ně zajímal a vytvořil slušný slovník jejich jazyka. Domníval se, že jsou odnoží národa Balunda a nalezl mnohé důkazy v jejich zvycích.“

„Z čeho žijete?“ ptal se Van Rieten.

„Hlavně z lovu,“ zašeptal Etcham.

„Jak dlouho už Stone leží?“

„Přes měsíc,“ odpověděl Etcham.

„A vy jste lovil pro celý tábor?“ zvolal Van Rieten.

Etchamova tvář se i pod opálením začervenala.

„Párkrát jsem minul snadný cíl,“ připustil smutně. „Sám jsem se necítil moc dobře.“

„Co je s vaším vůdcem?“ zeptal se Van Rieten.

„Něco jako karbunkule,“ odpověděl Etcham. „Ale ne jeden nebo dva boláky. Měl jich už tucty, někdy i pět najednou. Kdyby to byly karbunkule, dávno by zmizely. Ale v něčem to není tak zlé, v něčem ovšem horší.“

„Jak to myslíte?“ ptal se Van Rieten.

„No,“ zaváhal Etcham, „nevypadá to, že zánět jde tak do hloubky ani do šířky jako u karbunklů, ani to tolik nebolí, ani to nepůsobí takovou horečku. Ale jako by byly projevem nemoci, která napadá i jeho mozek. Pomáhal jsem mu obvázat první, ale ostatní už co nejpečlivěji skrýval přede mnou i před ostatními. Když praskají, zůstává ve stanu a nedovolí mi vyměnit mu obvazy ani prostě být u něj.“

„Máte dost obvazů?“ zeptal se Van Rieten.

„Ještě nějaké máme,“ řekl Etcham nejistě, „ale on si je nevezme. Pere si obvazy a používá je pořád dokola.“

„Co dělá s těmi otoky?“ zeptal se Van Rieten.

„Odkrajuje je břitvou.“

„Co?“ vykřikl Van Rieten.

Etcham neodpověděl, ale pevně se mu zahleděl do očí.

„Omlouvám se,“ pospíšil si Van Rieten. „Polekal jste mě. Nemohou to být karbunkly. Byl by již dávno mrtev.“

„Řekl jsem snad, že to nejsou karbunkule,“ zašeptal Etcham.

„Ale ten člověk musí bláznit!“ zvolal Van Rieten.

„Přesně tak,“ řekl Etcham. „Nedá si poradit ani poručit.“

„Kolik jich takto odstranil?“ zeptal se Van Rieten.

„Dva, pokud já vím,“ řekl Etcham.

„Dva?“

Etcham znovu zčervenal.

„Viděl jsem ho,“ přiznal, „škvírou v chatrči. Něco mě nutilo ho hlídat, když za sebe neodpovídá.“

„Nejspíš ne,“ přisvědčil Van Rieten. „A vy jste ho to viděl udělat dvakrát?“

„Řekl bych,“ pravil Etcham, „že totéž udělal i s ostatními.“

„Kolik jich měl?“ zeptal se Van Rieten.

„Desítky,“ zašeptal Etcham.

„Jí?“ ptal se Van Rieten.

„Jako vlk. Více než libovolní dva nosiči.“

„Může chodit?“ zeptal se Van Rieten.

„Plouží se a sténá,“ odpověděl stručně Etcham.

„Lehká teplota, říkáte,“ přemýšlel Van Rieten.

„Úplně stačí,“ prohlásil Etcham.

„Měl záchvaty?“ zeptal se Van Rieten.

„Jen dva,“ odpověděl Etcham; „jeden, když praskl první otok, a jeden později. Nikoho u sebe nenechal. Ale slyšeli jsme ho mluvit, pevným hlasem, a to vyděsilo domorodce.“

„Mluvil v deliriu jejich řečí?“ zeptal se Van Rieten.

„Ne,“ řekl Etcham, „ale nějakou podobnou. Hamed Burgaš řekl, že to je balundsky. Z jazyka Balunda umím příliš málo. Neučím se jazykům snadno. Stone se za týden naučil více z Mang-Batu nežli bych se já naučil za rok. Ale zdálo se mi, že slyším mang-batuánská slova. Tak jako tak, nosiče Mang-Batu to vyděsilo.“

„Vyděsilo?“ opakoval tázavě Van Rieten.

„I Zanzibarce, Hameda Burgaše, i mě,“ řekl Etcham, „jen z jiného důvodu. Mluvil dvěma hlasy.“ ‚

„Dvěma hlasy,“ zamyslel se Van Rieten.

„Ano,“ řekl Etcham s větším vzrušením než doposud. „Dvěma hlasy, jako rozhovor. Jeden byl jeho vlastní, druhý byl slabý, tenký, mečivý hlásek jako nic, co jsem kdy slyšel. Zdálo se mi, že v řeči hlubšího hlasu rozeznávám známá mang-batuánská slova jako nedru, metababa a nedo, což znamená ‚hlava‘, ‚rameno‘ a ‚stehno‘, a možná kudra a ne ke re (‚mluvit‘ a ‚šeptat‘); a ve zvucích toho druhého hlasu matomipa, angunzi a kamomami (‚zabít‘, ‚smrť a ‚nenávist‘). Hamed Burgaš ta slova také slyšel a umí mang-batuánsky lépe než já.“

„Co říkali nosiči?“ zeptal se Van Rieten.

„Opakovali lakandů, lakandů. To slovo jsem neznal; podle Mang Burgaše to znamená ‚leopard‘.“

„V mang-batuánštině to znamená ‚černá magie‘,“ řekl Van Rieten.

„Nedivil bych se, kdyby si to opravdu mysleli,“ řekl Etcham. „Jen poslouchání těch dvou hlasů bohatě stačilo k tomu, aby člověk začal věřit v čarodějnictví.“

„Jeden odpovídal druhému?“ zeptal se Van Rieten.

Etcham pod opálením zbledl.

„Někdy mluvily najednou,“ odpověděl chraptivě.

„Oba najednou!“ vykřikl Van Rieten.

„I ostatním to tak připadalo,“ řekl Etcham. „A to nebylo všechno.“

Přestal a chvíli nás bezmocně pozoroval.

„Dokáže člověk zároveň mluvit a pískat?“ zeptal se.

„Jak to myslíte?“ zajímalo Van Rietena.

„Slyšeli jsme Stonea mluvit, jeho zvučný, hradní baryton, a zároveň jsme slyšeli pisklavý vřískot, prapodivný, sípavý zvuk. Víte, ať muž píská jakkoli vysoko, zní to jinak, než když píská chlapec nebo žena nebo malá holčička. Těm zní víc svrchních tónů. Tak, jestli si představíte maličké děvčátko držet tón bez melodie, jenom trošku pronikavěji, tak tak to znělo přes Stoneovy basové tóny.“

„A vy jste k němu nešli?“ zvolal Van Rieten.

„Hrozby jsou mu cizí,“ prohlásil Etcham, „ale pohrozil nám, ani rozčileně, ani unaveně, ale tiše a pevně, že jestli se mu někdo z nás

(zahrnul mě mezi mužstvo) přiblíží, když je mu špatně, tak zemře. A nebylo to ani tak ve slovech, jako ve způsobu řeči. Byl jako král vyžadující soukromí na smrtelném loži. Prostě to nešlo porušit.“

„Aha,“ řekl Van Rieten krátce.

„Je těžce nemocen,“ opakoval Etcham bezmocně. „Myslel jsem, že třeba…“

Jeho stravující oddanost Stoneovi, jeho opravdová láska zářily přes slupku konvenční výchovy. Obdiv ke Stoneovi byl zjevně jeho hlavním citem.

Jako spousta schopných mužů, Van Rieten měl sklon k bezohlednému sobectví. To teď prosáklo na povrch. Řekl, že každý den riskujeme životy stejně jako Stone, že nezapomíná na téměř pokrevní svazky mezi cestovateli, ale že nemá cenu přivést do nebezpečí výpravu kvůli muži, jemuž už beztak zřejmě není pomoci, že si sami stěží nalovíme a pokud by se obě skupiny spojily, jídlo by se shánělo dvakrát obtížněji a riziko hladovění by příliš vzrostlo. Odchýlit se od trasy o plných sedm dní cesty (zde se poklonil Etchamovi coby chodci) by mohlo expedici zcela zmařit.

III.

Van Rieten měl na své straně logiku a přesvědčení. Etcham poraženě seděl a omluvně se tvářil, jako primán před ředitelem. Van Rieten skončil diskusi.

„Hledám pygmeje a dám za to život. Hledám pygmeje.“

„Potom vás možná bude tohle zajímat,“ řekl velice tiše Etcham.

Vytáhl z kapsy dva předměty a podal je Van Rietenovi. Byly kulaté, větší než velké švestky a menší než malé broskve, tak akorát velké do hrsti. Byly černé a hned jsem neviděl, co to je.

„Pygmejové!“ zvolal Van Rieten. „Opravdu pygmejové! Cože, tihle by neměli ani dvě stopy! Tvrdíte, že to jsou hlavy dospělých?“

„Netvrdím nic,“ odsekl Etcham. „Vidíte sám.“

Van Rieten mi podal jednu hlavu. Slunce zrovna zapadalo a já ji podrobně prozkoumal. Byla to vysušená hlava, skvěle zachovalá, a maso bylo tvrdé jako argentinské sušené hovězí. Kousek páteře vyčníval z míst, kde se krční svaly stáhly do záhybů. Vyčnívající čelist končila ostrou bradičkou, roztažené rty odhalovaly maličké ostré bílé zoubky, nosík byl plochý, čelíčko ustupující, na trpasličí lebce byly drobné chomáčky vlasů. Na hlavě nebylo nic dětského či mladistvého, byla spíše dospělá až stará.

„Odkud jsou?“ ptal se Van Rieten.

„Nevím,“ odpověděl Etcham. „Našel jsem je ve Stoneově sbírce, když jsem hledal lék nebo drogu nebo cokoli, čím bych mu pomohl. Nevím, kde k nim přišel. Ale přísahám, že když jsme přišli do této oblasti, ještě je neměl.“

„Jste si jistý?“ naléhal Van Rieten, zornice rozšířené a upřené do Etchamových.

„Naprosto jistý,“ zašeptal Etcham.

„Ale jak k nim mohl přijít bez vašeho vědomí?“ namítl Van Rieten.

„Někdy jsme se kvůli lovu rozdělili i na deset dní,“ řekl Etcham. „Stone toho moc nenamluví. Neřekl mi nic o tom, co dělal a Hamed Burgaš drží jazyk za zuby a hlídá muže.“

„Zkoumal jste ty hlavy?“ zeptal se Van Rieten.

„Podrobně,“ řekl Etcham.

Van Rieten vytáhl zápisník. Byl metodický typ. Vytrhl list papíru, přeložil ho a rozdělil na tři stejné díly. Dal jeden mně a jeden Etchamovi.

„Abych si ověřil své dojmy,“ řekl, „chci, aby každý sám napsal, co mu tyto hlavy nejvíce připomínají. Pak chci zápisky srovnat.“

Podal jsem Etchamovi tužku a on něco napsal. Pak ji podal mě a psal jsem já.

„Přečtěte je,“ řekl Van Rieten a podal mi svůj útržek.

Van Rieten napsal: Starý balundský šaman.

Etcham napsal: Starý zaklínač z Mang-Batu.

Já jsem napsal: Starý čaroděj z Katonga.

„Tak!“ zavolal Van Rieten. „Vidíte to! Na těch hlavách není jediný rys Wagabi nebo Batwy či Wambuttu, neřku-li Wabotu. Ani cokoli pygmejského.“

„To jsem si také myslel,“ řekl Etcham.

„A vy říkáte, že předtím je neměl?“

„S jistotou ne,“ ujistil Etcham.

„To stojí za prozkoumání,“ řekl Van Rieten. „Půjdu s vámi. A hlavně udělám, co bude v mých silách, abych zachránil Stonea.“

Napřáhl ruku a Etcham ji tiše stiskl. Byl dokonale vděčný.

IV.

Nic jiného než horečnatá úzkost k nám nemohlo Etchama dovést za pět dní. Cestu zpět hledal osm dní, a to ji znal a my mu pomáhali. Nemohli jsme ji zvládnout ani o den rychleji, a to nás Etcham stále rozhodně popoháněl, a tehdy nejen povinnost k veliteli, ale pravá oddanost a obdiv ke Stoneovi probleskovaly jeho suchým zevnějškem.

Stonea jsem nalezli v dobré péči. Etcham se postaral o vysoký trnitý plot kolem tábora, chatrče byly dobře vystavěné a pokryté došky, Stoneova byla nejlepší, jakou okolnosti dovolily. Hamed Burgaš nenosil jména dvou Seyyidů nadarmo. Měl způsoby sultána. Udržel Mang-Batuánce pohromadě, v kázni, že ani jeden neutekl. Byl rovněž hbitým ošetřovatelem a věrným služebníkem.

Zbylí dva Zanzibarci dobře nalovili. Ač nebyl nikdo sytý, hladovění zatím nehrozilo.

Stone ležel na plátěném visutém lůžku a na dosah měl skládací stolek, něco jako turecký taburet. Na něm stála čutora, jakési lahvičky a Stoneovy hodinky, také tu byla jeho břitva v pouzdru. Stone byl čistý a dobře živený, nebyl však při sobě; nebyl v bezvědomí, ale ani zcela při smyslech, dalek toho někomu vzdorovat či poroučet. Nezdálo se, že by si nás všiml. Já bych ho poznal kdekoli. Chlapecká ráznost i půvab samozřejmě zmizely. Ale jeho hlava byla ještě více lví, se spoustou žlutých vlnitých vlasů; krátký, světlý plnovous, který mu narostl v nemoci, jej nezměnil. Stále byl velký a mohutný. Jeho oči byly bez výrazu, mumlal a bručel pouze slabiky beze smyslu, žádná slova.

Etcham ho pomohl Van Rietenovi svléknout a prohlédnout. Na člověka tak dlouho na lůžku měl silné svaly. Jizvy byly pouze na kolenou, ramenou a hrudníku. Na obou kolenou a nad nimi měl plnou dvacítku okrouhlých jizviček a po tuctu na každém rameně, všechny zepředu. Tři nebo čtyři byly otevřené a čtyři až pět se sotva zahojilo. Až na dva na prsních svalech neměl žádné čerstvé otoky. Nevypadaly jako karbunklové vředy, ale jako kdyby se něco tupého a tvrdého tlačilo na povrch vcelku zdravé a nezanícené tkáně.

„Tohle bych neotvíral,“ řekl Van Rieten a Etcham souhlasil.

Uložili jsme Stonea tak pohodlně, jak jsme jen mohli a těsně před západem slunce jsme ho znovu navštívili. Ležel na zádech a hrudník se mu stále mocně klenul, ležel ale jako omráčený. Nechali jsme u něj Etchama a přešli do vedlejší chatrče, kterou nám Etcham vyhradil.

V.

Někdy v noci jsem se probudil a poslouchal. Slyšel jsem dva hlasy, jeden byl Stoneův, druhý syčivý a sípavý. Stoneův hlas jsem poznal i po těch letech, co jsem jej neslyšel. Ten druhý nepřipomínal nic, co bych znal. Byl tišší než pláč novorozeného dítěte, ale měl v sobě jakousi naléhavou pronikavost, jako bzučení hmyzu. Jak jsem tak poslouchal, zaslechl jsem Van Rietena dýchat ve tmě vedle mě, pak zaslechl on mne a pochopil, že také poslouchám. Stejně jako Etcham jsem uměl trochu balundsky, ale zachytil jsem jen slovo či dvě. Hlasy se střídaly po pomlkách.

Najednou spustily oba současně. Stoneův hluboký baryton, plný jako při skvělém zdraví, a ten strašlivě vřeštící falzet brebentily jeden přes druhý, jako by se dva lidé hádali a snažili se překřičet jeden druhého.

„To nesnesu,“ řekl Van Rieten. „Jdeme se tam podívat.“

Měl s sebou elektrickou svítilnu. Našmátral ji, stiskl vypínač a kývl na mne. Před chatrčí mě pohybem zarazil a instinktivně zhasl, jako by světlo vadilo sluchu.

Až na sálající uhlíky po ohni nosičů byla úplná tma, protože hvězdy nepronikly listovím. Řeka tiše mumlala. Bylo slyšet oba hlasy současně a vtom se ten skřehotavý změnil na ostrý, řezavý hvizd, nepopsatelně pronikavý, a pokračoval přes Stoneův rachotivý proud krákoravých slov.

„Dobrý Bože!“ zvolal Van Rieten.

Prudce rozsvítil.

Etcham tvrdě spal, vyčerpán starostmi a útrapami svého fenomenálního pochodu, neboť tíhu zodpovědnosti za něj v jistém smyslu převzal Van Rieten. Neprobudilo ho ani světlo do očí.

Pískot ztichl a oba hlasy zněly společně. Oba vycházely ze Stoneovy chaty, kde nám světlo ukázalo Stonea tak, jak jsme ho zanechali, jen ruce měl nad hlavou a z prsou si strhal obvazy.

Otok v pravé půli hrudníku praskl. Van Rieten na něj zamířil paprsek a viděli jsme jej jasně. Ze Stoneova masa vyrůstala hlava, stejná, jaké nám vysušené ukazoval Etcham, jakoby zmenšenina hlavy šamana z Balundy. Byla černá, leskle černá jako ta nejčernější africká kůže; kroutila bělmy zlých oček a ukazovala miniaturní zoubky mezi negroidními rty, odpudivě plnými i na tak malé tváři. Byla porostlá kadeřavým chmýřím, točila se zlomyslně ze strany na stranu a nepřetržitě drmolila tou neuvěřitelnou fistulí. Stone už proti ní jen bezmocně mumlal.

Van Rieten se odvrátil od Stonea a s určitými obtížemi vzbudil Etchama. Když se probral a spatřil to, jen mlčel a zíral.

„Viděl jste ho odříznout dva otoky?“ zeptal se Van Rieten.

Etcham přidušeně přisvědčil.

„Krvácel hodně?“ zjišťoval Van Rieten.

„Velmi málo,“ odpověděl Etcham.

„Podržte mu ruce,“ řekl mu Van Rieten.

Vzal Stoneovu břitvu a podal mi svítilnu. Stone nereagoval na světlo ani na nás. Ale hlavička na nás vrčela a pištěla.

Van Rieten měl jistou ruku a břitva řízla přesně a rovně. Stone krvácel podivuhodně málo a Van Rieten ránu ošetřil jako obyčejné škrábnutí.

Stone zmlknul jakmile byla přebytečná hlava pryč. Van Rieten pro něj udělal vše, co mohl, a pak mi vzal světlo. Popadl pušku, prohledal podlahu a jednou či dvakrát krvežíznivě uhodil pažbou.

Vrátili jsme se do naší chatrče, ale nejspíš jsem už nespal.

VI.

Nazítří kolem poledne jsme ze Stoneovy chaty znovu uslyšeli oba hlasy. Etchama zmohlo vyčerpání. Levý otok praskl a stejná hlavička na nás kňučela a vřískala. Etcham se probudil, a tak jsme všichni stáli a nemohli odtrhnout pohled. Stone prokládal pisklavé klokotání hlavy chrčivými samohláskami.

Van Riten přistoupil, vytáhl Stoneovu břitvu a přiklekl k lůžku. Miniatura hlavy na něj zasyčela.

Stone náhle promluvil anglicky.

„Kdo jste, vy s mojí břitvou?“

Van Rieten odskočil.

Stoneovy oči byly teď čisté a jasné a bloudily po chatrči.

„Konec,“ řekl. „Vidím už konec. Zdá se že vidím Etchama, jako za života. Ale Singleton! Ach, Singleton! Duchové z mládí mě provázejí při odchodu! A ty, přízraku s vousy a mojí břitvou! Odstupte ode mne!“

„Nejsem duch, Stone,“ vypravil jsem ze sebe. „Jsem živý. Stejně jako Etcham a Van Rieten. Přišli jsme ti pomoci.“

„Van Rieten!“ zvolal. „Mé dílo přechází na lepšího. Hodně štěstí, Van Rietene.“

Van Rieten přišel blíž.

„Ještě chvíli vydržte, pane,“ uklidňoval ho. „Jen to trochu štípne.“

„Už jsem vydržel příliš takových štípnutí,“ odpověděl Stone jasně. „Nechte mne. Nechte mne umřít po mém. Hydra proti tomuhle není nic. Můžete uříznout deset, sto, tisíc hlav, ale kletbu neuříznete, ani nesejmete. Co přešlo do krve, nevyjde z těla o nic snáz než to, s čím jsem se narodil. Neřežte mě už, slibte mi to!“

Mluvil velitelským hlasem svého mládí a přesvědčil Van Rietena stejně, jako kdysi každého.

„Slibuji,“ řekl Van Rieten.

Skoro ve stejný okamžik se Stoneovy oči znovu potáhly.

Sedli jsme si kolem Stonea a pozorovali to odporné brebentivé pokolení vyrůstat ze Stoneova těla, až se objevily dvě odpudivé černé ručičky. Drobounké nehty byly dokonalé až po světlé měsíčky u lůžka; růžové dlaně byly nechutně přesnou kopií. Paže šmátraly kolem, až pravá zachytila Stoneovu světlou bradku.

„Tohle nevydržím,“ zvolal Van Rieten a znovu vytáhl břitvu.

Stone okamžitě otevřel oči, tvrdé a lesklé.

„Van Rieten ruší slib?“ vyslovil pomalu. „Nikdy!“

„Musíme vám pomoci,“ vydechl Van Rieten.

„Už mi není pomoci a nic už mi neuškodí,“ řekl Stone. „Přišla má hodina. Tu kletbu na mne nikdo neseslal, vyrostla ze mě, jako ta hrůza tady. Odcházím smířený.“

Zavřel oči a my bezmocně stáli, zatímco přirostlá postavička vřískala jednu větu za druhou.

Za chvíli Stone opět promluvil.

„Ty mluvíš všemi jazyky?“ zeptal se rychle. A vylézající skřet najednou odpověděl anglicky: „Ano, jistě, mluvím všemi jazyky co ty,“ a vyplazoval přitom jazyk, kroutil pusu a kýval hlavou ze strany na stranu. Viděli jsme, jak se mu tenounká žebírka zdvíhají, jako kdyby ta věc dýchala.

„Odpustila mi?“ zeptal se Stone zdušeně.

„Ne, dokud bude viset mech z cypřišů,“ zakvičela hlava. „Dokud budou svítit hvězdy nad jezerem Pontchartrain, neodpustí ti.“

A tehdy se Stone jediným pohybem otočil na bok. V tom okamžiku byl mrtev.

Když Singleton domluvil, rozhostilo se ticho. Slyšeli jsme dech jeden druhého. Bezohledný Twombly ticho prolomil.

„Předpokládám, že jste toho trpaslíka uřízli a přivezli v lihu.“

Singleton se na něj přísně otočil.

„Pohřbili jsme Stonea,“ řekl, „aniž bychom ho mrzačili.“

„Ale,“ řekl Twombly hrubě, „tomu nikdo neuvěří.“

Singleton ztuhl.

„Nečekal jsem, že tomu budete věřit,“ řekl. „Začal jsem tím, že ač jsem to viděl i slyšel, když na to vzpomínám, sám tomu nevěřím.“

H. P. LOVECRAFT

Howard Philips Lovecraft (1890-1937) je pokládán za nejvýznamnějšího představitele horrorové literatury do nástupu Stephena Kinga. Toto tvrzení je jistě opodstatněné, přestože je poněkud ovlivněné mocným kultem stoupenců tohoto spisovatele, zastiňujícím fakt, že Lovecraft napsal také řadu nepříliš povedených nebo jen průměrných povídek.

Za svého života si slávy ani peněz neužil. Nebyl tak rychlým spisovatelem a v porovnání s jinými autory, kteří publikovali především ve specializovaných časopisech, je jeho vlastní literární produkce nevelká – přibližně šedesát povídek a novel, z nichž dvě nejdelší vydají na tenký román – The Case of Charles Dexter Ward (Případ Charlese Dextera Warda, napsáno 1927, publikováno 1941) a At the Mountains of Madness (V horách šílenství, 1936). Lovecraftovo dílo muselo být „objeveno“ a proslaveno teprve po autorově smrti. Postarali se o to jeho přátelé v čele s Augustem Derlethem, kteří založili dodnes existující vydavatelství Arkham House a vydali většinu Lovecraftových textů v několika svazcích počínaje sbírkou The Outsider and Others (Vyděděnec a jiné příběhy, 1939). Povídka The Outsider (1920) byla první autorovou prací, kterou se výrazněji prosadil. Z ostatních jmenujme The Colour Out of Space (Barva z kosmu), The Call of Cthulhu (Volání Cthulhu), The Shadow Over Innsmouth (Stín nad Innsmouthem), The Dunwich Horror (Hrůza v Dunwichi), The Whisperer in Darkness (Šepot ve tmě) či The Dream-Quest of Unknown Kadath (Snové hledání neznámého Kadathu). Víc času než vlastní tvorbě věnoval Lovecraft svému jedinému zaměstnání – redigování a přepisování cizích rukopisů, a také psaní dopisů, jejichž pouhý výbor vydal na pět knih, vydaných v letech 1965-76 (Selected Letters). Českého čtenáře můžeme odkázat na sešitové „Sebrané spisy H. P. Lovecrafta“ vydané počátkem 90. let nakladatelstvím Zlatý kůň a na reprezentativní výbor z jeho próz Šepot ve tmě (Mladá fronta).

Lovecraftovy nejlepší povídky se vyznačují natolik nezaměnitelným rukopisem a vyspělým stylem, že nejen ovlivnily téměř všechny pozdější autory tohoto žánru, ale sváděly k navázání a rozvíjení svérázné mytologie, kterou HPL své pozdější práce propojoval. V naší antologii na tento ‚mýtus Cthulhu‘ přímo navazují povídky Ramseyho Campbella a T E. D. Kleina. Sám Lovecraft ve své vynikající studii Nadpřirozená hrůza v literatuře napsal, že v dobrém horroru musí být přítomna „určitá atmosféra neurčité hrozby vnějších, neznámých sil“. Ačkoliv jeho vlastní monstra byla většinou zcela konkrétní, autor často neopomněl naznačit, že všechna ta hrůza, která se hrdinům jeho příběhů zjevuje, je jen malým zlomkem skutečného děsu, číhajícího na zvědavce všude tam, kde končí svět našich smyslů a zkušeností. Byl to také on, kdo dovedl k dokonalosti metodu vyprávění, která byla od té doby použita tolikrát, že dnes působí téměř jako klišé – hrdina je konfrontován se sérií záhadných, zpočátku zdánlivě neškodných jevů a indicií, které jsou popisovány co nejstřízlivěji, ale vedou ke zcela zřetelnému špatnému konci protagonisty, jenž v samém závěru s hrůzou zjistí to, co čtenář tuší již dlouho.

Krysy ve zdech jsou možná nejznámější, rozhodně však nejvíce tištěnou povídkou tohoto klasika žánru. Poprvé tato povídka vyšla ve Weird Tales roku 1923. Do značné míry pro ni platí formule, kterou jsme popsali v předchozím odstavci, oproti jiným, delším Lovecraftovým textům je však vypravěčsky úspornější, dynamičtější, méně zatížená dlouhými popisy, pomineme-li autorovu zvláštní zálibu v rodové historii. Představuje mrazivý, doslovný i metaforický sestup z roviny všední skutečnosti do hlubin hrůzy.

H. P. Lovecraft

KRYSY VE ZDECH

Do Exham Priory jsem se nastěhoval 16. července 1923, jen co poslední řemeslník skončil práci. Rekonstrukce byla nesmírně obtížná, protože z opuštěné budovy převorství zbyly jen trosky podobné skořepině; nenechal jsem se však odradit žádnými náklady, vždyť to bývalo sídlo mých předků. V budově nikdo nebydlel od dob panování Jakuba I., kdy majitele, pět jeho dětí a několik sloužících postihla příšerná tragédie, jejíž podstata zůstala z větší míry nevysvětlena a která vrhla stín podezření a hrůzy na jeho třetího syna, mého přímého předka, jenž jediný z postiženého rodu zůstal naživu.

Jelikož jediný dědic byl označen za vraha, majetek znovu připadl koruně, aniž by obviněný učinil jediný pokus o obhajobu anebo o znovuzískání svého majetku. Otřesen hrůzou z něčeho mocnějšího, než je svědomí nebo zákon, veden zoufalou snahou vymazat starobylou stavbu z pohledu i z paměti, Walter de la Poer, v pořadí jedenáctý baron z Exhamu, uprchl do Virginie, kde založil rodinu, jež v následujícím století proslula pod jménem Delapore.

Exham Priory zůstalo neobydleno, třebaže bylo později připojeno k majetku rodiny Norrysů, a jeho složitá stavební struktura se stala předmětem zkoumání. Převorství se svými gotickými věžemi stálo na zdivu románského a saského původu a styl – či směsice stylů – spodní části byl ještě starší, římský nebo dokonce, pokud legendy mluví pravdu, druidský nebo kymerský. Tyto podivné základy na jedné straně vrůstaly do vápencového břehu propasti, z jejíhož okraje převorství vévodilo pustému údolí, jež se táhne na tři míle západně od vesnice Anchesteru.

Architekti a historikové rádi zkoumali tuto zvláštní památku po zapomenutých stoletích, ale místní lidé ji nenáviděli. Nenáviděli ji už před stovkami let, kdy tu žili moji předkové, a nenáviděli ji i teď, kdy byla pokryta mechem a trouchní opuštěnosti. V Anchesteru jsem nepobyl ani celý den a už jsem věděl, že přicházím do prokletého domu. A tento týden dělníci vyhodili Exham Priory do povětří a pracují na odstranění zbytků jeho základů. Vždycky jsem znal základní údaje o svých předcích, právě tak i to, že můj první americký předek přišel do kolonií v podivném stínu. O podrobnostech jsem nicméně nevěděl nic, neboť

Delaporové se vždycky drželi zásad mlčenlivosti. Na rozdíl od statkářů z okolí jsme se jen zřídka zmiňovali o křižáckých předcích a dalších středověkých a renesančních hrdinech; nepředávali jsme si žádné tradice s výjimkou té, která byla zaznamenána v zapečetěné obálce a kterou ještě před občanskou válkou hlava rodiny předávala nejstaršímu synovi, aby ji otevřel po její smrti. Poct, jichž jsme požívali, jsme dosáhli po přestěhování do Ameriky; byly to pocty pyšné a vznešené, třebaže poněkud uzavřené a nespolečenské virginské rodiny.

Během války se naše jmění rozplynulo, a když vyhořel Carfax, náš domov na břehu Jamesu, změnil se náš způsob života. V ohnivém živlu zahynul můj děd, který byl pokročilého věku, a s ním zmizela i obálka poutající nás k minulosti. Vybavuji si dodnes požár, který jsem viděl, když mi bylo sedm; vojáci federovaných hulákali, ženy naříkaly, černoši kvíleli a modlili se. Otec byl v armádě a bránil Richmond a mé matce i mně po mnoha průtazích dovolili, abychom se k němu přidali.

Když válka skončila, všichni jsme se přestěhovali na sever, odkud pocházela matka. Tam jsem dorostl do mužnosti a pak do středního věku a solidního majetku tupého Yankeeho. Ani otec, ani já jsme nevěděli, co obsahovala obálka, která se kdysi dědila, a jak jsem se nořil do šedi obchodního života v Massachusetts, ztratil jsem veškerý zájem o záhady, které kdysi ulpívaly na našem rodokmenu. Kdybych o nich něco tušil, jak rád bych zanechal exhamské převorství mechu, netopýrům a pavučinám!

Otec zemřel v roce 1904, aniž by pro mne nebo mého jediného syna Alfréda, desetiletého polovičního sirotka, zanechal jedinou zprávu. Až můj syn rozvrátil řád zpráv o rodině, neboť zatímco já jsem mu mohl předat jenom mlhavé dohady o minulosti, syn mi psal o některých velmi zajímavých legendách našich předků, když se za poslední války dostal v roce 1917 do Anglie jako letecký důstojník. Delaportové měli zřejmě barvitou a pravděpodobně chmurnou minulost, neboť přítel mého syna, kapitán královského letectva Edward Norrys, pocházel z Anchesteru, který ležel blízko našeho rodiného sídla, a vyprávěl mu o některých venkovských pověrách, které by jen nemnozí spisovatelé překonali, jak byly divoké a neuvěřitelné. Norrys je samozřejmě nebral vážně, mého syna ale bavily a poskytovaly mu materiál pro dopisy. Právě tyto legendy nakonec upoutaly moji pozornost k zaoceánskému odkazu a způsobily, že jsem se rozhodl koupit a obnovit rodinné sídlo, které Norrys ukázal Alfrédovi v celé jeho malebné opuštěnosti a nabídl mu ho ke koupi za překvapivě nízkou cenu, jelikož současným majitelem byl jeho vlastní strýc.

Exham Priory jsem koupil v roce 1918, ale od plánů na renovaci jsem odstoupil takřka okamžitě, protože syn se vrátil jako zmrzačený invalida. Dvě léta, jež mu zbývala do smrti, jsem věnoval péči o něho, a dokonce i obchod jsem svěřil společníkům.

Rok 1921 mě zastihl jako opuštěného bezcílného průmyslníka na penzi, nikoli už mladého. Rozhodl jsem se, že po zbývající léta života se budu bavit svým novým majetkem. V prosinci jsem navštívil Anchester a tam se o mne postaral kapitán Norrys, příjemný mladý kyprý muž, který měl rád mého syna a nabídl mi pomoc při sběru plánů i příběhů, jež by mohly být vodítkem pro nadcházející renovaci. Samo Exham Priory na mne příliš nezapůsobilo. Byla to hromada vratkých středověkých trosek pokrytých lišejníkem a vraními hnízdy, nebezpečně nakloněná nad propastí, zbavená podlaží či jiných vnitřních příslušenství s výjimkou kamenných stěn osamělých věží.

Postupně jsem si vytvářel obraz budovy, jak vypadala v době, kdy ji moji předkové před třemi stoletími opustili, a začal jsem najímat řemeslníky pro renovaci. Vždycky jsem se musel obracet za hranice kraje, protože vesničané z Anchesteru projevovali téměř neuvěřitelný strach, ba nenávist k tomuto místu. Tyto city byly tak silné, že někdy přecházely i na pracovníky odjinud, a tudíž docházelo k častým dezercím; navíc se zdálo, že zahrnují jak převorství, tak i moje předky.

Už syn mi vyprávěl, že se mu zde za jeho návštěv jaksi vyhýbali, protože byl de la Poer, a teď jsem i já zjistil, že mě tu ze stejného důvodu nenápadně izolovali, dokud jsem vesničanům nevysvětlil, jak málo o svých předcích vím. Ale i potom mě tvrdohlavě neměli rádi, takže většinu vesnických pověstí jsem sbíral pouze Norrysovým prostřednictvím.

Ti lidé mi zřejmě nemohli odpustit, že jsem přišel, abych obnovil Exham Priory, na něž nepohlíželi jinak než jako na brloh příšer a vlkodlaků.

Když jsem spojil příběhy, jež pro mne sesbíral Norrys, a doplnil je zprávami několika vědců, kteří trosky prozkoumali, usoudil jsem, že převorství stojí na pozemku prehistorického chrámu; pocházel z druidských nebo předdruidských dob, asi jako Stonehenge. Nikdo nepochyboval, že se zde konaly tajemné obřady a zachovaly se neblahé zprávy o tom, jak tyto obřady byly přeneseny do ritu bohyně Kybely, který tu zavedli Římané.

Nápisy dosud viditelné v podsklepení obsahovaly zřetelná písmena „DIV… OPS… MAGNA. MAT…“, znamení Magna Mater, jejíž temné uctívání bývalo marně zakazováno římským občanům. V Anchesteru kdysi tábořila třetí Augustova legie, o čemž svědčí památky, a říká se, že Kybelé měla nádherný chrám plný věřících, kteří provozovali necudné obřady pod vedením fryžského kněze. Pověst dodává, že pádem starého náboženství orgie neskončily a že je kněží přenesli do nového, aniž se něco skutečně změnilo. Také se říkalo, že ritus nezmizel s římskou mocí, a když přišli Sasové, obnovili zbytky původního chrámu, vrátili mu původní podobu a někdy v polovině období Sedmi království z něho učinili středisko obávaného kultu. Kolem roku 1000 je toto místo zmiňováno v kronice jako významné kamenné převorství, v němž sídlí podivný a mocný mnišský řád, obklopené rozsáhlými zahradami, jež nepotřebují ohrazení jako ochranu před vyděšeným obyvatelstvem. Dánové ho nikdy nezničili, ačkoli po vpádu Normanů muselo značně upadnout, protože o něm není zmínky až do roku 1261, kdy Jindřich III. panství daroval mému předkovi, Gilbertovi de la Poer, prvnímu baronu z Exhamu.

Před tímto datem se o mé rodině nedochovaly žádné zlé zprávy, ale pak se muselo stát něco divného. V jedné kronice z roku 1307 je zmínka o baronu de la Poer jako o „Bohem prokletém“, zatímco pověsti venkovanů nevyprávějí o ničem jiném, než o zlu a panické hrůze před hradem, a týkají se zejména základů starého chrámu a převorství. Pohádky černých hodinek byly velmi temné povahy, o to hrůznější svou ustrašenou zdrženlivostí a mlhavou vyhýbavostí. Mé předky vykreslovaly jako rod démonů, vedle nichž by Gilles de Retz a markýz de Sade vypadali jako skutečná neviňátka, a pošeptmu naznačovaly, že jsou zodpovědni za občasná zmizení vesničanů v průběhu několika generací.

Nejhorší postavy byli zřejmě baroni a jejich přímí nástupci; přinejmenším o nich se nejvíc šuškalo. Říkalo se, že jakmile některý nástupce projevoval příznivější sklony, brzy za záhadných okolností zemřel, aby uvolnil místo vhodnějšímu potomkovi. Zdálo se, že rodina udržovala vnitřní kult, řízený pánem domu, uzavřený všem jejím členům s několika výjimkami. Základem tohoto kultu byla zřejmě spíš povaha než rodinné vazby, protože k němu náleželi i ti, kdo se do rodiny přiženili. Lady Margaret Trevorová z Cornwallu, žena Godfreye, druhého syna pátého barona, se stala oblíbeným strašákem pro děti celého kraje a démonickou hrdinkou jedné mimořádně strašlivé balady, která na welšském pomezí není dosud zapomenuta. Kromě toho se v baladách zachoval hrozný příběh lady Mary de la Poer, kterou krátce po svatbě hrabě ze Shrewsfieldu za pomoci své matky zabil, přičemž kněz, jemuž se vyzpovídali, jim udělil rozhřešení a zapřísáhl je, aby nikomu neřekli ani slova.

Všechny tyto pověsti a balady, založené na sprosté pověře, mne značně odpuzovaly. Trápilo mne, s jakou vytrvalostí ulpívaly na tak dlouhé linii mých předků. Příšerné zvyky, které se jim přisuzovaly, mi nepříjemně připomínaly jediný známý skandál mezi mými bezprostředními předchůdci – případ mého bratrance, mladého Randopha Delapore z Carfaxu, který odešel mezi černochy a stal se knězem voodoo po návratu z mexické války.

Mnohem méně mne znepokojovaly pohádky o naříkání a vytí v holém, větry bičovaném údolí pod vápencovým útesem; o hřbitovním zápachu za jarních dešťů; o zmítajícím se, kvičícím bílém tvoru, na kterého jedné noci šlápl na pustém poli kůň sira Johna Clavea; o sluhovi, který zešílel z toho, co viděl v převorství za plného bílého dne. Všechny tyto věci mi připadaly otřepané a já tehdy býval vyslovený skeptik. Méně zanedbatelné byly příběhy o zmizelých vesničanech, třebaže s ohledem na středověké zvyklosti nebyly mimořádně významné. Projev zvědavosti znamenal smrt, a nejedna useknutá hlava byla veřejně vystavena na hradbách – nyní zmizelých – kolem Exham Priory.

Některé z těch historek byly mimořádně malebné a přál jsem si, abych se v mládí byl více zabýval srovnáváním mytologií. Tak se tu například věřilo, že celé legie ďáblů s netopýřími křídly pořádaly v převorství každou noc sabat čarodějnic; lidé si vysvětlovali, proč se v okolních rozsáhlých zahradách pěstuje tolik druhů nejsprostší zeleniny tím, že je třeba tuto legii živit. A nejživější bylo vyprávění o krysách – o ničemné armádě hnusné havěti, která vyrazila z hradu tři měsíce po tragédii, která ho odsoudila k zpustnutí – vychrtlá, špinavá, žravá armáda, která smetla všechno před sebou a sežrala drůbež, kočky, psy, prasata, ovce, a dokonce i dvě nešťastné lidské bytosti, než se její zuřivost vyčerpala. Kolem této nezapomenutelné armády hlodavců vznikl celý zvláštní cyklus pověstí, vyprávějící o tom, jak se rozplynula ve vesnických domech a přinesla sebou prokletí a hrůzu.

Tato tradice na mne doléhala, když jsem se stařeckou tvrdošíjností vedl ke konci práce na obnově domu svých předků. Nikdo si nesmí ani na chvíli myslet, že tyto pohádky zaujímaly v mé mysli prvořadé místo. A navíc mě neustále povzbuzoval kapitán Norrys a historikové, kteří mne obklopovali a pomáhali mi. Když jsem dosáhl cíle, po více než dvou letech od zahájení stavby, hleděl jsem na velké komnaty, dřevem obložené stěny, klenuté stropy a žebrovaná okna s pýchou, která mi nahrazovala nesmírné náklady renovace.

Všechny středověké prvky byly obratně napodobeny a nové části dokonale splývaly s původními zdmi a základy. Sídlo mých otců bylo hotovo a já se těšil na to, že konečně rozptýlím pomluvy o rodině, jejíž linie končí u mne. Usadím se zde natrvalo a dokáži, že de la Poer (neboť jsem znovu převzal původní znění tohoto jména) není zloduch. K mé pohodě přispěl i ten fakt, že Exham Priory, třebaže vypadalo jako za středověku, mělo zcela nový vnitřek, zbavený jakékoli staré havěti nebo starých strašidel.

Jak už jsem řekl, nastěhoval jsem sé 16. července 1923. Moje domácnost sestávala ze sedmi sloužících a devíti koček, neboť kočky mám mimořádně rád. Negřík, můj nejstarší sedmiletý kocour, přišel se mnou z mého domu v Boltonu v Massachusetts; ty druhé se ke mně připojily, zatímco jsem bydlel v rodině kapitána Norry se během restauračních prací na převorství.

Po pět dní náš život probíhal v naprostém poklidu, přičemž jsem většinu času trávil pořádáním údajů o rodině. Nyní už jsem znal některá podrobná fakta o konečné tragédii a útěku Waltera de la Poera, o nichž jsem soudil, že byla zaznamenána na dědičném dokumentu ztraceném při požáru v Carfaxu. Ukázalo se, že můj předek byl velmi důvodně obviněn, že všechny ostatní členy domu, s výjimkou čtyř sluhů, s nimiž se spolčil, zabil ve spánku asi dva týdny poté, co odhalil cosi otřesného, co změnilo celé jeho chování, avšak co nesdělil, jak se zdálo, nikomu jinému než snad těm sluhům, kteří mu pomáhali a poté uprchlí.

Vesničané všeobecně schvalovali toto krveprolití, jež zahrnulo otce, tři bratry a dvě sestry a také justice se případem zabývala tak chabě, že pachatel se ani nemusel skrývat a odešel do Virginie nepotrestán, ba s poctami. Všeobecně se tvrdilo, že očistil kraj od odvěkého prokletí. Sotva jsem si dovedl představit, jaké odhalení ho dovedlo k tak strašnému činu. Walter de la Poer přece musel po celá léta znát hrůzné pověsti o své rodině, takže odtud nemohl přijít žádný nový popud. Byl tedy svědkem nějakého příšerného starého obřadu, anebo přišel na nějaký děsivý symbol v převorství nebo jeho blízkosti? V Anglii měl pověst nesmělého, jemného mladíka. Ve Virginii nebyl ani tvrdý ani zahořklý, jako spíš plachý a shovívavý. V deníku jiného vznešeného dobrodruha, Francise Harleye z Bellview, se o něm mluvilo jako o muži bezpříkladném spravedlností, čestností a jemností.

22. července došlo k prvnímu incidentu, který – třebaže tehdy byl poněkud podceněn, y souvislosti s pozdějšími událostmi nabyl významu až nadpřirozeného. Šlo o zanedbatelnou maličkost a za jiných okolností by si jí nikdo nemohl všimnout; musím totiž připomenout, že vzhledem k tomu, že jsem žil v budově prakticky čerstvé a nové s výjimkou vnějších stěn, obklopen dobře vybraným služebnictvem, bylo by absurdní si něčeho takového všímat.

Jak jsem se později rozpomněl, stalo se toto: můj starý černý kocour, jehož nálady jsem tak dobře znal, byl nepochybně tak naježený a vyplašený, že to působilo až zrůdně. Toulal se z místnosti do místnosti, neklidný a rozrušený, a pořád čenichal u stěn, které tvořily součást gotické struktury. Uvědomuji si, jak otřepaně to zní – jako ten nevyhnutelný pes v duchařské povíce, který vždycky vyje, než jeho pán spatří postavu v rubáši – ale v zájmu provdy o tom nemohu pomlčet.

Následujícího dne si sluha stěžoval, že všechny kočky v domě jsou neklidné. Přišel za mnou do pracovny, do vznosné místnosti v západní části druhého podlaží, s žebrovanou klenbou, obklady z tmavého dubu a trojitým gotickým oknem, jež shlíželo přes vápencový útes do opuštěného údolí, a zatímco hovořil, spatřil jsem nahrbenou postavu Negříka, který se plížil podél západní stěny a šrábal na nové obklady prastarých kamenných stěn.

Řekl jsem tomu člověku, že ze starého kamenného zdiva zřejmě vystupuje nějaký zvláštní pach lidskými smysly nezachytitelný, avšak jemnými kočičími orgány zaznamenatelný i přes nové ostění. Opravdu jsem tomu věřil, a když se ten chlapík zmínil o tom, že by tam mohly být myši nebo krysy, řekl jsem mu, že zde krysy nebyly už tři sta let a že polní myši z okolí bychom těžko našli v těchto vysokých stěnách, do kterých, pokud známo, dosud nikdy nezabloudily. Toho odpoledne jsem navštívil kapitána Norryse a ten mne ujistil, že je to zcela nepravděpodobné, aby polní myši pronikly do převorství tak náhlým a bezpříkladným způsobem.

Večer, když jsem jako obvykle propustil sluhu, odebral jsem se do pokoje v západní věži, který jsem si vybral za vlastní a který byl s pracovnou propojen kamenným schodištěm z velké části starobylým a krátkou galerií, která byla zcela obnovena. Tento pokoj byl oválný, velmi vysoký, bez obkladů, zdobený závěsy, jenž jsem si vybral v Londýně.

Vida, že mne Negřík provází, zavřel jsem těžké gotické dveře, ztlumil světlo elektrických žárovek, které věrně napodobovaly svíčky, pak jsem světlo zhasnul a pohroužil se do vyřezávané postele s nebesy, zatímco vznešený kocour se uvelebil na své místečku v mých nohách. Záclony jsem nezatáhl a díval se ven úzkým oknem na severní straně, jež jsem měl před očima. Na obloze byl náznak jakési záře, od které se příjemně odrážela jemná kružba okna.

V jednu chvíli jsem musel poklidně usnout, neboť si jasně vybavuji vytržení z nějakého podivného snu, když se kocour prudce vymrštil ze své klidné polohy. V nejasné záři jsem ho spatřil s hlavou vytrčenou vpřed, přední tlapky na mých kotnících, zadní natažené vzad. Soustředěně hleděl na místo na zdi někde západně od okna, na bod, který moje oči nedokázaly postřehnout, třebaže do těch míst jsem upřel veškerou pozornost.

A jak jsem se tak díval, věděl jsem, že Negřík se nevzrušil nadarmo. Nemohu říci, zda se závěsy skutečně pohnuly. Myslím, že ano, aspoň trochu. Ale mohu přísahat na to, že jsem zaslechl tiché, ale zřetelné cupitání krys nebo myší. V tu chvíli kocour skočil, a když v tom místě plnou vahou dopadl na závěs, strhl jej na podlahu a obnažil vlhkou kamennou stěnu, tu a tam vyspravenou restaurátory, po toulavých hlodavcích tu nebylo ani stopy.

Ráno jsem se vyptával všech sloužících a zjistil jsem, že nikdo si nevšiml ničeho neobvyklého, jenom kuchařka si vzpomněla na chování kočky, která spávala na okenním parapetu. Někdy v noci začala mňoukat a vzbudila kuchařku, která ji zahlédla, jak za něčím vybíhala otevřenými dveřmi na schodiště. Poledne jsem prospal a odpoledne jsem znovu navštívil kapitána Norryse, kterého mimořádně zajímalo, co jsem mu vyprávěl. Zvláštní příhody – sice tak prosté, ale tak divné – podnítily jeho obrazotvornost a vyvolaly v něm mnoho vzpomínek na místní pověsti. Přítomnost krys nás doslova vyvedla z míry a Norrys mi zapůjčil několik pastí a jed zvaný pařížská zeleň, který jsem po návratu dal sloužícím rozmístit na strategická místa.

Protože jsem byl velmi ospalý, brzy jsem si šel lehnout, ale pronásledovaly mne sny toho nejstrašnějšího druhu. Zdálo se mi, že z nesmírné výše hledím na sešeřelou jeskyni, po kolena vysoko plnou špíny, ve které přízračný bělovousý pasák poháněl holí stádo prašivých, zbídačených tvorů, kteří mne svým vzezřením naplňovali nesnesitelným odporem. Potom, jakmile pasák stanul k odpočinku, do hlubiny začaly pršet krysy v mohutném roji, a když dopadly, pozřely jak zvířata, tak toho člověka.

Z těch strašných vidin jsem byl vytržen pohyby Negříka, který mi jako obvykle spal v nohách. Tentokrát jsem nemusel pátrat po příčině jeho prskání a syčení a také strachu, jenž způsobil, že mi bezděčně zaťal drápky do kotníku; na všech stranách pokoje stěny totiž oživly odpornými zvuky – hemživým šramotem obrovitých žravých krys. Nebyla tu žádná záře, v níž bych viděl, v jakém stavu jsou závěsy, ale nebyl jsem tak vyděšený, abych nerosvítil.

Sotva ze žárovky vytrysklo světlo, viděl jsem, že čalouny všude kolem se ohavně zmítají, až to vypadalo jako nějaký podivný tanec smrti. Tento pohyb okamžitě ustal a s ním i zvuky. Vyskočil jsem z postele a bodal do čalounů dlouhou rukojetí ohřívadla, které leželo opodál, a jednu jejich část jsem nadzvedl, abych se podíval, co za ní je. Nebylo tam nic, jenom vyspravená kamenná stěna, a dokonce i z kocoura opadl ten napjatý pocit přítomnosti něčeho divného. Když jsem prozkoumal oválnou past, kterou jsem v pokoji umístil, zjistil jsem, že všechny vchody zaklaply, avšak nezůstalo v ní ani stopy, jež by naznačovala, co se do ní chytlo a zase uteklo.

Další spánek nepřicházel v úvahu, takže jsem rozsvítil svíčku, otevřel dveře a s Negříkem v patách jsem kráčel galerií ke schodišti vedoucímu do mé pracovny. Ale dřív než jsem došel k prvnímu schodu, kocour mne předběhl a zmizel dole. Když jsem sám sestupoval po schodech, náhle jsem si uvědomil zvuky ve velkém pokoji pode mnou; zvuky, o jejichž původu jsem nemohl mít pochyb.

Stěny za dubovým ostěním žily krysami, jež se tam hemžily a vířily, zatímco Negřík kolem nich probíhal v zuřivosti oklamaného lovce. Když jsem přišel dolů, rozsvítil jsem, ale tentokrát tím hluk neustal. Krysy se rojily dál a splašeně prchaly s takovou silou a zřetelností, že jsem konečně mohl jejich pohyb upřesnit a zaznamenat směr. Tato stvoření, v počtu zřejmě nevyčerpatelném, se zabývala ohromující migrací z nepochopitelných výšin kamsi dolů, do skutečných či neskutečných hlubin pod námi.

Teď už jsem slyšel kroky na chodbě a v dalším okamžiku dva sluhové rozrazili těžké dveře. V celém domě pátrali po nějakém neznámém zdroji neklidu, který vyvolal mezi všemi kočkami zběsilou paniku a způsobil, že se vrhly do několika schodištních šachet a teď s jekotem dřepěly před zavřenými dveřmi sklepení. Když jsem se sloužících zeptal, jestli slyšeli krysy, odpověděli záporně. A když jsem obrátil jejich pozornost na zvuky v ostění, uvědomil jsem si, že hluk ustal.

S dvěma muži jsem šel ke dveřím do sklepení, ale shledal jsem, že kočky se už rozutekly. Rozhodl jsem se, že později prozkoumám spodní kryptu, ale zatím jsem jenom obešel pasti. Všechny byly spuštěné, ale bez kořisti. Když jsem se ujistil, že nikdo krysy neslyšel, jenom kočky a já, seděl jsem v pracovně až do rána, hluboce zamyšlen, a vybavoval jsem si každý zaznamenaný útržek pověstí spojených s budovou, v níž jsem bydlel; dopoledne jsem trochu spal v knihovně opřen v jedné z pohodlných lenošek, jež se vymkly mému úmyslu zařídit vše ve středověkém stylu. Později jsem zatelefonoval kapitánu Norrysovi, který přišel a pomohl mi prozkoumat sklepení. Nenašli jsme naprosto nic nepatřičného, třebaže jsme se nedokázali ubránit rozechvění při myšlence, že tyto klenby byly vybudovány rukama Římanů. Každý z těch nízkých oblouků a mohutných sloupů byl zřejmě římský – postrádal pokleslý styl saských hudlařů a prozrazoval přísný a uměřený klasicismus doby Césarů; stěny byly ovšem plné nápisů, dobře známých badatelům, kteří už mnohokrát to místo prozkoumali – věci jako „P.GETAE. PROP… TEMP… DONA…“ nebo „L.PRAEC… VS… PONTIFI… ATYS…“

Zmínka o Attisovi mne rozechvěla, protože jsem četl Catulla a něco jsem věděl o odporných obřadech tohoto orientálního boha, jehož uctívání bylo tak spojeno s kultem Kybelly. Za svitu lampiček jsme se s Norrysem snažili rozluštit podivné a skoro smazané náčrty na některých nepravidelně tesaných kamenných kvádrech, obecně považovaných za oltáře, ale k ničemu jsme nedošli. Vzpomněli jsme si, že jeden obrazec, připomínající rozzářené slunce, učenci brali jako důkaz neřímského původu a usuzovali z toho, že tyto oltáře římští kněží pouze převzali z nějakého staršího a pravděpodobně původního chrámu stojícího na stejném pozemku. Na jednom z těchto kvádrů byly divné hnědé skvrny. Největší z nich, uprostřed místnosti, nesl na své svrchní straně jakési známky naznačující styk s ohněm – pravděpodobně pozůstatky spálených obětin.

Tak vyhlížela krypta, před jejímiž dveřmi kvílely kočky a v níž jsme se s Norrysem rozhodli strávit noc. Sluhové sem přinesli pohovky a bylo jim řečeno, aby si v noci nevšímali jakéhokoli počínání koček; Negříka jsme vzali dovnitř jako pomocníka i společníka. Rozhodli jsme se, že velké dubové dveře – moderní napodobeninu s průduchy – necháme pevně zavřené; když bylo vše připraveno, ulehli jsme a s rozsvícenými lampami jsme čekali, co se bude dít.

Kobka byla umístěna velmi hluboko v základech převorství a nepochybně značně vzdálena od povrchu převislého vápencového útesu, který shlížel do rozlehlého údolí. Nemohl jsem pochybovat, že sem směřovalo to nevysvětlitelné hemžení krys, ale proč, to jsem neuměl říci. Jak jsme tak vleže čekali, zjistil jsem, že do mého bdění občas vstupují neurčité sny, z nichž mne vytrhávaly neklidné pohyby kocoura, který mi ležel v nohách.

Tyto sny nebyly souvislé, ale příšerně se podobaly onomu, jejž jsem měl předešlé noci. Znovu jsem spatřil sešeřelou jeskyni a pasáka s jeho nepopsatelnými prašivými tvory, kteří se hemžili ve špíně, a jak jsem na ně hleděl, připadali mi bližší a zřetelnější – viděl jsem je tak zřetelně, že jsem mohl takřka rozeznat jejich podobu. Pak jsem se zahleděl do zpustošené tváře jednoho z nich a probudil jsem se s takovým výkřikem, že to vyrušilo Negříka, kdežto kapitán Norrys, který nespal, se tomu zasmál. Mohl se smát víc – nebo možná méně – kdyby věděl, co mne přimělo k výkřiku. Ale i já sám jsem se na to rozpomněl až později. Krajní hrůza často umrtvuje milosrdně paměť.

Když jevy začaly, Norrys mne probudil. Z téhož zlého snu mne probralo jeho jemné třesení a naléhání, abych poslouchal kočky. Bylo vskutku čemu naslouchat, protože za zavřenými dveřmi nahoře na konci kamenného schodiště se rozpoutalo skutečné peklo kočičího kvílení a jekotu, zatímco Negřík, nevšímaje si svých druhů tam venku, vzrušeně kroužil kolem holých kamenných stěn, ve kterých jsem slyšel stejné hemžení uhánějících krys, jaké mne znepokojilo předešlé noci.

Teď už se ve mně probudila skutečná hrůza, neboť to, co se dělo, byla zrůdnost, dost dobře nevysvětlitelná normálním způsobem. Tyto krysy, pokud je nestvořilo šílenství, jež já sám jsem sdílel s kočkami, by se musely pelešit a pobíhat, v římských zdech, o nichž jsem si myslel, že jsou postavené z pevných vápencových kvádrů… ledaže by snad voda svou činností za více než sedmnáct století vyžrala křivolaké tunely, které hlodavci vyčistili a rozšířili… Ale ani tak se hrůza nezmenšovala; neboť, pokud to byla živá havěť, proč Norrys neslyšel její zřetelný pohyb? Proč na mne naléhal, abych pozoroval Negříka a poslouchal kočky venku, a proč se tak zbrkle a nejasně dohadoval, co asi je mohlo znepokojit?

Časem se mi podařilo mu sdělit tak rozumně, jak jen to šlo, co jsem se domníval slyšet, zatímco můj sluch zachycoval poslední mizející vjem cupání, které mizelo ještě hlouběji, hluboko pod nejhlubším sklepením, takže se zdálo, jako by celé skalisko bylo prostoupeno dobyvačnými krysami. Norrys nebyl skeptický, jak jsem předpokládal, naopak se zdálo, že je hluboce pohnut. Upozornil mne, abych si všiml, že kočky u dveří přestaly vyvádět, jako by považovaly krysy za ztracené; zato Negřík propadl znovu neklidu a zuřivě škrábal kolem spodku velkého kamenného oltáře uprostřed místnosti, který byl blíže Norrysovy pohovky než mé.

Teď už jsem se nesmírného neznáma obával. Stalo se něco udivujícího a viděl jsem, že kapitán Norrys, muž mladší, silnější a nejspíš přirozeněji materialistický, je věcí stejně zaujat jako já – nejspíš proto, že se po celý život blízce střetával s místními pověstmi. V té chvíli jsme nemohli dělat nic jiného než pozorovat starého kocoura, jak s klesající vervou hrabe u základny oltáře a občas na mne hledí a prosebně mňouká, jako to dělává, když ode mne chce nějakou laskavost.

Norrys teď přiblížil lampu k oltáři a prozkoumal místo, kde Negřík hrabal. Tiše odhrabával vkleče lišejníky staré staletí, jež spojovaly mohutný předřímský kvádr s dlážděnou podlahou. Nenašel nic a už se chtěl dalšího úsilí vzdát, když jsem si všiml drobné okolnosti, nad níž jsem se zhrozil, třebaže se z ní nedalo usoudit nic víc, než co jsem už tušil.

Řekl jsem mu o tom, a když jsme pochopili, oč jde, s upřenou fascinací jsme hleděli na náznak dalších objevů. Byla to maličkost – to jenom plamen lampy umístěný poblíž oltáře se slabě, ale zřetelně chvěl v průvanu, který tu dříve nebyl a který nepochybně vycházel ze štěrbiny mezi podlahou a oltářem, kde Norrys odškrábal lišejníky.

Zbytek noci jsme strávili v jasně osvětlené pracovně a rozmlouvali o tom, co učiníme dále. Zjištění, že tu je nějaká krypta hlubší, než je nejhlubší známé zdivo, jímž Římané podložili tuto prokletou budovu, nějaká krypta, o níž zvědaví badatelé neměli po tři století ani tušení, samo o sobě stačilo v nás vzbudit vzrušení bez nějakých vedlejších hrůzných představ. Jak už to bývá, okouzlení bylo dvojaké a zápasili jsme s pochybnostmi, zda zanechat našeho pátrání a navždy opustit převorství z pověrečné opatrnosti, anebo uspokojit náš smysl pro dobrodružství a odvahu bez ohledu na to, jaké hrůzy by na nás mohly čekat v neznámých hlubinách.

K ránu jsme došli ke kompromisu a rozhodli se odjet do Londýna a shromáždit skupinu archeologů a vědců schopných se s tím tajemstvím vyrovnat. Měl bych se zmínit, že před odchodem ze sklepení jsme se marně pokusili pohnout ústředním oltářem, který jsme teď považovali za bránu k nové studnici bezejmenné hrůzy. Muži moudřejší než my by měli objevit, jaké tajemství bránu otevírá.

Po mnoho dní jsme s kapitánem Norrysem v Londýně předkládali fakta, domněnky i pohádkové příběhy pěti významným autoritám, mužům, jimž bylo možno důvěřovat, že budou respektovat jakékoli rodinné odhalení, jež může vzejít z dalšího pátrání. Shledali jsme, že většina z nich nemá sklony k posměškům, ale naopak projevuje upřímný zájem a sympatii. Není asi třeba je všechny jmenovat, ale mohu říci, že mezi nimi byl sir William Brinton, jehož vykopávky v Tróji ve své době vzrušily značnou část světa. Když jsme společně nasedali do vlaku do Anchesteru, cítil jsem, že se ocitám na pokraji děsivých odhalení, a ten pocit byl navíc symbolizován lítostí, již mnozí Američané projevovali nad neočekávaným úmrtím svého prezidenta na druhém konci světa.

Navečer 7. srpna jsme dorazili do Exham Priory, kde mne sluhové ujistili, že nedošlo k ničemu neobvyklému. Kočky, včetně starého Negříka, byly naprosto poklidné a žádná past v domě nespustila. S výzkumy jsme měli započít následujícího dne a zatím jsem umístil všechny své hosty do pohodlných pokojů.

Sám jsem šel spát do svého pokoje ve věži, s Negříkem u nohou. Spánek přišel brzy, ale přepadly mne odporné sny. Byla to vidina římské hostiny podobná hostině Trimalchionově. Pak přišla ta prokletá, navracející se vidina pasáka a jeho špinavé sběři v sešeřelé jeskyni. Když jsem se ale probudil, byl už jasný den a ze spodku domu doléhaly normální zvuky. Ani živé, ani domnělé krysy mne neobtěžovaly a Negřík stále ještě tiše spal. Když jsem šel dolů, shledal jsem, že stejný klid vládl i jinde, což byla okolnost, již jeden ze shromážděných vědců – jistý pan Thornton, který se věnoval parapsychologii – poněkud absurdně přičítal faktu, že už jsem spatřil vše, co mi jisté síly chtěly předvést.

Vše už bylo připraveno a v jedenáct dopoledne naše celá sedmičlenná skupina, vybavená silnými elektrickými svítilnami a kopáčským nářadím, sestoupila do sklepení a zamkla za sebou dveře. Negřík šel s námi, a jelikož svou vznětlivostí ještě nestačil výzkumníky znechutit, byli dokonce rádi, že je s námi, pro případ, že by se zase tamní hlodavci projevili. Římské nápisy a oltářní kresby jsme prohlíželi jen krátce, protože tři z vědců už je viděli a všichni o nich byli informováni. Prvořadou pozornost jsme věnovali obrovskému ústřednímu oltáři a během hodiny siru Williamovi Brintonovi se podařilo vychýlit ho nazad, přičemž nějaká neznámá protizávaží ho držela v rovnováze.

Hrůznost toho, co jsme spatřili, nás nepřemohla jen díky tomu, že jsme byli připraveni. Po kamenném schodišti tak silně sešlapaném, že uprostřed zbylo sotva co víc než šikmá plocha, se k čtvercovému vchodu v dlážděné podlaze plazila příšerná změť lidských a pololidských kostí. Zachované kostry zůstaly v poloze vyjadřující panickou hrůzu. Stopy po hryzáni hlodavců byly všude. Lebky měly divošské poloopičí vzezření.

Nad těmito ďábelsky zaneřáděnými stupni se klenula klesající chodba, zřejmě vytesaná ve skále, z níž přicházel proud vzduchu. Tento proud nebyl náhlý a neblahý závan jakoby z uzavřeného sklepení, nýbrž chladný vánek obsahující jakousi svěžest. Dlouho jsme neotáleli a začali jsme vyklízet průchod schodištěm. A tehdy sir William, když prozkoumal stopy ve stěnách, učinil podivný objev, že soudě z jejich směru chodba musela být vytesána zespodu.

Teď musím být obezřetný a dobře volit slova.

Když jsme si prorazili cestu o několik stupňů níže, spatřili jsme před sebou světlo; žádnou mystickou fosforescenci, nýbrž tlumené denní světlo, které nemohlo přicházet odjinud, než z neznámých štěrbin v útesu nad údolím. Těžko se mohl někdo pozastavovat nad tím, že tyto štěrbiny dosud unikly pozornosti, vždyť nejenže údolí bylo naprosto neobydlené, ale útes byl tak vysoký a strmý, že jenom vzduchoplavec by mohl jeho povrch podrobně zkoumat. Ještě několik stupňů a spatřili jsme něco, co nám doslova vzalo dech, tak doslova, že Thornton, badatel v oboru parapsychologie, skutečně omdlel do náruče strnulého muže, který stál za ním. Norrys, s kyprou tváří zcela bílou a ochablou, jenom neartikulovaně křičel, zatímco já, myslím, jsem jenom vzdechl nebo sykl a zakryl si oči.

Muž za mnou – jediný člen společnosti, který byl starší než já – zavřískl obvyklé „Bože můj“ tím nejkřaplavějším hlasem, jaký jsem kdy slyšel. Ze sedmi vzdělaných mužů pouze sir William Brinton se ovládl a to mluví v jeho prospěch tím víc, že skupinu vedl a vše spatřil první.

Byla to nesmírně vysoká sešeřelá jeskyně, která se táhla dále, než jsem mohl dohlédnout; podzemní svět nezměrných záhad a strašlivých náznaků. Byly zde budovy a další architektonické pozůstatky – jediným vyděšeným pohledem jsem zaznamenal jakousi mohylu, monolity, jež divoši sestavili do kruhu, trosky starořímské stavby, nízkou saskou budovu a starobylý dřevěný dům anglického typu, ale to vše zaniklo před děsivostí podívané na to, co bylo všude na zemi.

To, co bylo na schodišti, pokračovalo dál jako šílená změť lidských kostí, nebo alespoň natolik lidských, jako byly ty na schodech. Byly jako zpěněné moře, některé oddělené, jiné seskupené do částečných nebo úplných koster, ty pak bez výjimky vyjadřovaly svým postojem ďábelskou zuřivost, buď zápasily s něčím neviditelným anebo se vrhaly na jiné s kanibalistickým záměrem.

Když antropolog doktor Trask ukončil klasifikaci lebek, dospěl k zoufale směsici, která ho zcela ohromila. Vývojově patřily k druhu nižšímu než je piltdownský člověk, ale v každém případě byly lidské. Mnohé byly vývojově vyšší a jen několik málo patřilo k nejvýše vyvinutým rozumným typům. Všechny kosti byly ohlodané, většinou od krys, ale mnohdy i od oněch pololidí. Spolu s nimi byly promíchány drobné krysí kůstky – padlí členové smrtonostné armády, která uzavřela ten prastarý příběh.

Je kupodivu, že jsme všichni ten hrozný den odhalení přežili a udrželi se při zdravém rozumu. Ani Hoffman, ani Huysmans by neuměli uspořádat scény tak divoce neuvěřitelné, tak třeštivě odporné a středověce groteskní, než to dokázala tato sešeřelá jeskyně, kterou se potácela naše sedma; každý jsme naráželi na nová a nová odhalení a ze všech sil jsme se snažili nemyslet na události, jež se tu odehrávaly před třemi stovkami, nebo tisícem, nebo dvěma tisíci, nebo deseti tisíci lety. Byl to předpokoj pekla a chudák Thornton omdlel znovu, když mu doktor Trask sdělil, že někteří z těch, po nichž tu zbyly kostry, byli po dvacet i více generací chováni jako čtyřnohý dobytek.

Hrůza se vršila na hrůzu, když jsme začali chápat smysl staveb. Lidský dobytek, ale i inteligentní lidé byli drženi v kamenných chlévech, z nichž si zřejmě prorazili cestu v posledním deliriu hladu nebo hrůzy před krysami. Musela jich být velká stáda a zřejmě se živili tou zvláštní zeleninou, jejíž zbytky bylo možno najít jako jedovatou siláž na dně velkých kamenných truhlic, jež byly starší než Řím. Teď už jsem chápal, proč moji předkové měli tak rozsáhlé zahrady – jak bych na to mohl proboha zapomenout! A nemusel jsem se ptát, k čemu ta stáda sloužila.

Sir William, který se svou svítilnou vstoupil do římské zříceniny, nahlas překládal nejotřesnější rituály, o kterých jsem kdy slyšel; týkaly se předpotopní bohyně a nalezli je kněží Kybely a zařadili je mezi ty své. Norrys, třebaže byl ze zákopů na leccos zvyklý, nedokázal chodit zpříma, když vyšel z anglické budovy. Byla to jatka i kuchyň – očekával to – ale bylo to na něho moc, když viděl v takovém místě běžné anglické náčiní a četl běžné anglické nápisy na stěnách, některé ne pozdější než z roku 1610. Já jsem do toho domu nedokázal vstoupit – do toho domu, jehož ďábelskou činnost zastavila teprve dýka mého předka Waltera de la Poera.

To, kam jsem se odvážil vstoupit, byla nízká saská budova s rozvalenými dubovými dveřmi, kde jsem nalezl hrůznou řadu deseti kamenných cel s rezavými mřížemi. Tři byly obsazené lidskými kostrami a na prstní kůstce jedné z nich jsem nalezl pečetní prsten s mým vlastním šlechtickým znakem. Sir William nalezl kobku s mnohem staršími celami pod římskou kaplí, ale tyto cely byly prázdné. Pod ní byla nízká krypta s truhlami plnými pečlivě urovnaných kostí, z nichž některé měly podobně strašné nápisy latinské, řecké a frýžské.

Doktor Trask zatím otevřel jednu z prehistorických mohyl a vynesl na světlo lebky, které byly jen trochu lidštější než lebka gorily a které na sobě měly nepopsatelné ideografické rytiny. Veškerou touto hrůzou můj kocour procházel nevzrušeně. Jednou jsem ho zahlédl, jak se hrbí na vrcholku hory kostí, a říkal jsem si, jaká asi tajemství leží za jeho žlutýma očima.

Když už jsme aspoň do jisté míry strávili děsivá odhalení této sešeřelé oblasti – oblasti tak příšerně předpovězené ve snu, který se mi stále vracel – obrátili jsme se do zřejmě nekonečných hlubin půlnoční jeskyně, kam nemohl proniknout ani paprsek ze skaliska. Nikdy se nedozvíme, jaké nespatřené pekelné světy leží za hranicí, k níž jsme došli, protože po chvíli jsme se rozhodli, že taková tajemství nejsou pro lidstvo dobrá. Ale i tak jsme tam našli víc, než se dalo snést, neboť jsme se nedostali daleko a v elektrickém světle lamp jsme odhalili nespočet děr, ve kterých se kdysi pelešily krysy, které, když jim došla potrava, se nejdříve vrhly na živá stáda hladovějících ubožáků a potom vyrazily z převorství na onu historickou orgii ničení, na niž vesničané nikdy nezapomenou.

Bože! Ta černá mrchoviště plná roztříštěných kostí a rozpolcených lebek! Ty přízračné propasti plněné po celá bezectná staletí kostmi pitekantropů, Keltů, Římanů i Angličanů! Některé byly plné a nikdo nedokáže odhadnout, jak hluboké kdysi byly. Na dno některých záře našich svítilen nedosáhla a čišela z nich nepopsatelná hrůza. Třeba tam jsou, pomyslel jsem si, krysy, které spadly do těchto pastí uprostřed temnot při cestě za kořistí v tomto hrůzném Tartaru?

Jednou jsem uklouzl poblíž příšerně zejícího okraje a prožil jsem okamžik nezvladatelného strachu. Musel jsem tam zůstat asi dlouho, protože pak už jsem ze skupiny neviděl nikoho, jenom kyprého kapitána Norryse. Pak se z inkoustově černé bezhraničné dálky ozval povědomý zvuk a já spatřil svého starého černého kocoura, jak se kolem mne mihnul jako okřídlený egyptský bůh a vrhl se přímo do nekonečného proudu neznáma. Ale nezůstal jsem za ním pozadu, protože nebylo pochyb o tom, co přinese následující vteřina. Byl to tajemný šramot oněch k vraždě zrozených krys, věčně pátrajících po nových hrůzách a odhodlaných zavést mne třeba až do těch rozšklebených jeskyň ve středu země, kde Nyarlathotep, beztvářný šílený bůh, slepě naříká v temnotách za doprovodu dvou beztvarých slabomyslných flétnistů.

Svítilna mi zhasla a já stále běžel. Slyšel jsem hlasy a vzdechy a ozvěny, ale nad tím vším narůstal nectný a zrádný šramot; zlehka narůstal a narůstal, jako když ztuhlá nafouklá mrtvola zlehka stoupá v olejnaté řece, jež plyne pod nekonečnými onyxovými mosty k černému moři hniloby.

Něco do mne vrazilo – něco měkkého a kyprého. Musely to být krysy, ta slizká, žluklá, žravá armáda, jež se krmí mrtvými i živými… Proč by krysy neměly pozřít de la Poera, když i de la Poer pojídá zakázané věci?… Válka pozřela mého chlapce, ať je vše prokleto… Yankeeové pozřeli Carfax svými plameny a spálili Grandsira Delapore a jeho tajemství… Ne, ne, říkám vám, já nejsem ten příšerný pasák v sešeřelé jeskyni! To nebyla tvář Edwarda Norryse, co jsem spatřil na tom zbídačeném prašivém tvoru! Kdo tvrdí, že jsem de la Poer? On žil, ale můj syn zemřel! je voodoo, říkám vám… ten svrnitý had… K čertu s tebou, Thorntone, já tě naučím omdlévat nad tím, co moje rodina dovede! chlastat… helejte, nechcete mi zapět tudletu… Magna Mater! Magna Mater!… Atys… Dia ad aghaidh s ad aodaun… agus bas dunach ort! Dhona s dholas ort, agus leat-sa! Ungl… unl… rrlh… chchch…

Toto jsem prý říkal, když mne v temnotách po třech hodinách našli; našli mne v temnotách zhrouceného na kyprém, napůl ohlodaném těle kapitána Norryse, zatímco můj vlastní kocour mi škrábal a drásal krk. Teď už Exham Priory vyhodili do povětří a Negříka mi vzali a zavřeli mne do tohoto zamřížovaného pokoje v Hanwellu, kde se ozývají děsivé šepoty o tom, co jsem zažil a zdědil. Thornton je ve vedlejší místnosti, ale zabraňují mi s ním promluvit. Snaží se také přede mnou zamlčet většinu faktů týkajících se převorství. Když se zmíním o chudákovi Norrysovi, obviňují mne z odporných věcí, ale musejí vědět, že jsem to neudělal. Musejí vědět, že to udělaly krysy; pobíhající šramotící krysy, jejichž hemžení mě nikdy nenechá spát; přízračné krysy, které pobíhají za polštářováním tohoto pokoje a lákají mne dolů k ještě větším hrůzám, než jaké jsem kdy poznal; krysy, které oni nikdy neuslyší; krysy, krysy ve zdech.

ROBERT E. HOWARD

R. E. Howard (1906-1936) byl neobyčejně plodný spisovatel, nyní nejznámější díky svým fantasy příběhům o hrdinovi jménem Conan. Psal však také westerny, detektivní příběhy, dobrodružnou a sportovní prózu a příběhy z Orientu. Tím vším plnil pod svým vlastním jménem a několika pseudonymy dobrodružné časopisy. Jeho nesporný vypravěčský talent, podporovaný doslova osobním zaujetím svými hrdiny, neobyčejný cit pro dobrodružství a romantiku a schopnost vtisknout příběhu pečeť realistického vyprávění z něj učinily jednoho z nejlepších autorů dobrodružné prózy 30. let.

Postavy Conana se po Howardově smrti chopili další autoři v čele s L. S. de Campem a Linem Carterem a série románů a kreslených seriálů zajistila hrdinovi nesmrtelnost, ačkoliv nikdo z těchto následovníků již nedokázal zopakovat kouzlo próz Howarda samého. Conan zastínil další Howardovy literární hrdiny fantasy příběhů, zejména Solomona Kana a krále Kulla. Milovníci horroru však nezapomněli ani na Howardův přínos do tohoto žánru. Jeho hrůzostrašné povídky nehýřily originalitou, zato dodnes neztratily na působivosti díky autorovým kvalitám jmenovaným výše. Howardova fantazie byla mocně ovlivněna vyprávěním staré černošky, která v době Howardova mládí sloužila jako kuchařka jeho rodičům, a také pohádkami a legendami v podání jeho vlastní babičky keltského původu. Howard ve své horrorové podobě je nejlepší v povídkách, v nichž evokuje atmosféru širých texasských plání či gotické pochmurno amerického Jihu. Z jeho nejznámějších hrůzostrašných povídek uveďme The Horror of the Mound (Hrůza z pahorku), Black Canaan (Černý Canaan), The Dead Remember (Mrtví pamatují), Wolfshead (Vlčí hlava), The Cairn of the Headland (Hranice předhoří).

Howard si pilně dopisoval s H. R Lovecraftem, avšak spíše než o otázkách samotného psaní spolu vedli odborné diskuze z oblasti folkloristiky a etnografie, jež každý po svém ve svých prózách využívali. Howard se dokonce pokusil napsat jednu typicky „lovecraftovskou“ povídku – The Thing on the Roof (Věc na střeše), ovšem jen s průměrným úspěchem. Samozřejmě, hrůzostrašné okamžiky najdeme také ve většině jeho fantasy povídek. Tyto a další horrory vyšly po autorově smrti ve sbírkách Skull-Face and Others (Kostlivák a další příběhy, 1946), The Dark Man (Černý muž, 1963) a Wolfshead (Vlčí hlava, 1968).

Povídka Holubi z pekel vyšla poprvé v roce 1938 v časopisu Weird Tales, Howardově hlavním odbytišti. Jde o Howardův nejlepší hrůzostrašný příběh, inspirovaný pověstmi a pověrami o černošské magii, tradovanými na otrokářském jihu Ameriky. Toto téma je ostatně živé dodnes, jak dokazuje například pozoruhodný román Williama Hjortsberga Padající anděl. Zejména prvních několik stran patří k nejsilnějším začátkům povídky, jaký kdy byl v tomto žánru napsán. Není divu, že Stephen King označil Holuby z pekel za jednu z nejlepších hrůzostrašných povídek tohoto století“.

Robert E. Howard

HOLUBI Z PEKEL

I. Hvízdání ve tmě

Griswell se probudil náhle, každý nerv napjatý tušením bezprostředního nebezpečí. Divoce se rozhlížel, zpočátku neschopen vzpomenout si, kde vlastně je a co tu dělá. Měsíční světlo jen s námahou pronikalo zaprášeným oknem a velká prázdná místnost s vysokým stropem a zejícím otvorem krbu vypadala neskutečně a cize. Když ze sebe setřásl pavučiny nedávného spánku, upamatoval se, jak se tu octl. Zakroutil hlavou a pohlédl na svého společníka, spícího vedle něj na podlaze. John Branner byl jen nejasným obrysem v temnotách, které měsíční svit jen nepatrně rozředil.

Griswell se snažil rozpomenout, co ho probudilo. Dům byl tichý, ani zvenku se neozýval žádný zvuk, s výjimkou houkání sovy ve vzdáleném borovicovém lese. Pak si vzpomněl. Byl to sen, noční můra tak prostoupená hrůzou, že ho to probudilo.

Vzpomínka na sen se nepříjemně tlačila zpátky do jeho vědomí.

A byl to vůbec sen? Muselo tomu tak být, ale přesto tak podivně zapadal do nedávných událostí, že bylo těžké rozlišit, kde končí realita a začíná fantazie.

Ve snu znovu prožíval v pozoruhodných detailech několik posledních hodin před usnutím. Sen začal okamžikem, kdy on a John Branner spatřili dům, ve kterém nyní nocují. Trmáceli se špatně udržovanou starou cestou vinoucí se borovicovými lesy. Opustili své domovy v Nové Anglii, aby si udělali zajímavou dovolenou. Právě když začalo zapadat slunce, objevili v divoké houštině tenhle starý dům s balustrádami a balkóny. Černý a mohutný, obklopen temnými stromy, tyčil se tu k večernímu nebi.

Byli unaveni a celí roztřesení z drkotání po hrbolatých polních a lesních cestách, po nichž jeli celý den. Starý dům je lákal, rozněcoval jejich fantazii – jak tady stál, tak opuštěný a propadlý zkáze. Auto nechali stál kus dál od zaprášené cesty. Když se blížili k domu cestičkou téměř úplně zarostlou plevelem, vzlétlo z balkónů hejno holubů a odlétlo pryč za tlumeného burácení mávajících křídel.

Dubové dveře visely křivě ve veřejích, na podlaze obrovské haly a na schodišti, vedoucím z haly někam do patra, ležela tlustá vrstva prachu. Dalšími dveřmi se dostali do velké, prázdné a zaprášené místnosti, v jejíž, koutech se leskly husté pavučiny. I na popelu v krbu ležela vrstva prachu.

Uvažovali, zda by neměli nasbírat dříví a zapálit v krbu oheň, ale pak od toho upustili. Slunce rychle zapadalo a rychle se stmívalo, byla to neproniknutelná, černá absolutní tma, jaká bývá v borových lesích. Věděli, že v lesích tady na jihu je hodně zmijí a jiných nepříjemných živočichů. Bylo by proto nerozumné jít teď za tmy do lesa na dřevo. Otevřeli nějakou konzervu, skromně povečeřeli, zabalili se do dek, aniž by se svlékli, a za chvíli usnuli.

To vše bylo součástí Griswellova snu. Viděl znovu onen velký starý dům, jak při západu slunce ční k nebi, viděl vzlétnout holuby, když přicházel k domu s Brannerem. Viděl tmavou místnost, v níž leželi, a viděl obě do dek zabalené postavy. Od tohoto okamžiku se jeho sen pozvolna měnil, přestal odpovídat skutečnosti a byl stále hrůznější. Hleděl do setmělé komory, do níž nějakou štěrbinou proudilo měsíční světlo. V místnosti nebyla okna. V šedivém přítmí viděl tři mlčenlivé postavy, visící v řadě, jejich nehybnost a jejich siluety mu naháněly hrůzu. Neslyšel žádný zvuk, žádné slovo, ale cítil, že někde, v nějakém temném koutě, číhá hrůza a šílenství… Rychle se vrátil ke studenému krbu, do veliké zaprášené místnosti.

Ležel zabalený do dek a díval se upřeně přes temnou halu otevřenými dveřmi směrem ke schodišti. Pruh měsíčního světla je trochu osvětloval a tam, na schodech, mimo dosah měsíčního paprsku, se něco skrývalo, bylo to nedefinovatelné, temné. Jen jakási žlutá skvrna byla neustále vidět – snad to mohl být obličej té záhadné bytosti. Cítil, že ta žlutá skvrna je upřená na něho a na jeho přítele, jako by čekala na vhodnou příležitost.

Žilami se mu začal rozlévat mrazivý strach a právě v tom okamžiku se probudil – pokud ovšem do té doby opravdu spal.

Zamrkal. Měsíční světlo osvětlovalo část schodiště právě tak, jak to viděl ve snu, ale žádnou postavu vidět nebylo. A přece měl ještě po celém těle husí kůži, nohy a ruce jako by měl ponořené do ledové vody.

Chtěl vzbudit svého přítele, ale najednou zaslechl jakýsi zvláštní zvuk.

Bylo to pískání a přicházelo odněkud z hořejšího poschodí. Znělo jako neskutečný, sladký hvizd, vlastně ani ne melodie, ale přece jen jasné a melodické hvízdání. Takové zvuky v úplně opuštěném domě – to bylo samo o sobě dost podezřelé. Griswell se chvěl, ale nebyl to jenom strach před někým, kdo by je tady v noci ve spánku mohl přepadnout. Zmocnila se ho hrůza před něčím, co si nedovedl vysvětlit. Pak vedle něho zašustily Brannerovy deky, a viděl, jak se jeho přítel prudce posadil, zvedl hlavu, díval se ke schodišti a napjatě naslouchal. Ten zvláštní hvizd zněl teď ještě sladčeji a lákavěji.

„Johne!“zašeptal Griswell suchými rty. Chtěl křičet, chtěl Brannerovi říci, že tam nahoře číhá něco strašlivého, cosi přinášejícího neštěstí a že oni dva musejí okamžitě opustit tenhle hrozný dům. Ale slova mu uvízla v hrdle.

Branner vstal. Jeho kroky vydávaly skřípavé zvuky na prohnilé podlaze. Šel toporně přes celou halu ke schodišti a tam zmizel ve tmě.

Griswell nebyl schopen se pohnout a v hlavě měl zmatek. Co to bylo za hvízdání? A proč šel Branner po schodech nahoru? Griswell ho ještě zahlédl na schodech, kam dopadal pruh měsíčního světla. A všiml si, že Branner najednou zvedl hlavu, jako by pozoroval cosi, co Griswell neviděl. Šel pak dál jako náměsíčný. A potom, dříve než ho Griswell mohl zavolat zpátky, náhle zmizel.

Hvízdání bylo teď trochu tišší, až úplně přestalo. Griswell slyšel, jak pod Brannerovými kroky vržou schody. Teď už je asi nahoře, pomyslil si. Náhle kroky ztichly a v té chvíli jakoby sama noc zadržela dech. Pak ticho roztál příšerný výkřik. Griswell vyskočil na nohy a naslouchal jeho doznívající ozvěně.

Zvláštní ochromení, které se ho zmocnilo, bylo najednou pryč. Vykročil ke dveřím, ale hned se zastavil. Opět zazněly kroky. Branner se vracel. Šel velmi pomalu. Teď zavrzaly první schody. Pruh měsíčního světla dopadl na ruku, klouzající po zábradlí, pak se objevila druhá ruka, a Griswella se zmocnila hrůza, když spatřil, jak druhá ruka svírá sekeru, potřísněnou krví. Byl to opravdu Branner, kdo kráčel ze schodů?

Ano! Postava se teď dostala až k pruhu měsíčního světla a Griswell poznal přítele. Když spatřil Brannerův obličej, zděšeně vykřikl. Byl mrtvolně bílý a stékala po něm krev, oči strnulé, skelné. Krev vytékala z hluboké rány v jeho lebce.

Později si Griswell už ani nemohl vzpomenout, jak se dostal z toho hrozného domu. Zůstala mu jen jakási zmatená vzpomínka na to, jak proskočil oknem pokrytým pavučinami a jak se prodíral křovím k cestě. Viděl les, stojící jako černá stěna proti nebi, a měsíc plující nepřirozeným, krvavě červeným oparem.

Když spatřil u cesty svůj automobil, trochu se uklidnil. Ve světě, který náhle jakoby zešílel, to byl jediný skutečný, uklidňující předmět, ale když již bral za kliku vozu, zaslechl najednou zlověstné zašustění a nějaký dlouhý, kývající se stín se prudce vymrštil ze sedadla a začal na něho syčet.

Zděšeně odskočil, obrátil se a utíkal k cestě. Jeho zmučený mozek nebyl schopen jediné myšlenky. Podléhal pouze slepé touze utíkat, běžet odtud pryč, jak nejrychleji dovede.

Vlevo a vpravo od něho ubíhaly nekonečné černé stěny lesa a zesilovaly v něm dojem, že jeho útěk nemá žádný směr a cíl. Náhle zaslechl jakýsi podivný dupot, jako když za ním někdo běží. Otočil se a viděl, že ho skutečně někdo pronásleduje, nebyl to však člověk, byl to pes nebo snad vlk, nemohl to rozpoznat, jenom viděl, jak jeho oči zeleně svítí do tmy. Rozběhl se ještě rychleji, vběhl do zatáčky, a tu zaslechl, jak nablízku zafrkal kůň. Vzápětí také zaslechl zaklení jezdce a zahlédl záblesk chladné oceli v mužově natažené paži.

Griswell se zapotácel, natáhl paži a zachytil se za třmen.

„Proboha, pomozte mi!“sténal. „Ta strašná věc! Zabilo to Brannera! Běží to za mnou! Podívejte se!“

Ze zatáčky vyrazily dva žhavé, zeleně svítící uhlíky. Jezdec znovu zaklel, a pak zazněly lesem rány z revolveru. Světélkující oči zmizely. Jezdec vyprostil nohu z Griswellova sevření a jel k zatáčce. Griswell se chvěl po celém těle. Jen na chvíli zmizel jezdec v zatáčce, pak přijel zpátky.

„Zmizel v houští. Byl to asi vlk. Ačkoli tady v těch končinách ještě nikdy člověka nenapadal. Víte snad vy, co to bylo?“

Griswell jen malátně zavrtěl hlavou.

Jezdec si ho pozorně prohlížel. Držel ještě v ruce matně se lesknoucí revolver. Byl to středně velký, silný muž. Měl široký plantážnický klobouk a zřejmě byl z tohoto kraje.

„Co se vůbec stalo?“

„Nevím.“bezmocně řekl Griswell. „Jmenuji se Griswell. John Branner, můj přítel, a já jsme projížděli krajem a chtěli jsme přenocovat v jednom starém domě tam dál při cestě. Něco…“A sotva si na to vzpomněl, znovu se ho zmocnila hrůza. „Můj Bože!“zvolal. „Snad jsem se zbláznil! Bylo tam něco, co nás přes zábradlí tam na schodišti neustále pozorovalo! Bylo to něco se žlutým obličejem! Nejdřív jsem myslel, že se mi to jenom zdá, ale musela to být skutečnost! Pak začal někdo hvízdat a Branner vstal a šel po schodech nahoru. Šel jako náměsíčník nebo jako zhypnotizovaný. Slyšel jsem ho křičet – vlastně, slyšel jsem někoho křičet, a pak šel Branner zas dolů, držel v ruce zakrvácenou sekeru a – můj bože, věřte mi to, pane – byl mrtev! Měl rozpolcenou lebku, viděl jsem mozek a krev, která mu stékala po obličeji, a jeho tvář byla tváří mrtvého.

Ale šel po schodech dolů! Bůh je mi svědkem! John Branner byl tam nahoře zavražděn, a pak šla jeho mrtvola se sekerou v ruce dolů po schodech – aby zavraždil mě!“

Jezdec neodpověděl. Seděl na koni jako socha. Široký klobouk mu zastiňoval obličej.

„Jistě si myslíte, že jsem se zbláznil,“šeptal Griswell beznadějně. „A snad jsem opravdu zešílel.“

„Nevím, co si mám o tom myslet,“řekl jezdec. „Nu uvidíme. Jmenuji se Buckner. Jsem tady šerifem. Vedl jsem jednoho vězně do vězení v sousedním kraji a teprve teď jedu zpátky.“

Seskočil z koně. Z jeho očí a z celého jeho chování vyzařovala rozhodnost a tvrdost, ten muž, když se pustil do nějakého boje, byl jistě nebezpečný.

„Máte strach vrátit se tam?“zeptal se.

Griswellovi přeběhl mráz po těle, ale zavrtěl hlavou, aby sám sobě dodal odvahy.

„Už jen z pouhé myšlenky na ten strašlivý dům je mi nanic. Ale ten ubohý Branner… Musíme ho najít. Můj bože!“vykřikl pak zoufale. „Co tam najdeme? Jestliže mrtví mohou chodit, co…“

„Uvidíme,“řekl klidně šerif a začal nabíjet revolver. Pak vzal koně za uzdu a volným krokem se vydal na cestu. Šli beze slova. Trvalo dost dlouho, než před sebou spatřili temné obrysy starého domu.

„Ach bože, ten dům vypadá tak strašidelně, zvlášť teď v noci. Ale vypadal tak i dříve, když jsme se přiblížili k domu, vylétli z balkónu holubi…“

„Holubi?“Bucker se na Griswella rychle podíval. „Vy jste opravdu viděli holuby?“

„No ano! Celé hejno jich vzlétlo!“

Chvíli šli mlčky dále, pak řekl Bruckner trochu podrážděně: „Celý život žiju v tomhle kraji. Snad už tisíckrát jsem šel kolem tohoto domu, ve dne i v noci. Ale nikdy jsem tady ani nikde nablízku v lese neviděl holuby.“

„Říkám vám, bylo jich celé hejno!“opakoval Griswell.

„Mluvil jsem s muži, kteří přísahali, že krátce před západem slunce viděli tam na zábradlí balkónů ohromné hejno houbu,“řekl Buckner. „Kromě jednoho muže to byli vesměs černoši. A ten běloch byl tulák. Byl tam v domě, na dvoře si udělal oheň, a chtěl tam přenocovat. Když jsem šel kolem, vyprávěl mi o holubech. Příštího rána jsem se vrátil. Jeho ohníček ještě doutnal, byl tam jeho tlumok, ešus a deky rozhozené tak, jakoby v nich ještě před chvílí někdo spal, ale tulák tam nebyl, a taky ho už nikdo nikdy nespatřil. To bylo před dvanácti lety. Černoši tvrdí, že tam holubi jsou. Ale nikdo z těch mládenců by mezi západem a východem slunce k domu nešel. Říkají, že ti holubi jsou duše Blassenvillů, které při západu slunce vylétají z pekla. Tvrdí, že i ta rudá záře na západní obloze pochází z pekla, jehož brány se v tu dobu otvírají.“

„Kdo jsou to Blassenvillové?“

„Těm patřila dříve všechna země tady kolem. Anglofrancouzská rodina. Přišli sem odněkud ze západní Indie. Občanská válka je zničila, tak jako spoustu jiných rodin. Několik jich padlo ve válce, ostatní zemřeli. Na statku nikdo nežije už od roku 1890, kdy Elizabeta Blassenvillová, poslední z celé rodiny, jedné noci utekla z domu a pak už se nikdy neukázala. Tohle je vaše auto?“

„Ano. Ale pozor, buďte opatrný. Na sedadle u volantu je had. Aspoň tam předtím ještě byl.“

„Teď už tu není,“zabručel Buckner. Uvázal koně a vyndal z brašny u sedla kapesní lampičku. „Tak se tam půjdeme podívat.“

Klidně, jako kdyby šel na návštěvu k dobrému příteli, kráčel k domu. Griswell šel za ním. Brzy ucítili pronikavý zápach tlejícího listí, dřeva a zdiva. Griswellovi z toho bylo skoro špatně. Vždy si jih Spojených států představoval jako poklidnou, prosluněnou zemi, kde život plyne zvolna v rytmu zpěvu černochů, pracujících na sluncem zalitých plantážích. Nyní ale objevil odvrácenou tvář jihu – temnou a hrozivou – a to zjištění jím hluboce otřáslo.

Staré dubové dveře stále visely křivě ve veřejích. Ostrý kužel světla se zařízl do temné místnosti, běžel po podlaze a pak pomalu ke schodišti. Griswell zatajil dech a zaťal pěsti. Ne, nikdo na schodišti nebyl, nedívala se odtamtud žádná tajemná bytost. Pružně a tiše jako kočka šel Buckner vpřed, v jedné ruce revolver, v druhé lampičku.

Když zamířil paprsek světla do místnosti vedle schodiště, Griswell hlasitě vykřikl. Hrůza a nevolnost ho přemáhaly. Po podlaze napříč místností vedly krvavé stopy. Byly i na dekách, pod nimiž předtím spal Branner, a pokračovaly přes přikrývky, v nichž spal Griswell. A na Griswellových přikrývkách ležela zkrvavená postava. Byl to John Branner, ležel obličejem k zemi a ve světle lampičky byla jasně vidět jeho rozpolcená lebka. V natažené ruce svíral ještě sekeru. A právě na místě, kde by se nalézala hlava spícího Griswella, byla zkrvavená sekera hluboko zaseknutá skrz deku a podušku do podlahy.

Griswellovi se začalo dělat mdlo a zdálo se, že každou chvíli ztratí vědomí. Matně si uvědomoval, že se potácí a že ho před upadnutím zachytil šerif. Když se trochu vzpamatoval, cítil, že je mu zle od žaludku.

Buckner na něho namířil lampičku, prudké světlo Griswella oslnilo, ale zároveň mu trochu pomohlo vzpamatovat se.

„Griswelle, vy jste mi tu vyprávěl příběh, kterému ani nemohu věřit. Viděl jsem, že vás něco pronásledovalo, ale to mohl být zrovna tak vlk jako nějaký vzteklý pes.

Jestliže mi něco zamlčujete, pak raději hned s tím ven. S pohádkou, kterou jste mi vyprávěl, neuspějete ani před jediným soudem na celém světě. Ze budete obžalován z vraždy svého přítele, to je vám, doufám, jasné. Budu vás muset zatknout. Usnadníte sobě i mně celou tu věc, když mi řeknete pravdu. Tak tedy – zabil jste svého přítele? Ano nebo ne?

Asi to bylo tak: pohádali jste se – on uchopil sekeru a rozmáchl se s ní, ale vy jste mu ji vyrval z rukou a zavraždil ho. Bylo to tak nějak?“

Griswell se zhroutil. Přikryl si tvář rukama a pak zavrtěl hlavou.

„Můj bože, člověče! Mějte rozum, já jsem přece Johna nezabil! My – my jsme byli dobrými kamarády už v dětství, když jsme spolu chodili do školy. Já vám nemohu zazlívat, když mi nevěříte, ale – bůh je mi svědkem – mluvím pravdu!“

Kužel světla sjel opět na mrtvolu na zemi.

„Mám za to, že sekyra v jeho ruce je táž, kterou byl zavražděn. Na jejím ostří je nejen krev, ale i mozek a trocha vlasů, které mají stejnou barvu jako vlasy zavražděného. Vypadá to pro vás skoro beznadějně, Griswelle.“

„Jak to?“zeptal se Griswell udiveně.

„Tím se vylučuje možnost vašeho činu v sebeobraně. Ale jednu věc přece jen nechápu,“Buckner vrtěl hlavou a díval se upřeně na Griswella. „Který vrah si vymyslí takovou šílenou, neuvěřitelnou historku, aby prokázal svou nevinu? Normální vrah by přece vyprávěl nějaký jiný, logický a věrohodnější příběh. Krvavé skvrny vedou od dveří sem, mrtvola sem byla tedy dovlečena – vlastně ne, počkat, to není možné, na zemi nejsou stopy po nějakém vlečení. Musel jste sem tedy mrtvolu donést, a zabil jste ho někde jinde. Ale – proč potom není krev na vašem oděvu? Nu ano, mohl jste se přece převléci a umýt si ruce… A tenhle muž zemřel teprve nedávno.“

„Sešel ze schodů a šel přes místnost,“opakoval Griswell tvrdohlavě. „Chtěl mě zabít. Když jsem ho viděl, jak se plíží po schodech, věděl jsem, že mě chce zabít. Udeřil taky přímo tam, kde bych byl ležel, kdybych se byl neprobudil. Tam – tamtím oknem jsem vyskočil Vidíte? Je rozbité.“

„Vidím. Ale řekněte mi, když předtím chodil a byl mrtev, proč nechodí teď?“

„To nevím. Je mi tak mizerně, že nejsem schopen myslet. Když jsem tam na cestě slyšel vlka – nebo co to bylo – myslel jsem nejdříve, že je to John, který mě pronásleduje, John s rozpolcenou lebkou, se svým hrozným úšklebkem a se zakrvácenou sekerou v ruce!“

Zuby mu drkotaly, když to v duchu znova prožíval.

Buckner svítil lampičkou po podlaze.

„Krvavé skvrny vedou do haly. Pojďte, půjdeme podle nich, kam nás zavedou.“

Griswell ustrnul. „Vedou přece po schodech nahoru!“

Bruckner se na něho podíval!

„Máte strach jít se se mnou nahoru podívat?“

Griswellův obličej byl popelavě šedý.

„Ano. Mám strach. Ale půjdu. S vámi nebo třeba sám. Ten, kdo zabil Johna, se tam možná ještě skrývá.“

„Jděte za mnou,“poručil Buckner. „Stane-li se něco, nechtě jednat mě. Střílím rychle a málokdy minu cíl. A kdybyste snad měl v úmyslu udělat nějakou rošťárnu za mými zády, tak vám radím – raději na to zapomeňte.“

„Nemluvte hlouposti!“Tahle rozhořčeně pronesená slova, zdálo se, uklidnila Bucknera víc než nějaké zapřísahání.

„Chci k vám být spravedlivý,“řekl klidně Buckner. „V mých očích ještě zdaleka nejste stoprocentně vinen. Je-li jenom část toho, co jste mi vyprávěl, pravda, pak to bylo hotové peklo, co jste prožil, a já bych k vám nechtěl být příliš tvrdý. Ale vy musíte pochopit, že pro mě je příliš těžké uvěřit tomu, co jste mi vyprávěl.“

Griswell mu unaveným pohybem naznačil, aby šli dále. Vešli do haly. Na začátku schodiště se zastavili. Krvavé skvrny vedly po schodech nahoru.

„Tady jsou stopy bot muže,“řekl Buckner. „Musíme jít pomalu. Chci si je prohlédnout, jedny vedou nahoru, druhé dolu. Tentýž muž. Ne, vaše stopy to nejsou, Griswelle, Branner byl větší než vy a taky jeho noha je větší. Všude stopy – krev, tady, jakoby se opřel krvavou rukou o zábradlí – tahle skvrna, to je mozek s krví – ale jak…“

„Šel dolů po schodech. Byl mrtvý.“Griswell šeptal. „Jednou rukou se opíral o zábradlí, v druhé svíral zakrvácenou sekeru!“

„A nebo byl nesen,“říká si pro sebe šerif. „Jenže jestliže ho někdo nesl – kde jsou jeho stopy?“

Když přišli do hořejší haly, uviděli ve světle Bucknerovy svítilny jen husté pavučiny a všude vysokou vrstvu prachu. Byla to velká místnost a slepými okny sem vnikalo trochu měsíčního svitu. Griswell se třásl po celém těle. Tady někde, v této děsivé temnotě, byl John Branner zavražděn.

„Někdo tady nahoře hvízdal,“řekl Griswell tiše. „John šel podle toho zvuku, jako by ho nějak přitahoval.“

Bucknerovy oči se leskly v přítmí. „Stále stejné stopy – jedny vedou sem, druhé odsud.“

Buckner se náhle zastavil a vedle něho zůstal stát i Griswell. Několik metrů před nimi Brannerovy stopy zmizely – dál už nevedly, jako by tu zůstal stát, a pak se obrátil a šel zas zpátky. Ale tam, kde zůstal stát, byla veliká krvavá skvrna na podlaze – a z protější strany sem vedly jiné stopy – stopy bosých nohou, malých nohou s ohnutými prsty. A stejné stopy těchto nohou vedly od krvavé skvrny zas zpátky.

Buckner tiše zaklel a sehnul se, aby si místo prohlédl zblízka.

„Zde se stopy setkávají! A tady je na podlaze krev a části mozku –znamená to, že právě na tomto místě byl váš přítel zavražděn. Musela to být hodně prudká rána sekerou. Stopy bosých nohou vedou zase zpátky dozadu do chodby.“Svítil na ně lampičkou, ale stopy vedly stále dál, kam už světlo ani nedosáhlo. Po obou stranách chodby byly dveře do různých pokojů. Nikde se nic nepohnulo, bylo tu ticho jako v hrobě.

„Připusťme, že ta vaše bláznivá historka je pravdivá,“uvažoval Buckner. „Tohle rozhodně nejsou vaše stopy. Vypadají spíš na ženu. Připusťme, že tady někdo hvízdal a že Branner šel nahoru, aby zjistil, oč jde. Ve tmě k němu někdo přiskočil a rozpoltil mu lebku. Ale jestliže to tak opravdu bylo, proč neleží Branner tady, na místě, kde byl zavražděn? Cožpak je možné, aby žil ještě tak dlouho a měl ještě tolik sil, aby tomu, kdo mu rozťal hlavu, vytrhl sekyru a šel s ní dolů po schodišti a přes místnost, kde jste spali?“

„Ne! Ne!“vykřikl Griswell. „Viděl jsem ho na schodech. Byl mrtvý! S takovou hroznou ránou nemůže člověk přece žít ani minutu!“

„To věřím. Ale to je přece šílenství. Tomuhle všemu žádný soud na světě neuvěří. Pojďte, budeme sledovat tu druhou stopu. Musíme jít tamhle chodbou – ale, co je zas tohle?“

Griswella polil studený pot, když najednou viděl, že světlo lampičky skoro zhasíná.

„Je tam úplně nová baterie,“šeptal Buckner, a Griswell si poprvé všiml, že Bucknerovi se strachem chvěje hlas. „Pojďte – musíme rychle pryč!“

Teď už lampička jenom blikala. Buckner se vracel, táhl za sebou Griswella a v ruce svíral revolver. Do temného ticha teď zazněl slabý šramot. Jako by někdo pomalu otvíral dveře. Lampička zhasla, byla neproniknutelná tma. Griswell věděl, že Buckner si – právě tak jako on – uvědomil, že jim teď hrozí smrtelné nebezpečí. Rychle se dostali ke schodišti, ale dolů po schodech šli pomalu a opatrně. Buckner byl neustále připraven vystřelit, kdyby se k nim někdo přiblížil, tělo napjaté jako číhající panter. Griswell měl co dělat, aby překonal nutkání dát se na panický úprk. Na čele mu vyvstal pot. Co když se po schodech ve tmě za jejich zády blíží zavražděný Branner, z mrtvolným šklebem na tváři a zakrvácenou sekerou napřaženou k ráně?

Tato myšlenka tak zaměstnávala jeho mysl, že si teprve po chvíli uvědomil, že jsou již na spodní části schodiště a že svítilna září opět jasnějším světlem. Ale jakmile Buckner namířil světelný kužel nahoru na konec schodiště, světlo nedokázalo proniknout nejčernější tmou, která tam panovala.

„Tu zatracenou věc musel někdo očarovat,‘’ bručel si pro sebe Buckner. „Jinak to není možné.“

„Posviťte do místnosti,“požádal ho Griswell. „Podíváme se, jestli John…“

Nemohl dál ani mluvit, ale Buckner rozuměl. Namířil tam světelný kužel, a Griswell by si byl ani ve snu nepomyslil, že ho pohled na mrtvého přítele tak uklidní.

„Leží tady,“poznamenal Buckner...Jestliže dřív chodil ačkoliv byl zabit, tak teď už zřejmě nemůže. Ale co ta zatracená lampička…“

Zase namířil světelným kuželem ke schodišti, kousal si spodní ret a na čele mu vystoupily vrásky. Třikrát zvedl ruku s revolverem a zase ji nechal klesnout. Griswell tušil, na co Buckner myslí. Šerif bojoval s pokušením jít znova po schodech nahoru a tam se postavit protivníkovi tváří v tvář. Ale zdravý rozum mu radil, aby to nedělal.

„V té tmě bych neměl žádnou šanci,“šeptal. „Vím, co by se stalo, kdyby mi nahoře zase zhasla baterka.“

Otočil se ke Griswellovi a řek! mu: „Nemá smysl si něco nalhávat. V tomhle starém domě je něco pekelně nebezpečného a zdá se mi, že vím, co to asi bude. Teď už věřím, že jste Brannera nezabil. Ať už ho zabilo cokoliv, je to tam nahoře. V té vaší historce je řada nesrovnalostí, ale je to přece jen zvláštní, když lampička, jakou já mám, tak z ničeho nic přestane svítit. Neřekl bych, že to, co je tam nahoře, je lidská bytost. V životě jsem se ještě nesetkal s něčím, čeho bych se i třeba v úplné tmě bál, ale tam nahoru po schodišti půjdu, až bude světlo. Do svítání už mnoho nechybí. Počkáme venku na verandě.“

Když vyšli, hvězdy na nebi už začínaly blednout. Buckner se posadil na zábradlí verandy, nespustil z očí dveře, jimiž vešli, a jeho prsty si pohrávaly s revolverem. Griswell se posadil vedle Bucknera a opřel se o dřevěný sloup. Zavřel oči. Chladný noční vzduch ho trochu uklidnil. Začínal mít skoro pocit, že se mu to všechno jenom zdálo, že to vůbec není skutečnost. Střípky uplynulých událostí se mu přemílaly v hlavě a spolu s příchodem šedavého úsvitu ho přemohl spánek.

Když otevřel oči, bylo bílé, studené ráno, mezi kmeny borovic se vznášela mlha a jemu se vrátily vzpomínky na hrozné události uplynulé noci.

„Probuďte se! Už je světlo!“

Griswell se zvedl a protahoval ztuhlé údy. Jeho obličej byl nažloutlý, tváře vpadlé.

„Jsem připraven, pojďme nahoru.“

„Už jsem tam byl.“Buckner měl také pobledlý obličej a vpadlé oči. „Nechtěl jsem vás budit. Jakmile se rozednilo, šel jsem nahoru. Nenašel jsem nic.“

„Stopy nohou?“

„Zmizely.“

„Cože? Zmizely?“

„Ano, už jsem je nenašel. Od místa, kde končily Brannerovy stopy a kde začínaly šlépěje bosých nohou, byl zameten prach, pěkně po celé té dlouhé chodbě. Nemá smysl jít znovu nahoru a něco hledat. Někdo prostě odstranil stopy, ačkoli jsem tu celou dobu seděl a dával pozor, neslyšel jsem vůbec žádný hluk.“

Griswell trnul při myšlence, že tu byl na verandě vlastně sám, zatímco Buckner hledal nahoře.

„Co budeme dělat?“zeptal se unaveně.

„Vezmeme Brannerovu mrtvolu do města,“řekl šerif. „Nechte mě, abych převzal celou tu záležitost. Když úřady uslyší mou verzi příběhu, nebudou asi trvat na tom, aby na vás byla podána žaloba. Nevěřím, že jste Brannera zabil – státní návladní ani soudce by neuvěřili historce, kterou jste mi vyprávěl. Dokud nevyčerpám všechny možnosti k rozluštění té záhady, nezatknu vás. Nikomu nevyprávějte nic o tom, co se dnešní noc odehrálo. Já řeknu státnímu návladnímu pouze to, že John Branner byl neznámým pachatelem zavražděn a že ten případ vyšetřuji. Jinak – jste ochoten vrátit se sem ještě jednou se mnou a přespat v téže místnosti, kde jste spal včera s Brannerem?“

Griswell zbledl, ale ovládl se. Pak řekl tvrdě a rozhodně: „Ano, půjdu tam s vámi.“

„Dobrá. A teď mi pomozte odnést mrtvolu do vašeho auta.“

Griswell se otřásl při doteku studeného těla svého přítele. Když nesli to hrozné břemeno přes trávník k autu, kolem nohou se jim ovíjela šedá ranní mlha.

II. Hadí bratr

Opět se lesnatou krajinou prodlužovaly stíny borovic a opět jeli po hrbolaté cestě dva muži v automobilu.

Za volantem seděl Buckner. Griswellovy nervy nebyly stále ještě v takovém pořádku, aby si mohl troufnout řídit. Byl pobledlý, vypadal velmi unaveně.

„Slíbil jsem, že vám něco řeknu o rodině Blassenvillových,‘’ řekl Buckner. „Byl to prý hrdý rod. Vlastně, spíše nadutý a krajně bezohledný, když nebylo po jejich. S otroky jednali také mnohem hůř než všichni ostatní farmáři tady v okolí. V Blassenvillových bylo prý něco krutého, to už měli nějak v krvi. Zvlášť tím byla proslulá slečna Celia, poslední z rodiny. To už bylo hodně dlouho po zrušení otroctví, ale ona bičovala svou služebnou, jakousi mulatku, jako by to pořád byla neposlušná otrokyně. Staří lidé, hlavně černoši, říkají, že když zemřel někdo z rodiny Blassenvillových, vždycky prý už na něho čekal ďábel tady v lesích.

Nu, po občanské válce ten rod postupně vymřel. Ke konci už živořili chudě na svém statku, který vlastně už propadal zkáze. Jako poslední zbyly už jen čtyři dívky – sestry. Žily v tom starém domě, na polích pro ně ještě pracovalo pár černochů. Jen s námahou se udržovaly nad vodou, byly však nesmírně pyšné a styděly se za svou chudobu. Často je celé měsíce nebylo vidět, na nákup obyčejně posílaly jednoho černocha.

Lidé se přece jen nějak dozvěděli, že se vrátila slečna Celia. Přijela odněkud ze Západní Indie, odkud pocházela celá rodina. Prý to byla krásná žena, něco kolem třiceti. Ale ukazovala se zrovna tak málo jako ostatní dívky. Přivezla s sebou mladou mulatku a na ní prý předváděla veškerou brutalitu, jaké byla schopna. Znám starce, který přísahá, že viděl, jak Celia tu dívku svlékla, přivázala ke stromu a zbičovala ji. Nikdo nebyl překvapen, že ta mulatka najednou zmizela. Každý se samozřejmě domníval, že utekla.

Jednoho dne, bylo to na jaře 1890, přišla slečna Elizabeta, nejmladší ze sester, po celém roce zase jednou do města. Nakupovala. Trochu nervózně vyprávěla, že všichni černoši je opustili, že Celia zmizela, aniž by komu řekla jediné slovo. Podle jejích sester prý odjela zpátky do Indie, ale ona sama se domnívá, že její teta je stále ještě v jejich domě. Vyprávěla pak ještě různé nesmysly, jimž nikdo nerozuměl.

Asi za měsíc přišel do města jeden černoch a vyprávěl, že slečna Elizabeta žije ve starém domě sama. Říkal, že její tři sestry tam nejsou, zmizely beze stopy. Elizabeta prý vůbec neví, kde by mohly být, ona sama má strach tam bydlet, ale neví, co má dělat a kam odejít. Nikde nemá příbuzné ani známé. Ale před něčím má prý v tom domě strach. Černoch tvrdil, že Elizabeta se zamyká v jednom pokoji a přes noc tam nechává svítit světlo…

Jedné bouřlivé jarní noci přijela slečna Elizabeta na schváceném koni do města, polomrtvá hrůzou. Na náměstí s koně spadla, když byla schopna promluvit, vyprávěla, že našla v domě tajný pokoj, zapomenutý již stovky let. Našla v něm své tři sestry, mrtvé, visící na řetězech se stropu. Vyprávěla, že ji cosi pronásledovalo a v okamžiku, kdy vybíhala ze dveří jí to málem proseklo sekerou hlavu, ale naštěstí se odtamtud dostala. Netušila, kdo ji mohl v jejím domě pronásledovat, ale vypadalo to prý trochu jako žena se zažloutlou tváří.

Po té události se do domu vypravilo asi třicet mužů a prohledali sídlo od půdy až po sklep, žádné tajné dveře však nenašli. Zato nalezli sekeru zaseknutou do rámu dveří v přízemí s několika Elizabetinými vlasy. Sama Elizabeta však za nic na světě nehodlala jít do domu ještě jednou, aby mužům ukázala, kde se tajný vchod nachází.

Lidé z města vybrali malý obnos a peníze jí půjčili – ona sama byla příliš pyšná na to, aby přijala cokoliv darem. Poté odcestovala do Kalifornie a nikdo ji už nikdy nespatřil.

Opuštěný dům si nikdo nekoupil. Stál tam o samotě dál, jak ho Elizabeta opustila, jen z něj lidé časem ukradli všechen nábytek. Pokaždé však přišli za denního světla a nikdy v domě nezůstali po západu slunce.“

„Co si lidé myslili o historce, kterou jim Elizabeta vyprávěla?“zeptal se Griswell.

„No, většinu lidí napadlo, že se z toho samotářského života v opuštěném domě trochu pomátla. Ale našla se i řada těch, kteří se domnívají, že jde o krutou pomstu mulatky Joan, která se skrývá v lesích a Blassenvilly vraždí. Prohledali celé okolí domu, ale žádnou stopu po ní nenašli.“

„Nemohla se skrývat takovou řadu let.“zamumlal Griswell. „Ta věc v domě rozhodně není lidskou bytostí.“

Buckner sevřel pevněji volant a odbočil na cestičku uhýbající z hlavní silnice a ztrácející se mezi stromy.

„Kam jedeme?“

„Pár mil odtud žije starý černoch. Rád bych si s ním promluvil. Stojíme proti něčemu, co překračuje chápání bělochů. O řadě věcí vědí černoši mnohem víc než my. Tenhle stařík je starý přes sto let. Říkají, že ovládá magii voodoo.“

Griswell se zachvěl. „Voodoo! O tom jsem kdysi slyšel, ale nikdy by mne nenapadlo spojovat domorodou magii s americkým Jihem. Slýchal jsem o čarodějnických procesech v Salemu, ale zdá se, že všechny tyto legendy zastiňuje to, čeho jsme svědky zde. Tyto temné lesy, staré opuštěné domy, zarostlé plantáže, tajemni černoši, prastaré příběhy šílenství a hrůzy – bože, jaká děsivá tajemství ještě skrývá tento kontinent, který nějaký blázen označil za mladý?“

..Támhle je chatrč starého Jacoba,‘’ řekl Buckner a zastavil.

Griswell spatřil mýtinu a na ní malý domek, napůl ukrytý ve stínu stromů. Stál na kraji bažiny a z jeho komínu stoupal tenký proužek šedého dýmu.

Buckner odhrnul kožený závěs a vešel. Griswell ho následoval a musel chvíli počkat, až si oči přivyknou šeru panujícímu uvnitř. Malé okénko propouštělo dovnitř jen chabé světlo. U ohniště klečel starý černoch a cosi vařil v kotli nad ohněm.

Vzhlédl, když vešli, ale nevstal. Buckner a Griswell se posadili naproti němu.

„Jacobe,“ šel Buckner přímo k věci, „je načase, abys promluvil. Vím, že znáš tajemství sídla Blassenvillových. Nikdy dřív jsem se tě na to neptal, ale minulé noci tam byl zavražděn člověk a další je v podezření z vraždy. Co se v tom domě skrývá?“

Stařec hleděl mimo ně nepřítomným pohledem a míchal sběračkou v hrnci. Když s tím byl hotov, podíval se na Bucknera a trochu se pousmál.

„Pane, život je krásný – i pro starého opuštěného černocha.“

„Chceš mi tím snad říct, že by tě někdo zabil, kdybys mi to tajemství prozradil?“

Starý muž zvážněl, oči se mu rozhořely. „Ne někdo. Nic lidského. Žádný člověk. Černí bohové bažin. Velký Had, bůh všech bohů, hlídá mé tajemství. Poslal by mi malého bratříčka, aby mě políbil svými studenými rty – malého bratříčka s bledým půlměsícem na hlavě. Můj život patří Velikému Hadu od té doby, co z jeho milosti mohu dělat zuvembie…“

Buckner zpozorněl.

„To slovo jsem už někde slyšel,“řekl klidně. „Byl jsem tehdy ještě dítě, a zašeptal je jeden starý černoch, když umíral. Co znamená?“

V Jacobových očích se objevil strach.

„Co jsem to vyslovil? Ne – ne! Nic jsem neřekl!“

„Zuvembie,“opakoval Buckner.

„Zuvembie,“šeptal černoch jakoby mechanicky a přivřel oči. „Každá zuvembie byla kdysi ženou – znají je na Pobřeží otroků. Tamtamy dunící nocí na Haiti o nich vyprávějí. Mluvit však o nich před bílým mužem znamená smrt. Veliký Had to zakázal.“

„Ty ale budeš mluvit o zuvembiích,“ řekl tiše Buckner.

„Nesmím o nich mluvit,“odporoval černoch a Griswellovi se zdálo, že stařec vlastně myslí nahlas, že si snad ani není vědom toho, že mluví. „Žádný bílý muž nesmí vědět, že jsem tančil černý obřad voodoo, že jsem se stal tvůrcem zombií či zuvembií. Povídavé jazyky trestá Veliký Had smrtí.“

„Je zuvembie žena?“zeptal se Buckner.

„Byla to žena,“zamumlal černoch. „Ona věděla, že dokážu vytvářet zuvembie. Přišla do mé chýše a chtěla po mně Černý lektvar, nápoj z drcených hadích kostí, krve upířích netopýrů, orlích křídel a dalších přísad. Tančila černý obřad, a tak byla připravena stát se zuvembií. Už potřebovala jenom Černý lektvar. Byla krásná, nemohl jsem jí odolat.“

„Kdo?“ptal se Buckneer, ale hlava starého muže klesla na prsa a on mlčel.

Buckner s ním zatřásl. „Ty jsi dal nějaké ženě lektvar, který z ní udělal zuvembii? Co je to zuvembie?“

Starý muž se opět probral z mrákot. „Zuvembie už není žádný člověk. Nezná přátele ani své příbuzné. Je spojena s lidmi Černého světa. Poroučí sovám, netopýrům, hadům a vlkodlakům a také dovede přinutit temnotu, aby zhasínala světlo. Železem nebo olovem je možno ji zabít, ale dokud není zabita takovým způsobem, žije věčně. Nepotřebuje ani potravu jako normální lidé. Žije v jeskyních a ve sklepeních nebo opuštěných domech. Čas pro zuvembii nic neznamená. Rok, den, hodina – to všechno je jedno. Neumí lidsky mluvit ani lidsky myslet, ale dovede svým hlasem lidi hypnotizovat. A má nad nimi svou moc, dokud v jejich těle koluje krev. Její vášní je vraždit lidi.“

„A z jakého důvodu se lidé stávají zuvembií?“zeptal se tiše Buckner.

„Nenávist!“šeptal černoch. „Nenávist a pomsta!“

„Jmenovala se Joan?“

„Joan?“ Zdálo se, že to jméno vytrhlo starého muže z tranzu. „To jméno jsem už neslyšel desítky let. Myslím, že jsem spal, pánové, odpusťte mi. Staří lidé rádi usínají u ohně, právě tak jako staří psi. Ptáte se mě na Blassenvilly? Nu, přece jsem vám řekl, proč nemohu odpovídat. Ale bůh bílých je mi svědkem…“

Sáhl do hromádky dříví – a vykřikl. Když stáhl ruku zpět, byl kolem ní ovinut černý had, zakousnutý pevně do jeho dlaně.

Černoch spadl ze stoličky obličejem k zemi. Hrnec strhl s sebou. Žhavé uhlíky vypadaly z ohniště a Buckner je dusil kloboukem. Těžkou botou pak dupnul kroutícímu se hadovi na hlavu. Starý Jacob se převrátil na záda, přestal křičet a škubat sebou, ležel tiše na zemi a vytřeštěnýma skelnýma očima se díval ke stropu.

„Mrtev?“zašeptal Griswell.

„Ano,“potvrdil Buckner a pozoroval upřeně svíjejícího se hada. „Tahle bestie mu vstříkla do krve tolik jedu, že by to stačilo na usmrcení několika lidí. Ale myslím, že ještě před tím ho zabil šok a hrůza.“

„Co budeme dělat?“tázal se Griswell.

„Mrtvolu tu necháme ležet. Zavřeme-li dobře dveře, žádný dravec se sem nedostane. Zítra tělo odvezeme. Dnes v noci máme před sebou ještě spoustu práce. Pojďme!“

Griswell se mrtvoly trochu bál, ale přece jen pomohl Bucknerovi zvednout ji ze země na lavici. Pak odešli. Slunce pomalu zapadalo, poslední krvavě rudé paprsky svítily ještě nad horizontem.

Mlčky nasedli do vozu a vyrazili po křivolaké cestě.

„Řekl, že Veliký Had pošle svého malého bratra,“řekl třesoucím se hlasem Griswell.

„Nesmysl!“utrhl se na něho Buckner. „Hadi mají rádi teplo, a tady v okolí se jich hemží spousta. Jeden se tam do chýše nějak dostal a uložil se mezi dřevo u kamen. Starý Jacob hada vyrušil, a ten ho kousl. V tom není nic nadpřirozeného.“Za chvíli pak dodal změněným hlasem: „Ale bylo to poprvé v mém životě, kdy jsem viděl, že chřestýš napadl někoho bez výstrahy – a také poprvé ve svém životě jsem viděl chřestýše s bílým půlměsíčkem na hlavě.“

Mlčeli až k odbočce na hlavní silnici.

„Myslíte, že ta Joan, mulatka, se po celou tu dobu ukrývala v domě?“tázal se Griswell.

„Slyšel jste přece, co říkal starý Jacob – čas pro zuvembií vůbec nic neznamená.“

Griswell sebou trhnul, když auto vyjelo z jedné zatáčky a kus dál byl už vidět starý dům, rýsující se na krvavě rudé obloze.

„Podívejte se,“šeptal rozechvěle, když zastavili. Buckner jen temně zabručel.

Ze zábradlí verandy se zvedlo obrovské hejno holubů a zamířilo k rudému slunci nad obzorem.

III. Volání zuvembie

Ještě dlouho poté, co hejno odlétlo, seděli oba muži v autě jako přikovaní.

„Tak, teď jsem je aspoň viděl na vlastní oči,“šeptal si pro sebe Buckner.

„Možná, že je vidí jenom ti, kdo jsou odsouzeni k záhubě,“řekl potichu Griswell. „Ten tulák je přece také viděl…“

„No, uvidíme,“řekl klidně šerif, vystoupil z vozu, ale Griswell si všiml, že jeho pravá ruka spočinula na pouzdru s revolverem.

Vstoupili do haly a šli dál do místnosti, kde se odehrála tragedie. Černé krvavé stopy tu stále naznačovaly cestu, kterou se ubíral zavražděný. Buckner vzal s sebou z auta deky. Rozložil je před krbem.

„Lehnu si blíže ke dveřím, tam, kde spal minule váš přítel – a vy si také lehněte tam, kde jste tehdy ležel.“

„Mám v krbu zapálit oheň?“zeptal se Griswell.

„Ne. Vy máte kapesní svítilnu a já mám také jednu. Budeme ležet potmě a počkáme, co se bude dít. Dovedete zacházet se zbraní, kterou jsem vám dal?“

„Snad ano. Ještě jsem sice nikdy nestřílel z revolveru, ale vím, jak se to dělá.“

„Střílení přenechte raději mně,“ řekl šerif. Seděl na dece, lesknoucí se revolver měl před sebou a kontroloval bubínek. Griswell se neustále vrtěl ve svých dekách. Pak se opřel o krb, natáhl ruku a mimoděk začal prsty prohrabávat popel, který pocházel z ohně zapáleného snad před takovými čtyřiceti lety Elizabetou Blassenvillovou. Najednou nahmatal nějaký zápisník.

„Co jste našel?“zeptal se Buckner, aniž by spustil oči z bubínku revolveru.

„Jen nějaký poznámkový blok. Vypadá to na deník. Písmo je už slabě vidět a papír se skoro rozpadá. Nevím, co to je, jen by mě zajímalo, jak se to dostalo pod popel.“

„Zřejmě to tam někdo hodil, když už oheň dávno vyhasl. Možná, že to byl jeden z těch, co tu kradli nábytek.“

Griswell listoval v zápisníku a namáhal oči, aby aspoň něco rozluštil.

„Tady je něco, co se dá ještě přečíst. Poslouchejte!“

Začal číst: „Vím, že kromě mne je ještě někdo v domě. V noci slyším, že tu někdo rachotí, vždycky po západu slunce to začne. A leckdy hmatá taky na dveře mého pokoje. Kdo to může být? Je to některá z mých sester? Je to teta Celie? Jestliže ano, proč se tedy skrývá, proč se tak plíží po domě? A proč klepá na mé dveře a neodpoví, když zavolám? Mám sama otevřít? Proboha ne! Mam strach! Neodvážím se otevřít! Co mám dělat? Nemohu tady už déle zůstat – ale kam mám jít?“

„Bože,“vydechl Buckner, „to musí být zápisník slečny Elizabety! Čtěte dál!“

„Zbytek stránky nemohu bohužel rozluštit Až dole, tohle je už zase čitelné: Proč utekli všichni černoši, když zmizela teta Celie? Mé sestry jsou mrtvé. Mám takový pocit, že jejich smrt byla nějaká hrozná, že nezemřely, že je někdo zavraždil. Ale proč? Jestli někdo zabil tetu Celii – proč by zabíjel mé tři sestry? Byly vždycky tak hodné na černochy.

Joan…‘“Griswell se odmlčel, pokrčil čelo, když přečetl to jméno. „Část stránky je tu utržená. Ale tady jsou další poznámky, mají jiné datum:… to hrozné, co naznačila černoška? Mluvila o starém Jacobu Blountovi a o Joan, ale nechtěla nic víc prozradit. Snad měla strach, že –’ Tady zase něco chybí, a pak zápis pokračuje: ‚Ne! Ne! Jak by to bylo možné? Je mrtvá – nebo utekla. Ale přece jen – vyrostla tam na ostrovech. A já vím, že se tam zabývala i magií voodoo – myslím si dokonce, že tančila při těch odporných ceremoniích. Ale copak by mohla být takovou příšerou? To je strašné. Je to opravdu ona, která se tu plíží po chodbách a tak sladce píská? Ne, to není možné, asi jsem se zbláznila. Zůstanu-li tady déle, zemřu asi stejnou smrtí jako mé ubohé sestry…‘“

Nesouvislé poznámky končily stejně náhle, jako začaly. Griswell, který je luštil při světle lampičky, si ani nevšiml, že se mezitím už hodně setmělo.

„Co tomu říkáte?“zsptal se Bucknera.

„Je to tak, jak jsem si myslel. Mulatka Joan se stala zuvembií – hlavně proto, aby se pomstila Celii. Možná, že nenáviděla celou rodinu Blassenvillů. Ve svém rodišti tančila staré obřady, potřebovala pak už jen Černý lektvar – a starý černoch jí ho dal. Zavraždila Celii a pak i tři sestry. A chtěla zabít i Elizabetu. Již léta se tady někde schovává. Jako had v ruinách.“

„Ale proč zabíjí i cizince?“zeptal se Griswell.

„Přece jste slyšel, co říkal starý Jacob. Zuvembiím dělá radost zabíjet lidi. Zavolala k sobě Brannera, rozpoltila mu lebku sekerou a poslala ho dolů, aby zabil vás. Jestliže nepřineseme aspoň mrtvolu té hrůzné bytosti, žádný soud na světě vám neuvěří, že se něco takového mohlo stát.“

„Včera v noci přišla po schodech dolů a pozorovala nás přes zábradlí,“vyprávěl Griswell. „Ale jak to, že jste na schodech nenašel její stopy?“

„Možná, že to byl jenom váš sen. Ale nechme toho a dávejme raději pozor.“

„Nezhasínejte lampičku!“Griswell skoro vykřikl, ale pak se vzpamatoval a tiše dodal: „Samozřejmě, musíme zhasnout, musí být tma jako včera v noci, když jsem tu byl s Brannerem.“

Když se pak úplně setmělo, bylo mu skoro zle ze samého strachu. Třásl se pod dekou, srdce mu divoce tlouklo, nebyl schopen se uklidnit. „O zuvembiích jsem kdysi slyšel,“ozval se ze tmy Bucknerův tichý hlas. „ale kdo je to zuvembie, to jsem až dosud nevěděl. Zřejmě toho dosahují nějakou drogou, kterou dovedou namíchat kouzelníci na ostrovech, a když žena vypije takový nápoj, úplně se změní. Je mi však nepochopitelné, odkud se bere ta schopnost hypnotizovat, a dokonce ovládat i mrtvoly. Jak je taky možné, že žije tak dlouho – ne, zuvembie, to nebude jenom nějaká žena, která zešílela. Je to nějaké zvláštní monstrum, nějaký hrůzný výplod černých bažin a divokých džunglí. No, však uvidíme.“

Bylo ticho. Griswellovi se zdálo, že v tom tichu slyší tlouci vlastní srdce. Občas se v dálce v lesích ozvalo vytí vlka. Pak zase zahoukala sova. A opět bylo ticho jako v hrobě.

Griswell se zoufale snažil ležet klidně. Ale nemohl poručit nervům. Zatínal zuby, svíral pěsti, až se mu nehty zarývaly do dlaní. Nedovedl se ovládnout. Chvěl se a brzy měl tělo pokryté potem.

Skoro ani nedýchal. Nevěděl, na co vlastně čekají. Bylo jasné, že nepřítel znovu zaútočí – ale jak? Bude to strašidelné hvízdání, zvuk bosých nohou kráčejících dolů ze schodů, nebo náhlý útok sekyrou ze tmy? Vybere si jeho nebo Bucknera? Je Buckner ještě vůbec naživu? Ve tmě nic neviděl, ale slyšel šerifovo pravidelné oddechování. Ten chlap musel mít nervy ze železa.

Zvuk oddechování vedle něj náhle ustal a Griswell měl v tom okamžiku pocit, jako by na něho někdo vychrstl ledovou vodu. Odněkud shora se ozvalo tiché, neuvěřitelně jemné hvízdání…

Griswellovi přeběhl mráz po těle. Napjatě naslouchal a široce rozevřenýma očima se díval do temnoty. Pak nad sebou úplně ztratil kontrolu. Chvíli byla kolem něho úplná tma, absolutní temnota. Když se poněkud probral z omámení, zpozoroval, že se pohybuje, že běží, stále rychleji, jako šílený, někam pryč. V podvědomí mu něco našeptávalo, že dělá dobře, že utíká z toho hrůzného domu. Touha utíkat ho zcela přemohla. Záblesk zdravého rozumu ho přiměl k údivu nad tím, že v té tmě všude kolem nevidí ani hvězdy. Měl pocit, jako kdyby někam šplhal, ale to bylo divné, protože široko daleko nebyly v okolí žádné kopce. Pak v dálce před sebou zahlédl bledé světlo.

Plazil se za ním a v témže okamžiku jej přemohl děs, když si uvědomil, že zvuk, který mu neustále zní v uších, je tiché, lákavé a přitom děsivé hvízdání. Ten zvuk rozehnal zbytky temnot kolem a poznání na něj dopadlo jako úder perlíku. Vůbec neutíkal po cestě, ani nešplhal do kopce, ve skutečnosti stoupal po schodech. Byl stále v tom prokletém domě! A jeho tělo šlo samo od sebe po schodech nahoru!

Výkřik hrůzy se mu vydral z hrdla. Tichý hvizd byl slyšet zcela zřetelně, zval, lákal jako vábnička, jako ďábelský triumf. Zkoušel se zastavit, obrátit, skočit přes zábradlí – ale jeho vůle jako by neexistovala. Křičel – anebo se mu to jenom zdálo, že křičí?

Kapesní lampu ztratil, revolver měl někde v kapse. Byl jako ochrnutý, ale zastavit se nemohl, nohy šly mechanicky vpřed.

„Bucknera!“křičel. „Bucknere! Pomozte mi!“Slova mu uvízla v hrdle, vůbec nevěděl, zda opravdu křičí.

Vystoupil na nejvyšší schod. Dozadu vedla dlouhá chodba – kráčel tudy jako náměsíčník. Hvízdání sláblo, až utichlo docela. Šel dále, za jakýmsi světélkem, které tam někde vpředu svítilo. Viděl teď jakousi rozmazanou postavu, která k němu pomalu přicházela. Vypadala jako žena, ale žádná ženská bytost se nepohybovala tak hrozným, dravčím způsobem a také žádná žena nemohla mít tak odporný, děsivý obličej. Chtěl vykřiknout, když spatřil lesknoucí se ostří v napřažené paži onoho tvora, ale hrdlo měl sevřené a nevydal ze sebe ani hlásku.

Pak se za jeho zády ozval ohlušující rachot a plamen výstřelu ozářil odpornou postavu padající k zemi. Zároveň s výstřelem se ozval příšerný, nelidský výkřik.

Griswell klesl na kolena a zakryl si rukama obličej. Bucknerův hlas neslyšel. Šerif mu položil ruku na rameno a zatřásl jím, aby ho opět přivedl k vědomí.

„Griswelle, jste zraněn? Mluvte! Tady na zemi leží veliký nůž…“

„Nejsem zraněn,“blekotal Griswell. „Vystřelil jste právě včas. Kde je? Kam ta příšera zmizela?“

„Poslouchejte!“

Někde vzadu v domě začalo něco skučet a chroptět, jako když někdo sténá v posledním tažení.

„Jacob měl pravdu,“řekl Buckner třesoucím se hlasem. „Olovem je možno příšeru zabít. Asi jsem ji trefil, zaplať pámbů. Nechtěl jsem použít svítilnu, šel jsem za vámi potmě. Když začalo to hvízdání, tak jste se najednou zvedl a skoro jste přeze mne upadl. Hned jsem si všiml, že jdete jako hypnotizován, a šel jsem za vámi po schodech nahoru. Byl jsem vám neustále v patách, ale šel jsem přikrčen, aby mě nebylo vidět. Skoro jsem vystřelil pozdě, podívaná na tu bestii mě úplně ochromila.“

Namířil kužel světla na jedno místo na stěně: tam, kde předtím nebyly žádné dveře, byl teď otvor.

„Tajná místnost, kterou objevila Elizabeta,“řekl Buckner. „Pojďme, podíváme se tam!“

Šli pár kroků chodbou. Chroptění, které se ještě před chvílí ozývalo, ustalo.

Ve světle lampy uviděli vchod do úzké chodbičky, proražené několik metrů tlustou zdí. Buckner tam bez váhání zabočil.

„Ta příšera není schopna asi jediné lidské myšlenky, ale měla přece jen tolik rozumu, že včera v noci zametla své stopy, aby nikdo neobjevil tajný vchod do chodby. Na jejím konci je určitě ona místnost – tajemná světnice Blassenvillových.“

Griswell hlasitě vykřikl: „Bože, to je přece ten kamrlík bez oken, který jsem včera v noci viděl ve snu. S těmi mrtvolami…“

Buckner svítil kolem. Když světelný kužel zamířil na strop, uviděli je. Visely tam tři vyschlé, mumifikované mrtvoly v šatech z minulého století. Pověšeny za krk, na silných řetězech.

„Tři Blassenvillovy sestry! Elizabeta měla tedy přece jen pravdu,“řekl Buckner.

„Podívejte se! Tamhle v koutě!“Griswell jen stěží ovládal paniku ve svém hlase.

Kužel světla zamířil tím směrem.

„Bylo tohle stvoření vůbec někdy ženou?“ptal se Griswell. „Podívejte se, ten obličej – odporný i po smrti! A ty žluté, scvrklé ruce s dlouhými drápy. Ale přece jen to musela být lidská bytost – podívejte ten oděv, baletní róba! Jak k ní chudá mulatská služka přišla?“

„Tak tady se skrývala čtyřicet let!“mumlal si jakoby pro sebe Buckner. „Griswelle, tím je samozřejmě prokázána vaše nevina. Šílená žena se sekerou – dostatečný důkaz pro soudce. Bože, jak silná musela být její touha po pomstě. A jakým netvorem musela být již od počátku, když se rozhodla podstoupit všechny ty magické rituály voodoo…“

„Mulatka?“zeptal se Griswell.

Buckner zavrtěl hlavou. „My jsme těm slovům starého Jacoba špatně rozuměli a také Elizabetiny zápisky jsme si chybně vysvětlili. Ona věděla, jak to bylo, ale hrdost jí nedovolila vyjádřit se přímo. Teď už tomu rozumím, Griswelle. Mulatka se chtěla pomstít, ale ne tak, jak jsme se domnívali. Ona se nenapila Černého lektvaru, který pro ni připravil Jacob. Ten nápoj byl pro někoho jiného – a jemu ho tajně přidávala do nápojů a do kávy. Pak mulatka uprchlá z domu – a sémě pekla mohlo vzklíčit.“

„Takže… takže tohle není mulatka Joan?“zeptal se udiveně Griswell.

„Už tam na chodbě, když jsem ji spatřil poprvé, jsem poznal, že to není mulatka. Strhané rysy té žluté tváře stále ještě poměrně jasně ukazují, komu ta podoba patří. Jednou jsem viděl její portrét a jsem si tím naprosto jist. Ta stvůra, která tady leží, se kdysi jmenovala Celia Blassenvillová.“

II. OTCOVÉ STRACHU

HENRY KUTTNER

Henry Kuttner (1915-1958) patřil mezi ty vzácné talenty, kteří dokázali hravě přizpůsobit styl svých próz době, žánru i druhu časopisu, pro který psali. Kuttner byl navíc výjimečný tím, že dosáhl úspěchu v oblasti horroru, fantasy i science fiction. Ve 40. letech patřil k nejlepším stylistům mezi přispěvateli do SF magazínů, jeho vzdělání a zejména zájem o psychologii a obecnou literaturu ozvláštnily nejlepší z jeho povídek jemným, inteligentním humorem a nadhledem, jeho povídky měly šarm, eleganci a co do nápadů při vytváření zápletky a struktury příběhu měl ve své době a ve svém žánru jen málo sobě rovných. Připomeňme zde například jeho SF povídku Happy Ending (Šťastný konec), která je rozdělena na tři části, vyprávěna od konce, a až do konce, vlastně do počátku, čtenáře udržuje v napětí i nejistotě, co se vlastně děje, aby v závěrečné pointě do sebe všechny díly skládačky zapadly a zcela převrátily to, co čtenář pokládal za jedinou jistotu. Kuttner měl obzvláštní slabost k tématu dítěte, odlišné, „mimozemské“ myšlení dětí ho fascinovalo. Nejlépe se tohoto motivu zhostil v povídce Mimsy Were the Barogoves (Chrudošiví jsou borolové), česky vydané v antologii Cesta k science fiction: Od Heinleina po Aldisse.

Zatímco science fiction se Kuttner věnoval zejména ve 40. letech, na počátku jeho literární dráhy, ve druhé polovině 30. let, mu učaroval právě horror. Jeho první publikovaná povídka Hřbitovní krysy vydaná roku 1936 v časopisu Weird Tales byla tak vydařená a měla takový úspěch, že čtenáři posílali redakci dopisy s dotazem, jaký slavný spisovatel se pod „pseudonymem“ Kuttner ukrývá. Styl povídky nese nepochybný vliv Lovecrafta, vyskytly se dokonce názory, že Lovecraft musel tehdy jedenadvacetiletému Kuttnerovi s povídkou pomáhat, protože mnozí ji pokládají za to nejlepší, co Kuttner napsal. Později byla v jedné anketě americkými fanoušky vyhlášena za nejlepší horror všech dob. Kuttner postupně na Hřbitovní krysy začal být doslova alergický. Není divu, slyšet celý život největší ovace na své nejranější dílo není příjemné žádnému autorovi. Jde vskutku o silný zážitek, nicméně se domnívám, že Kuttner napsal lepší horrory, například propracovanější, stylisticky nesrovnatelně vyspělejší povídku Byl to démon, vydanou časopisecky roku 1946. Jde vlastně o horrorovou variantu povídky Chrudošiví jsou borolové a zároveň o autorovu velmi osobní výpověď o dětech, o dětství a dospělosti jako o dvou zcela odlišných stavech existence. Kuttner je ve své výpovědi velmi sugestivní. Možná, že vnímavější čtenáři po četbě Kuttnera stejně jako psychiatr v úvodní Kingově povídce s dětí kolem sebe doslova nespustí oči.

Henry Kuttner

HŘBITOVNÍ KRYSY

Starý Masson, hrobník jednoho z nejstarších a nejzanedbanějších salemských hřbitovů, vedl válku s krysami. Přitáhly sem už před mnoha generacemi z přístavu a usadily se na hřbitově. Byla to kolonie výjimečně velkých stvoření a když se po nevysvětlitelném zmizení bývalého hrobníka začal o hřbitov starat Masson, rozhodl se, že krysy musí pryč. Nejdřív na ně líčil pasti a sypal jim k chodbám otrávené žrádlo, později se je pokoušel i střílet, ale to všechno nebylo k ničemu. Krysy zůstávaly, množily se a jejich věčně hladové hordy zaplavovaly celý hřbitov.

Byly velké, dokonce i na Mus decumanus, které občas měří až osmatřicet centimetrů, a to bez holého šedorůžového ocasu. Masson ovšem zahlédl jedince velké jako dobře vykrmené kočky, a když kopáči jednou nebo dvakrát narazili při hloubení hrobů na jejich chodby, zjistili, že by jimi mohl prolézt po všech čtyřech i člověk. Lodi, které v minulém století připlouvaly k prohnilým molům Salemu ze vzdálených přístavů, přivážely často podivný náklad.

Masson občas přemýšlel o neuvěřitelné velikosti těch chodeb. Připomínal si některé poněkud znepokojující pověsti, které vyslechl od doby, kdy přišel do prastarého Salemu – města čarodějnic; pověsti o pomalu odumírajícím, nepřirozeném životě, jenž, jak se říkalo, existoval v zapomenutém podzemí města. Staré časy, kdy ještě Cotton Mater pronásledovala zlé kulty, uctívající děsivými a krutými orgiemi Hekaté a temnou Magnu Mater, byly ty tam, ale tmavé domy s lomenicemi tady zůstávaly. Stále ještě se nebezpečně, jakoby důvěrně, nahýbaly jeden k druhému přes úzké uličky dlážděné kočičími hlavami a říkalo se, že v podzemních prostorách a sklepech pod nimi se ukrývají tajemství a záhady plné svatokrádeží a rouhání. Stále ještě se tam prý pořádají zapomenuté pohanské obřady, popírající jak příčetnost, tak veškeré zákony lidské i boží. Staří lidé moudře pokyvovali šedivými hlavami a prohlašovali, že jsou jiné, mnohem horší věci, než krysy a červi, kteří se pohybují v nesvaté zemi prastarých salemských hřbitovů.

A pak tady byla samozřejmě ta nepochopitelná hrůza z krys. Masson ty divoké malé hlodavce neměl rád. I když se k nim choval s patřičným respektem, protože dobře znal nebezpečí, ukrývající se v těch jako jehly ostrých zubech, schopných bleskově zaútočit. Nechápal však ten nevysvětlitelný děs, který jímal staré lidi z opuštěných domů, jež se krysami doslova hemžily. Slyšel jakési neurčité zvěsti o bytostech podobných ghúlům, které žily v podzemí a o jejich moci ovládat krysy a poroučet jim jako armádám. Jak si staří někdy šeptali, byly krysy vlastně jakýmisi posly mezi tímto světem a pochmurnou, starodávnou podzemní říší hluboko pod Salemem. Z hrobů se údajně ztrácela mrtvá těla a ta hrávala hlavní roli na nočních hostinách v podzemí. Mýtus o Krysaři je pověst, tající v sobě hrůzu svatokrádeže a rouhání a černé rokliny Avernu prý vyvrhly pekelné zplozence, kteří se nikdy neodvážili objevit se na denním světle.

Masson si takových řečí nevšímal. Se sousedy se nebratříčkoval a abychom řekli pravdu, dělal všechno pro to, aby se o krysy na hřbitově zajímalo co nejméně lidí. Dobře si uvědomoval, že jakékoliv pátrání by bezpochyby vedlo k otevření některých hrobů. Zatímco část ohlodaných, prázdných rakví by bylo možno svést na řádění krys, mnohem hůř by Masson vysvětloval zohavená a okradená těla, která ležela v jiných.

K zhotovování zubů a zubních výplní se používá ryzí zlato a zlato se pohřbívaným v ústech nechává. A někdy jsou v rakvích i další cennosti. Oblečení, to je samozřejmě jiná věc – proto hrobník obvykle nosí laciný plátěný oblek, který je snadno k poznání, ale se zlatem je to mnohem jednodušší. A občas se pochopitelně také objevili studenti medicíny a doktoři s pochybnou pověstí, kteří potřebovali mrtvá těla a nezajímalo je příliš, odkud pocházejí.

Zatím se Massonovi veškeré pokusy o pátrání dařilo úspěšně zažehnávat. Existenci krys velmi přesvědčivě popíral, přestože ho občas právě ony připravily o kořist. Massonovi bylo úplně jedno, co se stane s těly po tom, co si odbyl svou odpornou zlodějnu, ale věděl, že krysy občas odvlečou celou mrtvolu otvorem, který vyhlodaly v rakvi.

Velikost krysích chodeb dělala Massonovi starosti. Pak tady taky byla ta skutečnost, že všechny rakve byly prokousány v čelech, nikdy ze strany nebo shora. Skoro to vypadalo, jako by krysy pracovaly pod velením nějakého velmi chytrého vůdce.

Teď stál u otevřeného hrobu a vyhazoval poslední hroudy vlhké země na hromadu vedle jámy. Pršelo. Padal pomalý, hustý a chladný déšť, který prýštil z nízkých černých mračen už celé týdny. Hřbitov se změnil v kluzké bahnisko plné žlutého lepkavého bahna, z něhož vyčnívaly deštěm omývané náhrobky, podobné tiše stojícím skupinkám vojáků. Krysy, jak se zdálo, zalezly do svých chodeb a doupat; Masson už celé dny neviděl jedinou. Jeho vyzáblá, neholená tvář však byla plná starostlivých vrásek, protože rakev, nad kterou teď stál, byla dřevěná.

Nebožtík byl pohřben už před několika dny, ale Masson se neodvážil vniknout do ní dřív. Jakýsi příbuzný mrtvého přicházel každý den pravidelně na hrob, a to i v hustém dešti. Jenže takhle pozdě už určitě nepřijde, ať je jeho lítost sebevětší, pomyslel si Masson a spokojeně se ušklíbl. Narovnal se a odložil lopatu.

Z pahorku, na kterém se prastarý hřbitov rozkládal viděl světla Salemu, která nezřetelně prosvítala závojem deště. Vytáhl z kapsy baterku. Teď bude potřebovat světlo. Vzal si rýč, sklonil se a prohlížel úchyty na víku rakve.

Najednou ztuhnul. Pod nohama ucítil neklidný pohyb a skřípot, jakoby se v rakvi něco hýbalo. Massonem na okamžik projel záchvat neovladatelného strachu, který se vzápětí změnil v divoký vztek, když si uvědomil, co ten zvuk znamená. Krysy ho znovu předešly!

V záchvatu zuřivosti se Masson vrhl na víko rakve. Zarazil pod něj špičku rýče a zapáčil, až povolilo natolik, že pod něj mohl strčit prsty a dokončit dílo rukama.

Déšť dopadal na bílý saténový potah – rakev byla prázdná. Masson zahlédl jakýsi pohyb v hlavě rakve a obrátil baterku tím směrem.

Čelo rakve bylo prohryzáno a zel v něm velký otvor, který vedl do temnoty. Před Massonovýma očima v něm právě mizela černá bezvládná bota a on si uvědomil, že ho krysy předešly o pouhých pár minut. Padl na všechny čtyři a pokusil se botu zachytit, jenže v tom okamžiku mu baterka vypadla z ruky, padla na dno rakve a zhasla. Bota mu vyklouzla ze sevření, zaslechl ostré, vzrušené zakvičení, ale to už znovu baterku nahmátl a vrhl její světlo přímo do temného ústí krysí chodby.

Tunel byl obrovský. Samozřejmě, když jím měly protáhnout mrtvolu… Massona na okamžik napadlo, jak veliké musí být krysy, které dokážou odtáhnout lidské tělo, ale pomyšlení na nabitý revolver, který měl v kapse, mu dodalo klidu a jistoty. Možná, že kdyby se jednalo o nějakou obyčejnou mrtvolu, byl by Masson krysám jejich kořist nechal a neodvážil by se do úzké chodby vlézt, ale připomněl si překrásné manžetové knoflíčky a jehlici do kravaty s očividně pravou perlou. Téměř nezaváhal, připnul si baterku k opasku a vlezl do chodby.

Byla dost těsná, ale postupoval poměrně slušným tempem. Kus před sebou viděl ve světle baterky podrážky bot, které se sunuly vlhkou hlínou na dně tunelu. Plazil se tak rychle, jak to jenom šlo, i když v některých místech jen stěží protáhl hubené tělo chodbou.

Vzduch v chodbě byl prosycen odporným pachem mrtvoly v rozkladu. Masson se rozhodl, že se vrátí, jestli tělo do minuty nedostihne. Vztekem potlačený strach se začal pomalu vracet, hlodal mu v hlavě jako červ, ale chamtivost ho poháněla dál. Plazil se kupředu, několikrát minul ústí vedlejších tunelů. Stěny chodby byly vlhké a kluzké a dvakrát za ním spadl kus země. Když se to stalo podruhé, zastavil se a pracně zkroutil krk, aby se podíval za sebe. Neviděl nic, nakonec stáhl baterku z opasku a obrátil ji.

V chodbě za ním leželo několik obrovských hrud země a Masson si teprve teď uvědomil, v jak nebezpečném postavení se ve skutečnosti nachází. Když si představil, že by se chodba za ním mohla zřítit, srdce se mu rychleji rozbušilo a rozhodl se, že pronásledování nechá, i když mrtvolu i krysy, které ji táhly, už skoro dohonil. Jenže ve spěchu přehlédl jednu věc – tunel byl tak úzký, že se v něm nedokázal otočit.

Na okamžik ho zachvátila panika, ale pak si vzpomněl na boční tunel, který právě minul a začal se pomalu vracet pozpátku chodbou, dokud na něj nenarazil. Zasunul do něj nohy natolik, aby se přední částí těla dokázal v hlavní chodbě otočit. Pak spěšně vyrazil nazpět cestou, kterou přišel, i když kolena měl celá otlačená a odřená o kameny.

Najednou mu nohou vystřelila strašlivá bolest. Cítil, jak se mu do masa noří ostré zuby a divoce vykopl. Ozvalo se vzteklé zapištění a tlumený dusot mnoha malých nohou. Masson bleskl svítilnou za sebe a zhrozeně se nadechl, když zahlédl tucet obrovských krys, které ho upřeně pozorovaly a jejichž oči se ve světle baterky nenávistně leskly. Byly to obrovské, beztvaré věci, velké jako kočky a za nimi zachytil Masson jakýsi temný tvar, který se před světlem stáhl a zmizel kdesi ve stínu. Při pomyšlení na velikost té věci se Masson otřásl.

Světlo je chvilku udrželo v patřičné vzdálenosti, ale pak se zase začaly pomalu posouvat kupředu a ve svitu baterky se oranžově zaleskly jejich dlátovité zuby. Massonovi se po krátké námaze podařilo vytáhnout z kapsy revolver a pečlivě namířit. Byla to velmi nepohodlná poloha, protože musel obě nohy přitisknout k bočním stěnám tunelu tak, aby si ani do jedné z nich neposlal kulku.

Hřmící ozvěna výstřelu ho na chvíli téměř ohlušila a mrak kouře ho vydráždil ke kašli. Když se mu vrátil sluch a dým se rozptýlil, zjistil, že krysy jsou pryč. Zastrčil pracně revolver nazpět a rychle se vydal dál, jenže vzápětí uslyšel pískot a dupot a měl je opět v patách.

Lezly mu po nohou, hryzaly ho a nepříčetně kvičely, takže Masson znovu v hrůze vykřikl a sáhl po revolveru. Vystřelil bez míření a jen díky štěstí si neprostřelil vlastní nohu. Tentokrát už krysy neustoupily tak daleko jako poprvé a Masson se plazil úzkou chodbou tak rychle, jak to jen dokázal, připravený vystřelit při sebemenší známce dalšího útoku.

Ozval se dupot nohou a Masson vrhl kužel světla za sebe. Obrovská šedivá krysa zastavila a upřeně ho pozorovala. Dlouhé rozcuchané vousy se jí zachvívaly a odporný holý ocas se pomalu pohyboval sem a tam. Masson vykřikl a krysa o kousek ustoupila.

Plazil se dál, až nakonec zastavil u černého tunelu, který se mu otvíral vedle pravého lokte, protože v chodbě před sebou uviděl na vlhké zemi jakousi beztvarou hmotu. Zprvu si myslel, že je to hromada jílu, který se odloupl ze stropu chodby, ale pak poznal, že je to lidské tělo.

Byla to hnědá a seschlá mumie a Masson si se strašlivým šokem uvědomil, že se pohybuje.

Plazila se k němu a v bledém světle baterky viděl, jak se k jeho obličeji blíží svrasklá zahnědlá tvář podobná děsivému chrliči. Byla to kůží sotva potažená lebka dávno mrtvého člověka, obličej bez výrazu, mrtvola poháněná ďábelským, nepřirozeným životem. Vypoulené skelné oči prozrazovaly, že je ta věc slepá. Plazila se pomalu k Massonovi a z popraskaných rtů, sešklebených ve výrazu neukojitelného hladu, se jí vydral tichý plačtivý sten. Massona zaplavil nepřekonatelný strach a hnus a na okamžik nebyl s to se pohnout.

Těsně před tím, než se ho ta odporná hrůza dotkla, se však vzpamatoval a vrhl se do chodby vpravo. Za patami slyšel škrabavé zvuky, věc znovu zasténala a pustila se za ním. Masson se ohlédl přes rameno, zděšeně vykřikl a bezhlavě se vrhl vpřed úzkou chodbou. Plazil se a bez ohledu na to, že mu ostré kameny rozdíraly kolena a ruce, nemyslel na nic jiného než jak se dostat kupředu. Do očí mu padal prach, ale neodvažoval se ani na okamžik zastavit. Plazil se dál, lapal po dechu, klel a chvílemi se hystericky modlil.

Pak se na něj s vítězoslavným kvikotem vrhly krysy a oči jim hořely zuřivostí. Masson jejich strašlivým zubům málem podlehl, než se mu je podařilo zahnat. Tunel se úžil a on v záchvatu hrůzy kopal, řval a střílel, dokud úderník revolveru nezačal dopadat na prázdné nábojnice. Ale přece jen se mu je podařilo odrazit.

Pak musel podlézt velký kámen, vyčnívající ze stropu, který mu krutě odřel záda. Když se pod ním konečně protáhl, měl dojem, že se balvan poněkud pohnul a v Massonově napůl šílené mysli se zrodil nápad. Kdyby se mu podařilo kámen vylomit ze stropu a zablokovat tak chodbu!

Země byla namoklá, provlhlá z dlouho trvajících dešťů a Masson se v chodbě napůl zvedl a začal horečnatě odhrabávat zem kolem kamene. Krysy se blížily. Viděl, jak se jim ve světle baterky lesknou oči. Znásobil své úsilí a hrabal jako šílený. Kámen povoloval. Opřel se o něj a začal s ním kývat sem a tam.

Pak se začala chodbou přibližovat krysa – tatáž příšera, kterou už zahlédl v hlavní chodbě. S vyceněnými řezáky se pomalu plížila kupředu, šedá, pokrytá skvrnami podobnými malomocenství, nepředstavitelně odporná a jí v patách se trhavě pohybovala slepá sténající mrtvola.

Masson vložil všechnu sílu do posledního pokusu a doslova se na balvan pověsil. Cítil, jak těžká hmota povoluje, klouže dolů a sám se vrhl tunelem kupředu.

Kámen se těsně za ním zříti 1 a Masson zaslechl děsivé zaječení zvířete v agónii. Na nohy se mu sypala zem, jeho chodidla zavalila strašlivá tíha a jen s hrozným úsilím se mu je podařilo osvobodit. Tunel se bortil!

Masson, vzlykající nekontrolovatelným strachem, se vrhl kupředu a za ním se sypala vlhká hlína. Tunel se úžil, až nakonec téměř nebyl schopen používat ruce a nohy. Plazil se však dál, kroutil se jako úhoř a najednou ucítil pod prsty hladký satén a hlavou narazil na něco, co mu bránilo v další cestě. Pohnul nohama a s úlevou si uvědomil, že jsou volné. Ležel na břiše a když se pokusil zvednout hlavu, zjistil, že strop má jen několik centimetrů nad zády. Zmocnila se ho panika.

Když mu hlavní tunel přehradila živá mumie, vrhl se do postranního tunelu, do tunelu, který byl slepý. Byl v rakvi, v prázdné rakvi, kam se vplazil otvorem, který v jejím čele prohlodaly krysy!

Pokusil se obrátit na záda a zjistil, že to nejde. Víko rakve mu to nedovolovalo. Pak se vzepřel a ze všech sil do víka zatlačil. Nepovolilo ani o kousek a i kdyby se mu podařilo osvobodit se z rakve, jak by prorazil skoro dva metry tvrdě udusané hlíny?

Uvědomil si, že těžce lapá po dechu. V úzkém prostoru to strašlivě páchlo a bylo tam nesnesitelné horko. V záchvatu hrůzy rval saténové výplně, trhal je nehty, až byly doslova na cáry. Podnikl marný pokus odstrkat nohama v tunelu zem, která mu bránila v ústupu. Kdyby se tak mohl v rakvi obrátit, mohl by si prohrabat cestu na vzduch… vzduch…

Hrudí mu projela svíravá bolest a zabušila mu v očích. Měl pocit, že mu opuchá hlava, že se zvětšuje a zvětšuje a pak najednou zaslechl vzrušené krysí pištění. Začal nepříčetně řvát, ale nedokázal ho přehlušit. Chvíli se ve svém úzkém vězení křečovitě zmítal, ale pak zůstal tiše ležet a lapal po dechu. Víčka mu zapadla, zčernalý jazyk vyhřezl z úst a poslední, co mu znělo v uších, než se propadl do temnoty smrti, bylo šílené kvičení krys.

Henry Kuttner

BYL TO DÉMON

1. kapitola – nepravý strýček

Po delší době se Jana Larkinová vracela do Los Angeles a cestou projížděla kolem domu babičky Keatonové. Dům vypadal stále stejně, jenže to, co její dětské oči z roku 1920 vnímaly jako elegantní panské sídlo, byla teď velká dřevěná barabizna, šedá pod odprýskávajícím nátěrem.

Po dvaceti pěti letech už necítila tu nejistotu, ale stále v ní doznívala chmurná, nevysvětlitelná a z paměti nemizející tíseň, ozvěna času, který strávila v tomto domě jako devítiletá hubená holčička s velkýma očima a hnědou, tehdy tak módní olinou.

Když v myšlenkách zalétla zpět, něco si pamatovala až příliš dobře, na jiné věci si už skoro vůbec nevzpomínala. Dětská mysl se pozoruhodně odlišuje od mysli dospělých. Onoho červnového dne roku 1920 vešla Jana do obývacího pokoje se zeleným křišťálovým lustrem a jako slušně vychovaná dívenka všechny členy rodiny pozdravila a políbila. Babičku Keatonovou a mrzoutskou tetu Bessii a čtyři strýčky. Pak přistoupila k novému strýci a vůbec nezapochybovala – byl jiný.

Druhé děti ji lhostejně pozorovaly. Věděly. A poznaly, že to ví. Jenže tehdy prostě nic neřekly. Jana si uvědomila, že ani ona se o té – zvláštnosti – nesmí zmínit dřív, dokud ostatní o tom něco neřeknou. Patřilo to k mlčky uznávanému mravnímu kodexu dětství. Ale dům byl celý prosáknut tísní. Dospělí jenom cítili, že tu něco není v pořádku, že tu snad něco neklape. Děti, jak Jana poznala, to viděly.

Později se sešly na dvorku pod velkým datlovníkem. Jana ostentativně ohmatávala nový náhrdelník a čekala. Všimla si pohledů, které si ostatní děti vyměnily – pohledů, které říkaly: ‚Myslíš, že si toho opravdu všimla?‘

Nakonec navrhla nejstarší z nich, Beatrice, aby si hrály na schovávanou.

„Měli bychom jí to říct, Beo,“ řekl Karlík. Beatrice na něj ani nepohlédla. „Co říct? Ty ses zbláznil, Karlíku!“ Karlík trval na svém, ale nevyjádřil se. „Víš přece.“

„Jen si nechte to své pitomé tajemství pro sebe,“ řekla Jana. „Stejně vím, oč jde. On není žádný můj strýček.“

„Vidíte?“ vyhrkla Emilka. „Taky si toho všimla. Řekla jsem vám, že si toho všimne.“

„Je to vlastně legrace,“ řekla Jana. Velmi dobře věděla, že muž v obývacím pokoji není a nikdy nebyl jejím strýcem, a on to předstíral dost usilovně – natolik usilovně, aby přesvědčil dospělé, že je tu odjakživa. Jasným, nepředpojatým pohledem dětství Jana rozpoznala, že to není žádný obyčejný dospělý. Byl jaksi – prázdný. „Přijel nedávno,“ řekla Emilka. „Asi před třemi týdny.“

„Před třemi dny,“ opravil ji Karlík ve snaze něčím přispět, ale jeho pojetí času nijak nepodléhalo kalendáři. Měřil čas metrem událostí a dny pro něj neměly stejný rozměr. Byly delší, když byl nemocen nebo když pršelo, a byly příliš krátké, když jezdil na kolotoči v lunaparku nebo si hrál na dvorku. „Bylo to před třemi týdny,“ řekla Beatrice. „Odkud přijel?“ zeptala se Jana. Děti na sebe významně pohlédly. „Nevím,“ řekla Beatrice zdráhavě.

„Vylezl z velké kulaté díry, která se pořád otáčela,“ řekl Karlík. „Vypadalo to jako vánoční stromek, celé to zářilo.“

„Kdybys nelhal,“ pokárala ho Emilka. „Opravdu jsi to viděl, Karlíku?“

„Ne. Jen si myslím, že to tak vypadalo.“

„Oni si toho nevšimli?“ Jana myslela dospělé. „Kdežpak,“ ujistila ji Beatrice a všechny děti pohlédly k domu a hloubaly o nevyzpytatelném chování dospělých. „Dělají, jako by tu byl odjakživa. I babička. Teta Bessie řekla, že přijel přede mnou. Jenže já jsem věděla, že to není pravda.“

„Před třemi týdny,“ rozmyslil si to Karlík.

„Všichni se z něj úplně rozstonali,“ řekla Emilka. „Teta

Bessie bere celou dobu aspirin.“

* * *

Jana přemítala. Na první pohled vypadá situace trochu hloupě. Tři týdny starý strýček? Snad to ti velcí jen tak předstírají, jak to občas dělávají z těch svých tajných pohnutek. Jenže tím se to přece jen nedá vysvětlit. Něco takového nelze dětem moc dlouho věšet na nos. Ted, když už byl led prolomen a Jana patřila do party, začal Karlík rozčileně brebtat.

„Řekni jí to, Beo! To opravdické tajemství – víš. Smím jí ukázat Silnici ze žlutých cihel? Prosím, Beo? Ano?“ A opět ticho. Karlík toho moc vybreptal. Jana ovšem Silnici ze žlutých cihel znala. Vedla přímo přes zemi Oz z Pouště smrti do Smaragdového města.*) Po delší chvíli Emilka přikývla.

„Stejně jí to musíme říct, víte,“ řekla. „Mohla by se ale bát. Je tam taková tma.“

„Ty ses bála,“ řekl Bobby. „Poprvé jsi brečela.“

„Nebrečela. Stejně – stejně je to jenom hra.“

„To ne!“ namítl Karlík. „Posledně jsem napřáhl ruku a dotkl se koruny.“

„To není koruna,“ řekla Emilka. „To je on, Drsoul.“ Jana myslila na strýčka, který není opravdovým strýčkem – který není opravdovým člověkem. „Je on Drsoul?“ zeptala se. Děti pochopily.

„Kdepak,“ řekl Karlík. „Drsoul žije ve sklepě. Dáváme mu maso. Krvavě červené a šťavnaté. Hrozně mu chutná. Ňam, ňam!“

Beatrice pohlédla na Janu. Kývla směrem ke klubovně, bedně od piána s opravdovým tajným zámkem. Pak velmi obratně převedla hovor jinam. Děti si začaly hrát na kovboje a Indiány a Bobby se hnal se strašným řevem v čele jízdního oddílu kolem domu. Štěrbinami pronikala do bedny příjemná vůně akátů.

*) Pojmy 2 dětské knihy amerického spisovatele L. Franka Bauma: „Čaroděj ze země Oz“ (pozn. překl.).

Beatrice a Jana, tisknoucí se k sobě v teplém příšeří, slyšely indiánské pokřiky zanikající v dálce. Beatrice ted vypadala nezvykle dospěle.

„Já ti jsem tak ráda, žes přijela, Janičko,“ řekla. „Děcka tomu vůbec nerozumějí. Je to moc ošklivé.“

„Kdo je to vlastně?“

Beatrice se zachvěla. „Nevím. Myslím, že žije ve sklepě.“ Zaváhala. „Jenže aby ses k němu dostala, musíš projít půdou. Sama bych se strašně bála, kdyby děcka nebyla tak– tak – jako by jim to vůbec nevadilo.“

„Dobře, Beo. Jenže kdo je to?“

Beatrice otočila hlavu a pohlédla na Janu a bylo zcela zřejmé, že to nemůže nebo nechce říci. Něco jí v tom bránilo. Bylo to však důležité, a tak to alespoň nakousla.

„Já si totiž myslím, že ten Nepravý strýček je současně taky Drsoul. Vlastně to vím. Karlík a Bobby to taky říkají – a oni to vědí. Vědí to líp než já. Jsou menší… Nevím, jak ti to vysvětlit, ale– no, je to něco jako Kladiváci. Vzpomínáš si?“

Kladiváci, ten odporný pronárod, který žil v rokli u silnice do Oz a odjakživa uměl oddělovat své hlavy a házet jimi po kolemjdoucích. Za chvíli tomu srovnání porozuměla. Kladivák může mít hlavu na jednom místě a tělo na druhém. Ale obě části vždycky patří jen jednomu Kladivákovi.

* * *

Ten přízračný strýček měl ovšem hlavu i tělo. Ale Jana si zhruba uměla představit, v čem asi spočívá jeho podvojná podstata: jeden z nich podvodně se pohybující po domě a vytvářející zdroj všeobecné stísněnosti, a druhý, bezejmenný, beztvarý, usazený ve sklepě a čekající na syrové maso…

„Karlík ví o tom víc než my všichni,“ řekla Beatrice. „To on přišel na to, že Drsoula budeme muset krmit. Zkusili jsme všechno možné, ale musí to být jenom syrové maso. A kdybychom přestali – stalo by se něco strašného. My děcka jsme na to přišly.“

Bylo příznačné, že se Jana nezeptala, jak. Děti považují své jakoby telepatické vlastnosti za samozřejmé.

„Oni to nevědí,“ dodala Beatrice. „Jim to říct nemůžeme.“

„Ne,“ odpověděla Jana a obě dívky na sebe pohlédly, zajatkyně onoho hrozného, bezmocného problému nedospělosti, onoho vědomí, že řád světa dospělých je příliš složitý, než aby jej pochopily, a že děti musí jednat obezřetně.

Dospělí mají vždycky pravdu. Je to jiná rasa. Pro děti bylo ostatně štěstí, že Nepřítele objevily, když byly všechny pohromadě. Najít ho jenom jedno, mohlo dostat pořádný hysterický záchvat. Ale Karlíkovi, který ho první objevil, bylo teprve šest; byl tedy příliš malý, než aby ztratil rozum tímto svérázným způsobem. Šestileté dítě je v přirozeně psychotickém stavu; ten je pro ně normální.

„A od jeho příchodu jsou pořád nemocní,“ poznamenala Beatrice.

Jana si toho už všimla. Vlk si může vzít ovčí kůži a nepozorovaně se vloudit do stáda, jenže ovce pak znervózní, ačkoli nedokáží odhalit zdroj svého nepokoje. To všechno je totiž problém nálady. I když Nepravý strýček projevoval stejné nálady jako ostatní – tíseň, vyčkávání, pocit, že něco není v pořádku a neví co –, u něj to byla prostě kamufláž. Jana pochopila, že nechce na sebe přilákat pozornost tím, že by se Ušil od vzoru, který si svobodně vybral – od lidské podoby.

* * *

Jana vzala všechno na vědomí. Strýčka, který je – prázdný, toho ve sklepě se jménem Drsoul, jehož je třeba pravidelně krmit syrovým masem, aby se Něco nestalo… Podvodník, odněkud. Měl moc, ale nemohl všechno. Zjevné důkazy jeho moci byly přijímány bez pochybností. Děti jsou realistické. Pro ně nebylo vůbec záhadné, že se mezi nimi objevil tenhle hladový, nečlověčí cizinec – prostě je tady.

Přišel kdoví odkud. Z jiného času, z vesmíru nebo z nějakého nepředstavitelného místa. Nikdy neměl žádné lidské pocity; děti to snadno vytušily. Velmi obratně předstíral, že je člověkem, a dokázal zpracovat lidské mysli tak, že do nich zasil umělé vzpomínky na svou existenci.

Dospělí se domnívali, že se na něj pamatují. Dospělý člověk rozpozná fatu morganu; dítě je jí oklamáno. Jenže naopak duševní fata morgana oklame dospělého, nikoli dítě. Zpracovat dětskou mysl Drsoulova moc nedokázala; z hlediska dospělých není totiž dosud ani zcela normální, ani zcela duševně zralá. Beatrice, která byla nejstarší, se bála. U ní už vznikala schopnost vcítění a představivost. Malý Karlík byl vzrušen nejvíc. Bobbie, ten nejmenší, se už začínal nudit…

Později se snad Beatrice malinko rozpomněla, jak Drsoul vypadal, ale ostatní děti si to vůbec nepamatovaly. Přicházely totiž k němu velmi zvláštní cestou a snad se i na tu dobu, kterou s ním strávily, trochu měnily. Potravu buď přijal, nebo odmítl; to bylo všechno. Nahoře předstíralo Kladivákovo tělo, že je člověkem, dole ležela Kladivákova hlava v onom malém, hnusném doupěti, které si vytvořil přeměnou času, takže zůstával neviditelným a nedosažitelným pro každého, kdo neuměl najít Silnici ze žlutých cihel.

Co vlastně byl? Bez srovnávacích norem – a v tomto světě žádné neexistují – ho nelze nijak pojmenovat. Pro děti byl Drsoulem; nebyl však naprosto oním tlustým, polosměšným, neustále nespokojeným Králem trpaslíků. Nikdy jím nebyl. Byl to démon.

Toto označení zasahuje sice svým významem dost daleko, jenže zároveň přece jen nevystihuje všechno. Musí však stačit. Podle norem dospělých to byl netvor, cizinec, všemocná bytost. Jenže podle toho, co dělal a co chtěl – to byl démon.

2. kapitola – syrové krvavé maso

Za několik dní přišla jednou odpoledne Beatrice za Janou. „Kolik máš peněz, Jano?“ zeptala se. „Čtyři dolary a třicet pět centů,“ oznámila Jana, když se podívala. „Tatínek mi dal na nádraží pět dolarů. Koupila jsem si trochu pražené kukuřice a – no – ještě nějaké drobnosti.“

„Uf, já jsem tak ráda, žes přijela!“ Beatrice si dlouze vydychla. Bez jediného slova bylo dohodnuto, že obvyklý socialismus dětských společenství se uplatní i v tomto mnohem naléhavějším společenství zájmů. Janin malý poklad bude tedy k dispozici nikoli pro některé děcko, ale pro dobro celé party. „Pomalu už nemáme žádné peníze,“ vysvětlila Beatrice. „Babička nás přistihla, jak bereme z ledničky maso, a my už se ted bojíme. Ale s tvými penězi toho můžeme nakoupit hodně.“ Ani jedna z nich nepomyslila na neodvratný okamžik, kdy bude vyčerpán i tento fond. Tehdy se čtyři dolary třicet pět centů zdály být fantastickým bohatstvím. A nemusí se přece kupovat drahé maso, jen když bude syrové a krvavé.

Kráčely spolu stinnou akátovou alejí, kde roztroušeně rostly nachýlené palmy a uvadlé pepřovníky. Nakoupily dvě libry mletého masa a neprozřetelně utratily dvacet centů za limonády.

Když se vrátily domů, panovala tam už nedělní siesta. Strýčkové Šimon a Jakub si šli koupit doutníky, strýček Ludvík a Bert četli noviny, teta Bessie háčkovala. Babička Keatonová si četla v Youngově magazínu a pilně v něm vyhledávala pikantní články. Obě dívky se zastavily před korálkovým závěsem a nahlédly dovnitř. „Pojďte dál, děti,“ vyzval je Ludvík hlubokým, zvučným hlasem. „Už jste viděly kreslené seriály? Mutt a Jeff jsou prima. A Spark Plug…“

„Mně úplně stačí pan Gibson,“ prohlásila babička Keatonová. „To je alespoň opravdový kumštýř. Jeho lidi vypadají jako lidi.“

Dveře se rozlétly a objevil se strýček Jakub, tlustý a usměvavý, zřejmě šťastný po několika pivech. Strýček Šimon ho předešel jako zosobněné svědomí. „Tady je alespoň klid,“ prohlásil a kysele pohlédl na Janu a Beatrici. „Někdy dělají děti takový kravál, že už člověk ani neslyší vlastní myšlenky.“

„Babičko,“ zeptala se Beatrice, „kde jsou děcka?“

„Nejspíš v kuchyni, miláčku. Chtěly snad vodu či co.“

„Díky.“ Obě dívky se obrátily a opustily pokoj, naplněný houstnoucí atmosférou podvědomé tísně. Ovce cítily, že je mezi nimi vlk, ale převlek z ovčí kůže ho stačil skrýt. Nevěděly…

Děti byly v kuchyni a vlhkými štětečky horlivě potíraly některé ze seriálů. Když se to udělalo, objevily se obrázky. Jedna stránka novin byla chemicky vypreparována tak, že ji stačilo přetřít něčím vlhkým a ukázaly se různé barvy, jemné, ale nezvykle půvabné kresby, vzdáleně připomínající japonské květiny rozkvétající ve vodě a čínské papírové mandlové skořápky, v nichž jsou drobounké věcičky.

Beatrice ukázala balíček od řezníka, který měla schovaný za zády.

„Dvě libry,“ řekla. „Jana měla trochu peněz a Merton měl dnes odpoledne otevřeno. Řekla jsem si, že bychom měly…“ Emilka dál pilně malovala. Karlík vyskočil.

„Půjdeme teď nahoru, ano?“

Jana byla nesvá. „Nevím, jestli bych měla jít s vámi.

Já…“

„Já taky nechci,“ řekl Bobby, jenže tohle byla zrada.

Karlík prohlásil, že se Bobby bojí.

„Nebojím. Ale už to není žádná legrace. Chci si hrát na něco jiného.“

„Emilko,“ řekla Beatrice mírně. „Nemusíš s námi tentokrát jít.“

„Kdepak, půjdu.“ Emilka konečně vzhlédla od svého malování. „Já se nebojím.“

„Já chci vidět ta světýlka,“ řekl Karlík. Beatrice se k němu prudce otočila.

„Jak ty ale lžeš, Karle! Tam přece žádná světýlka nejsou!“

„Ale jsou. Alespoň někdy.“

„Nejsou.“

„A jsou! Ty jsi moc pitomá, na to abys je viděla. Pojďme ho nakrmit.“

Rozumělo se samo sebou, že ted převzala vedení Beatrice.

Byla nejstarší. Také se, jak Jana vycítila, bála víc než ostatní, dokonce víc než Emilka.

Šly nahoru, Beatrice nesla balíček s masem. Už přestřihla provázek. V prvním poschodí v hale se zastavily před jedněmi dveřmi.

„Tudy se jde, Jano,“ řekl Karlík tak trochu pyšně. „Musíme se dostat nahoru na půdu. Tady v koupelně je ve stropě sklápěcí žebřík. Musíme vylézt na vanu, jinak na něj nedosáhneme.“

„A co mé šaty?“ zaváhala Jana. „Neušpiníš se. Pojď!“

Karlík chtěl být první, ale byl příliš malý. Beatrice vylezla na okraj vany a zatáhla za kroužek ve stropě. Padací dveře zaskřípaly a vedle vany se pomalu, téměř velebně spustily schůdky. Nahoře nebyla tma. Okénky ve střeše tam vnikalo nejasné světlo.

„Polez, Janičko,“ vyzvala ji Beatrice podivně zadrhnutým hlasem a všechny děti vylezly nahoru. Byly to na ně téměř akrobatické výkony.

Na půdě bylo teplo, ticho a všude plno prachu. Přes trámy ležela prkna. Porůznu stály krabice a kufry. Beatrice už šla podél jednoho trámu. Jana se za ní dívala. Beatrice se neohlédla; neřekla ani slovo. Zašmátrala rukou za sebe. Karlík, který byl nejblíž, se jí chytil. Potom Beatrice došla k prknu vedoucímu přes trámy pod další krov. Přešla přes ně, zastavila se a vrátila se i s Karlíkem. „Neudělalas to dobře,“ řekl Karlík zklamaně. „Myslela jsi na něco špatného!“

Ve zlatém, mdlém světle byl její obličej nezvykle bílý. Janin pohled se střetl s jejím pohledem. „Beo…“

„Musíš myslet na něco jiného,“ řekla Beatrice rychle. „Ničeho se neboj. Pojd.“

S Karlíkem těsně za sebou se znovu pustila přes prkno. Karlík drmolil rytmickým, mechanickým, jednotvárným hlasem:

„Jeden dva, to jsem já;

jeden tři, to jsme my;

jeden čtyři, vylez z díry…“

Beatrice zmizela.

„Jeden pět, trhal květ…“

Karlík zmizel.

S rameny nakrčenými na výraz protestu následoval Bobby. A zmizel. Emilka slabě zasténala. „Ale – Emilka!“ řekla Jana.

Její nejmladší sestřenice však řekla: „Já nechci s nimi dolů, Jano.“

„Vždyť nemusíš.“

„Ale ano, musím,“ namítla Emilka. „Víš co. Jestli půjdeš hned za mnou, tak se nebudu bát. Já si vždycky myslím, že něco přijde a zezadu mě chytne – ale jestli mi slíbíš, že půjdeš rovnou za mnou, tak se nebudu bát.“

„Slibuju,“ řekla Jana.

S tímto povzbuzením přešla Emilka přes můstek. Tentokráte se Jana dívala pozorně. Přesto nespatřila Emilku zmizet. Náhle tu prostě – nebyla. Jana vykročila, ale vtom se zezdola ozvalo volání. Jana se zarazila. „Jano!“ Hlas tety Bessie. „Jano!“ Ted byl hlasitější a důraznější. „Jano, kde jsi? Pojď sem ke mně!“ Jana stála bez hnutí a dívala se za prkno. Bylo tam zcela prázdno, ani stopa po Emilce a ostatních dětech. Půda se náhle naplnila neviditelným nebezpečím. Ale přesto by šla dál, vždyť to slíbila, jen kdyby… „Jano!“ Jana zdráhavě sešla dolů a šla za voláním tety Bessie až do její ložnice. Teta se tvářila kysele, něco šila a netrpělivě pohybovala rty.

„Kde jsi proboha byla, Jano? Už tě volám celou věčnost.“

„Hrály jsme si,“ řekla Jana. „Chceš ode mě něco, teto Bessie?“

„To bych řekla, že chci,“ řekla teta Bessie. „Tady ti háčkuju ten límeček. Je na tvé šaty. Pojd sem a zkus si ho. Dítě, ty ale rosteš!“

A pak následovalo nekonečné špendlení a ošívání a Jana přitom neustále myslila na Emilku, osamocenou a vyděšenou někde na půdě. Začala tetu Bessii nenávidět. Ale pomyšlení na odpor nebo útěk jí vůbec nepřišlo na mysl. Dospělí jsou absolutní vládci. Z hlediska relativních hodnot bylo v této chvíli zkoušení límečku důležitější než všechno ostatní na světě. Alespoň pro dospělé, kteří řídí svět.

A mezitím Emilka, sama a vyděšená na můstku, který vede – jinam…

* * *

Strýčkové hráli poker. Teta Gertruda, operetní herečka, přijela nečekaně na několik dní a hovořila v obývacím pokoji s babičkou Keatonovou a tetou Bessií. Teta Gertruda byla malá a hezká, velmi půvabná, křehká jako porcelánová panenka a plná životního elánu, který Janu naplňoval obdivem. Ted však byla jako ochromená. „Tady z toho domu mi naskakuje husí kůže,“ prohlásila a složeným vějířem klepla Janu do nosu. „Nazdar, opičko. Proč si nehraješ s ostatními dětmi?“

„Ale, jsem utahaná,“ řekla Jana a dělala si starost o Emilku. Už uplynula skoro hodina od chvíle, kdy… „V tvém věku jsem nikdy nebyla utahaná,“ řekla teta Gertruda. „Jen se na mě podívej. Tři představení denně a k tomu ten můj nemožný partner –, maminko, pověděla jsem ti už, že…“ A hlasy se ztišily. Jana sledovala jednotvárné pohyby kostnatých prstů tety Bessie, jak provlékala háček hedvábím. „Tady je to jako v márnici,“ znenadání prohlásila teta Gertruda. „Co je to s vámi se všemi? Kdo umřel?“

„To dělá počasí,“ řekla teta Bessie. „Po celý rok je tu příliš horko.“

„To bys měla vystupovat v zimě v Rochesteru, drahoušku Bessie, a byla bys jen ráda, že je teplo. Jenže v tom to nevězí. Mám stejný pocit, jako když se vytáhne opona a já stojím na jevišti.“

„Něco si namlouváš,“ řekla jí matka. „Strašidla,“ řekla teta Gertruda a zmlkla. Babička Keatonová ostře pohlédla na Janu.

„Pojd sem, dítě,“ přikázala jí a udělala místo na pohodlném, velkém klíně, který už choval tolik dětí. Jana se uvelebila v uklidňujícím teple a snažila se na nic nemyslet. Všechen smysl pro odpovědnost přesouvala na babičku Keatonovou. Nepomáhalo to však. V domě nebylo něco v pořádku, a proto se v něm rozlévaly prudké vlny, vycházející z ohniska, které bylo hned vedle nich. Nepravý strýček. Hlad a touha po nasycení. Blízkost krvavého masa, tak trýznivá pro něj, když leží skryt ve svém záhadném, nepostižitelném doupěti tam či onde – v onom záhadném místě, kde děti zmizely.

Je tam dole, prahne po potravě; je tady nahoře, vyprázdněný, chtivý, vír hladu, zcela nablízku. Je to dvojník, strýček dvojník, převlečený, ale přesto tak hrůzně zřejmý…

Jana zavřela oči a ještě hlouběji zavrtala hlavu babičce Keatonové do podpaždí.

Teta Gertruda vykládala nezvykle napjatým hlasem, jako by cítila, že pod povrchem je něco v nepořádku, a jako by se trochu bála.

„Za několik dní zahajujeme v Santa Barbaře, maminko,“ řekla. „Já – ale co je to tady vlastně ve vzduchu? Jsem dneska nervózní jako pes! – a já bych chtěla, abyste tam všichni přijeli a chytili ještě první představení. Je to opereta. Povýšila jsem.“

„Rose-Mary jsem už jednou viděla,“ prohlásila babička Keatonová.

„Ale ne se mnou. Je to má oblíbená úloha. Stejně už jsem rezervovala pokoje v hotelu. Děti musí přijet také. Že bys chtěla vidět tetičku na jevišti, Jano?“ Jana kývla hlavou na babiččině rameni. „Tetičko,“ řekla Jana náhle. „Viděla jsi všechny strýčky?“

„Jistěže.“

„Všechny? Strýčka Jakuba a strýčka Berta a strýčka Šimona a strýčka Ludvíka?“

„Celou tu bandu. Proč?“

„Jen tak.“

Tak ani teta Gertruda si nevšimla Nepravého strýčka. Moc pozorná tedy zrovna není, pomyslila si Jana. „Neviděla jsem však děcka. Jestli si nepospíší, nedostanou ani jediný z dárků, které jsem jim přinesla. Že neuhádneš, co mám pro tebe, Janičko?“ Jenže Jana už skoro nezaslechla ani tento vzrušující příslib. Náhle totiž napětí v ovzduší povolilo. Nepravý strýček, který ještě před chvílí působil jako vír hladu, se ted utápěl v nadšení. Kdesi dostal Drsoul konečně své jídlo. Kdesi hltá druhá polovička podvojného strýce svou krvavou stravu…

* * *

Jana už neseděla na klíně babičky Keatonové. Celá místnost se změnila ve vířivou tmu s mihotavými plamínky – Karlík o nich prohlásil, že jsou jako světýlka z vánočního stromku – a uprostřed tohoto víru bylo centrum hrůzy. Tady, v náhle zmizelém pokoji, se z Nepravého strýčka rozléval celý ten vzepjatý příboj sytostí, který sem proudil z jeho druhé poloviny, dlící v onom nepředstavitelném doupěti.

Právě v tomto okamžiku byla Jana nějak velmi blízko ostatních dětí, které ted jistě stály u tohoto vířícího ohniska tmy. Téměř hmatatelně cítila jejich přítomnost, téměř mohla natáhnout paži a dotknout se jejich rukou. Temnota se nyní zatetelila, jasná, drobná světýlka splynula dohromady a Janinu mysl zaplavil příval hrůzných vzpomínek. Byla mu příliš nablízku. A on, když jedl, byl úplně bezstarostný. Nestřežil své myšlenky. Tryskaly z něj, beztvaré jako u zvířete, a naplňovaly tmu. Byly to vzpomínky na krvavou stravu a na jiné doby a jiná místa, kde mu stejně krvavou stravu přinášely jiné ruce. Bylo to neuvěřitelné. Jeho vzpomínky nepocházely z této země, z tohoto času nebo prostoru. Drsoul měl už za sebou mnoho dalekých cest. V nejrůznějších podobách. A v proudu beztvarých úryvků si ted vzpomněl, jak rval srstí obrostlé boky, cukající se pod jeho hladem; vzpomněl si na proud horké rudé sladkosti, tryskající touto srstí. Srstí, která se nepodobala ničemu, co Jana kdy viděla… Vzpomněl si na velký dvůr, vydlážděný něčím lesklým, a na cosi v třpytících se okovech uprostřed a na kruh přihlížejících očí, když vešel a blížil se k oběti. A když si z hladkých boků vyrval, co mu patřilo, a sytil svůj hlad, slyšel kolem sebe řinčící kruté okovy… Jana se pokoušela zavřít oči a nedívat se. Jenže se nedívala očima. A styděla se a bylo jí trochu nevolno, protože se v duchu účastnila této hostiny a spolu s Drsoulem okoušela tu horkou rudou sladkost a cítila, jak jí hlavou prochází stejný vír extáze, který současně vířil i v jeho hlavě. „Aha – děti už přicházejí,“ ozvala se teta Gertruda z velké dálky.

Jana zaslechla její slova nejasně, pak zřetelněji a náhle měla opět pod sebou měkký klín babičky Keatonové a byla zpět ve známém pokoji. „Stádo slonů na schodech, že?“ poznamenala teta Gertruda.

Děti se vracely. Jana už je také slyšela. Ve skutečnosti hlučely mnohem méně než jindy. Mlčely až do poloviny schodiště, a teprve pak vypukl dusot a pokřikování, které Janině sluchu znělo falešně.

Děti vešly, Beatrice trochu pobledlá, Emilka růžová a napuchlá kolem očí, Karlík překypoval potlačeným vzrušením, ale Bobby, ten nejmenší, byl zachmuřený a otrávený. Jakmile děti spatřily tetu Gertrudu, vřava se zdvojnásobila. Beatrice si s Janou vyměnily rychlý, významný pohled.

Potom dárky a radostné výkřiky a návrat strýčků; vzrušená debata o výletu do Santa Barbary – nucené veselí, které neustále nějak zmíralo v tíživé ticho. Nikdo z dospělých se sice ani jednou neklidně nerozhlédl, ale – ve vzduchu visela nejistá hrozba příštích pohrom. Jedině děti si byly vědomy úplné prázdnoty Nepravého strýčka, toho odrazu líné, apatické, téměř nemyslící síly. Ani teta Gertruda to necítila. Navenek byl tak přesvědčivě lidský, jako by nebyl nikdy zaostřil svůj hlad sem pod tuto střechu, jako by nikdy nenechal vířit své myšlenky v myslích dětí, jako by si nevzpomínal na své hostiny z jiných dob a míst, plné proudící krve. Ted byl zcela nasycen. Děti cítily, jak se jeho otupělost rozlévá v pomalých, mátožných vlnách, takže všichni dospělí zívali a divili se proč. Jenže i teď byl prázdný. Nebyl skutečný. A onen pocit „nikdo tu není“ byl pro ty mladé, bystré, vnímavé mysli, které ho viděly takového, jakým opravdu je, stále nezměněně živý.

3. kapitola – nasycený žrout

Později, před spaním, byl ochoten o celé záležitosti mluvit pouze Karlík. Janě připadalo, jako by Beatrice od odpoledne trochu vyspěla. Bobby si četl Knihu džungli nebo to předstíral a zbožně se obdivoval obrázkům znázorňujícím tygra Šér Chána. Emilka otočila obličej ke zdi a tvářila se, že spí.

„Zavolala mě teta Bessie,“ vysvětlovala jí Jana, cítíc slabou výčitku. „Snažila jsem se co nejdřív utéct. Chtěla mi vyzkoušet ten límeček…“

„Ach tak.“ Omluva byla přijata. Ale Beatrice stále odmítala mluvit. Jana přešla k Emilčině posteli a položila děvčátku paži kolem ramen. „Zlobíš se na mě, Emilko?“

„Ne.“

„Ale zlobíš. Opravdu jsem nemohla nic dělat, zlatíčko.“

„Šlo to jako na drátku,“ řekla Emilka. „Bylo mi to jedno.“

„Třpytilo se to a zářilo,“ řekl Karlík ospale. „Jako vánoční stromek.“

Beatrice se k němu prudce otočila. „Mlč!“ vykřikla. „Mlč, Karle! Mlč, mlč, mlč!“ Teta Bessie strčila hlavu do pokoje. „Co se děje, děti?“ zeptala se.

„Nic, tetičko,“ řekla Beatrice. „My si jen hrajeme.“ Nakrmeno, dočasně nasyceno to líně leželo ve svém záhadném doupěti. Dům byl tichý, jeho obyvatelé spali. Dokonce Nepravý strýček spal – Drsoul byl přece výborný herec.

Nepravý strýček nebyl přízrakem, nebyl pouhým Drsoulovým odrazem. Tak jako měnivka vytvoří lalokovitou panožku a natahuje ji k potravě, tak si i Drsoul vytvořil Nepravého strýčka. Jenže tady paralela končí. Nepravý strýček totiž nebyl nějaký elastický výhonek, který se dá libovolně stáhnout. Spíš to byl stálý úd, asi jako lidská paže. Zpráva jde z mozku nervovým sytémem a paže se natáhne, prsty se sevřou – a ruka uchopí potravu. A Nepravý strýček, to Drsoulovo prodloužení do světa lidí, měl také větší volnost. Nebyl pořád vázán přísnými přírodními zákony hmoty. Paže může být třeba černá. A Nepravý strýček vypadal jako člověk a také se tak choval a pouze čisté a nevinné oči se jím nedaly oklamat. I Drsoul ovšem musel dodržovat určitá pravidla. Přírodní zákony světa ho do jisté míry omezovaly. Vývoj se odehrává v cyklech. Celý život bource morušového je rozdělen do určitých cyklů, a než se může zakuklit a přeměnit, musí jíst – jíst – jíst. A teprve až nastane čas přeměny, může uniknout svému okamžitému vtělení. Ani

Drsoul ted nemohl změnit svůj stav, protože ještě nenastal konec probíhajícího cyklu. Teprve potom dojde k další přeměně, tak jako už v nepředstavitelné věčnosti své minulosti prodělal na milión nejpozoruhodnějších mutací.

Jenže teď byl vázán pravidly svého nynějšího cyklu. Výhonek se nedal stáhnout. A Nepravý strýček byl Drsoulovou součástí a Drsoul byl součástí Nepravého strýčka. Kladivákovo tělo a Kladivákova hlava. Tmavým domem tepaly nepřestávající, mátožné vlny sytosti – pomalu, nepozorovaně se zrychlující k onomu zjitřenému tepu chtivosti, který se vždycky rodil ve chvíli, kdy se ukončil proces nasycení a zažívání. Teta Bessie se převalila a začala chrápat. V jiném pokoji se Nepravý strýček otočil na záda, aniž se probudil, a také chrápal. Talent ochranného mimikri byl dobře vyvinut…

* * *

Opět bylo po obědě, i když teprve půl hodiny, a spodní chvění v domě se nepatrně zrychlilo a zhoustlo. „Když máme jet do Santa Barbary,“ prohlásila babička Keatonová, „tak dnes zavezu děti do města k zubaři. Potřebují prohlédnout zuby a doktor Hover si vždycky dost těžko najde čas na ošetření jednoho dítěte, natož pak čtyř najednou. Jano, tvá matka mi psala, žes byla z zubaře před měsícem, tak nemusíš s sebou.“ Po těchto slovech se dětí zmocnil tichý neklid. Jenže všecky o tom mlčely. Když však babička Keatonová svolávala děti před hlavní vchod, Beatrice se zdržela, aby vyšla poslední. Jana stála u dveří a přihlížela. Beatrice hmátla rukou za sebe, aniž se ohlédla, tápala tam, našla Janinu ruku a pevně ji stiskla. To bylo vše. Jenže odpovědnost už byla přenesena. Slov nebylo třeba. Beatrice dala jasně najevo, že to ted leží na Janě. Je to její odpovědnost.

Jana se neodvážila dlouho otálet. Příliš živě cítila narůstající příliv deprese, postihující dospělé. Drsoul zase dostával hlad.

Jana se dívala za svými bratranci a sestřenicemi, dokud nezmizeli za pepřovníky a vzdalující se hrčení kočáru neudělalo tečku za veškerou nadějí v jejich návrat. Potom odešla k řezníkovi a koupila dvě libry masa. Vypila limonádu. Pak se vrátila do domu. Cítila, jak se tep zrychluje.

V kuchyni vzala plechovou misku, položila na ni maso a vklouzla nahoru do koupelny. Dostat se na půdu s tímhle nákladem a bez pomoci nebylo zrovna snadné, ale dokázala to. Stála pod střechou a vyčkávala v teplém tichu s nejasnou nadějí v srdci, že snad přece jen uslyší volání tety Bessie, které by ji této povinnosti zbavilo. Žádný hlas se však neozval.

Prostý mechanismus toho, co měla udělat, byl sdostatek prozaický, aby udržoval strach v jistém odstupu. Kromě toho jí bylo sotva devět. A na půdě nebyla tma. Procházela pod krovem, udržujíc rovnováhu, až došla k můstku z prkna. Pod nohama cítila jeho pružné chvění.

„Jeden, dva, to jsem já;

jeden tři, to jsme my;

jeden čtyři, vylez z díry;

jeden pět, trhal květ;

jeden šest, ten měl…“

Dvakrát se minula. Po třetí se jí to podařilo. Mysl musí být prostě upnuta k něčemu úplně jinému… Přešla můstek, otočila se a…

Na tom místě bylo šero, skoro tma. Byl tam cítit chlad, prázdnota, podzemí. Věděla, že je hluboko dole, snad pod domem, snad velmi daleko od něj, a ani se nedivila. Bylo to pro ni stejně přijatelné jako všechny ostatní náhody. Vůbec ji to nepřekvapovalo.

Kupodivu jí připadalo, že zná cestu. Vcházela do malého přístěnku, ale vzdor tomu současně chvíli putovala prázdnými nízkými nekonečnými prostorami, velmi zšeřelými a páchnoucími chladem a vlhkem. Bylo to už napohled odporné místo a také plné nebezpečí pro někoho, kdo jím prochází s malou miskou masa. Přinesené maso vyhovovalo.

Když se Jana později rozpomínala, vůbec si nepamatovala, jak to vypadalo. Nevěděla už, jakým způsobem mu nabídla potravu, ani jakým způsobem byla přijata, ani kde to v onom nepochopitelně situovaném malém místě leželo a snilo o jiných světech a dobách.

Uvědomovala si pouze, že zatímco to hltalo potravu, opět se kolem ní rozvířila tma s mihotavými plamínky. Vzpomínky přelétaly z jeho mysli do její, jako by byly obě mysli z jedné tkáně. Tentokráte byly její vidiny jasnější. Viděla jakéhosi velkého okřídlence, uvězněného v třpytivé kleci; a spolu s Drsoulem se rozpomínala a spolu s ním vzlétla. Cítila, jak nad ní mávají křídla a jak se Drsoul s drásavým hladem zahryzává do těla a chtivě vychutnává prýštící horkou, sladce nakyslou tekutinu.

Byla to zmatená vzpomínka. Obrazy jiných Drsoulových obětí, svíjejících se v jeho sevření, se v ní prolínaly s obrazy opeřených perutí měnících se v mohutné pařáty dravce, pružného jako had. Jak jedl, všechny jeho oběti se mu v mysli slévaly v jedinou.

Ke konci prolétl Janě hlavou záblesk jiné vzpomínky. Viděla před sebou rozlehlou zahradu plnou sklánějících se květin vyšších než byla ona, zahalené postavy mlčky se pohybující mezi nimi, a oběť se záplavou plavých vlasů, bezmocně visící na jedné mohutné rostlině a spoutanou okovy zářícími jako květy. A Janě připadalo, že i ona jde zahalená mezi oněmi mlčenlivými postavami, že on – ono – Drsoul – kráčí v jiném přestrojení vedle ní k oběti.

Byla to první lidská oběť, kterou si pamatoval. Jana by se byla o tom ráda dozvěděla víc. Necítila pochopitelně žádné morální zábrany. Jídlo je jídlo. Jenže vzpomínka se lehounce přehoupla k jinému výjevu a Jana už nikdy nespatřila konec. Vlastně ho ani vidět nemusela. Všechny tyto vzpomínky končily stejně. Snad bylo pro ni dobře, že ve vzpomínkách na všechny své krvavé hostiny neprodléval Drsoul příliš dlouho právě u tohoto úseku.

„Jeden devět, ten byl medvěd;

jeden deset, zůstal viset; a to…“

Jana balancovala opatrně zpět přes klády, v ruce prázdnou misku. Půda byla cítit prachem. Pomáhalo jí to vypudit z mysli vtíravý pach červeně…

Děti se vrátily a Beatrice se jí pouze zeptala: „Ano??“ a Jana přikývla. Tabu bylo stále v platnosti. Nechtělo se jim probírat celou záležitost podrobněji, leda v případě krajní nutnosti. A to ospalé, mátožné dusno v domě a psychická prázdnota Nepravého strýčka dokazovaly jasně, že nebezpečí bylo opět odvráceno – na nějakou dobu.

„Babičko, čti mi o Mauglím,“ poprosil Bobby. Babička Keatonová si pohodlně sedla, vyčistila si brýle, nasadila si je a vzala do ruky Kiplinga. Netrvalo dlouho a všechny děti seděly kolem ní v hlubokém soustředění. Babička předčítala o Šér Chánově zkáze – o dobytku vehnaném do hluboké rokle, aby přilákal tygra – a o zběsilém, zemi rozechvívajícím úprku, který rozdupal vraha na krvavou kaši.

„No,“ řekla babička Keatonová a zavřela knihu, „a tak skončil Šér Chán. Ted je mrtev.“

„Ne, není,“ řekl Bobby ospale a vstal. „Ovšemže je. Mrtvý, jak zákon káže. Dobytek ho zabil.“

„Jenom na konci, babičko. Jestli začneš číst od začátku, zase tam Šér Chána najdeš!“

Bobby byl pochopitelně příliš malý, než aby věděl, co je to smrt. Při hře na kovboje a Indiány to ovšem občas někoho zabilo, což nebyl ani politováníhodný, ani nenapravitelný konec. Smrt je abstraktní pojem, který lze pochopit pouze na základě osobní zkušenosti. Strýček Ludvík pokuřoval z dýmky a vraštil hnědou kůži kolem očí při pohledu na strýčka Berta, který se kousal do rtů a mezi jednotlivými tahy dlouze váhal. Ale nakonec strýček Ludvík stejně vyhrál. Strýček Jakub mrkl na tetu Gertrudu a prohlásil, že by šel na chvíli na procházku, nechtěla by jít s ním? A ona chtěla. Když odešli, teta Bessie vzhlédla a nakrčila nos. „Ať na tebe dýchnou, až se vrátí, maminko,“ řekla. „Proč jim to trpíš?“

Ale babička Keatonová se pousmála a pohladila Bobbyho po vlasech. Usnul jí na klíně, ruce sevřené v pěstičky, tváře mírně zčervenalé.

Strýček Šimon se mohutně tyčil u okna.

Díval se skrz záclony a vůbec nic neříkal.

„Děti, šup do postele,“ řekla teta Bessie, „zítra ráno přece jedeme do Santa Barbary!“

A bylo to.

4. kapitola – konec hry

Ráno měl Bobby teplotu a babička Keatonová mu nedovolila jet do Santa Barbary, vždyť by mohl vážně onemocnět! Bobbyho to velmi zkormoutilo, ale rozřešil se tak problém, o kterém děti již mnoho hodin uvažovaly. Také telefonoval Janin otec a sdělil, že si dnes přijede pro dceru a že Jana má bratříčka. Janě, která neměla žádné iluze o čápu, se ulevilo, a doufala, že maminka ted už nebude nemocná.

Před snídaní se konala v Bobbyho ložnici tajná porada. „Ty víš, co dělat, Bobby,“ řekla Beatrice. „Slibuješ, že to uděláš?“

„Slibuju. Brr.“

„Jano, ty se o to můžeš postarat dneska, ještě než přijede tvůj tatínek. A raději kup hodně masa a něco z toho nech pro Bobbyho.“

„Bez peněz přece nemůžu maso koupit,“ namítl Bobby. Beatrice trochu zdráhavě spočítala, co zbývalo z Janiných peněz, a odevzdala je. Bobby zastrčil drobné pod polštář a zatahal za červený flanelový šátek, který měl ovázán kolem krku.

„Škrábe to,“ prohlásil. „A stejně nejsem nemocný.“

„To máš z toho hrášku, cos včera snědl,“ řekla Emilka potměšile. „Ty sis myslil, že tě nikdo nevidí, co?“ Zdola přišel Karlík. Přiběhl bez dechu. „Hej, víte co se stalo?“ zeptal se. „On se poranil na noze. A teď nemůže jet do Santa Barbary. O co, že to udělal schválně?“

„Těbůh!“ řekla Jana. „Jak se mu to stalo?“

„Řekl, že si ji podvrkl na schodech. Ale o co, že to je lež? Prostě nechce jet.“

„Snad ani nemůže jet – tak daleko,“ řekla Beatrice v náhlém záblesku intuice a už o tom víc nemluvili. Ale všem třem, Beatrici, Emilce i Karlíkovi se ulevilo, že Nepravý strýček přece jen s nimi do Santa Barbary nepojede. K odvezení cestujících a jejich zavazadel bylo třeba dvou taxíků. Babička Keatonová, Nepravý strýček a Jana stáli před hlavním vchodem a mávali. Auta odfrčela a Jana si ihned vzala nějaké peníze od Bobbyho, odešla k řezníkovi a vrátila se s pořádným nákladem.

Nepravý strýček, opírající se o hůl, se odbelhal na zasklenou verandu a tam si lehl. Bebička Keatonová namíchala Bobbymu odporný, ale zdravý nápoj, a Jana se rozhodla, že to, co musí udělat, udělá až odpoledne. Bobby si četl Knihu džunglí, klopýtal přes nesnadná slova, a na nějaký čas panovalo příměří.

Na tenhle den Jana tak brzy nezapomene. Jednotlivé pachy se od sebe jasně odrážely: vůně pekoucího se chleba z kuchyně, lepkavě nasládlé vůně květin ze zahrady, lehce prašné tmavohnědé aroma vydechované koberci a nábytkem, jež byly prohřáté sluncem. Babička Keatonová odešla nahoru do ložnice natřít si ruce a obličej krémem a Jana otálela na prahu a rozhlížela se. Pokoj měl určité kouzlo, snad právě pro svou útulnost a prostotu. Záclony byly tak naškrobeny, až se ostře bíle krabatily, a na prádelníku byla spousta kouzelných předmětů – jehelníček vypadající jako panenka, drobná červená porcelánová botička s ještě drobnější šedou porcelánovou myškou nahoře, brož s kamejí s portrétem babičky Keatonové z mládí.

A pomalu, naléhavě sílilo chvění, bylo cítit i tady, v této ložnici, kde je Jana považovala za zcela nepřístojného vetřelce.

Krátce po obědě někdo zazvonil. Byl to Janin otec. Přijel, aby ji odvezl zpět do San Franciska. Chtěl ještě stihnout vlak, a tak byl čas jen na uspěchaný rozhovor, než oba rychle nasedli do čekajícího taxíku. Ale Jana stačila vyběhnout nahoru a rozloučit se s Bobbym – a říct mu, kam schovala maso.

„Dobře, Janičko,“ řekl jí Bobby. „Ahoj!“ Jana si uvědomovala, že tu povinnost neměla nechat na Bobbym. Po celou cestu k nádraží ji pronásledoval hlodavý pocit odpovědnosti. Neznámý hlas, tvrdící, že vlak má značné zpoždění, a otcova slova, zmiňující se o tom, že ve městě je cirkus, vnímala jenom nejasně…

* * *

Byl to dobrý cirkus. Skoro zapomněla na Bobbyho a na napětí, které bude nebezpečně vzrůstat, dokud ho Bobby, jak slíbil, neodstraní. Když vycházeli v zástupu ven, bylo již modravé šero. Vtom Jana zahlédla ve skulině mezi lidmi malou, známou postavičku a žaludek se jí sevřel. Pochopila.

Pan Larkin si Bobbyho všiml skoro současně. Přísně na něj zavolal a vzápětí hleděly děti na sebe; Bobbyho buclatá tvářička se zakabonila.

„Ví babička, že jsi tady, Bobby?“ zeptal se pan Larkin. „No, asi ne,“ řekl Bobby.

„Zasloužil byste pár pohlavků, mladý muži. Tak pojdte, vy dva. Musím jí hned zatelefonovat. Bude k smrti vyděšená.“

Zatímco telefonoval z dragstóru, Jana se zahleděla na bratrance. Vědomí zklamané odpovědnosti, toto břemeno dospělosti, jí zasazovalo první bolestné rány. „Bobby,“ řekla. „Udělals to?“

„Ty mi dej pokoj!“ odsekl jí Bobby a vztekle se zamračil. Rozhostilo se ticho.

Pan Larkin se vrátil. „Nikdo to nebere. Zatelefonoval jsem pro taxík. Máme právě čas odvézt Bobbyho, než nám přijede vlak.“

V taxíku nikdo téměř nepromluvil. Jana vůbec nemyslila na to, co se asi děje v domě. Lidská mysl si automaticky vytváří ochranný val. A ted už stejně bylo pozdě… Taxík dojel. Dům zářil do soumraku oranžovými čtverci oken. Na verandě stáli lidé a na strážníkově odznaku se třpytivě odráželo světlo.

„Děti, vy zůstaňte tady!“ řekl pan Larkin celý nesvůj. „Počkejte v autě!“

Taxikář pokrčil rameny a vytáhl z kapsy složené noviny. Pan Larkin spěchal ke vchodu. Na zadním sedadle oslovila Jana velmi tiše Bobbyho:

„Tys to neudělal,“ zašeptala. Ani to nebylo obvinění. „Mně je to jedno,“ odpověděl jí Bobby šeptem. „Už jsem měl té hry po krk. Chtěl jsem si hrát na něco jiného.“ Zahihňal se. „Stejně jsem vyhrál.“

„Jak to? Co se stalo?“

„Přijela policie, tak jak jsem to čekal. On na to nikdy nepomyslil. Proto jsem vyhrál.“

„Ale jak to?“

„No, bylo to tak trochu jako v Knize džunglí. Lov na tygry, vzpomínáš si? Přivázali ke kůlu mládě, a když přijde tygr – prásk! jenže všechna děcka odjela do Santa Barbary a tys odjela také. Tak jsem použil babičku. Určitě proti tomu nic neměla. Vždyť si s námi často hraje. A stejně už tam nebyl nikdo jiný.“

„Jenže, Bobby, mládě neznamená lidské mládě. V Knize džunglí se tím myslí kůzle. A stejně…“

„jo tak!“ zašeptal Bobby. „Jo tak – no, ale stejně jsem si říkal, že to s babičkou půjde. Je moc tlustá, takže nemůže utíkat.“ Povzneseně se zazubil. „On je pitomec,“ řekl. „Měl by přece vědět, že když se mládě uváže jako vnadidlo pro tygra, vždycky přijdou lovci. On neví vůbec nic! Když jsem mu řekl, že jsem zamkl babičku v jejím pokoji a že v domě nikdo není, tak jsem si myslil, že to uhodne.“ Bobby nasadil prohnaný výraz. „Šel jsem na to chytře. Řekl jsem mu to oknem. Říkal jsem si, že by mohl mládě vidět ve mně. Ale on to neudělal. Šel rovnou nahoru – a rychle. Dokonce zapomněl kulhat. Určitě už byl řádně hladový.“ Bobby pohlédl ke vchodu, kde se to hemžilo lidmi. „Nejspíš už ho policie chytla,“ řekl lhostejně. „Šlo to jako na drátku. Vyhrál jsem.“ Janiny myšlenky nesledovaly cestu jeho fantazie. „Je mrtvá?“ zeptala se velmi zdráhavě. Bobby na ni pohlédl. Pro něho to slovo mělo odlišný význam. Nemělo žádný význam, leda jenom jako část hry. A pokud věděl, tak tygr uvázanému mláděti nikdy neublížil.

Pan Larkin se vracel k taxíku, kráčel velmi pomalu a trochu shrbeně. Jana mu neviděla do obličeje…

* * *

Pochopitelně se to všechno co nejvíce utudalo. Před dětmi, které znaly mnohem víc než ti, kdo je chránili, bylo zbytečně utajováno, co už stejně věděly. A se stejně zbytečnou snahou se i ony snažily chránit dospělé. Teď už jim to bylo celkem lhostejné, až na Beatrici a Janu. Hra skončila. Babička musela odjet na dalekou, dalekou cestu a nikdy se už nevrátí.

Co tohle znamená, chápaly už velmi dobře. I Nepravý strýček musel odjet, jak jim bylo řečeno, do velké nemocnice, kde bude o něj po celý zbytek života postaráno.

Tohle zas je všechny trochu mátlo, protože se to poněkud vymykalo hranicím jejich vlastního poznání. Smrt chápaly děti velmi nedokonale, jenže tahleta druhá věc byla úplně záhadná. Když za nějakou dobu jejich zájem ochabl, už na to celkem nemyslily, jenom Bobby sledoval nějaký čas předčítání Knihy džunglí neobvykle pozorně a byl zvědav, jestli alespoň jednou tygra odvedou, místo aby ho zabili na místě. Nikdy to pochopitelně neudělali. Ve skutečném životě se tygři zřejmě chovají jinak… Ještě dlouho po té události si Janina zvrácená fantazie v hrůzných snech oživovala a rozvíjela nejrůznější obrazy, na které se odmítala upamatovávat, dokud byla vzhůru. Viděla babiččinu ložnici, jak ji viděla naposledy, naškrobené krabatící se záclony, sluneční svit, červenou porcelánovou botičku, panenku-jehelníček. Babičku, vtírající si krém do vrásčitých rukou, jak se stále nervózněji rozhlíží, zatímco každou chvíli tepou domem dlouhé, chtivé záchvěvy hladu, vycházející od onoho tvora z jeho hrůzného osamělého doupěte kdesi hluboko.

Byl jistě strašně hladový. Nepravý strýček, předstírající v přízemí, že má vyvrknutý kotník, se určitě na pohovce převaloval a obracel, ten dutý muž, prázdný a lhostejný ke všemu kromě k oné základní životní potřebě, oné krvavé potravě, bez níž nemohl žít. Ten prázdný nepravý člověk na zasklené verandě a ten hladový tvor ve svém doupěti dole, oba pulsující stejným hladem, dychtící po stejné potravě… Od Bobbyho bylo velmi moudré, že mu tu návnadu, svou zprávu, sdělil oknem. Nahoře v zamčeném pokoji babička určitě brzy zjistila, že nemůže ven. Její tlusté, skvrnité prsty, kluzké od krému, určitě marně cloumaly klikou.

Janě se mnohokrát zdálo o zvuku těch kroků. Kročeje, které nikdy nezaslechla, byly pro ni hlasitější a skutečnější, než kterékoli, jež kdy zachytil její sluch. Jasně si uvědomovala, jak se blížily hlučně po schodišti, buch, buch, buch, dva schody najednou, takže babička polekaně vzhlédla, protože věděla, že to nemůže být strýc s vymknutým kotníkem. Zloději, usoudila nejspíš zděšeně, prudce vyskočila a srdce se jí rozbušilo. Nemohlo to trvat dlouho.

Než se nadechla podruhé, kroky již určitě prošly chodbou. A pak se dům otřásal a zachvíval jediným vítězným řevem téměř ukojeného hladu, jehož rytmu odpovídaly dlouhé rychlé kroky, hlučně se ženoucí s hrůznou záměrností chodbou. A pak zaskřípal klíč v zámku. A pak… Pak se Jana obvykle probudila…

* * *

Malý chlapec nenese odpovědnost. Jana se o tom mnohokrát přesvědčovala, tehdy i později. Příliš často se od té doby s Bobbym nesetkala, a pokud se setkali, on už mnohé zapomněl; nové zkušenosti vytlačily staré. K vánocům dostal štěně a pak začal chodit do školy. Když uslyšel, že Nepravý strýček zemřel v ústavu, dalo mu práci vzpomenout si, koho tím míní, protože pro menší děti nebyl Nepravý strýček nikdy členem rodiny, nýbrž jenom součástí hry, kterou hrály a vyhrály. Bezejmenná tíseň, která kdysi ovládla rodinu, postupně mizela, až úplně ustala. Nejsilnější, skoro nesnesitelná byla ve dnech těsně po babiččině smrti, ale každý to připisoval otřesu z té hrůzné události. To, že za nějakou dobu ustala, jen potvrdilo jejich domněnku. Bobbyho chladná, omezená logika byla čirou náhodou správná. Drsoul by nehrál poctivě, kdyby do hry uvedl ještě dalšího Nepravého strýčka, a Bobby mu důvěřoval, že dodrží pravidla. Dodržel je, protože byly zákonem, který nemohl porušit.

Drsoul a Nepravý strýček byli spojeni v celek, a ten tvořil nedílnou část jejich cyklu. Teprve tehdy, až by cyklus úspěšně skončil, by bylo možno Nepravého strýčka stáhnout zpět nebo pouto přervat. Do toho okamžiku byl Drsoul bezmocný.

V ústavu pomalu umíral Nepravý strýček hlady. Toho, co mu předkládali, se ani nedotkl. Věděl, co chce, ale nechtěli mu to dát. Hlava a tělo zahynuly společně a v domě, který býval domem babičky Keatonové, opět zavládl klid. Nikdo neví, zda si Bobby na tu událost vůbec někdy vzpomněl. Jednal s dokonalou logikou, omezenou pouze vlastní zkušeností. Dopustí-li se člověk nějaké špatnosti, přijde strážník a sebere ho. A Bobby už měl té hry dost. Jenom jeho bojovnost mu zabránila prostě toho nechat a odejít si hrát jinam. Chtěl vyhrát – a vyhrál.

To, co udělal Bobby, by nebyl udělal žádný dospělý – jenže dítě je něco úplně jiného. Podle norem dospělých není dítě zcela duševně zralé. Jenže podle cest, kterými se Bobbyho mysl ubírala, a podle toho, co udělal a co zamýšlel – byl Bobby také démon.

ROBERT BLOCH

Smrt Roberta Blocha v roce 1994 byla velkou ranou pro žánr hrůzostrašné literatury; Bloch byl spolu s Bradburym posledním významným spisovatelem z těch, jejichž začátky se pojily s kruhem kolem Lovecrafta a s časopisem Weird Tales. Bloch začal stejně jako mnozí jiní s pastišemi na Lovecraftovy povídky. V jedné z nich, The Shambler from the Stars (Šoural z hvězd), dokonce popisuje introvertního podivína z Providence (Lovecraftovo rodiště) v zjevné narážce na svého literárního učitele. Lovecraft hozenou rukavici vrátil s vlastní povídkou The Haunter of the Dark (Obcházející v temnotách), v níž je líčen neblahý osud jistého Roberta Blakea.

Blochovy literární kvality způsobily, že dokázal vystoupit z ghetta horrorových časopisů a uspět i na obecném literárním trhu. Jeho největším úspěchem byl román o sériovém vrahovi Psycho (1959), proslavený stejnojmenným filmovým zpracováním Alfredem Hitchcockem. Po úspěchu Psycho se Bloch odstěhoval do Hollywoodu a psal filmové a televizní scénáře. Z dalších románů jmenujme American Gothic (Americká gotika, 1974) či Strange Eons (Podivné eóny, 1978). Známější je však díky svým povídkám, vydaných v bezpočtu sbírek, například The Opener of the Way (Otevírač cesty, 1945), Pleasant Dreams (Sladké sny, 1960), nebo obsáhlý třísvazkový výbor The Selected Stories of Robert Bloch (Vybrané povídky Roberta Blocha, 1987). Bloch publikoval i povídky žánru science fiction a fantasy. Za povídku Vlak do pekla z roku 1958 získal od SF fanoušků prestižní cenu Hugo.

Jedním z charakteristických rysů Roberta Blocha je černý humor, který projevoval jak ve své tvorbě, tak v osobním životě. Známý je jeho výrok, že přes svůj věk má stále srdce malého chlapce – naložené do lihu na psacím stole. Mnohé z Blochových povídek končí krátkou, nečekanou pointou. Autor často vymyslel nejprve poslední pointovou větu a pak k ní dopsal povídku. Zřejmě to byl také případ jeho nejslavnější povídky S úctou váš Jack Rozparovač z roku 1943, po jejímž úspěchu se začal Bloch plně věnovat psaní. Povídka byla třikrát zpracována pro rozhlasovou dramatizaci a zařazena do mnoha antologií. Bloch nikdy nepochopil, proč právě tato povídka, kterou on sám pokládal za sice vydařenou, ale rutinní, měla ze stovek jeho příběhů takový úspěch. Nám nezbývá než dodat, že mimořádně čtivý, plynulý styl psaní, matematická přesnost, s jakou je zápletka vystavěna, a jemný suchý humor, který vynikne obzvlášť ve světle pointy, autorovy pochyby o tomto textu dostatečně vyvracejí.

Robert Bloch

S ÚCTOU VÁŠ JACK ROZPAROVAČ

Zadíval jsem se na toho čítankového Angličana. On se zadíval na mne.

„Sir Guy Hollis?“ zeptal jsem se.

„Zcela správně. Mám to potěšení mluvit s psychiatrem Johnem Carmodym?“

Přikývl jsem. Očima jsem sklouzl po postavě svého návštěvníka. Byl velký a hubený, měl slámově plavé vlasy a tradiční hustý knírek. Na sobě měl samozřejmě tvídový oblek.

Podezíral jsem ho, že v kapsičce u vesty má schovaný monokl, a byl jsem zvědav, nechal-li v předsíni svůj obligátní svinutý deštník. Především jsem ale byl zvědav, co u čerta asi mohlo sira Guy Hollise z britského velvyslanectví přimět, aby vyhledal zcela neznámého psychiatra tady v Chicagu.

Nebylo mi to stále ještě jasné, ani když se už sir Guy Hollis posadil. Odkašlal si, nervózně se rozhlédl po místnosti a vyklepal si dýmku o boční stěnu mého psacího stolu.

„Pane doktore,“ začal potom spěšně, „slyšel jste už někdy něco o –Jacku Rozparovači?“

„To myslíte toho vraha?“

„Ano, toho. Největšího netvora všech dob. Jeho činy zastínily i kousky samého doktora Crippena a Jacka Péráka. Jack Rozparovac! Rudý Jack!“

„Slyšel jsem už o něm,“ řekl jsem.

„Znáte jeho historii?“

„Přišel jste snad ke mně,“ zabručel jsem nevrle, „abyste si se mnou popovídal o proslulých zločinech minulosti?“

Vrhl na mne zdrcující pohled a zhluboka se nadýchl.

„Tady nejde o povídání,“ vyhrkl zprudka. „Je to otázka života a smrti!“

Do očí se mu vloudil rys šílenství.

V duchu jsem zasténal. Je to možná jeho trik. Poslechnu si ho tedy. My psychiatři jsme konec konců za to placeni, abychom lidi poslouchali.

„No dobrá,“ přikývl jsem. „Tedy spusťte.“

„Londýn 1888,“ začal, a myšlenkami jakoby se ztrácel v minulosti.

„Trvalo to od půle léta až do půle podzimu. Z mlhy, odnikud, z čista jasna se vynořil Jack Rozparovač. S nožem v ruce – stín, který činil celý východ Londýna nejistý.

Obzvláštní zálibu měl pro špinavé uličky ve Whitechapelu a Spitalfieldsu. Nikdo nevěděl, odkud se bere. Ale přinášel smrt. Smrt nožem. Šestkrát prořízl londýnským ženám hrdlo a rozkouskoval jejich těla. Většinou to byly nevěstky a lehké dívky. Sedmého srpna rozsápal první. Když ji našli, měla na těle devětatřicet bodných ran. Byl to brutální vrah. Posledního srpna se musela se životem rozloučit další oběť. Jeho řádění upoutalo pozornost tisku. Obyvatelé slums měli snad ještě větší zájem o jeho osobu.

Kdo je ten neznámý vrah, který očividně žije mezi nimi a v půlnočních hodinách řádí v jejich ulicích? A co nejdůležitějšího: Kdy udeří příště?

Udeřil osmého září. Scotland Yard pracoval na plné obrátky. Pověsti se množily a šířily se zběsilou rychlostí. Lidi neznepokojovaly ani tolik samy vraždy jako spíš brutálnost, s níž byly prováděny.

Vrah ovládal svůj nůž s absolutní dokonalostí. Prořízl vždy nejdřív hrdlo a potom od trupu své mrtvé oběti oddělil určité údy. Oběti i okamžik činu si vyhledával s ďábelskou obezřetností.

Živá duše nic neviděla ani neslyšela. Potom ale klopýtli strážníci na své obchůzce o rozkouskované lidské pozůstatky, které byly novým dílem Jacka Rozparovače.

Kdo to byl? Čím byl? Byl to nějaký šílený chirurg? Nebo řezník? Choromyslný vědec? Blázen uprchlý z ústavu? Degenerovaný šlechtic? Příslušník policie?

Potom se v novinách objevila krátká rýmovačka od neznámého autora:

Nejsem řezník z jatek, ani katův nádeník, žid či negr ni přístavní zauhlovač, nejsem nic jiného než váš milý vrstevník,

Váš uctivě oddaný Jack Rozparovač.

Otištěním této veršovánky se měly poslední události bagatelizovat, ale její účinek na čtenáře byl právě opačný. Lidé se jen ještě víc vyděsili.

A třicátého září prořízl jeho nůž další dvě hrdla.“

Netrpělivě jsem sebou na židli vrtěl a nemohl jsem odolat naléhavému nutkání, abych siru Guyovi jeho mnohomluvnou tirádu zatrhl.

„Velmi zajímavé,“ zahučel jsem, ale domnávám se, že sarkasmus v mém hlase nebylo možno přeslechnout.

Lehce sebou škubl. Potom však odhodlaně ve svém vyprávění pokračoval:

„Pak zavládl v Londýně na chvíli klid. Byl to ale klid před další bouří. Kdy zase ‚rudý Jack‘ udeří? Přešel říjen, aniž se něco stalo. Strach však lidi neopustil. Každý stín v mlze mohl být Jack Rozparovač. Všude a v kterýkoli okamžik mohl číhat na svou oběť. Přišel listopad a s ním ostrý vítr. Londýnské pouliční dívky se‘ třásly. Netřásly se však jen zimou. Vydechly si vždycky s úlevou, když se rozbřesklo příští ráno.

Devátý listopad. Našli ji v jejím pokoji. Ležela velmi klidně a spořádaně v celé délce na podlaze. A vedle trupu byla se stejnou pedantickou pořádkumilovností položena její hlava a srdce. Jack Rozparovač překonal sám sebe.

Když se tato vražda rozhlásila, dostoupila panika vrcholu. Byla to však panika zbytečná. Tisk, policie i obyvatelstvo čekaly ve vrcholné hrůze na další krvavý čin – Jack Rozparovač už ale neudeřil.

Míjely měsíce. Když uplynul rok, strach sice lidi opustil, ale vzpomínka zůstávala. Říkalo se, že Jack se uklidil do Ameriky. Jiní zase s určitostí tvrdili, že spáchal sebevraždu. O Jackovi se mluví a píše dodnes. Jsou tisíce teorií, dohadů, výkladů a pojednání. Přes všechno ale nikdo neví, kdo vlastně Jack Rozparovač byl. Ani proč vraždil. Ani proč vraždit přestal.“

Sir Guy se odmlčel. Očividně čekal na nějaké vyjádření z mé strany.

„Hezky jste tu historii vyprávěl,“ řekl jsem konečně, „i když s jistou citovou zaujatostí.“

„Opatřil jsem si všechny podklady,“ pravil sir Guy Hollis, „a celý materiál jsem pečlivě prostudoval.“

Vstal jsem a dělal, jako bych musel potlačit zívání.

„Vaše historka, sire Guyi, se mi moc líbila. Pokládám za velmi hezké od vás, že jste své služební povinnosti u britského velvyslanectví zanedbal, abyste svými epizodkami pobavil ubohého psychiatra.“

Z koutku očí po mně bleskl pohledem.

„Předpokládám, že byste asi rád věděl, proč mě tahle historie tolik zajímá – nemám pravdu?“ zeptal se hlasem, který zněl trochu chraptivě.

„Ano, to bych opravdu rád věděl. Jak to, že vás to vůbec zajímá?“

„Protože,“ odpověděl sir Guy Hollis pomalu a nechával každé slovo na jazyku rozplynout, „protože teď jsem na stopě Jacka Rozparovače. Jsem přesvědčen, že se zdržuje tady. Tady v Chicagu!“

Klesl jsem na židli.

„Řekněte to ještě jednou,“ koktal jsem.

„Jack Rozparovač žije! Tady v Chicagu! A já ho najdu!“

„Okamžik – okamžik, prosím,“ zvolal jsem. „To přece nemyslíte vážně?“

Nerozesmál se. Netropil si žert.

„Kdy, říkáte, že se ty vraždy děly?“ zeptal jsem se s naléhavým důrazem.

„Od srpna do listopadu 1888.“

„1888? Bezpečně přece můžeme předpokládat, že v době svého vraždění byl Jack Rozparovac dospělý, a proto musí být už dávno mrtvý? Člověče, vždyť i kdyby se byl v roce 1888 teprv narodil, muselo by mu dnes už být přes pětasedmdesát!“

Rty sira Guye Hollise se zkroutily do pohrdavého posměšku: „Mu? Nemohli bychom zrovna tak dobře říci ‚jí‘? Jack Rozparovač přece taky mohla být žena – nebo ne? Mohlo to také být víc osob…“

„Udělal jste dobře, sire Guyi,“ řekl jsem mírně, „že jste přišel ke mně. Není nejmenší pochyby, že potřebujete pomoc psychiatra.“

„Kdo ví… Máte dojem, pane doktore, že jsem pomatený?“

Zadíval jsem se na něho a pokrčil jsem rameny. Přímá otázka si však žádala přímou odpověď:

„Upřímně řečeno – ne.“

„Pak vám tedy smím snad vysvětlit, proč se domnívám, že Jack Rozparovač dosud žije…“

„Prosím.“

„Obírám se tím případem už třicet let. Vyhledal jsem všechna místa činu. Informoval jsem se u všech příslušných úřadů a mluvil jsem s přáteli a známými ubohých dívek, které byly zavražděny.

Zburcoval a propátral jsem celé okolí. Materiál, který jsem o Jacku Rozparovači snesl dohromady, je podle všeho kompletní. Žádná teorie nebyla tak bláznivá, abych se jí nezabýval.

Je jasné, že jsem si z toho o případu učinil vlastní obraz. Ale žádný strach – nebudu vás svými teoriemi a závěry nudit. Nehledě k případu Jacka Rozparovače, zajímá mě každý nevyjasněný zločin, každá nevyjasněná vražda. Nazývejte to u mne třeba koníčkem nebo vrtochem – ale buď jak buď, už dlouhá léta se zabývám kriminologií. Mohl bych vám ukázat svou sbírku novinových výstřižků. Pocházejí z největších měst světa. Ze Šanghaje, Kalkaty, San Franciska, Paříže, Berlína, Madridu, Káhiry, Milána – jen abych jmenoval některá. Mnoho nevyjasněných vražd má jeden společný rys – pokud byly obětí ženy, byly nalezeny s proříznutým hrdlem. Tělo bylo ukrutně znetvořeno.

Intenzívně jsem tuto krvavou stopu sledoval. Vedla z New Yorku na západ, napříč přes celou pevninu. Potom k Tichému oceánu a odtamtud do Afriky. Za první světové války se v Evropě ztratila, potom se vynořila v Jižní Americe a v roce 1930 znovu vedla do Spojených států. A tady ji lze dál sledovat až do dnešního dne. V celku to je sedmdesát osm vražd. Každý školený kriminolog by je musel pokládat za dílo Jacka Rozparovače.

Pamatujete se na ty otřesné historky z Clevelandu, které nedávno proběhly tiskem? Podle nichž se nacházelo jedno ženské torzo po druhém? Byla to strašlivá série vražd. Po ní teď následovaly dvě vraždy tady v Chicagu. A všechny prozrazovaly stejnou techniku. Má to snad být náhoda? Věřte mi – všechny tyhle vraždy spadají na konto Jacka Rozparovače!“

„Dokonalá teorie, nemá mezeru,“ prohodil jsem. „Nechci o vašich důkazech a závěrech pochybovat, protože kriminolog jste vy, kdežto já jen psychiatr. Ale přece jen ještě něco zbývá, co mi musíte vysvětlit. Pouhá maličkost – ale ani tu by neměl člověk pouštět ze zřetele…“

„A to?“ zeptal se sir Guy.

„Jak mohl tyhle zločiny spáchat člověk, kterému je, řekněme, pětadevadesát let? Vyjdeme-li totiž z toho, že Jacku Rozparovači bylo v roce 1888 dvacet, muselo by mu dnes být dobrých pětadevadesát.“

Sir Guy Hollis mlčel.

No vida, pomyslil jsem si, tím bychom ho tedy měli…

Ale chyba lávky!

„Dejme tomu, že třeba vůbec nezestárl,“ zašeptal sir Guy.

„Jak mám rozumět zase tomuhle?“ opáčil jsem.

„Nedovedete si představit, že Jack Rozparovač nezestárl? Nedovedete si představit, že je ještě dnes pořád mladý?“

„Proč ne,“ vzdychl jsem si, „na okamžik si to představím. Potom ale zavolám sestru a dám vám nasadit svěrací kazajku.“

„Myslím to docela vážně,“ řekl sir Guy rozhodným tónem.

Přikývl jsem. „Všichni to myslí docela vážně. To je právě ta bída. Všichni jsou přesvědčeni, že slyší hlasy a vidí přízraky. Ale všichni –bez výjimky – patří do ústavu.“

To bylo ode mne hrozné, ale neminulo se to účinkem.

Zvedl se a pevně se na mne zadíval. „Vím sám, že to je bláznivá teorie,“ řekl. „Ale nezapomínejte, že všechny teorie o Jacku Rozparovači jsou bláznivé. Všechna odůvodnění, proč to musel být lékař nebo šílenec nebo žena, jsou chatrná a děravá. Proč by tedy moje teorie měla být méně věrohodná než ostatní?“

Pokrčil jsem rameny. „Docela jednoduše proto, že lidé stárnou,“ odpověděl jsem. „Stárnou i lékaři, šílenci a ženy.“

„A co mágové?“

„Mágové?“

„Ano, mágové. Nebo čarodějníci, jestli se vám to líbí víc, nebo tvorové, kteří ovládají černou magii.“

„Kam tím směřujete?“

„V souvislosti s těmi vraždami jsem se také zevrubně zabýval studiem dat, kdy byly spáchány.

Přitom jsem zjistil, že jejich cyklus se řídí určitým rytmem – rytmem dní, který zákonitě souvisí se vzájemnou polohou Slunce, Měsíce a souhvězdí v naší nebeské soustavě. Dospěl jsem k přesvědčení, že ty vraždy mají astrologický význam.“

Ten člověk byl opravdu blázen. O tom nemohlo být nejmenší pochyby. Přesto jsem ho poslouchal dál.

„Předpokládejme třeba, že Jack Rozparovač nevraždil jen proto, že mu zabíjení dělalo radost. Možná že chtěl – přinést oběť…“

„Jakou oběť?“

Sir Guy pokrčil rameny. „Říká se, že temné mocnosti prokáží přízeň tomu, kdo jim přinese krvavou oběť. A když se ta oběť přinese v pravý čas – a při vzájemné konstelaci Měsíce a hvězd – a se správným ceremonielem, poskytnou černá božstva člověku milost mládí. Věčného mládí.“

„To je přece pitomost!“

„Ne. To vysvětluje fenomén Jacka Rozparovače!“

Vstal jsem. „To je bezesporu nejzajímavější teorie, jakou jsem kdy slyšel,“ řekl jsem. „Můžete mi ale vysvětlit, sire Guyi, proč jste přišel ke mně a tuhle historii mi vyprávíte? Nejsem kompetentní autorita na černou magii ani kriminolog. Jsem prostě praktický psychiatr. Nevím, co bych pro vás mohl udělat…“

Sir Guy se lehce zasmál.

„Váš zájem jsem ale vzbudil, nemám pravdu?“

„To jistě – ano – ale…“

„Chtěl jsem se napřed ujistit, máte-li zájem, než vám vyložím svůj plán.“

„No – a co máte tedy na mysli?“

Sir Guy se na mě dlouze zadíval, dříve než slavnostně pronesl: „Pane doktore – vy a já Jacka Rozparovače dopadneme.“

Tak se celý tenhle případ dostal do pohybu.

Pokládal jsem za nutné tento první rozhovor se sirem Guyem Hollisem reprodukovat do všech podrobností. I když možná ledaco připadalo čtenáři nudné, přesto moje zevrubné vylíčení přispívá k tomu, že si může udělat přesný obraz o charakteru i názorech sira Guye. A se zřetelem na další události…

To ale pozná čtenář sám.

Plán sira Guye byl velmi prostý. Přesně vzato to vlastně nebyl vůbec žádný přesně vytyčený plán.

Byl to spíš pouhý zbůhdarmý pokus.

„Vím, s jakými lidmi se stýkáte,“ řekl. „Přesně jsem se napřed informoval, a proto jsem přišel k vám. Věřím, že jste pro mé účely právě ten vhodný člověk. Okruh vašich známých se skládá ze spisovatelů, malířů a básníků, slovem, z takzvaných intelektuálů. Ze stoprocentních bohémů.

Vedlo by to příliš daleko, abych vám to vysvětloval, ale mám své důvody, abych předpokládal, že Jack Rozparovač patří k této společenské vrstvě. Rozhodl se hrát roli excentrika. Mám prostě dojem – budu-li se k vám smět připojit a vy mě mezi ty lidi uvedete – že bych mohl narazit na osobu, kterou hledám.“

„Budiž, nic proti tomu nemám,“ řekl jsem. „Jak ale chcete Jacka Rozparovače mezi nimi vyslídit? Sám jste přece říkal, že to může být kdokoli. A nemáte ani tušení, jak vypadá. Může být mladý nebo starý. Může mít jakékoli povolání. Je to možná bohatý člověk, možná chudý – žebrák, zloděj, lékař, advokát – jak ho chcete poznat?“

„To se teprve ukáže.“ Sir Guy si zhluboka vzdychl. „Ale rozhodně ho musím najít, buď jak buď. A to hned.“

„Nač ten spěch?“

Sir Guy si opět vzdychl. „Protože pozítří zase spáchá novou vraždu.“

„Jste si tím jist?“

„Je to právě tak jisté jako konstelace hvězd, jaká se za dva dny objeví na obloze. Už jsem vám přece říkal, že všechny ty vraždy souhlasí s určitým astrologickým cyklem. Pro laika je to složitá metoda, ale když se tím někdo obírá celá léta jako já, nakonec tomu přijde na kloub.

A je-li správná moje domněnka, že přináší krvavé oběti, aby si stále obnovoval své mládí, pak prostě musí do dvou dnů někoho zabít. Proto ho musíme nějak najít dřív.“

„A jak si představujete mou pomoc?“

„Voďte mě po městě. Berte mě s sebou do všech společností. Představujte mě svým přátelům a známým.“

„Kde ale mám začít? Až na to, že si libují ve výstřednosti, jsou mí přátelé docela normální občané.“

„Totéž platí pro Jacka Rozparovaěe. Je to docela normální občan –s výjimkou určitých nocí…“ Do očí sira Guye se opět vloudil nepřítomný pohled. „Tehdy se promění v bezmezného, chorobně založeného netvora, který se plíží se svým nožem ulicemi, aby za určité konstelace hvězd obětoval lidský život.“

„No dobře, dobře,“ řekl jsem mu na to spěšně. „Můžete jít dnes večer se mnou, sire Guyi. Stejně bych byl šel někam do společnosti. Po všem, co jsem dnes odpoledne musel od vás vyslechnout, cítím naléhavou potřebu obrátit do sebe pár skleniček.“

Po krátké úvaze jsem se rozhodl pro ateliér Lestera Bastona.

Zatímco s námi výtah frčel do podkroví, pokládal jsem za užitečné sira Guye varovat.

„Baston je blouznivý fantasta,“ řekl jsem důrazně. „A jeho hosté se od něho moc neliší. Člověk nikdy neví, co jim najednou vjede do hlavy.“

Pokrčil jsem rameny. „Sám jste to tak chtěl, sire Guyi, ale musíte být připraven na všechno.“

„To taky jsem,“ odpověděl sir Guy se smrtelně vážnou tváří. Hmátl do kapsy u kalhot a vytáhl revolver.

Zalapal jsem po vzduchu. „Co k čertu…“ začal jsem.

„Vidíte, že jsem opravdu připraven na všechno,“ a v pousmání sira Guye nebylo ani špetky humoru.

„Ale proboha, člověče, přece se nemůžete ve společnosti motat s nabitým revolverem v kapse!“

„Buďte bez starosti! Neprovedu žádnou hloupost!“

Hryzal jsem se do spodního rtu. Tohohle sira Guye Hollise opravdu nebylo možno označit za normálního bližního.

Když jsme vystoupili z výtahu a zamířili ke dveřím Bastonova příbytku, rychle jsem ještě na sira Guye mrkl.

„Mimochodem,“ zašeptal jsem, „jak vlastně chcete, abych vás představil? Mám těm tam,“ ukázal jsem palcem na dveře, „říci, kdo jste a co hledáte?“

„To je mi jedno,“ odpověděl, „ale pravděpodobně bude nejmoudřejší, když jim řeknete pravdu.“

„Nezvětřil by pak Rozparovač nebezpečí, kdyby tam nějakým zázrakem opravdu byl či byla, a nestáhl by se úplně do své ulity?“

„Spíš myslím, že dotyčná osoba při poznámce, že pátrám po Jacku Rozparovači, upadne do takového zmatku, že se nějakým posunkem prozradí.“ Sir Guy se zadumaně zahleděl před sebe.

„Sám byste mohl být docela dobrý psychiatr,“ prohodil jsem se smíchem. „Vaše myšlenka není špatná. Ale musím vás ve vší vážnosti varovat. Snadno by se to mohlo ostře vyhrotit. Pamatujte, že před sebou budete mít společnost samých divochů.“

Sir Guy se jen pousmál.

„Jsem připraven,“ prohlásil. „Vypracoval jsem si malý bitevní plán. Děkuji vám, že jste mě varoval – ale rád bych varoval také vás. Ať udělám cokoliv, nedejte se ničím vyvést z rovnováhy!“

Z toho může být rozkošná mela, pomyslil jsem si, ale neřekl jsem slovo. Pouze jsem přikývl a zazvonil.

Baston rozhodil dveře a vrávoral nám v ústrety. Oči měl červené jako třešně ve svém koktailu. Povážlivě se zapotácel, když sjel pohledem z mé buřinky na knírek sira Guye.

„Aha,“ blábolil, „vaše důstojnost si dnes s sebou přivedla mrože…“

Představil jsem sira Guye.

Baston se bil do prsou a hluboce se ukláněl: „Buďte srdečně vítán! Ký lesk pro mou chalupu…“ Širokým mávnutím ruky nás vyzval, abychom vstoupili. Postrčil nás do svého bláznivě zařízeného obývacího pokoje.

Díval jsem se na početnou společnost, neúnavně se hemžící v cigaretovém kouři.

Hodina, a proto i nálada, byla už velmi pokročilá.

Nebylo ruky, aby nedržela sklenici, a každým obličejem prosvěcoval horečný ruměnec. V jednom koutě pokoje mlátil kdosi divoce do piána, ale melodii písně „Mám tě rád, nezapomínej“ přehlušovaly sprosté výkřiky karbaníků v druhém koutě.

Sir Guy bloudil pohledem od jednoho k druhému. Viděl, jak lyrická básnířka LaVerne Gonnisterová udělala Hymie Kralikovi na oku modřinu.

Viděl, jak se Hymie Kralik vzápětí svalil na podlahu a jak mu Dick Pool, který si chtěl přinést novou skleničku, nedopatřením šlápl na žaludek.

Slyšel, jak herečka Naďa Vilinoffová říká Johnymu Odcuttovi, že jeho tetování je poslední výkřik módy, a pozoroval, jak žena Johnyho Odcutta zalézá s Barclayem Meltonem pod stůl.

Jistě by byl mohl ve svých zoologických pozorováních pokračovat ještě dlouho, nebýt toho, že se Lester Baston najednou uprostřed pokoje vztyčil a zjednal si sluch tím, že popadl vázu a roztřískl ji o podlahu.

„Máme dnes ve svém středu vznešené hosty,“ zahulákal a máchl svou poloplnou sklenkou směrem k nám. „Jednoho faráře a jednoho mrože. Ten mrož je sir Guy Hollis, baron nebo nějaké podobné zvíře z britské ambasády. Ta důstojnost, jak všichni víme, je náš milovaný John Carmody, slavný vysvoboditel od všech našich sexuálních potíží.“

Dovrávoral k siru Guyovi, popadl ho za rameno a dotáhl doprostřed pokoje. Na okamžik jsem si myslil, že si sir Guy takové zacházení nenechá líbit, ale letmý pohled, jímž po mně mrkl, mě přesvědčil, že je odhodlán výt s vlky.

„U nás máme mrav,“ krákoral Baston, „že každého nového hosta podrobíme křížovému výslechu. Při našich obřadných schůzkách přikládáme téhle malé formalitě velkou cenu. Jste ochoten, sire Guyi Hollisi, odpovídat na otázky?“

Sir Guy se ušklíbl a přikývl.

„Tak je to správné,“ zachrochtal Baston. „Přátelé, tady vám předávám tohohle balíka z Velké Británie ke křížovému výslechu.“

Smečka se rozvřeštěla a zasypávala sira Guye otázkami. Nechtěl jsem si nechat nic ujít, ale v tom okamžiku mě objevila Lydia Darová a něžným nátlakem mě vytáhla na chodbu. Tam mě zapředla do jednoho ze svých oblíbených hovorů na motto: Miláčku, dlouhé dny už čekám, že mi brnkneš.

Když se konečně ode mne odvinula a vrátila se do pokoje, byla už hra na otázky a odpovědi v plném proudu. Podle toho, jak se smečka chovala, jsem mohl soudit, že se sir Guy přeladil přesně na její vlnovou délku.

Potom ale vyrukoval Baston s otázkou, která dala hlučné hře netušený obrat.

„A co – jestli si smím tu otázku dovolit – vás dnes přivádí do našeho středu? Jakému poslání máme za vaši ctěnou přítomnost děkovat?“

„Pátrám po Jacku Rozparovači.“

Snad všichni byli právě tak užaslí jako já dnes odpoledne. Díval jsem se přemítavě z jednoho na druhého.

LaVerne Gonnisterová. Hymie Kralik. Nevinní. Dick Pool. Naďa Vilinoffová. Johny Odcutt a jeho žena. Barclay Melton. Lydia Darová. Jeden byl nevinnější než druhý.

Proč se ale Dick Pool uculuje tak nucené? A co má znamenat ten plachý, a přesto sebevědomý úsměv v obličeji Barclaye Meltona?

Ujišťuji však čtenáře, že to všechno bylo úplně absurdní. Jen jsem ty lidi najednou viděl v jiném světle. Možná, že jsem si je prvně v životě opravdu důkladně prohlížel. Co jsem věděl o jejich životě? V podstatě vůbec nic. Znal jsem je jen z večírků; ale ani pro ně se neskládal život jen z večírků…

Kolik jich možná vede dvojí život? Kolik jich má možná příčinu, aby něco skrývali?

Kdo z nich možná uctívá Hekaté a přináší té bohyni Měsíce krvavé oběti?

I sám Laster Baston by mohl vést dvojí život. Na kratičký okamžik jsme všichni propadli stejnému rozpoložení. Každý měl ve svém pohledu tisíce nevyslovených otázek.

Sir Guy si byl plně vědom situace, kterou vyvolal, a zjevně v ní nacházel zalíbení.

Byl bych dal hodně za to, kdybych byl věděl, co na siru Guyovi opravdu je. Jeho utkvělá představa o Jacku Rozparovači přece musela mít nějaký podklad. Snad také on má nějaké tajemství, které musí skrývat…

Z toho prazvláštního rozpoložení nás nakonec vytrhl Baston. Plácl siru Guyovi silně na rameno a jednou rukou ho objal. Potom nasadil ke vzletné řeči:

„Přátelé, dejte si říci, že mrož vůbec nežertuje. Náš bratránek z Velké Británie je opravdu na stopě Jacku Rozparovači, opředenému tolikerým tajemstvím. Myslím totiž, že jste všichni už o Jacku Rozparovači slyšeli. Jestli se dobře pamatuju, byl to svého času opravdu vyhlášený hrdlořez…“

Uchichtl se a potom pokračoval: „Z nějakého důvodu si náš mrož tady mysli, že Jack Rozparovač dodnes žije a v tyhle dny se se svým stopařským tesákem plouží chicagskými ulicemi. Abych byl přesný,“ zde se Baston významně odmlčel a pak skoro divadelním šeptem vyrazil, „abych byl přesný, má důvody k domněnce, že se Jack Rozparovač dnes zdržuje tady – v našem středu!“

Očekávaný kdákavý chichot hostí se dostavil. Baston se podíval významně na Lydii Darovou. Potom na ni ukázal prstem a s úsměškem řekl: „Vůbec nemáš proč se tak hlasitě smát. Nevíš snad, že Jack Rozparovač může ve skutečnosti být také žena? Taková nějaká Mary Rozparovačka?“

„Má to znamenat, že je opravdu někdo z nás podezřelý?“ vyvřískla LaVerne Gonnisterová a přihlouple se zazubila na sira Guye. „Copak to už není celá věčnost, co tenhle Jack Rozparovač zmizel? Nebylo to někdy tak roku 1888?“

„Ha!“ zaburácel Baston. „Jak to přijde, slečinko, že se v tom tak dobře vyznáš? To je mi moc podezřelé! Dejte si na ni pozor, sire Guyi – třeba už není dávno tak mladá, jak se zdá. Tyhle básnířky mají většinou temnou minulost!“

Napětí už zmizelo; prazvláštní nálada se už rozplynula. Všechno se zvrhlo v bláznivý společenský žert.

Pianista začal znovu třískat do klavíru, LaVerne Gonnisterová dloubla Johnyho Odccuta do žeber a Lydia Darová si dala od Barclaye Meltona namíchat nový koktail.

Lester Baston sundal ruku z ramen sira Guyie a spustil ji. Při tom pohybu zavadil náhodou o tvrdý předmět v kapse sira Guye.

„Víte co, přátelé?“ rozkřikl se. „Náš mrož má u sebe bouchačku!“

Dříve než tomu mohl sir Guy zabránit, hmátl mu Baston do kapsy a vytáhl pistoli na světlo.

Přátelé blázniví neblázniví, měl jsem prostě pocit, že to celé začíná rozhodně zacházet příliš daleko. Když se ale sir Guy právě v tom okamžiku na mě letmo podíval, vzpomněl jsem si na jeho slova, že se nesmím nechat ničím vyvést z rovnováhy.

Proto jsem se také do toho nemíchal, když se teď Baston vytasil se ztřeštěným nápadem, vskutku hodným opilého kořalečníka.

„Dáme našemu příteli mrožovi spravedlivou šanci,“ rozhulákal se. „Sira Guye neodradila při jeho misi ani daleká cesta z Anglie až do našeho kroužku. Protože nikdo z vás není zjevně ochoten se přiznat, chtěl bych navrhnout, abychom našemu příteli poskytli možnost, aby si pravdu zjistil sám – šanci, při které ovšem jde o všechno nebo o nic.“

„Báječný nápad,“ zachrochtal Johny Odcutt. „Nemohl by ses ale vymáčnout jasněji?“

„Zhasnu na minutu světlo. Sir Guy ať si s revolverem zůstane stát tady na místě. Jestli je někdo v tomhle pokoji opravdu Jack Rozparovač, může se buďto elegantně vypařit, nebo prostě popadnout příležitost za pačesy a – už jo, svého pronásledovatele navždy umlčet. Je to spravedlivý návrh?“

Byl to návrh snad ještě šílenější, než se v prvním okamžiku zdál, ale odpovídal přesně mentalitě přítomných. Všechny protesty sira Guye zanikaly v hlaholivé vřavě hlasů. A dříve než jsem mohl předstoupit, abych řekl pár vhodných slov, stál už Lester Baston u vypínače.

„A ať se mi nikdo nehne z místa!“ varoval se strojenou vážností. „Celou minutu zůstanete potmě. Snad nám za to bude aspoň vrah vděčný. Volte si partnery, milé dámy a pánové.“

Světlo zhaslo.

Kdesi se někdo uchichtl.

Slyšel jsem ve tmě kroky.

Nějaký mužský hlas něco zabrumlal.

Po obličeji mi přejela něčí ruka.

Moje náramkové hodinky tikaly až provokativně hlasitě. Něco bylo ale ještě hlasitější – a to byl tlukot mého srdce.

Bylo to absurdní. Stál jsem tu ve tmě uprostřed hloučku podnapilých bláznů. Přesto ale jako by se přítomných zmocňovalo nějaké temné tušení – temnotu prostupovala netušená hrůza.

Jack Rozparovač si pro své útoky volívá takovouhle temnotu. A Jack Rozparovač má nůž.

Jack Rozparovač je chorobně založený, má chorou mysl. Jeho činy dokazují jeho šílenství. Jack Rozparovač je však mrtev. Podle lidského měřítka se muselo jeho tělo již před mnoha, přemnoha lety obrátit v prach.

Lidská logika a rozum nás ale nechávají na holičkách, když nám na vědomí plnou silou dolehne okolní tma; když tušíme, co všechno může tma v sobě skrývat. Když z tváří spadnou všechny masky a do srdce se vplouží myšlenky a úmysly, které jsou tak temné jako sama ta tma…

Sir Guy vykřikl.

Po výkřiku zaduněl temný úder.

Když Lester Baston zapnul světlo, všichni vykřikli.

Uprostřed pokoje ležel na podlaze sir Guy Hollister jak široký tak dlouhý. V ruce dosud pevně svíral revolver.

Díval jsem se z jednoho na druhého a žasl jsem, jak rozdílná dovede být mimika člověka, když hledí vstříc strašlivé události.

Nepohřešoval jsem z celého kroužku ani jedinpu tvář. Nikdo neutekl. A sir Guy Hollis ležel na podlaze…

LaVerne Gonnisterová bědovala a schovávala si obličej do dlaní.

„To by tedy bylo!“

Sir Guy Hollister vyskočil na nohy a zasmál se.

„To byl malý pokus, milí přátelé. Kdyby byl Jack Rozparovač býval mezi vámi a myslel si, že jsem byl zavražděn, byl by se jistě nějak prozradil, jakmile se rozsvítilo světlo. Jsem teď přesvědčen, že jste všichni do jednoho tady nevinní. Dovolil jsem si jen malý žertík, milí přátelé.“

Baston zevloval na sira Guye. Ani ostatní se nedívali zrovna duchaplně.

„Co říkáte, Johne, půjdeme?“ obrátil se sir Guy na mne. „Je už myslím dost pozdě.“

Když jsme odcházeli, neřekl nikdo slovo.

Neumím si představit, že by se ta společnost byla ten večer ještě nějak moc rozveselila.

Pro příští večer jsem si se sirem Guyem smluvil schůzku na rohu jedné ulice v Jižním Halstedu.

Po událostech minulého večera jsem byl už připraven skoro na všechno. Sir Guy stál v temných dveřích domu, tiskl se do koutka a už mě čekal.

„Hu!“ vyrazil jsem a prudce jsem k němu přiskočil.

Zasmál se. Rychlý pohyb jeho ruky mi ale prozradil, že instinktivně sáhl po zbrani.

„Teď se tedy do toho pustíme, abychom ten přízrak vyslídili, že?“ zeptal jsem se a tiše jsem se zasmál.

„Ano,“ přikývl. „Jsem vám velice vděčný, že jste na můj návrh přistoupil a moc se nevyptával. To mi dokazuje, že máte k mému počínání důvěru.“ Vzal mě za rameno a táhl mě na ulici. Pomalu jsme kráčeli po chodníku.

„Je dnes hodně mlhavo, Johne,“ prohodil po chvíli sir Guy víc pro sebe. „Jako v Londýně…“ Přikývl jsem.

„Na listopad je už taky povážlivá zima,“ dodal. Opět jsem přikývl a mechanicky jsem si u pláště vyhrnul límec.

„Prazvláštní,“ huhlal sir Guy přemítavě. „Listopad a londýnská mlha. Čas a scéna Rozparovačových vražd!“

V temnotě jsem se na něj zazubil. „Smím vás ale upozornit, že tady jsme v Chicagu a ne v Londýně? Mimoto není listopad 1888.“

Sir Guy opětoval můj neveselý úsměv. „Necítím se tady tak docela bezpečně,“ řekl tiše. „Jen se kolem sebe trochu rozhlédněte. Ulice jsou zrovna tak úzké a klikaté a špinavé jako v našem East Endu. A docela určitě jsou pětasedmdesát let staré, ne-li starší.“

„Jenže nejsme v East Endu, ale v černošské čtvrti na Jižní Clark

Street,“ připomněl jsem suše. „A proč jste mě zavlékl do téhle bohem opuštěné končiny, to mi pořád ještě není jasné.“

„Je to moje utkvělá myšlenka,“ připustil sir Guy. „Nebo jestli chcete, říkejte tomu předtucha, Johne. Chtěl bych tuhle končinu tady trošku proslídit. Ulice se tady podobají jako vejce vejci těm, v jakých se potloukal a vraždil Jack Rozparovač. Proto věřím, že ho tady najdeme. Štítí se světla. Číhá na své oběti ve tmě.“

„Máte proto u sebe zase ten revolver?“ Moje otázka měla vyznít sarkasticky, ale nebylo možno přeslechnout mou nervozitu. Celé jeho povídání, jeho posedlost vlastní verzí Rozparovačova příběhu mi šly na nervy víc, než jsem si byl ochoten přiznat.

„Možná, že nám zbraň ještě přijde vhod,“ řekl sir Guy vážným hlasem. „Dnes je přece noc, ve které prostě vraždit musí.“

Toulali jsme se mlhavými, vymřelými ulicemi. Co chvíli probleskla nad nějakou ponurou putykou slabá lucerna. Jinak vládla všude jen tma a stín.

Prodírali jsme se mlčky a úporně hustou mlhou jako dva červíčci provrtávající se rubášem.

Když mě napadlo toto přirovnání, škublo to se mnou.

To okolí a celá nálada začaly pomalu působit i na mne. Jestli se neseberu, bude mi brzo zrovna tak přeskakovat jako siru Guyovi. Netrpělivě jsem ho zatahal za rukáv. „Vidíte přece sám, že v těchhle ulicích není živá lidská duše,“ řekl jsem.

„Jen čekejte. Musí přijít, protože ho to sem prostě žene. Stavím na tom, že ho tyto ulice magicky přitahují. Kdykoli vyřídil nějakou svou oběť, stalo se to vždycky ve slumech. Jeho záliba pro špínu je jednou z jeho velkých slabin. Mimo to se ženy, které si pro své obětování nejraději volí, lehčeji najdou právě v pajzlech a putykách zbídačených čtvrtí.“

Ušklíbl jsem se. „Co kdybychom do některého toho pajzlu nebo putyky zašli?“ navrhl jsem. „Je mi zima a nutně se potřebuju zevnitř zahřát. Tahle zatracená mlha do člověka leze, že je skrz naskrz prokřehlý. Vy Angličani to dovedete snášet statečněji, ale mně je teplý smrádek milejší než studený ozón.“

Po pár set krocích nám bílým oblakem mlhy zablikalo v ústrety slabé modré světýlko. Když jsme se k němu přiblížili, vyloupla se z něho nahá žárovka, klátící se volně nad vchodem do jakési putyky.

„Pokus nemůže uškodit,“ prohodil jsem. „Málem mi už zimou drkotají zuby.“

„Jděte laskavě první,“ řekl sir Guy a klusal pomalu za mnou. Přede dveřmi jsem se na okamžik zastavil. „Na co čekáme?“ zeptal se důrazně sir Guy.

„Chci to nejdřív uvnitř jen krátce omrknout,“ vysvětlil jsem mu.

„V téhle temné končině nemůže člověk nikdy vědět, do čeho leze, sire Guyi. Nemám nejmenší chuť zaplést se do nějaké hádky. V těchhle černošských putykách bývají někdy proti bílým hostům trochu zaujatí.“

„Je dobré podobné věci vědět,“ zahučel sir Guy.

Podíval jsem se přes sklo dveří dovnitř. „Zdá se to tam prázdné,“ prohodil jsem přes rameno k siru Guyovi, „zkusíme to.“

Vešli jsme do ponurého, špinavého a zapáchajícího lokálu. Nad pultem blikalo slabé světlo, jehož záře se nedokázala prodrat do všech černých koutů.

Za pultem se klátil obrovský černoch, učiněný kolos s vystrčenou bradou a tělem jako gorila. Nehnul se z místa, ale viděl jsem, že si nás všiml a že nás pohledem odhaduje, co jsme zač.

„Brý večer,“ pozdravil jsem.

Zjevně nebyl se svým úsudkem o nás ještě hotov, protože si dal s odpovědí na čas. Potom se mu ale ústa roztáhla a široce se zazubil:

„Brej večír, pánové. Čím smím posloužit.?“

„Džin,“ řekl jsem. „Dvakrát džin. Je studená noc.“

„To je, pane.“

Nalil nám, zaplatil jsem a odnesl jsem skleničky do jednoho výklenku. Jedním lokem jsme je vyprázdnili. Alkohol nám teple promyl hrdlo. Potom jsem šel k pultu a koupil celou láhev. Zatímco jsme si pak se sirem Guyem nalévali sami, dřepl si obrovský černoch za pultem na židli a tloukl špačky. Napůl otevřené bdělé oko nás ale mělo neustále na mušce.

Hodiny nad pultem tikaly. Slyšeli jsme, jak venku hvízdá vítr. Rychle mu přibývalo na síle a trhal hustý oblak mlhy na chuchvalce. Siru Guyovi a mně ale nemohl nijak vadit. Seděli jsme schováni ve svém teplém výklenku a popíjeli džin.

Alkohol rozvázal siru Guyovi jazyk. Ustavičně mluvil.

Nejdřív mi znova vyprávěl všechno to, co jsem už bezmála znal nazpaměť. Vyprávěl to tak podrobně, jako bych o tom nebyl v životě ještě vůbec slyšel.

Takoví už jsou všichni ubožáci, posedlí nějakou myšlenkou.

Trpělivě jsem ho poslouchal. Nalil jsem mu ještě jeden džin. A ještě jeden.

Jeho řečnění pořád nebralo konce. Právě naopak, čím dál víc ten námět rozváděl. Zdlouha a zeširoka vykládal o rituálních vraždách a o nepřirozeném prodlužování života. A samozřejmě nepřetržitě opakoval, že je pevně přesvědčen, že se Jack Rozparovač dnes v noci potlouká po těchto ulicích.

Bylo by bývalo lépe, kdybych ho nebyl ještě víc povzbuzoval, ale za nic jsem si to nemohl odpustit.

„Je to všechno moc krásné a hezké,“ řekl jsem a nemohl zabránit, aby můj hlas nezněl trochu netrpělivě, „Když totiž přijmeme vaši teorii za správnou, což ovšem znamená, že musíme nechat stranou všechen lidský rozum. Ale předpokládejme, že máte vskutku pravdu. Potom je tedy Jack Rozparovač člověk, který objevil, že si krvavými obětmi může prodlužovat život. Potom cestuje – jak jste přesvědčen – světovými dějinami sem a tam a toho času se s vražednými úmysly zdržuje právě tady v Chicagu. Jinými slovy, předpokládejme tedy, že vaše teorie ve všech bodech souhlasí se skutečností… A dál?“

„Co, a dál?“ opáčil sir Guy.

„Právě jen to: A dál?“ odpověděl jsem. „Kdyby to všechno mělo být pravda, musel by to člověk prokázat. To těžko může, když sedí v ukoptěné putyce a má před sebou láhev džinu. Šance, že se Jack Rozparovač přijde ohřát taky sem a že ho potom můžete předat policii, je strašně malá. Při té představě mě napadá, že vlastně nemám sebeslabší potuchu, co byste s ním udělal, kdybyste ho opravdu našel.“

Sir Guy dopil skleničku.

„Nejdřív bych tu krvežíznivou bestii zadržel,“ vyhrkl prudce. „Potom bych ho spolu se všemi listinami a důkazy, které jsem během dlouhých let sesbíral, předal policii. Vydal jsem na všechno to pátrání celé jmění. Věřte mi, celé jmění! Jsem pevně přesvědčen, že jeho zatčením by se vysvětlily stovky nevyjasněných zločinů. Uvěřte mi konečně, že dodnes ještě po světě volně běhá šílený netvor – bezmezný netvor, který bohyni Měsíce Hekaté přináší lidské krvavé oběti!“

In vino veritas? Nebo prostě vypil příliš mnoho džinu? Mně to bylo jedno. Nalil jsem mu další skleničku a přemítal o tom, co si s ním mám počít. Jedno bylo jisté: sir Guy Hollister byl na mol opilý.

Zatímco jsem tak přemýšlel, zeptal jsem se ho ještě: „Jedno mi musíte ještě vysvětlit. Proč vlastně věříte, že vám Jack Rozparovač vběhne do cesty?“

„Vběhne! Vím to!“ zašeptal sir Guy. „Zabývám se vědeckým psychologickým výzkumem.“

Byl možná opravdu vědecký psycholog. V tom okamžiku ale nebyl nic víc něž dojemně sentimentální opilec, jemuž se tváře čím dál víc propadaly. Vypadal velmi staře.

Začalo mě to dopalovat, v nitru jsem zuřil. Pomalu mi začala celá historie definitivně lézt krkem.

Seděli jsme tam tak už hodinu a já musel senilnímu, ukecanému pitomci dělat nemocniční ošetřovatelku. A to ještě ke všemu přesto, že vůbec nebyl mým řádným pacientem!

„To už stačí,“ řekl jsem a natáhl jsem ruku, když sir Guy znovu sáhl po láhvi. „Pámbuví, už jste vypil dost. Místo toho bych vám chtěl navrhnout něco jiného. Měli bychom si objednat taxi a zmizet odsud. Je už pozdě a vůbec to na to nevypadá, že by se náš neznámý přítelíček ještě ukázal. A ráno bych na vašem místě všechny ty dokumenty a papíry odevzdal kriminálce FBI. Jestli se vám o své myšlence podaří přesvědčit jejich lidi, nedají si pokoj dřív, dokud toho vašeho člověka nenajdou.“

„Ne.“ Sir Guy byl stejně tvrdošíjný jako všichni opilci. „Žádné taxi.“

Mrkl jsem na hodinky a řekl jsem důrazně: „Tak jako tak ale půjdeme. Je už dlouho po půlnoci.“

Vzdychl si a pokrčil rameny. Potom se vrávoravě zvedl. Když nejistým krokem mířil ke dveřím, vytrhl najednou revolver prudce z kapsy.

„Sem s tou hračkou!“ sykl jsem mu do ucha. „Takhle přece nemůžete běhat po ulicích.“

Vzal jsem mu revolver z ruky a strčil jsem si ho do kapsy u pláště. Potom jsem popadl sira Guye za pravé rameno a vyvedl ho ven na čerstvý vzduch. Černoch se na nás nedíval, když jsme odcházeli.

Stáli jsme na ulici a mrzli. Mlha zatím zhoustla ještě víc. Nebylo vidět na tři kroky před sebe. Bylo zima, sychravo a tma jako v pytli. Přes všechnu mlhu vítr neustal. Šeptal stínům za námi svá tajemství.

Čerstvý vzduch měl na sira Guye přesně takový účinek, jaký jsem očekával. Opice z džinu se prostě s mlhou dobře nesnáší. Zatímco jsem ho pomalu vedl tou hustou polívkou, klopýtal potácivě vedle mne.

Přes všechnu opilost napínal sir Guy do všech stran oči, jako by očekával, že se z té husté prázdnoty vynoří nějaký tvor.

Dlouho jsem se na to nemohl dívat mlčky.

„Nebuďte dětinský,“ okřikl jsem ho zhurta. „Vy a ten váš Jack Rozparovač! Zacházíte se svým koníčkem trošku moc daleko!“

„Koníčkem?“ Otočil se ke mně tváří. I v té mlze jsem rozeznával, jak ztrhaný a rozzlobený je jeho obličej. „Vy tomu říkáte koníček?“

„Jak bych tomu měl jinak říkat?“ namítl jsem nevrle. „Jestli to není koníček, musel byste pro to mít nějaké vysvětlení, proč máte tak velký zájem, abyste toho tajemného vraha polapil.“

Měl teď pohled tak kamenně upřený, že se mi z něho dělalo nanic.

Hlas se mu ztišil do chraplavého šepotu. „Jedna z dívek… které v roce 1888… padly v Londýně… Jacku Rozparovači za oběť…“

„Cože?“

„Můj otec se ke mně později přihlásil a dal mi své jméno. Zapřísáhli jsme se, že svůj život zasvětíme vypátrání Jacka Rozparovače. Nejdřív se na honbu za ním vydal otec. V roce 1926 v Hollywoodu zemřel –zrovna když přišel Jacku Rozparovači na stopu. Proslýchá se, že ho při nějaké výtržnosti probodl neznámý člověk. Já ale vím, kdo ten neznámý byl.

Potom jsem v pátrání pokračoval já. Žil jsem jen pro tento cíl. A nedám si pokoj dřív, dokud Jacka Rozparovače nenajdu a vlastníma rukama ho nesprovodím ze světa. Vzal život mé matce a nesčetným jiným ženám, jen aby svůj zlodušný pobyt na světě prodloužil. Tyl z krve jiných jako upír. Je potměšilý a ďábelsky lstivý. Nedám si pokoj, dokud ho nenajdu. Nikdy!“

Věřil jsem mu. Nikdy toho nenechá. Byl teď všechno jiné, jen ne užvaněný opilec. Byl to teď stejně fanatický, stejně cílevědomý a stejně nelítostný tvor jako sám Jack Rozparovač.

Do zítřka zase vystřízliví. Bude ve svém pátrání pokračovat. Možná, že své podklady opravdu předá FBI. Dříve nebo později povede jeho houževnatost k cíli. V podvědomí jsem věděl hned od začátku, že musí mít nějakou pohnutku.

„Musíme jít dál,“ domlouval jsem mu a znovu jsem ho vzal za rameno.

„Ještě okamžik,“ řekl sir Guy. „Vraťte mi, prosím, můj revolver.“ Lehce zavrávoral. „Cítím se líp, když mám nějakou zbraň.“

Tlačil mě do hlubokého stínu nějakého domovního průjezdu.

Pokoušel jsem se ho odstrčit, ale byl neústupný.

„Chci ten revolver, Johne,“ chraptěl.

„No budiž,“ odpověděl jsem.

Sáhl jsem do kapsy a vytáhl jsem ruku zase ven.

„To přece není můj revolver,“ koktal. „To je nůž.“

„To vím.“

Lehce jsem ho přemohl.

„Johne!“ vykřikl.

„Na Johna zapomeňte,“ zašeptal jsem a zvedl jsem nůž. „Říkejte mi jednoduše… Jacku.“

SHIRLEY JACKSONOVÁ

Dílo Shirley Jacksonové (1919-1965) je vysoce ceněno jak čtenáři, tak literární kritikou. Tato spisovatelka je pokládána za jednoho z nejkultivovanějších tvůrců hrůzostrašné literatury, dokonce by se asi nikdo neodvážil označit ji za „spisovatelku horrorů“, natolik bylo její dílo akceptováno obecnou literaturou. Když v roce 1986 uspořádal J. N. Williamson anketu mezi 238 tvůrci fantasy a horroru o jejich nejoblíbenějších dílech, na první příčce v kategorii ‚román‘ se umístil titul Shirley Jacksonové The Haunting of Hill House (Strašidelný Hill House, 1959) a na druhém místě v kategorii ‚povídka‘ krátký příběh Loterie od téže autorky. Rozsahem nevelký román Strašidelný Hill House posunul na literárnější úroveň tradiční téma domu, v němž straší. Čtyři protagonisté knihy se rozhodli zkoumat paranormální jevy ve vyhlášeném strašidelném domu, avšak mnohem víc než o duchách se během podivných a posléze i tragických úkazů dozvědí sami o sobě. Vzácným oceněním National Book Award byl odměněn román We Have Always Lived in the Castle (Odjakživa jsme žili na hradě, 1962), psychologická studie vnitřního života duševně choré dívky a její neméně podivné rodiny. Shirley Jacksonová, dlouhá léta sužovaná nemocemi, zemřela na infarkt během práce na autobiografickém románu Come Along With Me (Pojď se mnou), vyprávějícím o ženě, která praktikovala černou magii. Excentrická spisovatelka o sobě sama v jednom článku prohlásila, že je praktikující čarodějnicí.

Napsala řadu kvalitních povídek, světového úspěchu se dostalo pouze Loterii, publikované poprvé roku 1948 v The New Yorkem. S dalšími dvěma povídkami se český čtenář může setkat v antologii Tichá hrůza a v české verzi časopisu The Magazíne of Fantasy & SF 1993, č. 5. Ve své studii Danse Macabre napsal Stephen King o Loterii a horroru obecně toto: „Horror nás tak přitahuje proto, že cestou symbolů říká věci, které se bojíme vyslovit nahlas, umožňuje nám zakusit emoce, které musíme podle společenských požadavků držet pevně na uzdě. Možná víc než cokoliv jiného vypovídá hořrorový příběh o naší touze připojit se k davu, stát se stádním tvorem a zničit všechny ‚cizince‘, kteří se odlišují. Nikdo to nevyjádřil lépe ani doslovněji, než Shirley Jacksonová ve své Loterii, kde je celý koncept cizince symbolický, vytvořený pouhým černým kolečkem na kousku papíru. Zato však není žádný symbolismus ve způsobu, kterým povídka končí.“

Shirley Jacksonová

LOTERIE

Jasné a slunečné jitro toho 27. června bylo svěží a vlahé jako v pravý letní den; květiny hýřily barvami a tráva byla šťavnatá zelení. Kolem desáté hodiny se obyvatelé obce začali shlukovat na náměstí mezi poštovním úřadem a bankou; v některých lidnatějších městech trvala loterie dva dny a začínala již 26. června, ale v téhle vsi, kde bylo všeho všudy tři sta lidí, netrvala celá loterie ani dvě hodiny, takže mohla začít v deset a skončila včas, aby vesničané stihli oběd.

Nejdříve se ovšem shromáždily děti. Právě nastaly letní prázdniny a většina těch malých se v té volnosti cítila ještě jaksi nesvá; vytvářely zamlklé hloučky a chvíli jim trvalo, nežli propukly v hlučnou zábavu; a pak se ještě hovor točil kolem třídy a učitele, kolem učebnic a různých kárných opatření. Bobby Martin si už nacpal kapsy vrchovatě kamením a ostatní hoši se k němu brzy připojili; vybrali si ty nejhladší a nejkulatější. Bobby, Harry Jones a Dickie Delacroix – vesničané mu říkali jednoduše Delakroj – konečně navršili velkou hromadu kamení na rohu náměstí a střežili ji proti nájezdům ostatních hochů. Dívky postávaly stranou, hovořily spolu a chvílemi se ohlížely přes rameno na chlapce; nejmenší děti se batolily v prachu nebo se držely za ruku starších sourozenců.

Nedlouho nato se začali scházet muži, pátravě přehlíželi své děti, mluvili o setbě a o deštích, o traktorech a daních. Drželi se v hloučku, dál od nakupených kamenů, žertovali zdrženlivě a na tvářích měli spíše úsměv nežli smích. Ženy ve vyrudlých domácích šatech a svetrech se loudaly v patách svým chlapům. Zdravily se navzájem a vyměňovaly si novinky, nežli zaujaly místo vedle svých manželů. Sotva k nim došly, začaly se shánět po dětech a děti přicházely váhavě teprve na čtvrté nebo páté zavolání. Bobby Martin vyklouzl matčině svírající ruce a běžel se smíchem zpět ke kupě kamení. Otec na něj ostře zavolal a Bobby se kvapně vrátil a postavil se mezi otce a nejstaršího bratra.

Duší loterie – jakož i tanečních zábav, mládežnického klubu a tradičních zvyklostí v předvečer dušiček – byl jistý pan Summers, který měl dost času a energie pro veřejnou činnost. Žoviální pán s kulatým obličejem, obchodník s uhlím, vzbuzoval soucit spoluobčanů, protože byl bezdětný a ženatý s pěknou fúrií. Když dospěl s černou dřevěnou schránou na náměstí, uvítalo ho tlumené bzučení rozprávějících vesničanů; pokynul jim a zvolal: „Trochu jsem se opozdil, přátelé.“ Za ním šel poštmistr Graves a v ruce nesl třínožku, postavil ji doprostřed náměstí a pan Summers na ni položil černou bedničku. Vesničané se přiblížili na uctivou vzdálenost, takže mezi nimi a třínožkou vznikl volný prostor, a když se pan Summers zeptal: „Pomůže mi někdo?“ zaváhali, avšak hned potom vystoupili dva muži, Martin a jeho nejstarší syn Baxter, a pevně se chopili bedničky na třínožce, zatímco pan Summers v ní promíchával papírky.

Původní pomůcky k loterii se dávno ztratily a nynější černá bedýnka na třínožce se začala používat ještě před narozením starého Warnera, seniora obce. Pan Summers často zavedl řeč na zhotovení nové bedničky, ale nikdo z vesničanů nebyl ochoten porušit žádnou součást tradičního obřadu, k němuž patřila i stará černá bedýnka. Povídalo se, že na tuhle bedýnku se použilo několik prkýnek z bedýnky předešlé, totiž té, kterou si udělali první kolonizátoři, když zde založili osadu. Pan Summers každoročně po loterii začal mluvit o nové bedničce, ale to už zájem pravidelně opadl a nic se nestalo. Černá bedýnka byla rok od roku opotřebovanější; v současné podobě už nebyla ani celá černá, nýbrž ošklivě naštípnutá na jedné straně, takže se objevila původní barva dřeva, a na některých místech byla odřená a zašpiněná.

Pan Martin s Baxterem drželi černou bedýnku pevně na třínožce, dokud pan Summers důkladně rukou nepromíchal papírky. Ježto se velká část původního obřadu už buď zapomněla, nebo vypustila, podařilo se panu Summersovi nahradit dřevěné třísky, používané po mnoho generací, proužky papíru. Třísky, poukazoval pan Summers, byly zajisté velmi vhodné, pokud byla obec malá, ale teď, kdy tu žije přes tři sta lidí a pravděpodobně jich ještě přibude, musí se používat něco, co se vejde do černé bedýnky snadněji. V předvečer loterie zhotovili pan Summers a pan Graves papírové proužky a vložili je do bedničky; tu pak uschovali v sejfu v kanceláři uhelné firmy pana Summerse a ponechali ji tam zamčenou do příštího rána, kdy ji pan Summers vzal s sebou na náměstí. Na zbytek roku bedničku odložili, jednou sem, podruhé tam; jeden rok strávila v Gravesovic stodole, druhý rok na podlaze poštovního úřadu a někdy ji vystavili na polici v Martinovic koloniálu.

Dřív nežli pan Summers vyhlásil zahájení loterie, bylo třeba dohlédnout na spoustu věcí. Musely se vyhotovit seznamy – přednostů rodin, přednostů domácností uvnitř každé rodiny a členů každé domácnosti v dané rodině. Pan Summers musel složit přísahu do rukou úřední osoby pro loterii, totiž pana poštmistra; kdysi, jak si někteří vzpomínali, loterijní úředník každoročně přednesl jakýsi formální nemelodický popěvek, který se povinně odemlel; někteří účastníci se domnívali, že úředník při přednesu nebo popěvku stával právě takto, druzí byli přesvědčení, že má chodit mezi lidmi, avšak již před léty tato část obřadu upadla v zapomnění. Také existoval obřadný pozdrav, jímž byl úředník loterie povinen oslovit každou osobu, která si přišla vytáhnout lístek z bedničky, ale to se také časem změnilo a v nynější době se nežádalo už nic, než aby úředník s přicházející osobou vůbec promluvil. Pan Summers to všechno velmi dobře zastal; v čisté bílé košili a modrých texaskách, ruku nedbale položenou na černé bedničce, hovořil nepřetržitě s panem Gravesem a Martinovými, a vyjímal se na svém místě věrohodně a důležitě.

Právě když pan Summers definitivně dořečnil a obrátil se k shromážděným veničanům, přispěchala po cestičce k náměstí paní Hutchinsonová, svetr jen tak přehozený, a připojila se vzadu k zástupu. „Úplně jsem zapomněla, co dnes máme,“ řekla paní Delacroixové, která jí byla nejblíž, a obě se zachichotaly. „Myslela jsem, že můj starej rovná za barákem dříví,“ pokračovala paní Hutchinsonová, „podívala jsem se z okna a vidím: děti jsou pryč, a pak jsem si vzpomněla, že je sedmadvacátého, a tak jsem přiběhla.“ Otřela si ruce o zástěru a paní Delacroixová prohodila: „Ale jdete včas. Pořád tam ještě řečňujou.“

Paní Hutchinsonová natáhla krk, aby viděla přes hlavy, a spatřila manžela a děti skoro v první řadě. Poplácala paní Delacroixovou po paži jako na rozloučenou a počala si razit cestu zástupem. Dav se dobromyslně rozestupoval, aby ji propustil; dva tři lidé poznamenali právě tak hlasitě, aby je bylo slyšet zástupem: „Hutchinsone, přišla ti žena,“ a „Konečně je tady, Bille.“ Paní Hutchinsonová dorazila k manželovi a pan Summers, který vyčkával, řekl povzbudivě: „Už jsem myslel, Tessie, že se budeme muset obejít bez vás.“ Paní Hutchinsonová se usmála: „Přece byste nechtěl, Joe, abych nechala ve škopku nemyté talíře, co, že ne?“ a veselý šum proběhl zástupem, jak lidé po průchodu paní Hutchinsonová zaujímali opět svá místa.

„A teď,“ řekl pan Summers střízlivě, „bychom snad raději začali, abychom to měli s krku a mohli se vrátit do práce. Chybí někdo?“

„Dunbar,“ řeklo několik lidí. „Dunbar, Dunbar.“

Pan Summers zkontroloval svůj seznam. „Clyde Dunbar,“ řekl. „To souhlasí. Má zlomenou nohu, že? Kdo za něho táhne?“

„Myslím, že já,“ řekla jakási žena a pan Summers se obrátil a podíval se na ni. „Manželka táhne za manžela,“ řekl pan Summers. „Cožpak nemáte, Janey, dospělého chlapce, aby to za vás udělal?“ Ačkoliv pan Summers a všichni lidé v obci přesně znali odpověď, bylo povinností loterijního úředníka klást formálně takovéto otázky. Pan Summers vyčkával s výrazem zdvořilého zájmu na odpověď paní Dunbarové.

„Horacovi je teprve šestnáct let,“ řekla paní Dunbarová s politováním. „Myslím, že to budu muset letos za starýho udělat sama.“

„Dobrá,“ řekl pan Summers. Udělal si poznámku v seznamu, který držel v ruce. Pak se zeptal: „Watsonův hoch letos táhne?“

Vytáhlý chlapec v zástupu zvedl ruku. „Zde,“ řekl. „Táhnu za maminku a za sebe.“ Nervózně pomrkával a uhýbal hlavou, když v zástupu padly poznámky jako: „Máš dobře, Jacku,“ a „To rád vidím, že maminka má už takové zastání.“

„No,“ řekl pan Summers, „myslím, že jsme tu všichni. Co starý Warner?“

„Zde,“ řekl jakýsi hlas a pan Summers přikývl na souhlas.

Zástup náhle ztichl, když si pan Summers odkašlal a podíval se do seznamu. „Dávejte pozor!“ zvolal. „Přečtu teď jména – nejprve hlavy rodin – a každý občan sem přistoupí a vytáhne si papírek z bedničky. Papírek držte v ruce neotevřený, dokud jej nebudou mít všichni. Je to jasné?“

Lidé to už dělali tolikrát, že poslouchali návod jen na půl ucha; většina jich mlčela, občas si olízli rty a dívali se rovnou před sebe. Potom pan Summers zvedl vysoko ruku a řekl: „Adams.“ Jeden muž se oddělil od zástupu a přišel blíže.

„Buď zdráv, Steve“, řekl mu pan Summers a pan Adams opáčil: „Buď zdráv, Joe.“ Usmáli se na sebe, avšak nevesele a nervózně. Potom pan Adams sáhl do černé bedny a vylovil složený papírek. Držel jej pevně za růžek a postavil se trochu stranou rodiny.

„Allen,“ odříkával pan Summers. „Anderson… Bentham.“

„Připadá mně to, jako by mezi loteriemi nebyly vůbec přestávky,“ řekla v poslední řadě paní Delacroixová paní Gravesové. „Jako bychom si byli odbyli poslední loterii minulý týden.“

„Máte pravdu, to to letí,“ řekla paní Gravesová.

„Clark… Delacroix.“

„Teď jde táta,“ řekla paní Delacroixová. Zadržela dech, když její manžel postoupil kupředu.

„Dunbar,“ vyvolával pan Summers a paní Dunbarová kráčela pevně k bedně, přičemž jedna žena poznamenala: „Jen do toho, Janey,“ a jiná řekla: „Už jde.“

„Teď jsme na řadě my,“ řekla paní Gravesová. Pozorně sledovala pana Gravese, jak obchází bednu, jak zdraví pana Summerse a jak si vybírá z bedny proužek papíru. V té chvíli byli už po zástupu roztroušeni lidé s malými složenými papírky, které nervózně převraceli ve velkých rukou. Paní Dunbarová a oba její synové stáli u sebe; ona držela papírek.

„Harburt… Hutchinson.“

„Tak jdi, Bille,“ řekla paní Hutchinsonová a lidé poblíž se zasmáli.

„Říká se,“ pravil pan Adams starému Warnerovi vedle sebe, „že v jedné vesnici na severu chtějí loterii zrušit.“

Starý Warner ohrnul opovržlivě rty. „Blázni blázniví,“ řekl. „Znám ty holobrádky, nic jim nejde pod nos. Za chvíli se odstěhujou do jeskyní, aby nemuseli makat, a budou žít z luftu. Jo, jo, vzpomínám si, jak se říkalo: ‚Kde je v červnu lutrie, tam obilí neshnije.‘ Jen abysme nakonec nežrali kořínky a žaludy. Loterie byla vždycky,“ dodal nedůtklivě. „Je mi nanic, když vidím, jak si Joe Summers s každým zadává.“

„Někde už loterii ani nedělají,“ řekl pan Adams.

„Z toho nepojde nic dobrého,“ stál na svém houževnatě starý Warner. „Všichni se zbláznili.“

„Martin.“ A Bobby Martin sledoval, jak otec popošel kupředu. „Overdyke… Percy.“

„Ať si pospíší,“ řekla paní Dunbarová staršímu synovi. „Ať si pospíší.“

„Už šli skoro všichni,“ řekl syn.

„Připrav se, poběžíš to vyřídit tátovi,“ řekla paní Dunbarová.

Pan Summers vyvolal vlastní jméno, pedanticky postoupil kupředu a vybral si z bedny proužek. Pak zavolal: „Warner.“

„Už tu loterii dělám sedmasedmdesátej rok,“ říkal starý Warner, když procházel zástupem. „Sedmasedmdesáťkrát.“

„Watson.“ Vysoký chlapec prošel nemotorně shromážděním. Někdo řekl: „Jen klid, Jacku,“ a pan Summers pravil: „Nepospíchej, synku.“

„Zanini.“

Pak nastala dlouhá, bezdechá přestávka, až pan Summers zdvihl svůj papírek do výšky a řekl: „Tak do toho, přátelé.“ Minutu se nikdo nepohnul a pak byly všecky papírky otevřeny. V okamžiku spustily všechny ženské naráz: „Na koho to padlo?“

„Kdo to dostal?“

„Snad ne Dunbarovi?“

„Nebo Watsonovi?“ Pak si hlasy začaly sdělovat: „Vytáh to Hutchinson. Bill Hutchinson.“

„Bill Hutchinson to dostal.“

„Jdi to říct tatínkovi,“ řekla paní Dunbarová staršímu synovi.

Lidé se začali ohlížet po Hutchinsonových. Bill Hutchinson stál zticha a zíral na papírek ve své ruce. Náhle Tessie Hutchinsonová vykřikla na pana Summerse: „Nedal jste mu dost času, aby si vybral papírek. Viděla jsem vás. To není správné!“

„Nebuď taková, Tessie,“ vykřikla paní Delacroixová a paní Gravesová dodala: „Všichni jsme v tom byli stejně.“

„Buď zticha, Tessie,“ řekl Bill Hutchinson.

„No tak, lidičky,“ řekl pan Summers, „tohle jsme si odbyli opravdu rychle a teď si budeme muset pospíšit, abychom to včas skončili.“ Podíval se do dalšího seznamu. „Bille,“ řekl, „táhneš za Hutchinsonovu rodinu. Jsou ještě nějaké jiné domácnosti u Hutchinsonů?“

„Je u nás Don a Eva,“ zavřískla paní Hutchinsonová. „Ať jsou v tom taky.“

„Dcery táhnou s rodinami svých manželů, Tessie,“ řekl pan Surnmers jemně. „Víte to jako všichni ostatní.“

„Nebylo to správné,“ řekla Tessie.

„Myslím, že ne, Joe,“ řekl Bill Hutchinson s politováním. „Dcera táhne s rodinou svého manžela, to je v pořádku. A nemáme u nás žádnou další rodinu, jen děti.“

„Takže za rodinu táhneš ty,“ řekl pan Surnmers na vysvětlenou, „a za domácnosti zase jenom ty. Je to tak?“

„Je,“ řekl Bill Hutchinson.

„Kolik máš dětí, Bille?“ ptal se pan Surnmers formálně.

„Tři,“ řekl Bill Hutchinson. „Máme syna Billa a Nancy a malého Dava. A pak je tu Tessie a já.“

„No dobrá,“ řekl pan Surnmers. „Harry, máš tam ty jejich lístky?“

Pan Graves přikývl a zdvihl papírové proužky.

„Tak je dej do bedny,“ nařizoval pan Surnmers.

„Vezmi Billův a přidej ho tam.“

„Myslím, že bychom měli začít znovu,“ řekla paní Hutchinsonová tak klidně, jak byla schopna. „Říkám vám, že to nebylo spravedlivé. Pospíchal jste na něho. Všichni to viděli.“

Pan Graves vybral pět proužků a vložil je do bedny a všechny ostatní papírky upustil na zem, kde je větřík zachytil a odnášel pryč.

„Počkejte, lidičky,“ říkala paní Hutchinsonová lidem kolem sebe.

„Jsi připraven, Bille?“ zeptal se pan Surnmers a Bill Hutchinson s rychlým pohledem na ženu a děti přikývl.

„Pamatujte si,“ řekl pan Surnmers, „že si vezmete proužky a necháte je složené, dokud je nebudou mít všichni. Harry, ty pomůžeš malému Davovi.“ Pan Graves vzal chlapečka za ruku a ten s ním šel ochotně až k bedně. „Vezmi si z bedny papírek, Davíčku,“ řekl pan Surnmers. Dave strčil ruku do bedny a zasmál se. „Vezmi si jen jeden papírek,“ řekl pan Surnmers. „Harry, podrž mu jej a stůj u něho.“ Pan Graves uchopil ruku dítěte, vytáhl ze zaťaté pěstičky složený papírek a podržel jej, zatímco malý Dave stál vedle něho a zvědavě se na něho díval.

„Další, Nancy,“ řekl pan Surnmers. Nancy bylo dvanáct a její kamarádky ze školy napjatě oddychovaly, když přistoupila, pohodila sukní a vytáhla si ostýchavě z bedny proužek papíru.

„Hutchinson mladší,“ řekl pan Surnmers a Billy, rudý až za ušima, s velkýma, neohrabanýma nohama, téměř převrhl bednu, když z ní vytahoval papírek. „Tessie,“ řekl pan Surnmers. Chvíli váhala, vzdorně se kolem sebe rozhlédla, pak stiskla rty a vykročila k bedně. Vytáhla papírek a schovala jej za zády.

„Bill,“ řekl pan Summers a Bill Hutchinson sáhl do bedny, hmatal sem a tam a konečně vytáhl ruku s papírovým proužkem.

Zástup mlčel. Jedno děvče zašeptalo: „Jen aby to nebyla Nancy,“ a to zašeptání se doneslo až na okraj shromáždění.

„Už to není, co to bývalo,“ řekl starý Warner zřetelně. „Lidi už nejsou jako dřív.“

„A teď,“ řekl pan Summers, „otevřte papírky. Harry, ty ho otevřeš Davemu.“

Pan Graves rozevřel papírový proužek a zástupem proběhl hromadný vzdech, když jej pozdvihl a všichni spatřili, že je prázdný. Nancy a mladý Bill otevřeli své papírky současně a oba zazářili a smáli se, otočili se k zástupu a drželi papírky nad hlavou.

„Tessie,“ řekl pan Summers. Nastala pomlka a pak se pan Summers podíval na Billa Hutchinsona a Bill rozbalil svůj papírek a ukázal jej. Byl prázdný.

„Je to Tessie,“ řekl pan Summers a jeho hlas zazněl přitlumeně. „Ukaž nám její papírek, Bille.“

Bill Hutchinson popošel ke své ženě a násilím jí vytáhl papírek z ruky. Byla na něm černá skvrna, ta černá skvrna, kterou pan Summers namaloval včerejšího večera tlustou tužkou v kanceláři své uhelné firmy. Bill Hutchinson jej zvedl a v zástupu nastal rozruch.

„Nuže, lidičky,“ řekl pan Summers. „Skončíme to rychle, že.“

Ačkoliv vesničané pozapomněli obřad a ztratili původní černou truhlu, dosud si pamatovali, jak se používají kameny. Hromada kamenů, kterou hoši předtím sesbírali, byla pohotově; i na zemi se povalovaly kameny a mezi nimi povívaly útržky papíru, které byly vytaženy z bedny. Paní Delacroixová si vybrala kámen tak veliký, že jej musela zdvihnout oběma rukama, a obrátila se na paní Dunbarovou. „Pojďte,“ pravila. „Pospěšte si.“

Paní Dunbarová držela v obou rukách malé kamínky a dýchavičně odpověděla: „Já nemůžu utíkat. Běžte napřed a já vás doženu.“

Děti už měly kameny připravené a někdo podal malému Davemu Hutchinsonovi několik oblázků.

Tessie Hutchinsonová se nyní octla uprostřed vyprázdněného prostranství; vztáhla zoufale ruce před sebe, když se k ní vesničané pohnuli. „To není spravedlivé,“ řekla. Kámen ji zasáhl do spánku.

Starý Warner vřískal: „Pojďte, pojďte všichni sem.“ Steve Adams byl v čele zástupu vesničanů a paní Gravesová vedle něho.

„Není to správné, není to správné,“ vykřikla paní Hutchinsonová a pak se na ni vrhli.

FREDRIC BROWN

Velmi krátká, nanejvýš třístránková povídka s výraznou pointou je specifický útvar, jehož vrcholnou formu zvládlo jen několik málo spisovatelů. Mezi tyto mistry patří Fredric Brown (1906-1972), autor stovek povídek, vesměs kombinujících humorný či satirický přístup a žánr science íiction. Napsal dva zdařilé SF romány What Mad Universe (Ten bláznivý vesmír!, 1949; česky 1993), jehož protagonista se ocitne v paralelním světě, jako vystřiženém z dobrodružných SF románů, a Martians, Go Home (Marťané, táhněte domů, 1955) o invazi nesmírně zvědavých a obtěžujících zelených mužíčků. Publikoval též více než deset detektivních románů, za jeden byl dokonce odměněn cenou Edgar pro nejlepší detektivní román roku.

Jeho science fiction povídky můžete nalézt v antologiích Stvořitelé nových světů, Pozemšťané a mimozemšťané či Vesmír je nádherné místo pro život.

Zcela jiný tón měly Brownovy horrorové povídky, z nichž některé vyšly v knize Nightmares and Geezenstacks (Noční můry a geezenstakové, 1961). V nich dokázal autor vytvořit mrazivou paranoidní atmosféru, v níž později exceloval jiný SF spisovatel, Philip K. Dick. Pokřivenou mysl šílence vystihuje znepokojivě věrně povídka Neohlížejte se. Než se do četby pustíte, doporučuji sednout si zády k pootevřeným dveřím a dát si vatu do uší. To aby vás – hehehe – nic nerušilo při čtení…

Fredric Brown

NEOHLÍŽEJTE SE

Jen se pěkně posaďte, opřete se v křesle a uvolněte se, tak. Zkuste to. Právě začínáte číst poslední povídku ve svém životě. Až dočtete, asi zůstanete sedět a budete si hledat záminku, abyste nemusel vstát a projít domem, pokojem nebo kanceláří, kde právě čtete, ale dříve nebo později budete muset vstát a jít ven, a tam na vás čekám, právě tam, nebo ještě blíž, možná v tomto pokoji.

Samozřejmě si myslíte, že jsou to jen hloupé vtipy. Myslíte si, že je to jen povídka a že určitě nemyslím vás. Klidně si to můžete myslet, ale buďme fér – musíte uznat, že vás předem varuji.

Harley se se mnou totiž vsadil, že to nedokážu. Vsadil se se mnou o diamant velký jako ořech, takže doufám chápete, že vás musím zabít. Proč vám to všechno říkám? Protože i to je součást sázky.

Ale od začátku. Nejdřív vám povím o Harleyovi. Je vysoký, příjemný, má dokonalé zuby i vystupování. Obléká se jako milionář a o světě toho ví dost. Má jisté osobní kouzlo, kterým přitahuje a podmaňuje si všechny okolo.

V Ohiu se setkal s Justinem Deanem. Ten vypadal trochu legračně a byl tiskařem. Byl to svérázný chlapík a mistr svého oboru. Harley se kdysi zastavil v jeho krámku, chtěl si nechat natisknout nějaké navštívenky. Justina nebral vůbec na vědomí, ale ten si ho dobře všiml. Harley byl pro něj zosobněním všeho, co chtěl a nikdy nemohl mít, protože s takovými vlastnostmi se člověk musí narodit.

Justin si dal na navštívenkách záležet, vložil do nich všechen svůj um. Když si Harley pro ně přišel, musel to dílko pochválit, a když se dozvěděl, že je to Justinova práce, pozval ho na večeři.

Tak se ti dva dali dohromady. Harley byl opatrný, nechtěl se ukvapit, a proto se až po čase zeptal, jestli by Justin také dokázal udělat matrice deseti a pětidolarové bankovky. Papír i barvy Harley měl, ale tuhle práci mohl svěřit jen odborníkovi, jako byl Justin.

Justin začal tvrdě pracovat, dnem i nocí. Každým pokusem byla bankovka lepší a lepší, až Harley konečně řekl, že je to ono. Ten den šli na královskou večeři do Astorie a pak začali systematicky bohatnout.

Justin se seznámil s několika Harleyovými přáteli. Jedním z nich byl Bull Malone, který se staral o uvedení peněz do oběhu. Celý se podobal býku, proto mu tak říkali. Nikdy se nesmál, jeho obličej byl stále stejný, nevzrušený, kromě chvíle, kdy držel hořící zápalky pod Justinovými chodidly a ptal se ho, kde jsou ty matrice, ale o tom až později.

Justin věděl, že Harley má prsty ještě v několika dalších podnicích kromě tohoto. Často byl totiž pryč, většinou přes víkend. A během jednoho takového víkendu byl Harley zavražděn.

Justin se nikdy nedopátral, jak se to stalo; jen věděl, že Harley je mrtvý. Ten den ráno Harley zavolal Justinovi do hotelu a řekl mu nevzrušeně, jako vždy: „Justin? Všechno zlikviduj – papír, matrice, všechno. Vysvětlím to, až se uvidíme.“ Počkal, až Justin přisvědčí, a zavěsil.

Justin si pospíšil do své tiskárničky; papír a pár tisíc čerstvých dolarů naházel do jedné tašky a matrice do druhé. Nenechal žádné stopy, byl opatrný. Bankovek a papíru se zbavil v kotelně hotelu, kde bydlel. S měděnými matricemi to bylo horší. Zajel si tedy lodí na Staten Island a někde mezi pevninou a ostrovem hodil těžkou tašku do hluboké vody. Pak se vrátil do hotelu a šel spát.

Ráno se v novinách dočetl, že Harley byl zavražděn. Překvapilo ho to, bylo to tak neuvěřitelné! Byl přesvědčen, že to není pravda. Harley se vrátí, slíbil to přece. A Harley se skutečně vrátil, ale až později, tam v těch bažinách.

Justin se pokusil zmizet, ale na nádraží ho policie chytila. Vzali ho na stanici, podali si ho a sypali na něj otázky. Věděli, že Harleye nezabil, ale mysleli si, že je může k vrahovi a matricím dovést. Justin mlčel, neměli proti němu žádné důkazy. Stále chtěl vidět Harleye, ale nedovolili mu to. Teprve když poznali, že skutečně nevěří, že Harley je mrtev, ukázali mu jeho mrtvolu. Justin ho poznal, ale neuvěřil, že je mrtvý, a od té chvíle pak už pořád mlčel, neřekl ani slovo, když ho budili ostrým světlem přímo do očí nebo fackováním. Nepoužívali obušky ani prsteny, ale uhodili ho milionkrát a milionkrát mu nedovolili usnout.

Justin se z toho pomátl a pak už nemohl mluvit, ani když chtěl. Za nějaký čas ležel v bílé posteli v bílém pokoji a skoro na nic si nevzpomínal, stále jen volal Harleye. Jenže to doktorům vyprávět nemohl. Aby se dostal ven, musel se chovat tak, jak si přáli lékaři a sestry, až po čase dostal své šaty a mohl jít.

Teď už byl chytřejší, věděl, že ho sledují. Vrátil se do tiskárničky, ale Harley tam pochopitelně nebyl. „Rozhodl se zavolat Bulla Malona, byl to přece jeho přítel. Ptal se, kde je Harley, ale Bull se zajímal spíš o to, zda policie dostala matrice. Když se dozvěděl, že ne, hlas se mu změnil. Řekl, že Harley je u nich, ať Justin počká a přijedou pro něj společně. Přijel však Bull a s ním neznámí dva muži.

Vezli jej nastávajícím večerem, nocí a s úsvitem zastavili u malé dřevěné boudy, ztracené a vzdálené veškeré civilizaci. Vzali Justina dovnitř, přivázali ho na židli a začali z něj dobývat přiznání. Mlátili ho, pálili mu sirkami a cigaretami chodidla, nechali ho hladovět. Dokud mohl, řval na ně, že k matricím se nikdy nikdo nemůže dostat, ale nevěřili mu. Trvalo to dny, týdny? Justin už neví. Stále ho mučili a Justin pořád doufal, že Harley přijde a pomůže mu. Nakonec Justin zůstal viset na židli bez známek života. Museli si myslet, že je mrtvý, a měli téměř pravdu.

Další věc, kterou si Justin pamatuje, je bažina. Ležel v mělké vodě, obličej nad hladinou. Skutečně si museli myslet, že zemřel, protože ho hodili do vody, ale ta ho zanesla na mělčinu, a poslední vlna ho obrátila naznak. Víc si o Justinovi v bažině nepamatuju, je to už strašně dávno, ale na něco málo si přece jenom vzpomínám.

Nejdřív jsem se nemohl hýbat. Ležel jsem v té vodě obličejem vzhůru a začínala mi být zima. Vzpomínám si, že se mi trochu začaly hýbat ruce, a dostal jsem se z té vody ven. Jen nohy mi ležely v bahně. Spal jsem, nebo jsem byl v bezvědomí. Když jsem se probral, svítalo, a to byla ta chvíle, kdy přišel Harley. Myslím si, že uslyšel, jak jsem ho stále volal. Stál tam stejný jako dřív a smál se mi, že jsem tak slabý a ležím v bahně jako špalek. Tak jsem tedy vstal, už mě nic nebolelo. Podali jsme si ruce. Brečel jsem štěstím, že přišel. Byl jsem strašně špinavý, ale on byl jako ze škatulky. Vedl mě pryč z té bažiny. Občas jsem uklouzl, nemohl jsem dál, občas jsem se musel brodit bahnem za Harleyem, který mě vedl a zůstával stále bez poskvrnky.

Pak jsem spal; viděl jsem vzduchem létat anděly a ve vodě plavat ďábly, ale to asi bylo delirium. Harley mi říkal: „Justine, musíš to vydržet, dokážeme to a pak to všem vrátíme!“ A my jsme to dokázali.

Dostali jsme se na pevnou půdu, nakonec jsme došli až k nějaké farmě. Vypadal jsem pořád ještě bídně; už jsem se nemohl dočkat, až se pořádně najím. Zaklepal jsem na dveře. Otevřela mi nějaká žena, ale jen vytřeštila oči, a než jsem stačil říct slovo, zabouchla dveře.

To mi vrátilo sílu. Vzal jsem si pořádné poleno, dveře vyvrátil a tu ženu zabil. Trochu křičela, ale zabil jsem ji. Pak jsem se pořádně najedl. Najednou jsem oknem uviděl, že se k farmě blíží nějaký muž. Našel jsem si pěkný nůž a zabil jsem ho také. Zabíjet nožem je lepší, věřte nebo ne.

Harley mi řekl, že bych měl zmizet. Měl pravdu, ale nejdřív jsem se dal do pořádku – oholil jsem se, umyl a oblékl. Našel jsem pár dolarů a vzal jsem si také ten nůž. Je to pěkná věcička, střenka je ručně vyřezávaná. Brzy vám ho ukážu, však už mi mnohokrát posloužil.

Pak jsem šel dál. Harley mi radil, kudy se dát. Nesměl jsem na něj mluvit, když byl někdo poblíž, protože Harley zná takový trik. Ostatní lidé ho nevidí, jenom já, takže kdybych na něj promluvil, skončil bych zase v blázinci.

V Richmondu jsem si koupil lepší šaty a nechal se ostříhat, protože další člověk, kterého jsem zabil, měl u sebe čtyřicet dolarů.

Od té doby jsem hodně cestoval; jestli se trochu zamyslíte, přijdete na to, kde jsem právě teď.

Hledám Bulla Malona a ty další dva, co mu pomáhali. Zabiju je. Harley však říká, že se na ně musím pořádně připravit, získat jistotu, ještě, pořád prý to není to pravé. Zatím stále ještě nemám potřebnou zručnost.

Naučil jsem se mluvit s Harleyem tak tiše, že si toho nikdo nevšimne a učím se zacházet s nožem. Zabil jsem jím hodně lidí, většinou v noci na ulici. Někdy proto, že vypadali při penězích, jindy jen tak, kvůli cviku, protože je to dobré na nervy. Skutečně jsem v práci s nožem dobrý, to poznáte sami.

Ale Harley mi řekl, že tohle není žádné umění – zabít nic netušící oběť. Něco úplně jiného je přece zabít někoho, kdo je na to připraven, čeká, stejně jako Bull Malone a ti dva.

A zrovna tohle nás přivedlo k té sázce. Vsadil jsem se s Harleyem, že zabiju člověka, když ho předtím varuju; když mu řeknu, proč a kdy ho zabiju, a že ho přesto budu moci zabít. Harley sázku přijal a prohraje. Prohraje, protože právě teď vás varuju a vy mi stále nevěříte. Vsadím se, že si myslíte, že tohle je jen taková povídačka, pár písmenek v knize.

Jenže nebudete mít pravdu. Tohle je JEDINÝ výtisk, který obsahuje právě tuto povídku. Říkal jsem vám přece, že jsem sazeč.

Prostě jsem vytiskl kopii téhle knihy, kam jsem vpašoval i tuhle povídku. Dal jsem jí název „Neohlížejte se“, což byl skutečně dobrý nápad – brzy uvidíte proč. Měl jsem sice trochu potíže s výběrem papíru, aby byl stejný, jako u ostatních listů, ale pěti a desetidolarové bankovky byly o něco větší problém.

Tohle všechno píšu dnes v noci přímo do linotypu, pak listy seřežu na stránky a sešiju – nerozeznáte tuhle prácičku od ostatních. Jsem zvyklý na perfektní práci.

Nechám se překvapit, kdo z vás tento výtisk dostane. Ale buďte ubezpečeni: budu nablízku a stále na stopě.

Zbytek vám říct nemůžu, protože zatím nevím, jestli půjdete číst domů nebo co vlastně uděláte. Nemůžu to vědět, ale teď už vás sleduju a dívám se, jak čtete – teď vidím, že už jste téměř na konci. Pokud zrovna čtete zabořeni doma v křesle, možná jsem v tom domě s vámi, možná jsem ve stejném pokoji, schovaný, a čekám, až dočtete. Možná se na vás dívám oknem. Sedím někde blízko vás. Čekám, čekám až dočtete, na to můžete vzít jed.

Tak, teď už jste skoro na konci. V několika vteřinách dočtete a zavřete knihu a ještě pořád nebudete věřit. Nebo pokud jste povídky nečetl popořádku, možná se k některé vrátíte – ale to nedoporučuji, protože se nikdy nedozvíte její konec.

Ale nerozhlížejte se; bude vám líp, když nebudete nic vědět, když nebudete vidět blížící se nůž. Když zabíjím lidi zezadu, vypadají, že jim to tak nevadí.

Jen dál čtěte, ještě několik vteřin nebo minut, ještě pořád si můžete myslet, že je to jen povídka. Neohlížejte se, nevěřte – DOKUD NEUCÍTÍTE NŮŽ.

A. E. van VOGT

Čtyřicátá léta jsou v americké science fiction označována jako Zlatý věk. V tomto období se objevilo množství nových, dobrých autorů, z nichž někteří pokračovali úspěšně i v dalších dekádách (Isaac Asimov, Robert A. Heinlein, Clifford D. Simak), zatímco pro jiné představoval Zlatý věk jejich autorský vrchol a v pozdějším období začali upadat v zapomnění. Typickým příkladem takového autora je Alfred Elton van Vogt (1912), kanadský rodák trvale žijící ve Spojených státech. Jeho romány jako Slan (1946), The World of Null-A (Svět Non-A, 1948), Voyage of the Space Beagle (Cesta Vesmírného ohaře, 1950) či The Weapon Shops of Isher (Išerské obchody se zbraněmi,‘ 1951) se zapsaly do povědomí SF čtenářů jako klasika – slavná a dnes již téměř nikým nečtená.

Van Vogt si osvojil pozoruhodnou vypravěčskou techniku, v níž dramatickým dějem a vršením ohromujících myšlenek hypnotizoval čtenáře natolik, že si dotyčný ani nevšiml vykonstruovanosti a nepravděpodobnosti příběhu, jimiž se mnohé z jeho prací vyznačovaly. Jeho oblíbeným tématem byli nadlidé a supersíly, ohrožující či prostě jen konfrontující svět obyčejných smrtelníků. I povídka Netvor z hlubin patří do této kategorie, ačkoliv spíše než o science fiction jde o čistý horror. Platí pro ni to, co bylo řečeno o logice autorových příběhů. V dramatu bytosti vydávající se za člověka je (alespoň tolerantnějším čtenářem) rychle zapomenuta nesmyslnost pomsty právě tímto riskantním způsobem. Na rozdíl od úsporného stylu autorových SF próz je tato povídka obohacena na van Vogta nezvykle poetickým popisem tichomořské přírody.

A. E. van Vogt

NETVOR Z HLUBIN

Věc se vydrápala z vody, chvíli postála a jakoby v omámení se mírně pohupovala na lidských nohách. Divila se, že vše kolem je tak zakalené a rozmazané. Její mysl, ještě ne zcela adaptovaná na toto prostředí, se snažila přizpůsobit lidskému tělu a novému pocitu, který v ní vyvolávala chůze po písku. Nedaleko ní omývaly jemně šumící vlny měsícem zalitou pláž. Přátelské vlny – pomyslela si.

Nejistě hleděla dopředu na svět zahalený do tmy. Při pomyšlení, že se musí vzdálit od spásného břehu, pocítila zvláštní nevolnost. Rybí nervy v lidském těle se zachvěly při pomyšlení, že její nebezpečný, ale důležitý úkol jí neponechává jinou alternativu, než kráčet dopředu.

Její chladný rybí mozek nevěděl, co je to strach. Přesto se zachvěla, když zaslechla drsný mužský smích nesený na křídlech teplého vánku a podivně zkreslený dálkou, který přicházel z druhé strany korálového ostrova zahaleného do polotmy měsíční noci. Byl to arogantní chraplavý smích, při němž se záhadnému tvoru sevřelo hrdlo. V jeho tváři se objevil hrůzný škleb a změnil na chvíli lidský obličej v ohyzdnou masku, podobnou hlavě tygřího žraloka. Zuby, podobné ocelovým jehlám, kovově zaskřípaly jako žraloku, vrhajícímu se na kořist.

Tvor hluboce vdechl lidskými ústy a hrdlem. Po chvilkovém návratu do žraločí podoby se mu vzduch zdál nepříjemně horký a suchý. Pocit dušení vyvolal záchvat prudkého kašle, provázeného chrlením jakési bílé pěny. Drsnými prsty se uchopil za krk a chvíli postál, ve snaze vypudit z mozku podivnou závrať. Rybími nervy mu probíhal pocit nenávisti vůči lidskému tělu, bezbranné směsici končetin a nechutně kulaté hlavy na hadím krku, vratce sedící na špalku roztřeseného masa a kostí. Toto ubohé tělo se nehodilo ani do vody, ani kamkoli jinam.

Pak se ale vzpamatoval, a když se rozhlédl po ztemnělém ostrově, jeho svaly se v očekávání napnuly. Na místě, kde se tyčila hradba stromů, se mu zdála být větší trna, ale v dálce bylo možno rozeznat i jiné temné obrysy, aniž bylo patrno, zda jde o jiné skupiny stromů, pahorky či budovy. Jeden z těchto obrysů však musel být dům, protože z něj vycházelo slabé žlutěoranžové světlo, které na okamžik zastřela mužská postava.

Tito bílí muži byla drsná cháska, zcela odlišní od hnědých domorodců z ostrovů. Teprve začalo svítat, ale oni již byli vzhůru a připravovali se k denní práci.

Při pomyšlení, o jakou práci se jedná, si tvor znechuceně odplivl a jeho lidské rty se zkřivily nezkrotným vztekem na tyto lidské bytosti, které se odvažovaly lovit a zabíjet žraloky. Proč nežijí a neživí se na pevnině, kam patří? Žraloci, vládnoucí odedávna všem mořským tvorům, jsou posvátní a nedotknutelní. První a základní zákon je zakazuje lovit, a proto sebeobrana z tohoto zákona jednoznačně vyplývá. Na ničem jiném již nezáleží.

Chvěje se nezkrotným vztekem, tvor pokračoval v chůzi podél mořského břehu. Pak však zamířil do nitra ostrova, přímo tam, kde bledé žluté světlo pronikalo temnotou, ještě nedotčenou začínajícím ranním úsvitem. Na západě se zapadající měsíc stále ještě vznášel nad vlnami.

Corliss skončil ranní očistu a vykročil po strmé hrázi ke kuchyni. Progue, kráčející před ním, vstoupil do dveří a jeho mohutná postava téměř zastínila záři svítilny vycházející z místnosti. Zastavil se a z hrdla se mu vydralo nespokojené zamručení:

„Proč ještě není snídaně? Zase jsi zaspal, ty mizero!“

Corliss znechuceně zaklel. Obrovitého Holanďana měl sice rád, ale občas mu jeho cholerická povaha šla na nervy. ,,Drž už konečně hubu, Progue,“ osopil se na něho.

„Když mám hlad, tak mám hlad, Corlissi,“ zavrčel Progue. „Jestli mě ten zatracenej cockney nechá ještě chvíli čekat, tak ať si mě nepřeje!“

Pak se ale zarazil a Corliss si všiml, že se rozhlíží na všechny strany. Jeho zrak se ustálil na měsíci, jehož kotouč se na obzoru téměř dotýkal mořské hladiny, a v očích se mu zaleskl odraz bledého měsíčního světla. Když pak promluvil, byl v jeho hlase znát jakýsi neklid.

„Corlissi, je nás tady všech šestnáct, že? Mám na mysli tuto stranu ostrova.“

„Před minutou tu byli všichni. Viděl jsem, jak vyběhli z ubytovny a šli se umýt. Proč se ptáš?“ podivil se předák.

„Podívej se proti měsíci. Možná, že se to ukáže znova!“

Holanďan zíral na měsíc tak upřeně, že celé jeho mohutné tělo jakoby ztrnulo. Corliss, aniž by se dále ptal, pohlédl směrem, kterým se upíral Holanďanův pohled. Vteřiny míjely a Corlisse, přestože nic zvláštního neviděl, se zmocnil pocit jakéhosi neskutečna. Část ostrova před ním se mu jevila jako beztvará černá hmota až na místa, kde se světlo zádumčivého měsíce odráželo od nerovností terénu. Za ostrovem se matně leskly vody laguny a dále za ní tmavý oceán, kde se měsíční paprsky třpytily v nekonečné dálce jeho vod.

Noc pod tmavomodrou jižní oblohou působila doslova pohádkovým dojmem. Moře s jemným šuměním naráželo na písčitou pláž a z dáli se ozývalo dunění příboje, bez ustání narážejícího do nízkých skalisek, tvořících rozeklanou kruhovou hradbu kolem ostrova. I ve tmě bylo vidět dlouhé příbojové vlny, jejichž hřebeny se podobaly tříštícímu se sklu. Vlny vířily, duněly a vrhaly se vpřed, aby vzápětí opět ustoupily, hned nato se znovu vzchopily a s řevem pokračovaly ve věčném zápasu moře s pevninou. Nad tím vším se klenula noční obloha se samolibým měsícem, který na západě pozvolna klesal do moře.

„Přísahal bych, že proti měsíci jsem viděl siluetu muže,“ zamumlal Progue.

Corliss se jen s námahou vytrhl ze svého zasnění.

„Jsi blázen, Progue. Snad si nemyslíš, že v tomhle nejopuštěnějším místě Pacifiku by mohl být nějaký člověk kromě nás? Určitě jsi musel mít nějaké vidění!“

„Možná,“ zamumlal nejistě Progue. „Podle toho, co říkáš, máš asi pravdu.“ Otočil se a sledován Corlissem vešel do jídelny.

Žlutěoranžové světlo z místnosti dopadlo na tvorovy nohy. Instinktivně zpomalil chůzi. Z jídelny se ozývaly mužské hlasy s celou řadou dalších zvuků a byl cítit pach neznámých jídel. Po chvilce zaváhání tvor vešel do dveří a zastavil se. Studenýma rybíma očima pozoroval šestnáct mužů sedících kolem velkého hrubého stolu a sedmnáctého – kuchaře – který je obsluhoval. Byl to zakrslý ošklivý člověk, jakási karikatura muže v zamaštěné bílé zástěře a díval se mu přímo do očí.

„No nazdar!“ vyjekl. „Nějaký zatracený cizinec. Kde se tady, ke všem čertům, berete?“

Šestnáct hlav se zvedlo jako na povel a dvaatřicet očí se překvapeně upřelo na postavu ve dveřích. Pod jejich zkoumavými pohledy tvor znejistěl. Měl nepříjemný dojem, že zabít všechny tyto muže nebude tak snadné, jak si původně představoval.

Okamžik, kdy stál ve dveřích, se proměnil v dlouhé, vlekoucí se vteřiny. Zdálo se mu, že ne tři desítky, ale milion očí ho upřeně pozoruje a podezíravě zkoumá. Podařilo se mu zbavit se tohoto nepříjemného pocitu, pak si ale uvědomil, že na otázku musí nějak reagovat. Avšak ještě dřív, než se mu podařilo zformulovat nějakou odpověď, se jeden z mužů zeptal:

„Proboha, odkud jste vlastně přišel?“

„Odkud?“ Tato otázka byla zbytečná. Přišel přece z moře, odkud také jinak? V těchto nekonečných dálkách bylo jen moře se svými vlnami, které se pohybují v nekonečném rytmu, za dne se lesknou jako broušené diamanty a za noci se temně vzdouvají. Což nechápou, že vystoupil z moře, které je prvopočátkem všeho, které šeptá, vlní se a nejasně naznačuje, že existuje cosi nepochopitelného…?

„Tak co?“ utrhl se na něho Progue, ještě než Corliss stačil promluvit. „Ztratil jste řeč? Kdo jste? Odkud přicházíte?“

„Já…“ zakoktal se tvor. Jeho studenými rybími nervy proběhlo zděšení. Proč si jen předem nepřipravil vhodnou výmluvu? Odkud přišel? Jak by měl odpovědět, aby nevyvolal podezření těchto drsných, ale bystrých mužů?

„Totiž já…“ zoufale pátral ve své mysli po nějakém záchytném bodu, který by jeho přítomnost věrohodně vysvětlil. Náhle si vybavil obraz člunu a všeho, co s ním souvisí.

„Můj člun… se převrhl. Vesloval jsem a…“ vyrazil překotně ze sebe.

„Říká, že byl ve člunu, a že vesloval,“ opovržlivě se ušlíbl Progue, jakoby tvorovu odpověď považoval za urážku své inteligence. „Vy zatracený lháři! V obyčejném člunu tisíc mil od nejbližšího pobřeží! Co nám to chcete namluvit, mysíte si, že jsme hlupáci?“

„Uklidni se, Progue,“ vyjel na něho Corliss. „Nedovedeš si představit, co se mu asi stalo?“ Vstal a obešel stůl a z věšáku vzal ručník. Hodil jej podivnému cizinci se slovy: „Tady máte a osušte se!“ Pak se s vyčítavým pohledem otočil k mužům u stolu:

„Přece vidíte sami, že musel projít peklem! Dovedete si vůbec představit, co to znamená plavat těmito vodami, kde se to hemží žraloky, a náhodou narazit na ostrov? To ho muselo dohnat na hranici šílenství a jeho paměť selhala. Říká se tomu amnezie.“

„Tady máte nějaké suché šaty.“ Strhl s háku hrubou šedivou košili a kalhoty, oboje hodil cizinci a díval se, jak si je opatrně obléká.

„Hej, podívejte se!“ zvolal jeden z mužů. „On si obléká kalhoty obráceně?“

Tvor se zarazil a chvatně napravil svůj omyl.

„Vidíte?“ Corliss pokývl soucitně hlavou. „Tak daleko to s ním došlo. I oblékat se zapomněl, chudák. Hlavně ale, že nám rozumí. Cizinče, sedněte si a vražte do sebe něco teplého. Po tom, co jste prodělal, vám to jistě přijde vhod!“

Tvor se posadil na volné místo proti Progueovi a váhavě se dal do jídla, které mu kuchař přinesl. Nůž a vidličku používal stejným způsobem, jak to viděl u ostatních mužů.

„Přesto se mi ten chlap vůbec nelíbí,“ trval na svém Progue. „Podívejte se na ty jeho oči! Je možné, že teď vypadá jako cvok, ale vsadil bych se, že předtím to byl nějaký darebák, kterého hodili přes palubu. Ty jeho oči mě děsí!“

„Zmlkni už konečně!“ utrhl se na něho Corliss. „Nikdo nemůže za to, jak vypadá. To nakonec platí i o tobě!“

Progue se ušklíbl a z jeho dalšího nespokojeného mumlání dolehly k Corlissovým uším jen nesouvislé úryvky vět:

„… kdybych byl předák… věřte mi, že tahle skupina… nějaký zločin… mám nos pro lidi, kterým se nedá věřit… možná, že je to námořník, kterého za trest posádka hodila přes palubu.“

„To je blbost,“ přerušil ho rázně Corliss. „Touto oblastí žádné lodě neprojíždějí! Jediná loď, která se tady ukáže, je naše, ale ta připluje až za pět měsíců. Vysvětlení toho chlapíka je sice zmatené, ale přijatelné. Tvrdí, že byl ve člunu. Proč ne? Víš stejně dobře jako já, že jižně od nás je několik ostrovů s domorodci a několika bělochy. Mohl připlout právě odtud!“

„To říkáš ty!“ rozlítil se Progue a jeho odulá tvář vztekem potemněla. Corliss si uvědomil, že nastala chvíle, kdy tvrdohlavost obrovitého Holanďana se již nedá zvládnout.

„Nesnáším ho!“ zuřil Progue a otočil se k cizinci „Hej, ty, slyšíš co říkám?“

Tvor pomalu pozvedl hlavu a jeho nelidský mozek zalil proud šíleného vzteku. Zaryté nepřátelství tohoto muže ohrožovalo úspěch jeho záměru. Jeho krk se nadmul, ale místo nenávistného zavrčení se z jeho lidských úst vydralo jen sípavé „Ano, slyším.“ V mžiku se postavil. Bleskově natáhl paži přes stůl, uchopil Proguea za košili pod krkem a prudce trhl, Holanďan zařval, ale jakási nelidská síla ho zvedla ze židle, přetáhla přes stůl a mocným švihem ho hlavou napřed vyhodila ze dveří. Půl tuctu misek spadlo se stolu. Byly však z pevného porcelánu, takže se žádná z nich nerozbila.

„Může to být cvok, ale teď je mi jasné, jak dokázal uplavat tolik mil!“ ozval se užasle jeden z mužů.

V místnosti nastalo napjaté ticho. Tvor si opět sedl, a jakoby se nic nestalo, pokračoval klidně v jídle. S námahou potlačil vražedné nutkání vyběhnout za omráčeným mužem a roztrhat ho na kusy. S určitým zadostiučiněním si uvědomil, že jeho rázný čin na tyto drsné muže hluboce zapůsobil a zjednal mu respekt.

Nastalé ticho tížilo Corlisse jako balvan. Světlo lampy na stropě dodávalo tvářím mužů sedících kolem stolu zvláštní ponurý výraz. Mimoděk si povšiml, že levým oknem vniká do místnosti přísvit ranního světla a ozařuje část podlahy. Zvenčí bylo slyšet, jak si Progue oklepává z oděvu prach a prudké údery svědčily o vzteku nad jeho ponížením.

Corliss věděl, že neovladatelný Holanďan může ve své zlosti udělat cokoli. Proto, když se jeho zamračená tvář objevila ve dveřích, otočil se a autoritativním hlasem předáka mu řekl:

„Progue, jestli chceš, abych si tě vážil, neopovažuj se s něčím začínat!“

Progue, s tváří zrůzněnou zlostí, zablýskal očima:

„Buď bez starosti, nakonec to byla má vina – ale stejně se mi nelíbí jeho oči!“

Corliss se za ním díval, jak obchází stůl, sedá si a začíná hltavě jíst. Pomyslel si, že je divné, že přes ponižující porážku Progueova vážnost a pověst v očích ostatních mužů nijak neutrpěla. Všem bylo totiž zřejmé, že neucouvl ze strachu, protože strach neznal.

Corliss si oddechl, stejně tak jako ostatní přítomní. Vidina toho, co by zbylo z jídelny, kdyby se tito dva siláci do sebe dali, byla naštěstí zažehnána.

Jeden z mužů, snědý Francouz jménem Perratin, poznamenal ve snaze uklidnit napjatou atmosféru:

„Šéfe, myslím si, že by bylo dobré, kdyby se několik z nás šlo podívat, jestli už vyplavala na hladinu ta obluda, kterou jsme včera zastřelili. Přísahám, a le Bon Dieu je mi svědkem, že to dostala přímo mezi oči.“

„Jaká obluda?“ zeptal se vysoký, hubený muž na konci stolu. „O čem to mluvíte?“

„O té, co údajně viděla posádka člunu číslo dvě,“ odpověděl Corliss. „Perratin mi sice o tom včera vyprávěl, ale já byl příliš ospalý, než abych tomu věnoval pozornost. Něco velkého s ploutví jako obrovský rejnok.“

„Sacre du Nom!“ zvolal Perratin. „Rejnok manta je nevinné děcko proti té obludě. Nebyla sice dost zřetelně vidět, ale bylo to modrošedé, se žraloci hlavou a rejnoci ploutví – obrovské a hrozné na pohled!“

„Osobně jsem sice nic takového neviděl, ale slyšel jsem o tom,“ protáhl vysoký Angličan.

Cosi v Angličanově hlase Corlisse zaujalo. Ostře na něho pohlédl. Brainse Stapleye si velmi vážil. Bylo o něm známo, že absolvoval universitu, ale jeho minulost byla zahalena tajemstvím. To samo o sobě nebylo nic zvláštního, protože každý z těchto mužů měl nějakou minulost, o níž nemluvil. Brains Stapley však pokračoval:

„Perratine, možná, že si to neuvědomujete, ale to, co jste právě popsal, odpovídá podobě mytického ‚žraločího boha‘. Netušil jsem, že o jeho existenci ještě uslyším.“

„Proboha, snad tu nebudeme povídat o nějakých domorodých pověrách!“ ozval se jeden z přítomných. „Pokračujte, Perratine!“

Perratin pohlédl na Stapleye. Bylo vidět, že před tímto mužem má stejný respekt jako ostatní. Když Stapley mlčel, pokračoval tedy dál:

„První ho uviděl Denton. Pověz jim, Dentone, jak to bylo dál!“

Denton byl muž menší postavy s jiskrnýma očima a se zvykem mluvit rychle.

„Jak Perratin řekl, seděli jsme ve člunu a do vody hodili špalek masa, abychom přilákali žraloky. To maso bylo od včerejška, takže bylo černé, a jak všichni víte, žraloci se temným věcem vyhýbají. Člun obeplouvali jako šílení, pach masa je dráždil, ale protože bylo černé, báli se připlavat blíž. Napočítal jsem jich asi patnáct, když se ve vodě cosi zalesklo – a ta potvora se vynořila. Nebyla sama. Kolem ní jako osobní stráž hejno kladivounů, největších a nejdivočejších oblud, jaké jsem kdy viděl. Měli podivně utvářené hlavy a těla jako torpéda, a ta potvora plula uprostřed nich jako nějaký král. Vím, že různé druhy žraloků se sdružují, někdy i spolu s mečouny, ale nikdy jsem neviděl, aby měli mezi sebou obrovské rejnoky, i když vlastně patří ke stejnému druhu.

Ať tomu bylo jakkoli, ta obrovská obluda mezi žraloky byla. Zastavila se před vnadidlem, a pak jakoby chtěla říct – čeho se, kamarádi vlastně bojíte – vrhla se na ně. V té chvíli se všichni žraloci přiblížili a zuřivě chňapali po mase. To byl právě ten okamžik, na který jsme čekali.“

Corliss si všiml cizincova podivného pohledu na Dentona a na chvíli pochopil, proč Progue cizincovy oči tak nenávidí. Rychle se však vzpamatoval a k Dentonově zprávě dodal:

„Denton má na mysli, že jakmile se žraloci rozhodnou zaútočit, nic je nezastaví, a to bez ohledu na to, kolik jich při tom zahyne. Na tomto jevu je založeno naše řemeslo, protože potřebujeme jejich mimořádně tvrdé a pevné kůže.“

Cizincův podivný pohled sklouzl z Dentona na Corlisse.

Denton pokračoval:

„Všechno tedy pokračovalo podle plánu. Jakmile se voda přestala vařit, začali jsme žraloky odstřelovat, a pak…“

„Ta velká obluda odplavala kus dál a dívala se na nás,“ vpadl mu do řeči Perratin. „Vlastně se dívala přímo na mne, a v té chvíli jsem ji střelil mezi ty chladné kruté oči. Vymrštila se jako mula, když ji štípne ovád, a pak klesla pod hladinu. Říkám vám, šéfe, že jsem ji dostal. Teď už musela vyplout na hladinu, takže by bylo třeba, aby tam několik z nás zajelo a přitáhlo ji.“

Corlissova silná, opálená tvář se v rozpacích zamračila. „Můžu uvolnit jen jednoho muže a malý člun!“

Tvor se zachvěl a z hrdla se mu vydralo tlumené zavrčení. To byl tedy ten muž, jehož zbraň mu zasadila onu strašlivou ránu. Vzpomněl si na pronikavou bolest a musel vynaložit veškeré úsilí, aby se ovládl a na tohoto muže se okamžitě nevrhl. Podařilo se mu promluvit zdánlivě klidným hlasem:

„Rád s ním pojedu a pomůžu mu. Alespoň se tak odvděčím za vaše jídlo. Zvládnu jakoukoli práci!“

„To by bylo dobré, děkuji,“ usmál se Corliss. Nenápadně pohlédl na Proguea a doufal, že obrovitý Holanďan se zastydí za své podezření vůči tomuto ochotnému a zřejmě pracovitému muži.

„Mimochodem,“ dodal, „do té doby, než si vzpomenete na své jméno, budeme vám říkat Jones. A teď do práce, dnes nás čeká perný den!“

Když tvor kráčel zamlženým ránem za ostatními muži, pomyslel si, že situace se vyvíjí lépe, než si představoval. Při pomyšlení, co se stane s Perratinem, až budou sami na malém člunu, se jeho ocelové svaly zachvěly blahým očekáváním.

Muži zamířili k výběžku ostrova vysunutého do vod laguny. Šli po měkké trávě krajinou zahalenou do ranního polostínu, a za nimi tvor, chvějící se touhou po krvi.

Po chvíli se před nimi objevil temný obrys budovy, který pozvolna nabyl tvaru jednopatrového dřevěného domku s dřevěným přistávacím molem, které vybíhalo daleko do laguny. Z budovy vycházel odporný puch. Jakmile jej tvor ucítil, zarazil se a jeho oči metaly blesky. Byl to zápach hnijících ryb – žraloků! Přinutil se však jít dál a jak zápach sílil, vzrůstala i jeho neukojitelná nenávist. Žhnoucíma očima se zabodával do zad mužů kráčejících před ním, a jen stěží překonával touhu vrhnout se na nejbližšího z nich a zabořit ostré zuby do jeho měkkého krku. Pak skočit na dalšího…

Včas si však uvědomil, že lidské tělo, v němž se nyní nacházel, je příliš slabé, a že útok na tyto zkušené muže by byl za daných okolností vyloženou sebevraždou.

Perratin se oddělil od ostatních a zpomalil krok, aby se Jones mohl k němu připojit.

„My, Jonesi, půjdeme teď tudy.“ Usmál se. „Jones – to je dobré jméno, leccos může zakrýt, stejně tak jako jméno Perratin. Tam vzadu nasedneme do člunu a poplujeme hezky dlouho směrem na západ, protože jedině tudy je možné dostat se průrvou v útesech z laguny na moře.“

Stále ještě bylo pološero, ale jak se blížil východ slunce, vlny nabyly zvláštního namodralého zabarvení. Západní obloha se pozvolna zjasňovala, až se nakonec celý obzor rozzářil a první sluneční paprsky se rozlily po vodní hladině.

„Co kdybyste na chvíli převzal vesla,“ vyzval Jonese Perratin. „Máme před sebou ještě asi dvě hodiny plavby.“

Ve chvíli, kdy si v úzkém člunu vyměňovali místa, napadlo tvora, že teď nastala ta pravá chvíle, ale pak si to rozmyslel. Stále ještě byli příliš blízko ostrova, jehož pobřežní vody se třpytily jako smaragdy, zasazené do platinové obruby, za níž zářilo slunce. Celý obzor oceánu nyní žhnul odleskem ohnivé sluneční koule, která se nacházela těsně nad úrovní neklidné vodní hladiny.

„Mon Dieu!“ zvolal Perratin, „podívejte se, co tu je žraloků! Za necelé dvě minuty se jich objevily alespoň dva tucty. Sem by teď měli hoši přijít! Myslím, že bych jich měl pár zastřelit. Máme tu dost provazů, abychom je mohli odtáhnout.“

Tvor se zarazil. Muž měl pušku, a to měnilo situaci. Zachvátila ho zlost, že tak bezmyšlenkovitě převzal vesla, a tím uvolnil jeho ruce. Představa, že muž bude lehkou kořistí, se vytratila.

Mezitím slunce vystoupilo výš a po nějaké době se ostrov v dálce změnil na pouhou tmavou skvrnu v nekonečném oceánu.

„Mělo by to být někde tady,“ poznamenal Perratin. „Pozorně se dívejte, Jonesi! Dejte pozor, převrhnete člun!“

Perratinův hlas plný úzkosti jakoby doléhal z dálky, a také jeho tělo na zádi člunu se zdálo být neskutečně daleko, ale tvor vše vnímal naprosto přesně. Viděl, jak opálená tvář malého muže zbledla a jeho oči se rozšířily. Paže a ruce ztuhly, ale stále ještě v nich svíral svou pušku.

„Co to k čertu děláte! Vždyť kolem je plno žraloků! Sacre du Nom, řekněte něco a přestaňte se na mne dívat těma svýma hroznýma očima!“

Upustil pušku a oběma rukama se zachytil za okraj člunu. V té chvíli se na něho tvor vrhl a s hrůzným zavrčením ho jediným pohybem svrhl do moře.

Kolem člunu to zavířilo. Dlouhá vřetenovitá těla se převalovala a voda se zbarvila krví. Tvor chvějící se vzrušením i pocitem uspokojení, se chopil vesel. Současně si však uvědomil, že si musí připravit přijatelnou verzi této tragédie. To vyžadovalo mít chladnou hlavu, soustředit se a přemýšlet.

Dlouho vesloval zpět k ostrovu, spícímu v teplé záři klidného ranního slunce. Když však konečně přistál, uvědomil si, že se vrátil příliš brzy. Slunce již viselo v polovině oblohy, ale všude bylo pusto a prázdno. Měl by tu být alespoň kuchař, ale žádný charakteristický zvuk neprozrazoval jeho přítomnost. Ostatní čluny musely být ještě daleko za mořským obzorem, jemně se vlnícím na pozadí modře zamlžené oblohy.

Tvor kráčel pomalu po mořském břehu a po bujné zelené trávě stíněné palmami. Cekání bylo dlouhé. Vteřiny a minuty se nekonečně vlekly a po celou dobu si promýšlel další postup, v němž dominovala touha vraždit za každou cenu, ale také obava, zda jeho verze tragické nehody bude přijatelná.

Náhle se z budovy ozval cinkot nádobí. Tvorův puls se zrychlil. Jeho první myšlenka bylo vniknout do kuchyně a kuchaře usmrtit, ale rozvaha spojená s lstivostí mu v tom zabránila. Rozhodl se, že vejde dovnitř a na kuchaři si ověří, zda bude jeho vysvětlení přijatelné. Po krátké úvaze však i tento plán zamítl.

Konečně muži připluli. Očima planoucíma nesmiřitelnou nenávistí, pozoroval tvor čluny, vlekoucí za sebou dlouhé řady zabitých žraloků. Jeho tělo se chvělo touhou vyběhnout ke člunům a muže pobít, ale nakonec se uklidnil a vyčkal, až Corliss vystoupí ze člunu. Přiběhl k němu a jako ve snu se slyšel, jak šokovaným hlasem vypráví o neštěstí, a jak Corliss zděšeně volá:

„Ta obluda s obrovskou ploutví vás napadla a zabila Perratina?“

Corliss ani nevnímal, že ostatní muži se kolem nich seběhli a zasypávali je otázkami. Slunce, stojící nyní již vysoko na obloze ho oslepovalo, takže přimhouřil oči a rozkročil se, jakoby chtěl čelit omračující ráně. Při pohledu do vyzáblé, ale výrazné cizincovy tváře, na linii jeho mocné čelisti a ostrého nosu, především ale do jeho podivných očí, ho zamrazilo v zádech a chladný pocit strachu mu pronikl do mozku jako kus ledu.

Nebyl to strach ze smrti. Smrt viděl již dříve, a navíc ještě daleko horší věci. Byl si vědom, že jednou zákon náhody uzavře také jeho život, protože více než jednou již pocítil jeho vzrušující dotek, kdy se zdálo, že jeho den nadešel. Nyní to však nebylo tušení smrti, ale jakýsi pocit neskutečnosti a hluboké nedůvěry k tomuto – Jonesovi. Když konečně promluvil, zněl jeho hlas i jemu samotnému neobvykle drsně:

„Proč Perratin tu zatracenou potvoru nezastřelil? Několik kulek přece muselo stačit…“

Tvor rychle reagoval na nový situační moment a vyhrkl: „On přece střílel!“

Až do této chvíle na Perratinovu pušku zapomněl, ale když mu Corliss nevědomky naznačil východisko – proč je nevyužít?

„Jenže Perratin neměl vůbec žádnou šanci,“ pokračoval. „Obluda narazila na člun tak prudce, že ho z něj vyhodila. Chtěl jsem ho vytáhnout, ale bylo už pozdě. Obluda stáhla jeho tělo pod vodu, a já dostal strach, že by mohla znovu napadnout člun. Chopil jsem se tedy vesel a co nejrychleji plul k ostrovu. Kuchař může dosvědčit, že jsem tu přistál kolem poledne.“

Progue, stojící za Corlissem, se posupně zasmál a jeho chechot nepříjemně narušil atmosféru pozdního odpoledne:

„Ze všech pitomých historek co jsem kdy slyšel, je tahle nejpitomější! Corlissi, tady něco nehraje. Neznámý cizinec vyjede s jedním z našich mužů, a hned je tu vražda. Ano, tvrdím, že to byla vražda!“

Corliss pohlédl na mohutného Holanďana, jehož tvář vyjadřovala pocity nedůvěry a podezření, a uvědomil si, že něco podobného sdílí i on. Když je však Progue vyjádřil slovy, zdály se přehnané. Vražda –naprostý nesmysl!

„Progue, ovládejte se!“ zavrčel. „To přece nemohla být vražda!“

Tvor strnule hleděl na Holanďana. Sobecké vědomí, že se mu podařilo otupit ostří Progueova nařčení, dokonce zatlačilo do pozadí pocit zuřivého vzteku. Ve snaze ještě víc upevnit svou pozici, řekl vemlouvavým hlasem:

„Nechci se s vámi hádat. Vím, že je těžké tuto tragédii uspokojivě vysvětlit, ale vzpomeňte si, že sám Perratin tu obludu označil za nevídaný a nebezpečný druh žraloka. Nakonec, jaký bych měl důvod zabíjet člověka, kterého jsem ani neznal?“

Když domluvil, Progue se otočil a pohlédl na Perranův člun, uvázaný na konci mola. Chvíli stál bez hnutí, pak se ale rozběhl k molu a skočil do člunu. Tvora zamrazilo, když viděl, jak se Progue sehnul a jeho postava zmizela za okrajem mola. Jeho první myšlenou bylo jít se podívat, co tam Progue vlastně hledá, ale neodvážil se.

„Progue, to tvé nařčení z vraždy je nesmysl. Jaký motiv by…“ volal za ním Corliss.

Další Corlissova slova tvor již nevnímal. Zděšeně zíral na Holanďana a v mozku mu vyvstal chaos. Progue se pomalu vztyčil a v ruce držel Perranovu lesknoucí se pušku. Vyňal z ní něco kovově lesklého. Pak se zeptal podivně zastřeným hlasem:

„Jonesi, kolikrát podle vás Perratin vystřelil?“

V tvorově mozku zavládl zmatek. Tušil, že tato otázka je pro něho nějak životně důležitá, již vzhledem k podezřívavému výrazu Holanďanovy tváře. Musí v sobě skrývat nějakou past, ale jakou?

Nejistě zamumlal: „Dvakrát… třikrát…“ Se zoufalým úsilím se přinutil ke klidu. „Dvakrát… určitě dvakrát! Pak obluda narazila na člun, Perratin upustil pušku a…“

Zarazil se, protože Progue ze sebe vyrazil výsměšný a triumfální smích:

„Jak je tedy možné, že ze zásobníku nebyla vystřelena ani jedna rána? Vysvětlete mi to, vy chytrý pane cizince Jonesi!“ Jeho hlas přešel do výhružného řevu: „Ty jeden mizernej vrahu!“

Poklidný ostrovní svět se náhle změnil. Corliss měl dojem, že vůbec nejsou na ostrově, ale stojí na holé dřevěné plošině uprostřed oceánu. Na všech stranách viděl jen ztemělou neklidnou vodu a do mozku se vrývalo šumění vln, které narážely na dřevěné piloty plošiny. To, co Progue řekl, prostě nedávalo smysl. Před ním se tyčila Holandanova mohutná, poněkud nejistě se tvářící postava a v duchu viděl malého snědého Perratina trhaného na kusy obludou. To byla fakta, vše ostatní nikoli.

„Vy jste se musel zbláznit, Progue! Proč, u všech mořských bohů, by měl Jones někoho z nás zabíjet?“

Tvor se chopil příležitosti, kterou mu Corliss bezděčně nabídl:

„Zásobník? Nevím, co tím máte na mysli?“

Holanďanův brunátný obličej se přiblížil až k tvorově hubené, udivené tváři:

„Ano,“ zavrčel. „Protože nevíte, co je to automatická puška, sám jste se chytil do pasti! Ta má totiž zásobník s dvacetipěti náboji, ale ani jeden z nich nebyl vystřelen!“

Tíha tohoto sdělení dopadla jako balvan na tvorův mozek a strach z odhalení rázem zahnal dosavadní pocit nejistoty a váhání, ale současně znásobil i rychlost a pohotovost jeho smyslových reakcí. Jen litoval, že se nechal tak hloupě vlákat do pasti.

„Nemám tušení, jak se to mohlo stát,“ vychrlil ze sebe. „Určitě vystřelil nejméně dvakrát, ale pokud nevíte, jak to mohl udělat, pak vám nemohu pomoct. Znovu opakuji, z jakého důvodu bych měl vraždit?“

Vysoký, vyzáblý Brains Stapley se prodral kupředu.

„Myslím, že bych tu celou záležitost mohl vysvětlit. Řekněme, že Perratin měl v předešlém zásobníku jen dva náboje, a ty vystřelil. Než stačil zasunout nový, bylo již pozdě. Jones byl zřejmě příliš rozrušen, než aby si všiml, co Perratin dělá.“

„Nemyslím, že by Jones zase tak lehce podléhal vzrušení,“ zavrčel Progue, ale s náznakem nejistoty v hlase.

„Je tu však ještě něco, co mi vrtá hlavou,“ pokračoval Stapley. „Když uvážíme, že žralok je schopen plavat rychlostí téměř sedmdesáti mil v hodině, a že nemůže zůstat stát na místě, pak nechápu, že zůstal zhruba tam, kde byl včera. Jinak řečeno, Jones lže – ledaže…“

„Ledaže co?“

Stapley zaváhal, pak však pokračoval:

„Ledaže bych se vrátil k tomu, co jsem řekl dříve – musel by to být ‚žraločí bůh‘! Neříkejte předem, že je to nesmysl. Všichni jsme strávili léta v jižních mořích, zažili a viděli mnoho neuvěřitelných věcí a naše původní představy se v mnohém změnily. Osobně věřím, že stojíme před něčím tajemným, ale zároveň velmi reálným. Léta jsem prožil na opuštěných místech, naslouchal šumění vln narážejících na stovky vzdálených pobřeží, díval se na jižní měsíc a vsával do sebe neuvěřitenou nekonečnost prastarého vodního světa. My, bílí muži, jsme arogantně vstoupili do těchto míst, připluli na motorových člunech a postavili města na okraji těchto záhadných vod. Vnášíme pojem času do míst, kde čas neexistuje, a nerealisticky si představujeme, že zde můžeme být natrvalo. V této části světa jednou bílý muž již vůbec nebude – zůstanou pouze ostrovy, jejich obyvatelé a moře se svými záhadami.

Co tím vším chci říct? Sedával jsem u domorodých ohňů a naslouchal vyprávění o žraločích bozích a o formách a tvarech, které mohou na sebe brát. To, co popsal Perratin, je s tím plně v souladu. Zprvu se mi to zdálo divné, ale čím déle jsem o tom přemýšlel, tím více jsem byl znepokojen, protože žraločí bůh – mimo jiné – dokáže na sebe vzít i podobu člověka! Protože neexistuje žádné racionální vysvětlení, jak by se tento cizinec mohl dostat na ostrov, když nejbližší přístavy jsou tisíce mil vzdálené, pak tento muž, Jones, musí být…“

Ke Corlissovu údivu přerušil Stapleye Progueův hluboký hlas, plný výsměšného sarkasmu:

„To jsou jen zatracené bláznivé povídačky. Stapleyi, měl by sis dát na hlavu obklad! Jones je prostě chlap, kterého já nesnáším. Rozčilují mne ty jeho rybí oči a vůbec všechno na něm. Ale nechtěj na mně, abych spolkl ty tvoje nesmysly!“

„Přestaňte oba žvanit,“ vyzval je malý Angličan jménem Denton. Corliss si všiml, že stojí u rohu budovy, odkud bylo dobře vidět značnou část ostrova.

„Kdybyste přišli ke mně a viděli to co já, hned byste přestali s těmi pitomými kecy,“ pokračoval Denton. „Vidím domorodce v kanoi, jak projel průrvou v útesech a míří přímo k nám. Není to důkaz, že stejně tak se sem mohl dostat i Jones?“

Domorodec byl hnědý, mladý muž nádherné svalnaté postavy. Vytáhl kanoe na kamenitý břeh a s dobromyslným úsměvem obyvatele ostrovů, který se setkává s bílými muži, kráčel k budově.

Rovněž Corliss se na něho usmál. Pak se ale otočil k Progueovi a ke tvoru:

„Denton má pravdu. Jonesi, věřte mi, že lituji naší dřívější nedůvěry vůči vám!“

Tvor přijal omluvu mírným úklonem hlavy, ale jeho smysly a tělo zůstávaly i nadále ve střehu. Napjatě sledoval blížícího se domorodce s nepříjemným vědomím, že tito lidé se vyznačují zvláštním instinktem podvědomě rozeznávat hrozící nebezpečí. Když se domorodec zastavil několik stop před Corlissem, tvor se rychle shýbl a kryt těly shromážděných mužů předstíral, že si upravuje obuv.

„Co vás sem přivádí, příteli?“ zeptal se Corliss ostrovním dialektem.

„Přišla bouře, bílý muži, a já byl daleko na moři. Blížila se od našeho ostrova, a mně nezbylo než hledat útočiště jinde.“

Jeho hlas se náhle zlomil. Corliss na něho překvapeně pohlédl a všiml si, že domorodec s vytřeštěnýma očima zírá na Jonese.

„Vy ho znáte?“ podivil se Corliss.

Tvor se náhle vztyčil jako zaskočený tygr a jeho zrak se divoce zabodl do domorodcových oči. Sílená nenávist jeho rybího mozku zasáhla domorodce, který otevřel ústa jakoby chtěl něco říct, olízl si suché rty, a pak se náhle otočil a uháněl zpět ke svému člunu.

„Co se vám stalo?“ volal za ním Corliss. „Vraťte se!“

Domorodec se ani neohlédl. Skočil do člunu, odrazil se od břehu a bez ohledu na snášející se večerní soumrak a nebezpečí útesů začal zuřivě pádlovat ve snaze dostat se co nejdříve pryč.

Corliss pokrčil rameny a otočil se na Holanďana: „Progue, vezmi pár chlapů a odtáhněte žraloky do skladiště!“ Pak zvýšil hlas:

„Hej, vy tam, vraťte se, přece nemůžete vyjet do bouře. My vás ochráníme!“

Domorodec ho zcela určitě slyšel, ale ani se neotočil. Corliss se chvíli za ním díval, pak se ale prudce obrátil k Jonesovi. Když promluvil, jeho hlas se chvěl potlačovaným vzrušením:

„Je jasné, že ten muž vás zná. To znamená, že jste z jeho ostrova nebo odněkud tam kolem. Tak hrozně se vás bojí, že ho okamžitě napadlo, že my patříme k vám. Progue má pravdu, s vámi není něco v pořádku, ale varuju vás! My máme pro strach uděláno. Nikdy už nezůstanete s někým z nás o samotě, i když pochybuji, že jste Perratina zabil. Jakmile pomine bouře, odvezeme vás na ostrovy a zjistíme, jak to s vámi vůbec je.“ Otočil se a odešel.

Tvor zoufale přemýšlel. Až se domorodec vrátí na svůj ostrov, vzpomene si na Corlissova slova, že ho ochrání. Je si vědom síly bílých mužů, takže mne prozradí. Zůstává tedy jediná možnost…

Na ostrov i na moře se pozvolna snášela tma, takže domorodce na kanoi již téměř nebylo vidět. Tvor pozvolna kráčel k místu, kde se bublající potůček kaskádovitě vléval do laguny, a kde břeh klesal do značné hloubky. Zastavil se a intenzivně upíral zrak na žraloka, který kroužil ve vodě. Zvuk žralokem čeřené vody spolu s bubláním miniaturního vodopádu zcela zakryl kroky blížícího se Corlisse. Když se tvor náhle otočil, Corliss stál nedaleko a zamyšleně hleděl do rozčeřené vody.

Corliss asi sám nevěděl, co ho přimělo k tomu, aby se vydal za Jonesem. Původně se chtěl dívat za prchajícím domorodcem, pak ho však upoutala rozčeřená voda a podivný způsob, jakým se Jones nad ní skláněl. Když však v hasnoucím denním světle spatřil ve vodě dlouhé tělo podobné torpédu, jak rozvířilo hladinu a bleskem zmizelo v hlubinách, zachvátila ho hrůza. Rychle pohlédl na Jonese a uvědomil si hrozící nebezpečí.

Tvor se vztyčil a chvíli si oba hleděli do očí. Na mořském břehu byli jen sami dva. Tvorovy svaly se napnuly ke smrtícímu skoku, ale v poslední chvíli si všiml záblesku kovu v Corlissově ruce a strach ze smrtící zbraně zahnal vražedný chtíč jako když slunce zahání ranní mlhu.

„Proboha!“ zvolal Corliss. „To byl žralok a vy jste s ním mluvil!“

„Jste blázen, Corlissi,“ odsekl tvor. „Ano, byl tu žralok, ale já ho zahnal, protože zítra po bouřce bych si tu rád zaplaval a nerad bych, aby se kolem mne motali žraloci. Přestaňte si už jednou vymýšlet pořád nějaké fantasie, protože…“

Přerušil ho zoufalý, hlasitý výkřik o pomoc. Rozlehl se houstnoucí tmou, jakoby sám ďábel ječel v agonii. Přicházel z moře, z místa, kde se domorodcova silueta matně rýsovala proti ztemnělé obloze.

Corlissovi doslova ztuhla krev v žilách. Zdálo se mu, že tma na něm spočívá jako pokrývka, sice bez váhy, ale také bez pocitu hřejivého tepla. Několik stop vedle stál Jones – vytáhlá, šlachovitá postava s chladnýma nelidskýma očima, které zářily v polotmě blížící se noci. Pocit nebezpečí, které hrozilo od tohoto člověka, byl tak silný, že Corliss mimoděk sevřel pevněji svou pistoli. Neodvážil se od něho odvrátit oči, aby se přesvědčil, co se vlastně stalo s domorodcem. Instinktivně odstoupil od okraje vody a od Jonese, a pak se teprve odvážil pohlédnout na ebenově černou hladinu. Nejasně viděl, jak domorodec bojuje s čímsi, co na něho útočilo z vody, a do čeho zoufale bije veslem.

Pohlédl na tvora a hrozivě pozvedl pistoli: „Jděte přede mnou a neohlížejte se!“ Pak zavolal na muže stojící u mola:

„Progue, rychle! Připrav člun a spusť motor. Musíme za tím nešťastníkem. Dva muže pošli ke mně, potřebuju je!“

Dva muži k němu přiběhli. Jeden z nich byl Denton, druhý Američan s ploským nosem jménem Tareyton. Corliss na ně vyštěkl:

„Tohohle chlapíka odveďte do skladiště a hlídejte ho, dokud se nevrátím. Dentone, vezměte si mou pistoli!“ Vtiskl ji do ruky houževnatého Angličana a utíkal ke člunu. Ještě zaslechl Dentonův drsný hlas:

„Tak pohyb, chlape, nezastavuj se!“

Motor již běžel, a jakmile Corliss naskočil, člun se okamžitě rozjel. Udýchaný předák ztratil rovnováhu a těžce dopadl vedle Proguea, křečovitě svírajícího kormidlo. Mohutný Holanďan pohlédl na Corlissovu bledou tvář a zavrčel:

„Není to bláznovství, riskovat život v téhle tmě mezi útesy?“

„Na domorodce něco zaútočilo,“ odpověděl Corliss. „Musíme ho zachránit a dozvědět se, proč se Jonese tak hrozně bojí. Progue, nemáš ani tušení, jak je to důležité!“

Progue beze slova stiskl spínač reflektoru a kužel oslnivého světla jim razil cestu tmavým mořem. Corliss se zaťatými zuby sledoval, jak člun kličkuje mezi útesy v úzkém průlivu, který tvořil jediný průchod do hlubokých vod laguny. Současně si všiml, že zpoza obzoru se náhle přihnaly černé mraky a hrozivě se hromadily na noční obloze. Na lagunu padla téměř úplná tma.

Náhle pocítil prudký náraz, který jím mrštil na dno člunu. Zpola omráčen, zachytil se kormidla a namáhavě se vytáhl zpět na sedadlo. Člun se však stále zmítal, přestože stál na místě a motor bezmocně řval. Pak zmítání ustalo a člun vyrazil vpřed.

„Narazili jsme na útes!“ zaječel Corliss. S hrůzou čekal na chvíli, kdy do člunu vnikne voda a stáhne je do temné hlubiny. Pak ale zaslechl Progueův vzrušený hlas:

„To nemohl být žádný útes, protože už nejméně minutu jsme na hluboké vodě. Nejdřív jsem si myslel, že jsme narazili na domorodcovu kanoi, ale tu bych přece musel vidět. Nedovedu si to vysvětlit!“

Corliss si oddechl, ale v nejbližším okamžiku se člun znovu otřásl a nebezpečně se nahnul. Narazil na jeho okraj, křečovitě se jej chytil a člun se naklonil tak, že hrozilo překocení. Zoufale vykřikl a vrhl se na opačný bok člunu, aby náklon vyrovnal. Totéž učinil současně i Progue.

Corliss děkoval bohu, že do rybářské skupiny vybral lidi, kteří, stejně jako on, prošli mnohými nebezpečnými situacemi, dovedli se rychle orientovat a nečekat na rozkaz co dělat. Bez Progueovy rychlé reakce by sám člun nevyrovnal.

Člun byl nyní v rovnováze a plul dál. Náhle však Corliss zbledl a zařval na Holanďana:

„Progue, otoč rychle ke břehu a najeď na pláž! Něco se nás snaží převrhnout!“

Motor řval, člun se hnal ke břehu, řezal vodu a otřásal se ve všech spojích. Nad nimi se nahromadila černá mračna a první závan prudkého větru do nich udeřil, jakoby je zasáhl úderem perlíku. Ve chvíli, kdy spěšně vytahovali člun na břeh, zalila je clona hustého deště.

„Všichni popadněte co můžete a rychle ke skladišti!“ zařval Corliss. „Denton a Tayerton tam hlídají Jonese, ale nemají tušení, co je to za ďábla!“

Prudký náraz deště ho udeřil do tváře a než se stačil otočit, téměř ho srazil. Spolu s Proguem se hnali ke skladišti, bičováni větrem a deštěm a za nimi dlouhá řada mužů snažících se proniknout peklem zuřící bouře.

Ve chvíli, kdy nastala bouře, seděl tvor na pryčně ve skladišti. Svaly a nervy měl napjaté a vše kolem se mu zdálo být nereálné, neboť celá jeho rozjitřená mysl se soustředila na hledání způsobu jak uniknout. Průvan, pronikající škvírami mezi prkny nedbale postavené budovy, pohupoval svítilnami u stropu a jejich mdlé světlo vytvářelo na stěnách místnosti podivné pohyblivé stíny. Pak přišel déšť, jehož intenzita hrozila prorazit střechu.

Tvorova mysl, horečně hledající východisko, přestala vnímat bouři. Starost mu dělali dva muži, kteří se nyní zřejmě blíží k budově a probíjejí se bouří – pokud se jim předtím podařilo uniknout žralokům. Navíc zde byli dva hlídači, kteří byli bezprostředním předmětem jeho zájmu. Bude je muset zabít, a to během dvou minut, které zbývaly do doby, než se objeví Corliss se svými muži.

Dvě minuty! Během uplynulé půlhodiny alespoň stokrát zvažoval možnosti, jak to provést.

Denton seděl na krajíčku lavice, nevózně se vrtěl a mechanicky pohyboval chodidly. Jeho prsty křečovitě svíraly těžkou pistoli. Když zachytil tvorův upřený pohled, nejprve strnul, ale když promluvil, bylo znát, že tento malý Angličan je protivník, kterého není radno podceňovat.

„Vidím vám na očích, že se k něčemu chystáte. Nedělejte to. Dvacet let se potuluji po těchto mořích, a vždy jsem si dovedl poradit s chytráky, jako jste vy. Vím, že byste mne lehce roztrhal na kusy – viděl jsem, co jste ráno provedl s Proguem – jenže tenhle malý, lesklý kus oceli naše síly přinejmenším vyrovnává!“

Křivě se usmál a výhrůžně potřásl pistolí.

Kdybych teď mohl vzít na sebe svou pravou podobu, uvažoval tvor, snadno bych ho zabil, a to bez ohledu na jeho zbraň. Jenže změnit se mohu, jen když jsem ve vodě, a z budovy se nedostanu.

Pak promluvil Američan. „To, co říká Denton, platí i pro mne, rozumíte? Zažil jsem toho už dost a v případě potřeby se před ničím nezastavím. Perratin byl správný chlap a mne děsí způsob, jakým zemřel. Přiznám se, že netrpělivě čekám, až si něco začnete, abychom s Dentonem viděli, jak vám kulky trhají mozek na kusy!“

Jeho široké nozdry se naduly a v očích se zablesklo. „Víte co, Dentone? Co kdybychom ho rozstříleli a Corlissovi řekneme, že se pokusil o útěk!“

„Ne.“ Denton rozhodně zavrtěl hlavou. „Corliss s ostatními tu mohou být každou chvíli. Kromě toho nemám rád vraždu.“

„Zabít vraha přece není vražda!“ ušklíbl se Tareyton.

Tvor nespustil oči s Dentona. To, že má pistoli, je zlé – na ničem jiném nezáleží.

„Jste blázni nebo zbabělci,“ promluvil a snažil se, aby jeho hlas zněl přesvědčivě. „Z tohoto ostrova přece nikdo nemůže zmizet. To tady budete sedět a hlídat mne celou noc?“

„Na tom něco je,“ poznamenal Tareyton. „Vyhodíme ho ven, zamkneme dveře, a dáme si dvacet!“

V tvorově mysli vyklíčila naděje, ale hned pohasla, když Denton zavrtěl hlavou:

„Do takového nečasu bych nevyhnal ani vzteklého psa, ale něco mne napadlo. Tareytone, dáme mu trochu okusit toho, co ho čeká. Za tebou na hřebíku visí provaz, vezmi ho a toho chlapíka svaž. Budu dávat pozor, aby se nepokusil o nějakou hloupost.“

„Přece si nemyslíte, že bych Tareytona napadl a riskoval tak kulku do zad?“ zvolal tvor s předstíraným rozhořčením. Jeho mysl si však bleskurychle uvědomila, že tuto situaci bude moci využít. Až se k němu Američan přiblíží, zakryje svým tělem na zlomek vteřiny Dentonovu pistoli. I kdyby se tak nestalo, nevadí. Poprvé se někdo z nich přiblíží na dosah, a to postačí. Nemají ani tušení, jaké síle budou muset čelit!

Jako tygr se vrhl na Tareytona, jehož oči se hrůzou rozšířily a ústa rozevřela k zoufalému výkřiku. Zvedl ho a jediným pohybem jím mrštil na Dentona. Když se oba srazili a tvrdě dopadli na stěnu, jejich hlasy se slily v jedno bolestné zařvání. Tvor se chtěl na ně vrhnout a dorazit je, ale na to již nebyl čas. Dvě minuty, které si stanovil jako časový limit pro akci, již dávno uplynuly, nezbylo tedy nic jiného než prchnout.

Vyběhl ze dveří a srazil se s Corlissem. Nárazem ztratil rovnováhu a ještě v pádu si všiml, že za potácejícím se Corlissem se tyčí mohutná Progueova postava, a že přibíhají další muži.

Tento kritický okamžik jakoby trval celou věčnost. Kolem zuřila bouře a mihotavé světlo z budovy groteskně zbarvilo tváře užaslých mužů, sklánějících se pod náporem vichru. Tvor se bleskurychle zvedl a oslnivá záře blesku proměnila jeho tvář v hrůznou masku.

Překvapení bylo oboustranné, ale jeho ocelové nervy a svaly se okamžitě vzpamatovaly. Mocným úderem pěsti srazil Corlisse, ten padl na Proguea, a tvor bleskurychle zmizel v bouřlivé noční tmě.

Skloněn proti zuřící bouři, hnal se vpřed, ale po chvíli si uvědomil, že utíká příliš pomalu, takže je z něho snadný cíl pro pušky jeho pronásledovatelů. Otočil se tak, aby byl hnán větrem k místu, kde vlny narážely s příšerným hukotem na strmý břeh. V běhu se sebe strhával šaty a boty.

Za několik okamžiků již stál na strmém, kamenitém břehu. Jeho nahé, bílé tělo se zalesklo, dopadlo do rozbouřených vln a zmizelo.

Corliss se konečně vzpamatoval a jeho hluboký hlas pronikl i řevem bouře:

„Máme ho! Toho zatraceného tvora jsme dostali tam, odkud nám nemůže uniknout!“ Než mohl pokračovat, lavina mužů ho vnesla do místnosti. Když se dveře zavřely, Progue na něho zavrčel:

„Cos myslel tím ‚Máme ho‘? Vždyť on přece spáchal sebevraždu. Odtud se už nikdy nedostane!“

Corliss začal vysvětlovat, a když skončil, ještě dodal:

„Stapley měl pravdu. Ta věc je bůh žraloků v lidské podobě, a jestli si pospíšíme, můžeme ho chytit. Pochopte, že z místa, kde skočil do laguny, se může dostat na volné moře jedině kanálem, který používáme pro čluny. Stapleyi!“

„Ano, pane?“ ozval se vysoký Angličan.

„Vezměte několik mužů, ze skladu přineste dynamitové patrony a nezapomeňte na reflektor! Rozestupte se na břehu podél kanálu a zařiďte to tak, aby patrony vybuchovaly pod vodou v určitých intervalech.

Reflektorem sviťte do kanálu, který je v těch místech velmi úzký. Nemůžete a nesmíte ho nechat uniknout! A teď do práce!“

Když muži odběhli, poznamenal Progue:

„Šéfe, zapomněl jste na jednu důležitou věc. V místě, kde ten tvor skočil do laguny, existuje ještě jedna propust do oceánu. Víte o té mezeře mezi těmi dvěma vysokými útesy? Žralok tudy lehce propluje.“

Corliss se usmál. „Žralok by tudy mohl proplout, jenže když ten tvor ve vodě vezme na sebe svou původní podobu, jeho obrovské ploutve mu znemožní proplout tak úzkým pruhem rozbouřené vody. Rozerval by se na kusy. To znamená, že pokud by tudy chtěl uniknout, musí si ponechat lidskou podobu. V tom stavu je velmi zranitelný, jinak by se s námi už dávno vypořádal.“

Temnou nocí otřásaly výbuchy a na Corlissově tvrdé tváři se objevil úsměv. „To byla první nálož,“ poznamenal s uspokojením. „Tvor se pokusil proplout hlídaným kanálem a zjistil, že tudy nepronikne. To znamená, že se bude snažit proklouznout tou pekelnou uličkou mezi dvěma útesy, protože ví, že ať na sebe vezme jakoukoli podobu, ráno ho zabijeme. Teď si všichni vezměte pušky a syítilny a obsaďte břeh. Nesmí se dostat z vody ven!“

Moře bylo příliš bouřlivé, vlny příliš vysoké a noc příliš tmavá. Ve zpěněné smrtící vodě byl úzký tmavý pruh, který končil ve volném moři – černý pás, kde voda byla hluboká a proudila neuvěřitelně rychle. Tímto bouřlivým kanálem plul žralok a ukazoval tvorovi cestu z laguny na volné moře. Tvor se za ním zoufale probíjel, snaže se udržet svou lidskou hlavu nad vodou, jednak aby mohl dýchat, jednak aby sledoval temný odlesk trojhranné ploutve žraloka, který měl za úkol vyvést ho z tohoto ďábelského kanálu.

Žralok se prodíral řvoucí vodou a jeho ploutev byla jen stěží viditelná, protože ve vřící vodě občas zmizela a opět se vynořila. Nakonec se žraloku podařilo prodrat se smrtícím kanálem a zmizet v bouřlivém moři.

Tvor zaváhal. Nyní byla řada na něm, ale jeho křehké lidské tělo se zdráhalo vnořit se do tohoto vodního pekla. Sílený vztekem vyrazil ze sebe nelidský řev. Qtočil se ke břehu, aby prorazil kordónem hlídajících mužů, bez ohledu na nebezpečí, které mu od nich hrozilo. Když však spatřil řadu svítilen lemující mořský břeh, znovu vztekle zařval. I v této hrozné bouři každá svítilna vrhala do vody mihotavý pruh světla a za každou z nich stál muž s puškou – nervózní, ale odhodlaný. Tudy se uniknout nedalo.

Tvoru nezbylo než vrátit se ke smrtonosné úžině. Jeho ocelové zuby zaskřípěly v grimase plné vzdoru a jeho rty se sevřely v úzkou čáru. Musel si ponechat lidské tělo, protože ve své původní podobě by se průrvou nedostal. Vrhl se do zpěněných vod, které se ho okamžitě zmocnily a rychle ho hnaly kupředu. Instinktivně se snažil stočit tak, jak to viděl u žraloka, který mu předtím razil cestu. Do úst mu vnikala voda, kašlal, plival a lapal po dechu, a v té chvíli si s hrůzou uvědomil, že se řítí přímo na černý, několik metrů vysoký a ostrý útes. Jeho paže se zoufale snažily stočit tělo stranou, ale žádná lidská síla nemohla odolat proudu, který ho unášel do zkázy.

V posledním zákmitu jasného vědomí vydal ze sebe dlouhý řev. Pak na zlomek vteřiny ucítil nesnesitelnou bolest, když se jeho hlava roztříštila na kaši o ostrou skálu. Z těla, které proud vynesl do volného oceánu nezbylo nic než směs rozdrcených kostí, přervaných svalů a cárů kůže.

Žralok, který ho předtím vedl, ucítil pach krve a čerstvého masa, opsal kruh a vrátil se zpět, sledován tuctem svých nenasytných společníků.

Bouře řádila po celou noc. Skupinu promočených a prochladlých mužů konečně uvítalo svítání, stejně vlhké a chladné, jako byli oni.

Corliss, s tváří poznamenanou vyčerpáním a nedostatkem spánku, řídil člun do laguny, která nyní byla klidná, až k úzkému kanálu, kde voda dosud bouřila.

„Jestli se tvoru podařilo uniknout, pak hledáme zbytečně,“ poznamenal. „O tom však pochybuji, protože v místě, kde se kanál otáčí, je silný spodní proud, kterému nic neodolá. Cokoliv se tam dostane, je rozmláceno na padrť.“

„Hej, Corlissi,“ zvolal zděšeně Denton, jehož tvář dosud nesla stopy včerejšího útoku. „Nepřibližuj se k tomu místu! Když mluvíš o rozmlácení, tak toho máme s Tayertonem právě tak dost!“

Teprve až kolem poledne se Corliss ujistil, že v laguně už žádný nebezpečný tvor není. Muži se s ulehčením vraceli ke břehu a jižní slunce stálo nad ostrovem, který zářil jako smaragd zasazený do obrovské obruby safírového moře.

E. MAYNE HULLOVÁ

Edna Mayne Hullová (1905-1975) byla americká spisovatelka, narozená v Kanadě a provdaná od roku 1939 až do své smrti za A. E. van Vogta. Van Vogt s ní spolupracoval na mnohých z jejích povídek, tištěných ve 40. let v časopisech věnovaných science fiction, případně rozšiřoval její příběhy do knižní podoby, což je případ románu The Winged Man (Okřídlený muž, 1966), který vyšel roku 1992 i v českém překladu. Od padesátých let přestala psát a věnovala se studiu dianetiky.

Povídky s motivem „tří kouzelných přání“ jsou v americké literatuře velmi oblíbené a tak početné, že by mohly tvořit svébytnou literární kategorii. V následující povídce má hrdina k dispozici přání dokonce dvakrát víc, a přesto je stále méně jisté, zda ho dostanou z nezáviděníhodné situace. Stejně jako předchozí povídka A. E. van Vogta, vyšla tato povídka ve společné sbírce obou manželů Out of the Unknown (Z neznáma, 1948).

E. Mayne Hullová

ŠESTÉ PŘÁNÍ

„Tímto vás, Williame Kennijahne, odsuzuji k smrti oběšením ode dneška za dva měsíce. Kéž se Bůh slituje nad vaší duší.“

Následujících sedm týdnů Kennijahn téměř nepřetržitě proklínal stěny své odsouzenecké cely, všechny bachaře, soudce, který vynesl rozsudek a celé lidské pokolení.

„Spadls do toho zrovna v nejhorší době,“ řekl mu jeho právník Clissold. „Lidi bojují za morálku. Na pouhou zmínku o zmírnění trestu v novinách přišlo tisíc vzteklých dopisů o zvláštních zákonech pro chudé a zvláštních pro bohaté. Smůla je, že ti prokurátor vraždu tvého partnera Harmsworthe, který ti tehdy pohrozil, že odhalí ten burzovní podvod, tak nepochybně dokázal.“

Advokát bezmocně pokrčil rameny. „Strkal jsem peníze všude, ale marně. A když politik odmítá peníze, to už je konec světa. Na rovinu, Bille, je po tobě. Budu se snažit do poslední chvíle, ale už se nedá nic změnit.“ Postavil se. „Už za tebou asi nepřijdu, pokud nebudu mít nějaké zprávy. Sbohem.“

Kennijahn skoro nezaregistroval, že vysokého hubeného právníka odvádějí. Devět dní, pomyslel si, devět krátkých dní! Nepříčetně se rozlítil. Když se konečně trochu uklidnil, zvedl oči – stvoření stálo před ním.

Stvoření si ho měřilo jediným rudě svítícím okem a podivné černé tělo mělo zvláštně pokroucené, jako by onen pololidský tvar byl jen částí jeho postavy a zbytek byl mimo dosah očí.

Kennijahn na něj mžoural. Nebál se, jen mu to vyrazilo dech. Čekal, že to zmizí jako představa, když se soustředí. Po chvíli to tam pořád bylo, a kupodivu dokonce promluvilo: „Ale! Nezavolals mne úmyslně. Nevíš jak na to. Ale budiž – vyřkni svá přání a propusť mne.“

V Kennijahnovi byla malá dušička. „Zavolal! Zavolal!“ Hrůzou vyskočil z pryčny. „Zmiz odsud,“ zaječel. „Co jsi k čertu zač? Co –“ Zarazil se, protože věcný přístup příšery ho pomalu uklidňoval.

„Zajisté jsi mne zavolal,“ prohlásila věc. „Vytvořil sis představu –zjevně jsi netušil jakou, nebo jak to zopakovat. Ale způsobila prostorový zkrat a vtáhla mě do tvé přítomnosti. Podle prastarých hermetických zákonů ti musím splnit tvá přání, čímž se osvobodím a navrátím tam, kam patřím.“

Nějakou chvíli se Kennijahn snažil vzpomenout na představu, která mohla vytvořit takovou zrůdu. Otřásl se při vzpomínce na svůj vztek, ale nic si nevybavil. Vzdal to, a jelikož měl docela rychlé vedení, jedno slovo obrovského významu zatlačilo jeho černý osud do pozadí.

„Přání! Tím myslíš, že si můžu něco přát?“

„Jedna je podstata,“ prohlásilo stvoření, „dvě jsou slovo. Monáda je Bohast, diáda je Jakin. Triádu tvoří spojení a zdvojnásobena neznalostí tvoří sesádu.“ Věc domluvila: „Šest přání.“

„Šest přání,“ opakoval Kennijahn bláznivě a sám nepoznal vlastní hlas. Skoro zašeptal: „Jakýchkoli?“

„V mezích daných Osudem, samozřejmě. Takže vyřkni svá přání a –“

„Počkej chvilku, počkej chvilku.“ Kennijahn zvedl ruku, jako by chtěl ta slova odvrátit. „Neděláš to, že tě to těší. Musíš.“

Věc krátce kývla. „Musím.“

„Jseš démon?“ zeptal se Kennijahn s narůstajícím zájmem.

„Jsem Drdr.“

„Co?“ Věc se na něj jen podívala. Kennijahn pokračoval: „Povídáš, vyřkni svá přání. To si musím přát všech šest věcí najednou?“

Drdr se zatvářil skoro smutně. „Ne.“

„Můžu si na to nechat, jak dlouho chci?“

„Ano, ale když si pospíšíš, mohu se dříve navrátit, odkud jsem přišel.“

„Dík za informaci,“ řekl Kennijahn suše. Pak se zamračil a ostře se zeptal: „Co myslíš tím – v mezích daných Osudem?“

„Svému předurčení neunikneš.“

Kennijahna opustila část naděje. „Předurčení?“ zopakoval dutě.

„Každý člověk,“ řekla příšera, „má předem určený osud. Je neodvratný, a v tvé situaci přání nijak nepomohou. Máš zemřít na oprátce.“

Kennijahn byl šokován, ale nedal nic najevo. „Třeba budu chtít být v Buenos Aires a vypadat jako prosperující obchodník ze Států. Chceš mi říct, že budu za týden v téhle věznici stejně viset?“ řekl nevěřícně.

„Ne nutně tady nebo příští týden. Je to tvoje první přání?“

„To opravdu dokážeš?“

Velké světélkující oko se na něj bez mrknutí upíralo; Kennijahna ta šance nanejvýš vzrušovala, byla skutečná, žádná noční můra, žádná fantasmagorie, pouhá zázračná skutečnost. Šest přání! Bože, šest! S tím bude celá země jeho. A co na tom, když ho za sto let dožene osud? Napřed se musí dostat z téhle pekelné díry. A kam jinam než do Buenos Aires, kam ulil peníze pod jménem Peter Claremont? Málem tam utekl už po té neblahé rvačce s tím idiotem Harmsworthem.

„Jedem!“ zakřičel. „Dostaň mě odtud… ven –“

Zatmělo se.

„Má seňor doklady?“

Zdvořilý hlas bankovního úředníka zazněl jako umíráček. Kennijahn se mu podíval přes lesklý stůl do snědé mastné tváře.

„Doklady?“ Pokusil se o úsměv. „Aha, chcete můj podpis pro srovnání se vzorem v kartotéce?“

„Ne, seňore.“ Muž byl neúprosný. „Cestovní pas a doklady potřebné ke vstupu na argentinskou půdu. Vládní opatření se velice zpřísnila.“

„Aha, tyhle dokumenty!“ Ve skutečnosti na ně zapomněl, a tak se neobratně vymlouval: „Samozřejmě jsem je nechal v hotelu. Dojdu pro ně.“

„Buďte tak laskav, seňore.“

Na ulici bylo vedro, těžké dusivé horko, které zesilovalo s přibývajícím dnem. Kennijahn si rozčileně pomyslel: Nemusí hned vyplýtvat další přání, jenom aby se z toho dostal. Měl koneckonců falešné papíry. Tedy, měla je Nina. Pošle jí telegram a Nina tu bude letadlem Pan-Am prakticky hned. Měla doklady i pro sebe. Myslel na ni se stále větším vzrušením. Policie se o ní díkybohu nikdy nedozvěděla.

Telegram už byl na cestě, když ho napadla další věc. Zatelefonoval do banky a nechal si zavolat úředníka, který ho obsluhoval. „Tady Peter Claremont.“

„Si, seňor Claremont.“

„V hotelu jsem zjistil, že musím ještě vyřídit jednu neodkladnou záležitost. Přijdu k vám zítra nebo pozítří.“

„Si, seňor.“

Kennijahn zavěsil se spokojeným úsměvem na rtech. Už zase tahá za nitky.

Za čtyři hodiny přišel telegram od Niny a v něm stálo: PRILET VE CTVRTEK STOP CEKEJ MNE NA LETISTI NEBO NAPIS

Jediný problém byl v tom, že následující dvě noci strávil v hlavní věznici. Policisté, kteří ho přišli zatknout, byli chladní a zdvořilí:

„Jste zatčen, seňore, na žádost americké policie, která, zdá se, zachytila telegram pro vaši seňoru.“

Tak v tom to je, pomyslel si Kennijahn smutně. Všechno do sebe zapadalo; myslel si, že u výslechů se o Nině nikdy nemluvilo, protože policie o ní neví, a to byla chyba. Jakmile se ocitl za mřížemi, první impuls byl zavolat Drdr, ale pak si to rozmyslel. Další přání si dobře naplánuje; a nejvíc sázel na dramatické zmizení z letadla do Ameriky.

Velké letadlo hučelo na pozadí Kennijahnových myšlenek. Dole v jasném měsíčním světle sotva rozeznával tmavé skvrnky lesů. Konečně se daleko vpředu objevilo světlo. Oceán se třpytil a zářil. Měsíc zaléval světlem obzor, který se z téhle výšky zdál skoro nekonečně daleko. Kennijahn potichu řekl:

„Drdr.“

Přestože ji čekal, lekl se, když se mu černá karikatura lidské podstavy vynořila před očima. Jediné obrovské oko příšery ho probodávalo pohledem sotva půl metru od jeho obličeje. Věc promluvila:

„Netrap se se strážemi. Nevidí mne ani neuslyší náš rozhovor. Chceš splnit druhé přání?“

Kennijahn ztuhle přikývl. Leknutí ho ještě nepřešlo a mátlo ho, že to zjevení čekal, a přesto se polekal. Něco na té obludné věci z pekel se ho dotýkalo uvnitř, přestože věděl, že je neškodná. Konečně to setřásl a řekl:

„Rád bych přesně poznal, jak je takové přání omezeno. Když jsem dorazil do Buenos Aires, měl jsem v kapse pět set dolarů. Tak si představuješ kapsu úspěšného obchodníka? Ale to ponecháme stranou. Chci vědět tohle: Například ti řeknu: Doprav mě do luxusního apartmá v hotelu v Buenos Aires se všemi papíry potřebnými pro vstup do Argentiny na moje jméno a s milionem dolarů v kufru – vejde se to všechno do jednoho přání?“

„Můžu ti dát jen kolem sedmi set tisíc dolarů,“ přišla nevzrušená odpověď. „Všeobecným zákonem byla velmi dávno stanovena pevná částka. Mohu ji leda převést do tvojí měny.“

„Dobře, dobře, sedm set tisíc dolarů,“ řekl Kennijahn nevrle. Vtom se zarazil. „Dobrý bože!“ vydechl. „Všechno, co si přeju najednou je jedno přání.“

Příšera přikývla. „V mezích stanovených Osudem, jak jsem řekl. Je tedy tvéjdruhé přání vrátit se do Buenos Aires tak, jak jsi to popsal?“

„K čertu s tím. Nehodlám bydlet v nějaký zaplivaný cizině. Jsem jednou Američan. A mám lepší nápad. Říkáš jakékoli přání – cokoli?“

„V mezích stanovených –“ začal Drdr, ale Kennijahn mu skočil do řeči:

„Můžeš mě dovézt do minulosti, než se stala ta vražda?“ Zašklebil se. „Mířím k tomuhle: nebude žádný podvod, žádná vražda, žádný osud.“

„Nikdo,“ vrátila se mu odpověď, „se nevyhne svému osudu.“

Kennijahn netrpělivě mlaskl. „Ale dokážeš to, co jsem říkal, ne?“

Věc mrzutě zkroutila tlamu. „Dokážu, ale raději bych to nedělal. Drdr se totiž nemůže vrátit a plnit ti přání v minulosti. Než by sis mohl vybrat své třetí přání, musel bys počkat do doby, kdys mne potkal. A kdyby ses tam dostal do problémů –“

„Do problémů!“ opakoval Kennijahn. „Poslouchej, budu žít jako anděl.“ Přestal na chvíli a zamračil se. „Ale chápu, co máš na mysli.

Nebude dobré se vracet o moc dlouho, to je fakt. Vlastně jsem se s penězi nezapletl až do doby před pěti měsíci, a pak se to semlelo strašně rychle – dejme tomu šest měsíců. To nebyl na nebi ani mráček. Takže mě vrať do doby –“

Vzápětí byl v cele odsouzence k smrti.

Kennijahn se rozhlížel kolem s rostoucí hrůzou. Zdálo se mu, že ho šedivé zdi chtějí rozmačkat. Pryčna ho tlačila do zad. Pode dveřmi prosvítalo elektrické světlo, ale cela byla ve tmě. Trvalo mu skoro minutu, než si všiml Drdr sedícího v rohu na podlaze. V tu chvíli se doposud zavřené obrovské oko věci otevřelo a rudě si ho prohlíželo.

Kennijahna popadl strašný vztek. „Ty hajzle,“ zařval, „cos to k čertu provedl?“

Rudé oko na něj bez výrazu cize svítilo ze tmy jako svítící koule. Věc nevzrušeně odpověděla: „Splnil jsem ti tvé druhé přání, co jiného.“

„Ty lháři!“ zakřičel Kennijahn. A zarazil se. Najednou v něm někde hluboko začalo sílit strašlivé podezření, že se stal obětí jakési jemné, nepochopitelné legrácky. „Vůbec na nic se nepamatuju,“ dokončil slabým hlasem.

„Nechtěl jsi zachovat paměť,“ odpověděla věc klidně. „Díky tomu ses vrátil časem, znovu spáchal vraždu a stál před soudem, a tady jseš, tváří v tvář svému neodvratnému osudu.“

Kennijahn vybuchl: „Ty mizernej podrazáku. Bylo jasný, že chci svoji paměť.“

„Nebylo. Nikdy jsi o tom nemluvil, ani jsi na to nepomyslel.“

„Ale to bylo samozřejmé.“

Ta příšernost na něj stále civěla. „Říkám ti a plním všechno, oč jen požádáš. Nic víc. A čím dříve ti splním tvá přání, tím dříve se mohu vrátit tam, odkud jsem přišel.“

Kennijahn zkrotil vztek, až mu v hlavě zbyla jen jedna krutá myšlenka. Tak takhle to je. Byl tak zaujatý vlastnímy problémy, že až příliš rychle zapomněl, že stvoření také sleduje vlastní cíle. „Odkuds to vlastně přišel, že se tak snažíš dostat zpátky?“

Drdr to nevyvedlo z míry. „Je ta otázka dalším přáním?“

„Ne, jistěže ne,“ ujistil ho rychle Kennijahn. Ale vztek ho rychle opouštěl. Zamyšleně si prohlížel stín ve tmě na podlaze. Bude si muset dávat pozor, lépe si věci rozmýšlet, nenechávat Drdr žádná zadní vrátka.

„Takže jsem to všechno provedl ještě jednou?“ řekl pomalu. „Jinými slovy, moje povaha mě zatáhla do stejný bryndy. A jsme doma. Změň mou povahu. Vrať mě o šest měsíců zpátky, s pamětí, ale navíc ať jsem poctivější, silnější, slyšíš, a –“ Vzpomněl si na Ninu. „Žádný problémy se ženskýma, to je jasný. Nechci tam vypadat jinak. Rozumíš?“

„Nerozumím.“ Příšera vypadala zmateně. „Změnit tvoji povahu? Tím myslíš dát ti jiné tělo, třeba pohlednější?“

„Ne, povahu!“ Kennijahn se bezmocně zarazil. Najednou mu došlo, že chápání toho stvoření má své meze. „Pochop – mou povahu. Mě!“

„Tebe! Změnit podstatu, která je tebou. Ale to není možné. Ty jseš ty, dokonalý vzor ve vesmíru, s přidělenou rolí. Nemůžeš se změnit. Osud tě stvořil takovým, jakým jseš.“

Kennijahn netrpělivě pokrčil rameny. „Fajn. Beru. Jsem co jsem. Možná tím lépe. Vím koneckonců, jak na tom jsem. Kdybych byl jiný, mohl bych si třeba vytvořit nějakou náboženskou vizi a přijímat osud tak, jak je. Nejspíš to zvládnu nejlíp tak, jak jsem. Tak dobře. Pošli mě o šest měsíců zpátky s tím, že se na tebe budu pamatovat. To stačí – počkej! Tohle je teprve moje třetí přání. Nesplnils mi něco, aniž bych o tom věděl?“

„Toto je tvoje třetí přání,“ přitakala věc. „Po tomhle budeš mít ještě tři. Ale varuji tě. V minulosti ti nemohu pomáhat.“

„Jedem!“ odsekl Kennijahn.

Seděl za stolem ve své soukromé kanceláři. Zářivé slunce pronikalo dovnitř rohem velkého okna za jeho zády; ale stále byl trochu ztuhlý z doby věznění v odsouzenecké cele. Přešel ke dveřím do přední kanceláře, otevřel je a zeptal se nejbližší úřednice: „Co je dnes za den… myslím datum.“

„Středa sedmého července,“ odpověděla dívka.

Byl z toho natolik rozrušený, že jí ani nepoděkoval. Zavřel dveře a zcela se soustředil na odečítání. Jeho tvář se pomalu rozjasnila. Byla to pravda. Přesně půl roku. Posadil se za stůl a zvedl telefon. Za okamžik se mu ohlásil známý hlas.

„Ahoj, Nino,“ a po chvíli: „Vezmeš si mě?“

„Ksakru! To ses zbláznil?“

Kennijahn se zašklebil. Představil si Ninu, pružnou a štíhlou, nataženou jako kočka na velikém kanapi v obývacím pokoji, jak mhouří oči a snaží se přijít na to, jestli si z ní dělá legraci. Nina si vždycky všechno dobře promyslí.

„Myslím to vážně,“ řekl. „Chci nechat práce a přestěhovat se někam ven – nejvýš půl hodiny jízdy z města, to je jasné,“ dodal rychle sotva si připomněl, jak Ninu nudilo, když ji jednou vzal do hor. Pokračoval: „Budeme mít pár dětí, a vůbec to bude prima život.“

Telefon zatrylkoval jejím smíchem. „Děti – ty! Tos mě pobavil. A navíc, nejsem vůbec mateřský typ.“

„Fajn, děti vynecháme. Co na to říkáš teď?“

Žena se znovu rozesmála. „Miláčku,“ řekla potom, „dnes večer mi přineseš ten nejdražší zásnubní prsten, jaký seženeš, a pak tě možná začnu brát vážně.“

„Domluveno,“ řekl Kennijahn. „Sbohem, drahá.“

S úsměvem zavěsil. Poprvé se zachoval jinak. Postavil se a otevřel spojovací dveře mezi jeho a Harmsworthovou kanceláří. Pohled na toho muže, ještě stále živého, jím otřásl. Kennijahn zavrávoral. Olízl si suché rty. Nakonec se s nesmírným úsilím sebral a na člověka, kterého kdysi zabil, se usmál. Bože, pomyslel si, z tohohle by měl husí kůži každý. Konečně se mu podařilo něco ze sebe vypravit: „Nazdar, Andy.“ Zas byl pevný v kramflecích. Rychle vznesl svůj požadavek.

„Ale teď přece nemůžeš couvnout,“ vydechl Harmsworth, když Kennijahn domluvil. Jeho hubená tvář zbrunátněla. Vypadal, jako by byl na pokraji zhroucení. Křičel dál: „Když se z toho vyvlíkneš bez dobrého důvodu, lidi začnou větřit špínu, budou si myslet, že se ženeme do průšvihu. Máš takovou pověst. K čertu, proč jsem se kdy zapletl s takovým srabem.“

Zrudnul už skoro do fialova. Vrhl se k zásuvce. Když z ní vytáhl ruku, měl v ní revolver. Zaječel: „To ti nedovolím. Nedovolím, slyšíš mě?“

Kennijahn si revolveru nevšímal. Koneckonců, pomyslel si chladně, člověka, který se narodil pro oprátku, nezastřelí chlap, který má být zavražděn. V hrůze tu myšlenku odehnal. Co to má k čertu za nápady, když celá jeho současná existence je založená na přesvědčení, že osud není neodvratný? Prudký zvrat událostí ho najednou vylekal. Rychle řekl:

„Dej pryč tu pistoli, blázne, než s ní někomu ublížíš.“

„Musíš mi slíbit,“ zvolal Harmsworth divoce, „že mi dáš aspoň šest měsíců, aby se zákazníci smířili s tvým odchodem.“

Šest měsíců! To by byl zatažen zpátky do doby, kdy se – původně – stala vražda a proběhl proces. „Nic takového,“ řekl Kennijahn přímo. „Definitivně tady končím ještě tento týden.“

První kulka se zaryla do zárubně dveří za Kennijahnem. V tu chvíli vyrazil, chytil zbraň a vykřikl:

„Ty idiote. Já tě –“

Druhý výstřel zazněl, když vykroutil revolver z protivníkových prstů. Se zbraní v ruce poodstoupil. Jako v mlze cítil úžas a hrůzu, když se Harmsworth složil na podlahu a zůstal ležet. V ještě hustší mlze viděl, jak se rozlétly dveře a stojí v nich jakási dívka, která otvírá a zavírá ústa a vydává zvuky. Pak se dveře zabouchly. Slyšel horečnatě cvakat telefon a pak vysoký dívčí hlas, jak ječí cosi o policii.

Kennijahn vydechl, upustil revolver a padl do křesla. Chvíli na nic nemyslel. Po chvíli mu došlo, že policie tu bude každou chvíli. Hlava se mu okamžitě vyčistila. Zvedl telefon na Harmsworthově stole, vytočil Clissoldovo číslo a stručně advokátovi vylíčil, co se stalo.

Clissold štěkavě odpověděl: „Bille, upřímně, myslím, že to není zas tak moc dobrá historka. Do důchodu v osmatřiceti. Kdo o tom ještě věděl?“

„Nebesa!“ zaskuhral Kennijahn. „Copak to někdo musí vědět? To je docela běžné rozhodnutí, ne?“

„Ne pro tebe, Bille. Neber si to osobně, ale máš pověst člověka, který dostane všechno, co může. Ještě jednou, ví někdo, že ses rozhodl jít na odpočinek?“

Kennijahn si vzpomněl na Ninu a po tváři mu stekl čůrek studeného potu. „Jenom Nina,“ vypravil ze sebe nakonec.

„Bezcenné,“ usoudil Clissold úsečně. „Tu historku budeme muset změnit, Bille.“

„Podívej se,“ začal Kennijahn, „snažíš se mi tu naznačit –“

„Nesnažím se o nic,“ štěkl právník. „Ale počkej. Co ta písařka, která tam vpadla, zatímco ses pral s Harmsworthem – co vlastně viděla?“

„Jak to mám k čertu vědět?“ zasténal Kennijahn. Najednou se cítil bezmocně. Pochopil, že se to všechno může obrátit proti němu. Obořil se na právníka: „Clissolde, přijeď sem a umlč tu holku, a přesvědč ji, že viděla, co chceme.“

„No tak, nerozčiluj se,“ uklidňoval ho advokát. „Jenom prověřuju všechny cesty. Máš stejně velké štěstí, že to byla Harmsworthova zbraň.“

„Ech!“ pravil Kennijahn a mozek se mu škvařil v hlavě. Představil si sám sebe, jak vysvětluje, že půjčil svůj revolver asi před rokem Harmsworthovi, protože byl poděs a všude viděl bandity. Pro muže Kennijahnovy postavy a kondice bylo půjčit někomu revolver tak samozřejmé, že – že tomu nikdy nikdo neuvěří. A na setkání s Drdr bude čekat ještě půl roku. Půl roku na něj bude číhat oprátka, půl roku… pekla.

Měl i špatné chvíle, kdy nevěřil, že přežije. Soudní dvůr dospěl do stádia, kdy už nepřipustil další stání, a odvolací soud měl málo práce, tak vyřídili jeho případ za čtyři dny, ani ne měsíc po rozsudku. Konečně, nejvyšší soud Spojených států zamítl žádost o další šetření na základě nedodání nových důkazů. Navíc seznal, že nižší soudní instance provedly řízení vzorným způsobem.

Rozsudek měl být vykonán měsíc před vypršením onoho půlroku. Ze zoufalství nakonec Kennijahn Clissoldovým prostřednictvím požádal o odklad popravy o tři měsíce a žádost podpořil čtyřmi sty tisíci dolary na úplatcích, což byly jeho veškeré volné prostředky. Ani guvernér nenašel důvod, proč by ty peníze nemohl zabavit, řekněme pro stranu, samozřejmě, zvláště když to nebyl pokus o zrušení rozsudku. Ale brali to beztak vysoce morálně. Tři měsíce byly příliš dlouho. Veřejnosti by se nelíbily. Mohli mu dát, řekněme – no, šest týdnů.

Také dali.

V pravý čas se Drdr potmě zjevil v jeho cele. Kennijahn se na něj chvíli unaveně díval a pak stejně unaveně pronesl: „Jak se může stát takový justiční omyl? Co se to se světem děje?“

Stvoření se zlehka postavilo na neosvětlenou betonovou podlahu, bez sebenepatrnějšího výrazu v tváři. „Nic se neděje. Všechno probíhá tak, jak je určeno osudem. Nevinní viseli i dříve, a lidé se pak divili, jak se to mohlo stát, jak mohli ten zločin ještě schvalovat. Ale byl to prostě osud té oběti.“ Věc pokrčila rameny. „Ať už si přání naplánuješ, jak budeš chtít, vždy to takhle skončí. Tak je prosím vyřkni a propusť mne.“

Kennijahn chvíli jen tak tupě seděl a nechával si to dojít. Ve spáncích se mu rozbušila krev a on se začal bát, strašlivě, dokonale, nesnesitelně bát. Roztřeseně řekl: „Co je tohle za ďábeský vesmír? Proč je mým osudem viset? To není spravedlivé.“

„Nechápeš,“ promluvil klidně černý stín. „Tvá smrt je částí struktury. Ať uděláš cokoli, struktura se obnoví podle vzoru a nová vlákna zacelí místa, která ses snažil porušit. Je to nutné pro vesmírné vyvážení sil.“

Kennijahn ztěžka polkl a zavyl: „Jó, dobře. Když musí tohle tělo viset, mně to nevadí. Měl jsem šest měsíců, abych si rozmyslel přání, a věř mi, mám dobré.“ Zarazil se a urovnal si myšlenky.

„Poslouchej, můžeš mě přesunout, s myšlením, vzpomínkami – prostě mě – do těla Henryho Pearsalla, toho milionáře?“

„Ano.“

Kennijahn skoro slintal radostí. Celý se chvěl úlevou. Nakonec triumfálně popadl dech. „Tak, co na to říkáš? Můj osud se naplní. Kennijahn bude v určenou hodinu viset a já, v Pearsallově těle, budu žít dál.“

Rudé oko na něm spočívalo bez mrknutí. „Má to jediný problém: Pearsall nemá být oběšen.“

„Ale vždyť nebude – to je jasné. Pearsallovo tělo bude žít dál.“

Věc prostě řekla: „Je to tedy tvé čtvrté přání?“

Kennijahna zarazilo, jak tiše se na to věc zeptala. Zděšeně si pomyslel: Tři přání jsou pryč, tři ještě mám. Tři jsou pryč. A to si myslel, že po prvním bude mít vystaráno. Čekalo ho čtvrté přání, a on se ještě ani nedostal z vězení. Byla tu samozřejmě ta nechutná záležitost s vyplýtvaným přáním. To se už nebude opakovat. Pomalu se uklidnil. Odvaha, ta čistá živočišná odvaha, která ho tvrdě a bezohledně vynesla až na vrchol, se vrátila. Má ještě tři přání, to mu musí stačit. Se svými schopnostmi a předchozími zkušenostmi si může ten prokletý osud držet léta od těla.

„Ano,“ přisvědčil, „to je moje čtvrté přání, ale netlač na mě. Chci si napřed všechno vyjasnit. Znáš toho Henryho Pearsalla, o kterém mluvím. Bydlí na Oriole Parkway Drive.“

„Znám ho.“

Kennijahn pokračoval: „Toho s naprosto úžasnou manželkou, jmenuje se Edith. Je jí kolem osmadvaceti. Jemu je třicet čtyři a má asi sedmnáct milionů. Všechno jasné?“

Příšera ho beze slova pozorovala a Kennijahn si vzpomněl, že už jednou odmítla odpovědět dvakrát na stejnou otázku.

„Dobře, dobře, tak se nerozčiluj. Nemůžeš mi vyčítat, že si to chci ověřit, po tom, co se stalo. Poslední otázka –“ Jeho ocelově šedé oči probodávaly tu věc pohledem. „Nemáš sebemenší tušení, co by se na tom mohlo zvrtnout?“

„Nemám. Něco se zvrtne, to určitě. Nevím co.“

Kennijahn se smutně usmál. „Risknu si to. Jedeme.“

Vrátil se z kanceláře poměrně pozdě. I s pamětí pravého Henryho Pearsalla ku pomoci bylo složité zorientovat se v jeho životě a práci. Ale na to si zvykne. Je to jen otázka času. Přinejhorším ho jeho okolí bude nějakou dobu považovat za podivína.

„Madam,“ oznámil mu komorník, „odjela na večeři. Nechala vám tu vzkaz.“

Pearsall-Kennijahnovi se při čtení rozlil po těle příjemný pocit. Dopis byl plný drobných zamilovaných větiček a končil slovy:

… bych byla raději s Tebou, zvláště po těch deseti dnech, kdy ses znovu začal zajímat o svoji milující, ale nepěkně zanedbávanou manželku. Připadá mi, jako bychom trávili druhé líbánky. Miluju Tě

Edith

Kennijahn s chápavým úsměvem přeložil dopis a strčil si jej do kapsy. Jaký krásný život, být předmětem čisté, plné lásky cizí ženy bez dlouhých přípravných prací. Předtím se trochu obával, že k němu pojme tu instinktivní nechuť, o jaké se píše v knížkách. Ale tenhle strach ho už přešel.

Na Ninu si vzpomněl zrovna při večeři. Zamračil se. Bude se s ní muset nějak seznámit, a pokud to bude nutné, třeba pomocí pátého přání. Nina za něj bude držet smutek, to věděl, ale ne dlouho. A pokud bude kdy nevěrná jeho památce, tím šťastným by mohl být klidně i Henry Pearsall. Zvláštní, jak ho rozrušila pouhá vzpomínka na Ninu.

Z jídelny odešel do prostorné pracovny s loveckým koutkem, trámovým stropem a knihovnou. Jednou si z těch knih pár přečte, prostě aby viděl, jaké zdroje utvářely osobnost opravdového Pearsalla. Uvelebil se pod lampou na čtení, zvedl večerní noviny a líně přelétl očima hlavní zprávy. Dvoupalcový titulek na horním okraji stránky psal o výbuchu lodi. Pod ním, drobnějším písmem, stálo:

MAKLÉŘ UTEKL Z VĚZENÍ

„Eh!“ hekl Pearsall-Kennijahn. Udělalo se mu tak mdlo, že se musel zachytit opěrky křesla. Měl pocit, že stojí na okraji bezedné propasti. S titánským úsilím se trochu soustředil a četl dál:

William J. Kennijahn, bývalý burzovní makléř, před třemi dny odsouzený k smrti oběšením, unikl dnes odpoledne ze své cely. Bývalý makléř, kterému byla nedávno prokázána vina v případu vraždy jeho partnera, je tělesně nesmírně silný muž, a i když úřední místa zatím nezaujala ohledně způsobu útěku žádné stanovisko, všeobecně se má za to, že díky své síle –

Zvuk otvírajících se dveří odtrhl Pearsall-Kennijahnův pohled od toho strašlivého a fascinujícího líčení. Noviny mu vyklouzly z ruky a spadly s tupým žuchnutím na zem. Sedět tam a zírat sám na sebe byla ta nejstrašidelnější a nejhroznější věc v jeho životě. Pearsallovi se nějak podařilo nacpat větší tělo do jednoho z jeho obleků. Vypadal divně seškrcený.

„A teď, ty pekelníku,“ vyrazil na něj známý hluboký hlas, „dostaneš, co ti patří. Netuším, cos mi to pro Satana provedl, ale zaplatíš za to.“

Kennijahn otevřel ústa, aby zavolal o pomoc, ale vydal ze sebe jen sípavé zaskuhrání, neboť jeho původní, skoro dvoumetrákové tělo rozpláclo na zemi jeho nynější podobu, tvořenou sedmdesáti kilogramy kůže a kostí. To nebyla ani rvačka. Chroptivě funěl a snažil se vyprostit, když na jeho čelist dopadla pěst s hybností perlíku.

Když se probral, měl čímsi ucpaná ústa a ruce svázané za zády tak pevně, že se svíjel bolestí. A pak si všiml, co dělá jeho věznitel.

Muž se polohlasem spokojeně pochechtával, byl to nelidský zvuk. Už přehodil lano přes jeden ze stropních trámů a na konci uvázal hezounkou smyčku. Nepřestával se smát a popošel ke svému zajatci.

„Nesmíme ztrácet čas,“ zahihňal se. „Jenom ti prostrčíme hlavu provazem, tahání zvládnu sám. Jdeme, jdeme, rychle, a neklepej se tak. Sám jsem to připravil, když jsem na tebe čekal. A znám tvoje míry. Čtyřicet pět kolem krku, že ano? Až to skončíme, bude to o něco míň, ale –“

Kennijahn se tak urputně soustředil, aby přivolal Drdr, že ke všem bolestem přibylo ještě bodáni v hlavě, z kterého skoro zešílel. Ale vteřiny ubíhaly a Drdr nikde. Zoufale si pomyslel: Ten roubík, kvůli tomu prokletému roubíku nemůžu zavolat Drdr.

Stalo se to, když už stál pod smyčkou. Zatmělo se, a najednou ležel na zádech. Chvíli mu trvalo, než pochopil, že je natažený na tvrdé pryčně ve své cele. Ležel tam a postupně mu došlo, že ač je to strašné, chvěje se úlevou, že je zase odsouzencem ve své vězeňské cele.

Třásl se. Klepajícími se prsty vytáhl z kapsy krabičku cigaret a došel k elektrickému zapalovači na stěně. Cigareta mu málem upadla na zem. Podlomila se mu kolena a musel se posadit. Stvoření se ozvalo z rohu:

„Zachránil jsem tě v nejvyšší čas. Je pro mne důležité, aby sis vybral všechna přání, a já se mohl vrátit do svého příbytku.“

Takže takhle to bylo. Drdr ho z té horké kaše vytáhl jen z vlastních sobeckých důvodů. Fajn, na důvodu nezáleží. Byl tady, čtyři přání pryč, a stále ve válce s osudem. Osud. Vrátila se mu zimnice. Protože uvěřil. Tělo se mu třáslo a v hlavě cítil horečku. On uvěřil. Celá ta ďábelská věc byla pravda. Narodil se, aby byl oběšen, a pokaždé, s každým přáním, zdánlivě tak přesně promyšleným a naplánovaným, se o krok přiblížil své temné zkáze. Doba normálních přání minula.

„Podívej se,“ zašeptal sotva slyšitelně, „copak svému osudu nikdy nikdo neunikl? Nevyskytla se nějaká výjimka? To se ta struktura vždycky obnoví?“ Příšera zjevně váhala a mhouřila oko. Kennijahn se zachytil stébla a zařval: „Výjimky jsou. Mluv. Rychle!“

„Výjimky jsou všude,“ pomalu odpověděl Drdr. „Není dobré mluvit o omylech, nebo jim vůbec říkat omyly. Dříve nebo později dojde každý svého osudu. Je to jen otázka času.“

„Otázka času,“ zařval Kennijahn. „Ty idiote, o co myslíš, že mi jde? Čas, čas – cokoli, co oddálí oprátku. Co je to za lidi, tyhle výjimky?“

„Obyčejně boháči, kteří proklouzli nějakou boční cestičkou. Nebo někdo, kdo náhodou přišel k penězům v důsledku provádění nějakého plánu, který jej původně nezahrnoval.“

„Ach!“ Kennijahn seděl, ponořen v myšlenky. Když konečně promluvil, nemohl poznat vlastní hlas: „A je nějaký mladý, pohledný, bohatý muž mezi těmi, kterým je souzeno viset?“

„Ano.“

Kennijahn se neudržel na nohou. Ležel na pryčně, zhluboka dýchal a hlavou se mu honily strašlivé pochybnosti. Pomalu se sebral a vesele pravil:

„Koneckonců mám ještě přání číslo pět a šest. Jestli se něco zvrtne – ale vlastně skoro nemůže. Vezmu si tělo člověka, který měl podle předurčení viset, ale nějak se na něj zapomnělo. Ten z vězení neuteče, jako Pearsall.“

Ze vzpomínky na Pearsalla ho zamrazilo v zádech. Pak jím zalomcoval vztek. Zavrčel: „Mám tak akorát chuť počkat až do večera před popravou, a zkusit to přání znovu. Podruhé už neuteče.“ Něco v pohledu stvoření ho donutilo se zeptat: „Nebo snad uteče?“

Věc pokrčila rameny a řekla: „Muž, jehož osudem není oprátka, viset nebude. Napadlo tě vůbec někdy, jak vlastně utekl z tvé cely?“

„Co tím chceš říct?“

„Chvíli byl jako omráčený. Pak se strašně rozčílil a zkusil utéct. Žádné mříže ho nemohly zadržet. Kdyby ho zkusili oběsit, smyčka by mu sklouzla s krku. To už se stalo několikrát.“

Kennijahn se otřásl. Konečně se mu podařilo promluvit: „Víš, co chci. Tak mě strč do toho těla, než mě Osud najde a pošle na mě dav, aby mě zlynčoval.“

Strašlivou bolestí téměř neviděl, ani nedýchal. Dlouho trpěl v mučivé agonii, než si uvědomil nejhroznější věc ve svém životě. Byl pověšený za krk.

Neviděl a nemohl dýchat. V záchvatu hrůzy si nezřetelně uvědomil, že má ruce svázané za zády a jasně mu z paměti, paměti toho druhého, vytanulo na mysl přesvědčení, že život nemá smysl, a že odpovědí na to je sebevražda. Drdr ho strčil do těla člověka, který zrovna páchal sebevraždu oběšením.

Drdr, ty hajzle, ty zrádče, a co takhle šesté přání? Ruce – uvolnit si ruce. Ten chlap si je musel svázat sám, nemohl to zvládnout dokonale.

Ruce už měl dávno uvolněné, než si uvědomil, že jimi tápe po smyčce, zadrhlé kolem krku, a zuřivě se ji snaží uvolnit. S vypětím posledních sil nahmátl provaz nad hlavou a přitáhl se jako na hrazdě. Dusivá, smrtící hrůza na jeho krku povolila.

Zoufale tam visel a cítil, jak ho opouštějí síly, a že svaly tohoto těla ho v téhle pozici nemohou udržet. Nicméně za chvíli se mu vrátil zrak, i když rozmazaný. Přes mžitky viděl velkou místnost, plnou kufrů a beden a oknem špičku stromu. Půda. Je na půdě domu milionáře – sebevraha. Vrátil se mu hlas. Chraptěl, sípal a zadrhával se, jako by mu něco bránilo, ale přesto se mu podařilo zakřičet:

„Drdr!“

Ještě jednou sípavě zavolal a ozvěna chrapotu se dunivě rozlehla. Vtom se objevila ta černá, odpudivá, zrádná bestie, kterou volal. Démon stál pod ním na podlaze a zvědavě ho pozoroval obrovským, rudě svítícím okem.

„Sundej mě dolů,“ zakrákal Kennijahn. „Bezpečně mě sundej dolů. Moje… šesté… přání. Dělej, rychle… já… už se neudržím, a nemám… sílu… vyšplhat výš a… odvázat ten provaz. Já –“

Neuvěřitelná lhostejnost stvoření ho na chvíli zbavila slov. Pak zařval:

„Dělej… mé šesté přání. Říkám ti, musíš mi… nemůžeš se z toho vyvlíknout. Sám jsi to řekl.“

Příšerka na něj civěla bez mrknutí oka. „Ale šest přání sis už přece vybral,“ řekla chladně, „tohle je tvoje šesté přání.“

Kennijahn měl podivný pocit, že se mu nervy rozletí na tisíc kousků.

V chování toho stvoření bylo cosi, jakási lhostejná jistota, že –

„Co tím myslíš?“ vydechl.

„Řekls mi, že mám ještě dvě. Řekls mi –“

„Jestli si dobře vzpomínám,“ dostalo se mu přesné odpovědi, „ty jsi řekl, že máš ještě dvě. Ale protože ses ve skutečnosti nezeptal, zda tomu tak opravdu je, nebyl jsem nucen ti tuto informaci poskytnout.

Bylo chybou předpokládat, že plním jen nahlas vyřčená přání. Když jsem tě osvobodil z těla Henryho Pearsalla, splnil jsem nejsilnější přání, na které jsi zrovna myslel, i když jsi jej nevyslovil. Nejsem zodpovědný za tvé předpoklady, ale bude ti muset stačit mé ujištění, že jsem splnil všechna tvá přání. Můj úkol je u konce a já jsem volný.“

Zmizel Kennijahnovi z očí, a ten visel se strašným, fascinujícím pocitem, že už se udrží jen pár vteřin.

William J. Kennijahn zůstal sám se svým osudem.

THEODORE STURGEON

Theodore Sturgeon (1918-1985) začal podobně jako van Vogt publikovat povídky žánru science fiction ve 40. letech, na rozdíl od van Vogta se však stal známější teprve svou tvorbou z pozdější doby, zejména z let padesátých, kdy se stal v žánru SF oblíbeným pro vysokou stylistickou úroveň a důraz na hrdiny příběhu spíše než na děj či použité SF rekvizity. Jeho nejznámější román More than Human (Víc než člověk, 1953; česky 1995) popisuje vznik vyšší entity spojením několika dětí nadaných mimořádnými schopnostmi. Česky vyšel také román The Dreaming Jewels (Snící drahokamy, 1950; č. 1994). Nejlepší jsou však ze Sturgeonova díla povídky – citlivé, něžné, plné porozumění pro odlišné jedince, kteří jsou obvykle odstrkováni společností. Jeho povídky najdete v antologiích Hledání budoucího času, Nejmenší vesmír a ve Světové literatuře 1980, č. 1.

Z oblasti horroru je pokládán za nejlepší jeho netradiční upírský příběh Some of Your Blood (Něco tvé krve, 1961). Napínavým sci-fi horrorem je rozsáhlá povídka Killdozer (Vraždozer, 1944) o boji skupiny lidí na malém ostrůvku proti vraždícímu rypadlu ovládanému cizí inteligencí. Malou perlou žánru je povídka It (Ono, 1940), tragický příběh tlejícího monstra, bloudícího po lese a vraždícího nikoliv ze zloby, ale z čisté dětské touhy po poznání. Tuto povídku, kterou by bylo možné pochopit i jako moderní variantu Lovecraftova Vyděděnce, bych byl do této knihy zařadil, kdyby nedávno nevyšla česky v antologii Strašidla nejstrašnější. Vybral jsem tedy z úplně jiného soudku, povídku, která jako mnoho jiných děl tohoto autora vypráví o lásce a porozumění schopném překonat všechny překážky. Přesto, že v povídce vystupuje zlý duch, nejde vlastně o horror. Berte to jako malý odpočinek před dalším sestupem do temnot.

Theodore Sturgeon

ŽÁRLIVÝ DUCH

„Něco mě sleduje!“ řekla přiškrceným hlasem a rozběhla se.

Vyvedla mě z míry. Možná proto, že byla tak útlá a vlasy měla tak bílé. Možná proto, že vypadala mladá a bezmocná. Ale nejspíš mě zarazilo to, co řekla. „Něco mě sleduje“. Ne „někdo“. „Něco“. Takže jsem se přirozeně pustil za ní.

Dohnal jsem ji na rohu a položil jí ruku na rameno. Zalapala po dechu a uskočila. „Uklidněte se, slečno,“ supěl jsem. „Já vás ochráním.“

Zastavila se tak prudce, že jsem ji málem porazil. Stáli jsme a dívali se na sebe. Měla velikánské tmavé oči, které se vůbec nehodily k jejím bílým vlasům. Řekl jsem: „Proč tu běháte ve tři ráno?“

„A proč se ptáte?“ Měla měkký lahodný hlas.

„Podívejte se, ten rozhovor jste začala vy.“

Už už chtěla promluvit, když vtom upřela zrak někam za mě. Na vteřinu ztuhla: a já byl tak fascinován výrazem jejího obličeje, že jsem se po jejím pohledu neotočil. Najednou se podívala znovu na mě a vrazila mi facku. To byla slupka! Zavrávoral jsem a zaklel, a než jsem domluvil, byla už v polovině cesty kolem bloku. Nechal jsem ji běžet, jen jsem stál a třel si tvář.

O pár dní později jsem potkal Henryho Gadea, tak jsem mu o tom vyprávěl. Henry je praktický psycholog. Snad bych měl říct, že má psychologickou praxi, protože Henry praktický není. Libuje si v teorii. Pitomých teorií má víc než kterýkoli žijící člověk. Je mu třicet, je plešatý a vydělává spoustu peněz, a přitom vůbec nepracuje.

„Myslím, že byla trochu praštěná,“ řekl jsem.

„A,“ řekl Henry a vložil si ukazováček vedle nosu. Myslím, že jeho nos byl zase o něco delší. „Ale zeptal ses jí, co si myslí ona?“

„Ne. Jenom jsem se jí ptal, proč tam pobíhá tak pozdě v noci.“

„S tebou je ta potíž, Gusi, že v sobě nemáš kouska romantiky. Měl jsi ji popadnou do náručí a utišit polibky.“

„Vždyť mi dala fac –“

„Dala, no a?“ řekl Henry a šel pryč.

Henry rád vtipkuje. Ale někdy, jako třeba teď, vykládá hlouposti a myslí je úplně vážně.

Znovu jsem tu dívku potkal o tři měsíce později. Byl jsem v zahradní restauraci U vévody a díval se tam na jeho slavnou slunečnici. Slunečnice totiž byla vysoká skoro čtyři metry a musely ji podpírat tyče, aby mohla stát. Rostla u prašné cestičky, která vedla kolem zahrádky. Mezi uválenými záhony stály stolky. Visely tu lampióny, které zůstávaly venku, i když pršelo, a hrála tu barevná kapela. Bylo tu plno, tak jsem postával, hlasy a hudba do mě narážely ze všech stran, a díval jsem se na slunečnici. Vévoda se dušoval, že semínky z jejího květu by zaplnil velikou kabelu.

A pak řekla: „Dobrý den. Promiňte, že jsem vás musela uhodit.“ Stála u slunečnice, schovaná v listech a stínech.

Řekl jsem: „No ne, moje malá boxerka. Jak jste to myslela, že jste musela? Měla byste se omlouvat jenom za to, že jste to udělala.“

„Ach ne, musela jsem. Nefackovala bych vás pro nic za nic.“

„A – něco jsem provedl? Zasloužil jsem si to?“

„Prosím vás,“ řekla. „Mrzí mě to.“

Podíval jsem se na ni. Mrzelo ji to. „Co tu děláte? Schováváte se?“

Přikývla.

„Před kým?“

Mlčela. Jenom pokrčila rameny a řekla, že se tu schovává – jak už víte.

„Tehdy v noci jste utíkala taky před tím?“

„Ano.“

Řekl jsem jí, že se chová pošetile. „Když jste odešla, pořádně jsem se rozhlédl, a na ulici nic nebylo.“

„Ale ano, bylo!“

„Já jsem nic neviděl.“

„To vím.“

Najednou mi došlo, jak hloupě mluvíme. „Pojďte ven z toho křoví a dejte si se mnou pivo. Probereme to.“

„Ach, to nemohu!“

„Ale můžete. Docela snadno. Podívejte se.“ Vztáhl jsem ruce a chytil ji do náruče.

„Mělo vás napadnout něco lepšího,“ řekla, a pak se zčistajasna přelomila tyč u slunečnice. Ta zapraskala a padla jako strom. Ohromný květ dopadl právě na tác číšníka Giuseppa. Zrovna nesl osm velkých piv, dva džbánky a martini. Pivo a rozbité sklo se rozlétlo všemi směry. Martini mi přeletělo přes hlavu a narazilo na klec, kde vévoda choval cvičenou veverku. Vypukl zmatek. Dívka s bílými vlasy zmizela. Celou dobu, co mi Vévoda vykládal, jak jsem nebezpečný, jsem přes jeho mohutné rameno koukal na veverku, která olizovala rozlité martini. Když Vévoda vyčerpal všechny nadávky, co zná, vyhodil mě na ulici. Předtím jsme bývali docela dobří přátelé.

Co nejdřív jsem zašel k Henrymu. „Zase jsem viděl to děvče,“ řekl jsem mu. „A objal jsem ji, jak jsi mi poradil.“ Vyprávěl jsem, co se stalo. Smál se mi. Henry se mi vždycky směje.

„Neber to tak tragicky, Gusi!“ řekl a praštil mě přátelsky do zad. „Trocha vzrušení ti aspoň rozproudí krev. Zasměj se tomu. Vévoda tě přece nežaloval, nebo ano?“

„Ne,“ řekl jsem, „Ne tak docela. Ale jeho veverka snědla olivu z koktejlu a udělalo se jí zle. A vévoda mi poslal účet od doktora. Vypumpovali jí žaludek.“

Henry pojídal slané oříšky, a když jsem tohle řekl, vyprskl tak, že mu půlka rozkousaných ořechů vletěla z úst do nosu. Už se mi to taky stalo a bolelo to. Byl jsem docela rád, že vidím Henryho trpět.

„Potřebuju pomoct,“ řekl jsem mu, když už byl zase v pořádku. „Možná je to děvče cvok, ale já mám dojem, že má nějaké problémy.“

„To je velmi pravděpodobné,“ řekl Henry. „Ale nevím, co bys v tom mohl udělat ty.“

„Ále, já už na něco přijdu.“

„Taky nevím, proč jí chceš pomáhat zrovna ty.“

„Je to směšné,“ řekl jsem pomalu. „Znáš mě, Henry – o ženské se nestarám, dokud mě neotravují. Nejdřív jsou roztomilé, ale jenom proto, aby ti později vyvedly nějakou nepříjemnost.“

Henry opatrně sežvýkal pár jader a pak se rozesmál. „Shrnul jsi v krátkosti veškerou mužskou filozofii,“ řekl. „Ale co to má společného s tvou stříbrovlasou Nemesis?“

„Nemesis? Myslel jsem, že bude Polka. S ní? No, zatím mi dělala jenom maléry. Tak si myslím, že je jiná než ostatní. Že to dělá naopak a bude roztomilá potom. A až to bude, chci být u toho.“

„Tvá logika je sice trochu těžkopádná, ale spolehlivá.“ Povídal dál něco o tom, jak je užitečné být inteligentní a vzdělaný, když veškerá moudrost spočívá na rtech dítka přírody, ale nepochopil jsem to. „No, zajímalo by mě, jestli pro ni můžeš něco udělat nebo ne. Dej se do toho a nastav krk.“

„Nevím, kde bydlí, vůbec nic.“

„Ach tak.“ Vytáhl zápisník a stříbrnou tužku a něco napsal. „Tady máš,“ řekl, vytrhl stránku a podal mi ji. Stálo na ní: „Iola Harvesterová, 2336 Dungannon Street.“

„Kdo je to?“

„Tvoje kráska v nesnázích. Tvoje temnooká bojovnice.“

„Krucinál, jak to, že znáš její jméno?“

„Nějakou dobu byla mou pacientkou.“

„Cože? Ty rošťáku! Proč jsi mi to neřekl?“

„Proč ses nezeptal?“

Vyrazil jsem ke dveřím a v běhu si četl jméno a adresu. „Víš co, Henry?“

„Co?“

„Iola je hezké jméno.“

Henry se rozesmál. „Dej mi vědět, jak jsi pořídil.“

Vyběhl jsem po schodech k hlavnímu vchodu a zazvonil. Byl to dům s velkými byty. Iola bydlela ve čtvrtém patře. Dveře zabzučely, opřel jsem se do nich a vstoupil. Měli tady jeden z těch výtahů se samoobsluhou, tak jsem šel po schodech. Tyhle věci mě totiž znervózňují.

Cekala nahoře na chodbě, aby se podívala, kdo zvonil. Měla na sobě černý domácí úbor upjatý kolem krku a sahající až po zem. Tvrdý límec jí trčel tak, jako by jí měl podpírat hlavu. Vpředu měla po celé délce zip a na levém ňadru stříbrné iniciálky. Nemohl jsem popadnou dech, a vůbec to nebylo těmi schody.

„Ach!“ řekla. „To jste vy!“

„Jo!“ Chvíli jsem se na ni díval. „Páni! Netušil jsem, že jste tak štíhlá!“ Bylo na ní něco, kvůli čemu se mi chtělo nahlas se smát, ale ne proto, že by mi připadala směšná. Když jsem to řekl, zrůžověla.

„Já… nevím, jestli vás mám pozvat dál,“ řekla. „Nevím ani, jak se jmenujete.“

„Jmenuji se Gus. Teď už mě pozvat můžete.“

„Jste první muž v mém životě, který umí být drzý, aniž by byl drzý,“ řekla a ustoupila. Nevěděl jsem, jak to myslí, ale přesto jsem šel dál. Bylo to tam hezké. Všechno bylo jemné a malé jako Iola. Stál jsem uprostřed pokoje a na ukazováčku si točil kloboukem, dokud mi ho nevzala. „Posaďte se,“ řekla. Sedl jsem si a ona usedla také, ovšem kus ode mě. „Co vás sem přivádí, jak jste našel mou adresu, a chcete kávu nebo něco, nějaký drink?“

„Přišel jsem, protože mám dojem, že máte starosti a mohla byste potřebovat pomoc. Můj přítel mi dal vaše jméno a adresu. Kávu nechci. Copak máte k pití?“

„Francouzské bílé,“ řekla. „Rum, žitnou a skotskou.“

„Toho jsem se nikdy nedotkl.“

„A co pijete?“

„Gin.“ Vypadala zděšeně. „Nebo mléko. Máte mléko?“

Měla. Přinesla mi velkou sklenici. Sobě také. Řekla: „A teď, co máte na srdci?“

„Už jsem vám to řekl, slečno Iolo. Chci vám pomoci.“

„Nemůžete nic dělat.“

„Ale ano, můžu. Určitě. Jestli mi řeknete, co vás trápí, proč se schováváte ve… ve slunečnicích a utíkáte před ničím. Určitě bych vám mohl pomoct – čemu se smějete?“

„Tomu, jak to berete vážně!“ řekla.

„Každý se mi pořád směje,“ řekl jsem smutně. „No tak co s tím?“

Úsměv jí zmizel z tváře a seděla dlouho mlčky. Šel jsem si sednout k ní a podíval se na ni. Nijak jsem se nepokusil se jí dotýkat. Náhle přikývla a začala vyprávět.

„Mohla bych vám to říct. Je to tak těžké, nechat si to pro sebe. Většina lidí by se mi smála. Jeden doktor, co jsem u něho byla, se nakonec vzdal. Nešlo to. Řekl, že si z něj dělám legraci. To, co se stalo, se mi prý stát nemohlo – všechno jsem si to podle něj představovala. Ale vy – myslím, že vám mohu věřit. Nevím, proč –

Začalo to před dvěma lety. Na letním táboře jsem chodila s jedním klukem. Večer mě vzal tancovat – na country bál. Byla tam legrace a tančili jsme, až jsme padali únavou. Pak jsme šli na břeh jezera a on

– to víte, měsíc a vůbec – mě vzal kolem ramen. Právě v té chvíli na mě promluvil ten hlas. Říkal: ‚Jestli je ti život milý, tak toho kluka necháš.‘ Trhla jsem sebou a ptala se chlapce, zda něco říkal. Neříkal. Vyděsilo mě to a utíkala jsem domů. Chtěl mě dohnat, ale nemohl. Viděla jsem ho další den a chtěla se mu omluvit, ale co jsem mohla říct. Chtěla jsem na něj být milá, ale s postupem času byl stále popudlivější. A zhubl. Dostal se do nemocnice. Málem zemřel. Víte, nemohl spát. Bál se spát. Měl strašné sny, jeden z nich mi vyprávěl. Bylo to hrozné.

Nevšimla jsem si, že naše setkání mají něco společného s jeho nemocí, ale jakmile byl v nemocnici, začal se rychle uzdravovat, ale jen do té doby, než jsem ho navštívila. Pak dostal záchvat. Slyšela jsem, že když se z tábora vrátil domů do Chicaga, byl už úplně v pořádku.

No, nějakou dobu se nic nedělo, ale pak jsem si všimla, že barman v podniku, kam jsem chodila na svačinu, se chová nějak divně. Vídala jsem ho každý den, ale mezi námi nebylo absolutně nic. Jednou odpoledne, když jsem tam jedla, mu začaly padat věci z rukou. Ze začátku to nic nebylo, ale pak to bylo hrozné. Došlo to tak daleko, že nemohl zdvihnout ani lžičku, aby ji hned neupustil. Rozbíjel šálek za šálkem. Snažil se udělat chlebíček a všecko se mu rozsypalo po stole a po zemi. Nemohl být za pultem, nemohl nikoho obsloužit, ale jenom po tu dobu, co jsem byla uvnitř! Nejdřív si z toho dělal legraci a říkal, že je tak nesvůj ze mě. Ale asi po týdnu za mnou přišel, sotva jsem si sedla, a řekl: ‚Slečno Harvesterová, doufám, že se na mě nebudete zlobit, ale s tím se musí něco dělat. Ztratím práci, jestli nepřestanu rozbíjet nádobí. Ale to se mi nestává, dokud tady nejste! Nevím, jak je to možné, ale je to tak. Zlobila byste se, kdybych vás požádal, abyste sem nějaký čas nechodila?‘ Udivilo mě to, ale byl tak zkormoucený a zdvořilý, že už jsem tam nikdy nešla. A podle toho, co mi říkali přátelé, mu už nikdy nic neupadlo.

A od té doby je to čím dál horší. Policista, roztomilý děda, kterého jsem zdravívala každé ráno cestou do práce, se začal škrábat. Viděla jsem to pokaždé, když jsem šla kolem něho! Já ho pozdravím, on odpoví a pak se začne drát, jako by ho něco strašně svědilo a on si nemohl pomoct. A poslíček, který byl u mě u stolu co chvíli, se nemohl trefit do dveří! Nemohl prostě projít dveřmi, aby se neuhodil o zárubeň. Ten chudák se málem zbláznil. Šel pomalu ke dveřím, pečlivě zamířil a pak zkusil projít, ale vždycky se uhodil. Úplně mi to rvalo srdce, když jsem ho tak viděla, a tak jsem dala výpověď a šla jinam – to pomohlo i tomu milému strážníkovi. Žádný z nich už potom neměl potíže.

A takové je to pořád. Každý muž, kterého potkám, pravidelně začne mít nějaké podivné problémy. Je to dost zlé pro ty, co se se mnou setkávají dost běžně. Ale chudák ten, co se pokusí jít se mnou na schůzku! Když jdu ven, začne na mě mluvit zase ten tajemný hlas a říká mi, abych toho muže nechala. A když to neudělám, tak ten člověk hrozně onemocní. Nebo přestane vnímat, když přechází ulici, nebo dělá takové věci, že ho vyhodí z práce. Chápete, co se proti mně spiklo?“

„Neplačte, slečno Iolo. Prosím vás, neplačte.“

„Já ne-nepláču, pane Gusi!“

„Prostě Gusi!“

„Tak mi tedy říkejte Iolo. Nebo slečno Harvesterová. Ale ne slečno Iolo.“

„To by mezi námi musel být určitý vztah, abych vám mohl říkat Iolo,“ řekl jsem pomalu, „a zase jiný vztah bychom museli mít, abych vám říkal slečno Harvesterová. Budu vám říkat slečno Iolo.“

„Ach, Gusi,“ řekla, „vy jste tak milý!“ Usmála se a usrkla mléka a pokračovala ve vyprávění.

„Teď pracuji u jedné dámy, majitelky kosmetického salónu,“ řekla. „Mým šéfem je žena a manažerem je taky žena a v kancelářích jsou ženy a zákazníci jsou většinou také ženy. A nenávidím je! Nenávidím všechny ženské!“

„Já taky,“ řekl jsem.

Úkosem se na mě podívala a pokračovala: „Jednou za čas mám pokoj. Nemůžu vám říct přesně, jak to vím, ale vím to. Jaksi se mi ulehčí. A pak jdu po ulici a cítím, jak se mě to snaží dohnat, jako by mě to honilo a sledovalo. Někdy se dokážu schovat a zbavit se toho. Většinou se mi to ale nepodaří.“

„Á – tak proto jste v noci utíkala, když jsem vás viděl poprvé! Ale proč jste mi dala facku?“

„Protože jste se mi líbil.“

„To je zajímavý způsob, jak to dávat najevo, slečno Iolo.“

„Ach ne! Ta věc mě tehdy zrovna dohnala. Poznala, že se mi líbíte. Kdybych vás nepraštila, jakože se mi nelíbíte, provedlo by vám to něco hrozného. A pak jsem se strašně styděla a utekla jsem.“

„Proč jste polámala slunečnici?“

„Gusi, to jsem nebyla já! To byla ta věc, chtěla vás přivést do maléru!“

„Podařilo se jí to.“

„Ach, Gusi, to je mi líto.“

„Proč? Nebyla to vaše vina.“

„Nebyla – Gusi, věříte mi, viďte?“

Políbila mě. Jenom zlehka na tvář, ale srdce mi vyskočilo až do krku a začalo mě dusit.

„No,“ řekl jsem, jakmile jsem popadl dech a mohl promluvit, „ať je to cokoliv, pomohu vám s tím. A – mimochodem – co to vůbec je? Napadá vás něco?“

„Ano,“ řekla tiše. „Jistěže ano. Když jsem to doktorovi řekla, přesvědčila jsem ho, že jsem v dětství příliš poslouchala pohádky. Nezdá se vám divné, že potom, co jsem vám řekla, co všechno se stalo mužům, s kterými jsem důvěrněji promluvila, se nic neděje vám?“

„Když se nad tím zamyslím, divné to je.“

„Tak se podívejte,“ řekla a ukazovala rukou, „tam, tam a tam!“

Podíval jsem se. Nad trojími dveřmi do pokoje a nad dvěma velkými okny byly pověšeny trsy česneku.

„Já… slyšel jsem o tom,“ řekl jsem. „Duch, že?“

„Duch,“ řekla Iola. „Žárlivý duch. Špinavý, odporný, vlezlý duch! Proč mě nenechá na pokoji?“

„Roztrhnu ho ve dví,“ zavrčel jsem.

Usmála se. Byl to nejsmutnější, nejtrpčí úsměv, jaký jsem kdy viděl. „Ne, Gusi. Jste silný, dobře, ale tahle síla s mým pronásledovatelem nic nepořídí.“

„Na něco přijdu, slečno Iolo,“ řekl jsem. „Určitě, tak mi pomozte!“

„Budu se snažit,“ řekla měkce. „A vy pomozte mně!“

Vzala můj klobouk a otevřela mi dveře, pak je s třísknutím zabouchla, prudce se obrátila a opřela se o ně zády. „Gusi!“ Vždycky byla bledá, ale teď vypadala jako bez krve. „Gusi. Je tam venku! Duch – ví, že jste tady! A čeká na vás!“

Podíval jsem se na své ruce. „Otevřte ty dveře, slečno Iolo,“ řekl jsem tiše, „a pusťte mě na něho!“

„Ne, Gusi – ne!“

„Tak podívejte se. Už je dost pozdě – příliš pozdě, abyste ve svém soukromí přechovávala mou maličkost. Uteču.“ Došel jsem k ní, chytil ji za ramena, zdvihl a postavil stranou. Čelo měla blízko, tak jsem je políbil, než jsem ji postavil na zem.

„Dobrou noc,“ řekl jsem. Neodpověděla. Plakala, takže mi ani nemohla odpovědět. Moc se bála. Byl jsem tomu rád, protože jsem věděl, že nemá strach o sebe.

Druhý den ráno jsem se probudil a pomyslel si, že ještě spím a mám nějaký nepříjemný sen. Byla mi zima, taková mokrá sklepní zima. Připadal jsem si slizký jako úhoř v kádi oleje. Otevřel jsem oči a snažil se ten pocit setřást. Nesetřásl jsem nic. Večeře se ve mně převalila, když jsem si uvědomil, že ta slizkost je na mně – no dobře. Obě prostěradla byla nasáklá slizem. Cítil jsem mokrou, měkkou hmotu všude na sobě. Mohl jsem si to z jedné ruky setřít a odhodit – plesk – na podlahu.

Ale nic jsem neviděl.

Běžel jsem s hekáním do koupelny, sotva jsem zadržoval zvracení. Nohy jakoby mi v tom slizu klouzaly a měl jsem co dělat, abych slizkými prsty otočil kohoutkem. Pustil jsem si co nejteplejší sprchu, namydlil se, drhl kartáčem, znovu se namydlil, znovu drhl. A z vany jsem vylezl roztřesený zimou a lepkavý a slizký jako předtím.

Pokusil jsem se něco si obléci, ale nesnesl jsem tíhu šatů. Zdálo se mi, že mi zatlačují sliz do pórů. Odhodil jsem košili, dopadl na postel a přehodil přes sebe pokrývky a se skučením jsem zase vyskočil. Nemohl jsem se v tom válet. Zazvonil telefon. Iola.

„Gusi, hrozně se o vás bojím. Udělal… vám… něco?“

Zaváhal jsem. Lhát by nemělo smysl. „Jo, poletuje tady kolem.“

„Gusi, co provedl?“

„Nic, co by stálo za řeč.“

„Ach, nechcete mi to říct. To musí být něco hrozného!“

„Proč?“

„Protože já… já… Gusi – nechcete to říct první? Proč by vás jinak trápil víc než všechny ostatní?“

Pomalu mi začalo docházet, kam míří. „Slečno Iolo – vy mě mi – se o mě zajímáte nebo tak něco?“

„Miláčku!“

Řekl jsem: „Pane na nebesích!“

Začal jsem přemýšlet, sotva jsem zavěsil. Nemohl jsem si dovolit, aby mě ta věc složila – ne teď, po tom, co jsem slyšel takovou novinu. Sevřel jsem čelisti a vytáhl čisté ponožky a prádlo. Pamatoval jsem si, co říkal táta po mé první pouliční rvačce. „Jestli tě něco zabolí, hochu, ať to ten druhý nepozná. Když si bude myslet, že ti bolest nevadí, máš ho na lopatkách raz dva.“

Tak jsem se oblékl. Cítil jsem, jak mi přes šaty prosakuje chlad, a když jsem procházel dveřmi, při každém pohybu ze mě kapal sliz.

Vyšel jsem na ulici s určitými obavami, ale naštěstí na mně nebylo nic vidět, díky bohu.

A když jsem se probudil další ráno, sliz byl pryč.

Zašel jsem za Henry Gadem a půjčil si od něj papír a tužku. Musel jsem mu říct, co jsem slyšel od Ioly, ale nic víc.

„Komu píšeš?“ zeptal se přes dýmku a pozoroval mě, jak píšu husté řádky.

„Dělám to, co každý, když má problém – radím se s odborníkem,“ řekl jsem a psal dál.

„Slečna Beatrice Dixová, Daily Mail,“ četl nahlas a zařičel smíchy. „Tak ty máš problémy i v tomhle směru? Co? Beatrice Dixová – Rady zamilovaným!“

„Řekni své pusince, ať přestane vydávat ty pazvuky, nebo jí něco přiletí,“ zavrčel jsem. Četl dál, co jsem napsal.

Vážená paní Dixová, mám jeden problém s dívkou, se kterou mám vážné úmysly. Ta dívka má známého, kterému se líbí, ale ona ho nemá ráda ani trochu. Neustále ji obtěžuje a nařizuje jí, ať s nikým jiným nemluví, ale on sám za ní nikdy nepřijde ani jí nedává dárky ani ji nikam nevezme, a což je vrchol všeho, dělá nepříjemnosti každému chlapovi, který se o ni zajímá, zejména mně, protože –

„Dobrotivé nebe, Gusi, nemůžeš tam někde konečně udělat tečku?“

– protože teď pro ni hodně znamenám. Na to, co ten její známý provádí, není žádný paragraf. Chtěl bych vědět, jestli ten známý má právo být tak žárlivý, když ho děvče nesnáší, a co můžeme dělat, abychom se ho zbavili.

„Buď jsi začal ne zrovna úspěšně navštěvovat kurs pro spisovatele,“ řekl Henry, „nebo jsi fakt ten člověk, který píše do rubriky Beatrice Dixové. Vždycky jsem byl zvědavý, jak některý z těch troubů vypadá,“ dodal zadumaně, zaklonil se a zkoumal mě, jako bych byl muzeální exponát.

„Řekni – kdo vám ten románek narušuje?“

„Duch.“

„Iolin žárlivý duch? Gusi, Gusi, čím dál tím líp. A to si opravdu představuješ, že ho budeš vymítat pomocí rubriky pro zamilované?“

„Žádnou omítku nepotřebuje.“

„Vypadni, Gusi, nebo mě z tebe raní mrtvice.“

„O to se taky celou dobu snažím,“ řekl jsem.

Další den pro mě Iolin pronásledovatel vymyslel něco nového. Ale nedokázal jsem to správně ocenit. Celý den jsem zůstal doma, šéfovi jsem zavolal, že jsem hrozně, hrozně nemocný. Co se přesně dělo, to se nedá napsat.

Odpověď na dopis přišla daleko dřív, než jsem čekal. Nežádal jsem osobní odpověď, takže ji otiskli i s mým dopisem.

G. S., jestli tomu dobře rozumíme, máte velký problém. Už jsme se s takovými případy setkali. Mladík, který vás dva pronásleduje, bude pokračovat tak dlouho, dokud ho bude vaše dívka přitahovat. A co se s tím dá dělat?

Můžete ho naprosto ignorovat.

Nebo si můžete, společně nebo každý zvlášť, celou věc s mladíkem vyříkat.

Nebo můžete najít děvče, které se tomu chlapci bude líbit.

Musíte však být trpěliví. A hlavně ve vlastním zájmu nedělejte žádné nepředloženosti.

Četl jsem to aspoň pětkrát. Zjistil jsem, že ta ženská Dixová je odborník na svém místě, hned věděla, co dělat. Ale co s tím? „Naprosto ho ignorujte.“ Jak se můžete oženit, když víte, že můžete být co chvíli olepený slizem? „Apelujte na jeho lepší stránky – promluvte s ním.“ Nejdřív bych ho musel chytit. „Najděte někoho jiného, kdo by se mu líbil.“ Chytit nějakou dušičku, ne? A přesvědčit ji, aby ho svedla.

Vzal jsem noviny k Henrymu. Přemýšlení mu jde líp než mně.

Když jsem vstoupil, zrovna odkládal noviny. „Už jsem to četl,“ řekl. „Hledal jsem to.“

„Co myslíš ty?“

„Myslím, že je to roztomilý nic neříkající článeček, kromě toho, že uhodila hřebíček na hlavičku, když říká, že ten chlapík vás bude, hrdličky, otravovat tak dlouho, dokud ho to děvče bude přitahovat. Mně to nejde do hlavy!“ Vybuchl, naklonil hlavu na stranu a pozoroval mě. „Starý dobrý Gus a zamilovaný, v tomhle věku!“

„Tím je to možná horší,“ řekl jsem. Přestal se šklebit jako opice a položil mi ruku na rameno.

„Asi ano. Občas to myslí i tobě.“

Když jsem se vrátil domů, čekal na mě dopis od Ioly.

Nejmilejší Gusi, je to pro mě strašné, ale musím to udělat. Měla jsem podezření, že hrdinsky snášíš něco hrozného. Včera večer se mnou mluvil a líčil mi některé kousky, které ti prováděl.

Takže mi nesmíš psát, milý Gusi, a nesmíš mi volat, a navíc mě už nikdy, nikdy nesmíš znovu spatřit. Je to jediná cesta pro nás oba, bolestivá a krutá, jak už rozchody bývají.

Můj drahý, nepokoušej se se mnou navazovat kontakt. Koupila jsem si malý revolver a jestli se o to pokusíš, zabiju se. To nejsou plané řeči, Gusi. Nebojím se to udělat. Už jsem prožila dost bolesti.

Sladký, nejsladší miláčku, krvácí mi pro tebe srdce!

Četl jsem to znovu a snažil se o to ještě jednou, protože jsem nějak přestával dobře vidět. Pak jsem popadl telefon, ale vzpomněl jsem si na revolver, a otočil se k telefonu zády. Jo, udělala by to – znal jsem ji.

Pak jsem šel ven.

Našel mě Henry. Asi za tři, čtyři týdny. Nevěděl jsem to přesně, protože jsem se o to zhola nestaral. Seděl jsem na lavičce s několika dalšími gentlemany.

„Jdi pryč. Ty jsi Henry. Pamatuju si tě. Jdi pryč, Henry.“

„Gusi! Vstaň přece! Jsi opilý! Pojď se mnou domů, Gusi!“

Jeden z oněch gentlemanů klesl tak hluboko, že si vzal od Henryho peníze za to, že mu pomohl dostat mě domů. A tam jsem prospal půl dne.

Henry mě vzbudil, když mi omýval obličej teplou vodou. „Zhubls o patnáct kilo, možná víc,“ mumlal. „Špinavé hadry – deset dnů staré strnisko –“

„Víš, co se mi stalo,“ řekl jsem, jako by mě to omlouvalo a všechno vysvětlovalo.

„Ano, vím, co se ti stalo,“ zařval. „Přišel jsi o to své světlovlasé koťátko. A vzchopil ses a pokusil ses ji dobýt? Ne! Lehl sis a nechal se okopávat jako nějakej srab, což vlastně jsi!“

„Ale ona by ne –“

„Já vím, já vím. Nechtěla tě už nikdy vidět. To s tím nemá co dělat. Ona ti ublížila – a basta. A zkusil jsi utéct. Utekls do špíny a laciného chlastu. Copak sis neuvědomil, že v sobě ničíš to zdravé a hnisavou ránu necháváš hnít?“

Obrátil jsem se obličejem ke zdi, ale nemohl jsem ho zastavit. „Vstávej a běž se vykoupat, oholit a něco sníst! Snaž se chovat jako lidská bytost, dokud nebudeš schopný být aspoň imitací toho, čím jsi býval!“

„Ne,“ řekl jsem slabě.

Najednou klečel vedle postele, jednou rukou mě objímal kolem ramen. „Přestaň blábolit,“ řekl jemně. „Gusi – jsi už dospělý člověk.“ Sedl si zpátky na paty, mračil se a zhluboka dýchal. Najednou mě překulil na záda a začal mě pravačkou fackovat, zleva zprava, zleva zprava, a zase a zase.

A najednou se ve mně něco zlomilo, vyletěl jsem z postele a pořádnou jsem mu ubalil. Přikrčil se a udeřil mě do levého spánku. A pak jsme se do sebe pustili. Byl jsem větší a vyhublý, a on byl malý a urputný. Chovali jsme se jako šašci. Skončilo to tím, že jsem ho povalil na koberec.

„Díky, Gusi,“ zašklebil se namáhavě.

„Proč jsi mě tak rozčílil? Proč jsi mě donutil, abych tě praštil?“

„Aplikovaná psychologie,“ řekl a vrávoravě vstával. Pomohl jsem mu.

Cítil jsem, jak mi otéká nos. „Myslel jsem, že psychologie pracuje hlavou.“

„Poslechni, kamaráde. Ty a já zase postavíme starého Guse na nohy. Ty máš hluboko v sobě cosi, co tě bolí, že. Co jsi vlastně viděl na tom bělovlasém děvčeti?“

„Ona je… ona… já prostě bez ní nemůžu žít.“

„Mluvíš nesmysly. Máš divný vkus.“ Henryho oči se zúžily, pozoroval si špičky bot. Věděl, že se pohybuje na tenkém ledě. Ale nedal se odradit. „Co jsi na té“ anémické vyzáblince viděl? To mi spíš ukaž nějakou pěknou, naducanou, růžolící dívenku, co má trochu krve v těle. Ha! Copak ona s těmi bílými vlasy a bílou pletí a černými otvory místo očí. Vypadá jako duch! Nestojí za –“

Zařval jsem a vyskočil. Němě mi ustoupil z cesty. Proletěl jsem kolem něho a pak do koupelny. „Kde máš holicí strojek?“ Křikl jsem. „Kde je mýdlo?“ A vrhl jsem se pod sprchu.

Když jsem vyšel z koupelny a začal se navlékat do šatů, dožadoval se vysvětlení: „Co jsem řekl? Co jsem udělal?“ Radostně poskakoval z nohy na nohu.

„Řekl jsi to už dávno,“ odpověděl jsem. „Stejně jako Beatrice Dixová. Něco jako ‚Bude vás otravovat tak dlouho, dokud ho bude ta dívka přitahovat‘.“ Vklouzl jsem do druhé boty, řekl si o trochu peněz a vypadl, než jsem stačil doříct větu.

V domě, kde bydlela, jsem zazvonil na někoho jiného, a když mě bzučák pustil, vyběhl jsem po schodech nahoru. Zazvonil jsem u Ioly na zvonek a bez dechu čekal. Klika cvakla a já vrazil bez řečí dál. Byla v negližé. Oči měla zarudlé.

„Gusi!“ Ustoupila, obrátila se a běžela ke stolku. „Ach, ty blázne! Proč nám to ještě ztěžuješ?“ Pohybovala se tak rychle, že jsem ji nestačil zadržet. V ruce měla revolver.

„Zadrž, ty hlupáčku!“ vykřikl jsem. „Možná je to cesta, jak se z toho dostaneš, ale neodejdeš sama. Půjdeme spolu!“

„Gusi –“

„Ale uděláme to úplně jinak! Dej mi tu věc!“ Rozhodně jsem přešel pokoj a vzal jí pistoli. Otevřel jsem zásobník, do jedné ruky vzal hlaveň a do druhé rukojeť, zakroutil s ním a hodil jí ho k nohám. „Teď běž dovnitř a oblékni se. Musíme stihnout spoustu věcí!“ Zaváhala, já ji ale důrazně postrčil k ložnici. „Jeden z nás tě obleče,“ řekl jsem ponuře.

Vykřikla a pohnula se. Rázoval jsem pokojem nahoru a dolů a kopal přitom do rozbitého revolveru. Iola byla hotová za čtyři minuty. Vyšla vystrašená, překvapená a plná očekávání. Vzal jsem ji za ruku a vedl ji z bytu pryč. Jakmile jsme prošli pod česnekem nade dveřmi, začala mě svědit kůže, pak bolet, a najednou jsem měl pocit, že jsem plný hnisavých boláků. A navíc tu byl zase ten sliz. Zaťal jsem zuby, radost všechnu bolest zmírnila.

Vzali jsme si taxi a já udal adresu. Když se Iola začala ptát, jenom jsem se vesele smál. Zajeli jsme k chodníku a já zaplatil. „Jdi dovnitř,“ řekl jsem.

„Módní salón! Ale –“

Strčil jsem ji do dveří. Bíle oblečená kadeřnice nám rozpačitě vyšla naproti. Vzal jsem mezi prsty pramen Ioliných bílých vlasů a potřásl jím. „Obarvit,“ řekl jsem. „Na černo!“

„Gusi!“ zalapala Iola po dechu. „Ty ses zbláznil! Já nechci být bruneta! Nemám na to pleť, abych –“

„Tak barvu? Víš, jak vypadáš s těma velkýma černýma očima a bílou pletí a vlasy? Vypadáš jako duch! Copak to nevidíš? Proto tě uháněl! Proto tě miluje a žárlí!“

Oči se jí rozjasnily. Podívala se do zrcadla a řekla: „Gusi – pamatuješ – to léto, jak jsem ti o něm vyprávěla, kdy na mě poprvé promluvil? Měla jsem dlouhé bílé šaty a bílé střevíce –“

„Tak už jdi a ať je z tebe bruneta,“ zavrčel jsem. Kadeřnice ji odvedla.

Posadil jsem se do křesla a čekal. Protrpěl jsem si tisíc agónií a stovky různých mučení. Tělem mi probíhaly vlny bolesti a drásavých pocitů, až mi před očima tančila barevná kola. Seděl jsem a držel, a pak jsem zaslechl hlas kadeřnice.

„Hotovo, madam. Podívejte se – jak se vám to líbí?“

A hluboko uvnitř jsem téměř zaslechl znechucené odfrknutí, a pak jsem měl pocit, jako by se ze mě odvalil balvan. Byl jsem zase čilý a v pořádku, strašidelné bolesti pominuly.

Iola vyšla a vrhla se mi kolem krku. Jako bruneta byla ohromná.

Henry Gade mi šel za svědka.

RAY BRADBURY

Ačkoliv je Bradbury známý zejména jako autor science fiction, od jiných spisovatelů tohoto žánru se lišil tím, že ho pramálo zajímala technika, která bude člověka zítra obklopovat, nešlo mu ani o sledování důsledků současného vývoje do budoucnosti. Psal o zítřku, ale myslil na včerejšek, jeho Mars z Marťanské kroniky vypadal jako americký venkov, knihy, které při pálení v románu 451“ Fahrenheita nejvíce oplakal, byly hrůzostrašné příběhy.

V prvních pěti letech své tvorby psal Bradbury téměř výhradně horrory, mnohé z nich vyšly v časopisu Weird Tales, již tolikrát zmíněném v této knize. Ačkoliv některé z těchto povídek byly vystavěny na originálních nápadech, jejich autor vždy spoléhal spíše než na obsah na formu svých příběhů, na styl, který postupem let vypiloval k dokonalé směsi melancholie, sentimentu a hrůzy. Tyto rané práce vyšly v dnes již legendární sbírce Dark Carnival (Temný karneval, 1947) vydané nakladatelstvím Arkham House a podobná sestava později ve výboru The October Country (Říjnová země, 1955).

Ten, kdo zná pouze nostalgického Bradburyho zahleděného do vzpomínek na dětství v poklimbávajícím maloměstě, by byl možná překvapen morbiditou a nekompromisností jeho raných horrorů. I když samotnou hrůzu málokdy popíše přímo, dokonale připraví čtenáře na to, aby si ji mohl přesně dotvořit vlastní fantazií. I když nevidíme zetlelou učitelku vracející se na návštěvu k nemocnému chlapci v povídce Emisar, nepronikneme do myšlenek dítěte v příběhu Malý vrah, abychom si ověřili, zda opravdu zavraždilo své rodiče, nedočkáme se finální reakce společnosti v povídce Říjnová hra, které při černé hodince kolují v rukách skutečné vnitřnosti člověka, nikoliv jejich napodobeniny, my prostě víme, vidíme velmi přesně všechno to, co autor nedořekl. A tak, zatímco autor stojí mlčky stranou, jsme to vlastně my, kteří doplníme poslední dílek jeho hrůzostrašné skládanky, to my zamázneme poslední cihlu, to my dozdobíme dort krvavou šlehačkou.

U nás jsou Bradburyho nejlepší hrůzpstrašné povídky příliš dobře známy z antologií i z obsáhlého výboru Kaleidoskop (1989), proto jsem raději vybral povídku, která není z autorových nejlepších, ale dosud česky nevyšla a dobře ilustruje podobu Bradburyho prvních próz. Mrtvý muž vyšel původně ve sbírce Temný karneval a autor jej později zařadil do antologie Masters of Darkness (Mistři temnot, 1986), v níž jednotliví autoři vybírali svou nejoblíbenější povídku. Bradbury v úvodu k Mrtvému muži napsal:

„Tehdy, počátkem čtyřicátých let, jsem se zaučoval do tajemství psaní. Jedna z těchto metod spočívala v hledání skrytých komůrek vědomí, o kterých jsem přitom ani nevěděl, jak a kde je nalézt. Nejlepším způsobem bylo udělat si soupis pojmů, témat, a pak si k nim sednout a psát povídky, v nichž bych se sám sebe ptal, proč jsem to které slovo napsal. Na mém soupisu se objevilo Noc, Vítr, Svíčka, Padací dveře, nebo, jak vidíte zde, Mrtvý muž. Pokud jsem se dokázal u těchto ‚nálezů‘ dostatečně uvolnit, vznikaly povídky. Když jsem začal psát Mrtvého muže, neměl jsem sebemenší představu, jak dopadne. Měl jsem prostě před sebou tuto podivnou, ztracenou bytost a musel jsem pro ni nalézt nějaký příhodný závěr. Od té chvíle se příběh psal sám. Jen jsem vzal svého smutného gentlemana na výlet městem a čekal jsem, co se stane.“

Ray Bradbury

MRTVÝ MUŽ

„To je on, tamhle,“ řekla paní Ribmollová a hlavou pohodila směrem přes ulici. „Vidíš toho člověka, co sedí na sudu s dehtem před obchodem pana Jenkinse? Tak to je on. Říkají mu Pakouš Martin.“

„To je ten, co říká, že je mrtvej?“ pištěl Arthur.

Paní Ribmollová kývla. „Šplouchá mu na maják. Tvrdí pořád totéž, že je mrtvej už od těch záplav a nikdo to nebere na vědomí.“

„Vidím ho tam sedět každý den,“ pištěl Arthur.

„Však tam taky denně vysedává. Sedí a kouká do prázdna. Je do nebe volající, že ho nezavřou.“

Arthur se na toho člověka zašklebil. „Hu!“

„Nech toho, ten si tě nevšimne. Tak netečného člověka jsem v životě neviděla. Nic s ním nehne.“ Popadla Arthura za ruku. „Pojď, synku, musíme jít nakupovat.“

Šli dál ulicí kolem holičského krámu. Jen přešli, objevil se ve výkladu pan Simpson, cvakal modrými nůžkami a v ústech převaloval vyžvýkanou žvýkačku. Zadumaně zamžoural ven přes sklo poďobané mušinci a zahleděl se na člověka, který seděl na protější straně na sudu s dehtem. „Počítám, že pro Pakouše Martina by bylo nejlepší, kdyby se oženil,“ prohlásil. V očích se mu poťouchle zablesklo. Přes rameno se podíval na slečnu Weldonovou, svoji manikýrku, která právě usilovně leštila rozpraskané nehty farmáře Gilpatricka. Slečna Weldonová na tu poznámku nereagovala. Neslyšela ji poprvé. Každou chvíli se do ní kvůli Pakouši Martinovi někdo strefoval.

Pan Simpson se vrátil na své místo a dal se do práce na Gilpatrickově zaprášené hřívě. Gilpatrick se uchechtl: „Která ženská by si Pakouše vzala? Já někdy málem věřím, že je mrtvej. Jde z něho hroznej puch.“

Slečna Weldonová zvedla oči, podívala se panu Gilpatrickovi do tváře a pořádně ho svým malým skalpelem řízla do prstu. „Sakra! Dávejte pozor, co děláte, ženská!“

Slečna Weldonová na něho z bílého obličejíčku klidně upřela malé modré oči. Vlasy měla jako myší kožíšek, nelíčila se a jen málokdy na někoho promluvila.

Pan Simpson zahýkal a cvakl nůžkami z modré oceli. „Iha, iha, iha!“

smál se. „Slečna Weldonová ví moc dobře, co dělá, Gilpatricku. Pozor na jazyk. Naše slečna Weldonová dala vloni o vánocích Pakoušovi láhev kolínské. Trochu to překrylo jeho puch.“

Slečna Weldonová položila nástroje.

„Promiňte, slečno,“ omlouval se pan Simpson. „Už ani muk.“

Váhavě zas vzala nástroje do ruky.

„Helejte, už je v tom zas!“ vyjekl jeden za čtyř zákazníků, kteří čekali v krámě. Pan Simpson se otočil tak prudce, že s sebou málem v nůžkách vzal i kousek Gilpatrickova boltce. „Pojďte se podívat, kluci!“

Ve stejném okamžiku vyšel ze své kanceláře na protější straně ulice šerif a taky viděl, co se děje. Viděl počínání Pakouše Martina.

Ze všech krámků kolem vyběhli lidé.

Šerif došel k příslušnému místu a podíval se do stoky u chodníku.

„Nech toho, Pakouši Martine, nech toho,“ křikl. Hrábl do stoky nablýskanou špičkou holínky. „Nech toho a vstaň. Nejsi mrtvej. Jsi jako já. Ale přivodíš si smrt z toho vlhka mezi vajglama a papírkama od žvejkaček! Nech toho a vstaň!“

Dostavil se pan Simpson a prohlížel si ležícího Pakouše Martina. „Vypadá jako krabice mlíka.“

„Zabírá tu krásný parkovací místo a zrovna v pátek dopoledne,“ úpěl šerif. „Spousta lidí ho potřebuje jako sůl. Vzpamatuj se, Pakouši! Víte co, chlapi, pomozte mi.“

Položili bezvládné tělo na chodník.

„A necháme ho tady,“ prohlásil šerif a podupával kolem v černých holinkách. „Necháme ho tak dlouho, až ho to válení omrzí. Už to provedl miliónkrát. Má rád obecenstvo. Plavte domů, děti!“

Chumel dětí se rozprchl.

Simpson se vrátil do holičského krámu a rozhlédl se po něm. „Kdepak je slečna Weldonová? No jo!“ Vyhlížel ven sklem výkladu. „Tamhle je, on si tam leží a ona ho dává do pořádku jako obvykle. Rovná mu kabát a zapíná ho. Vida, už se vrací. Ne aby si z ní někdo utahoval, nemá to ráda.“

Hodiny v holičském krámku ukázaly dvanáct, pak jednu, dvě a tři. Pan Simpson je bedlivě sledoval. „Vsadím se, že Pakouš Martin zůstane ležet do čtyř,“ ozval se.

Kdosi řekl: „Já se vsadím, že tam bude do půl pátý.“

„Posledně –“ nůžky cvakly – „ležel čtyři hodiny. Dneska je pěkně a teplo. Zdřímne si možná do pěti. Tak teda pět. Sázejte, pánové! Možná i dýl.“

Vybrali peníze a položili je na poličku vedle vlasových pomád.

Jeden z mladších zákazníků začal kapesním nožem ořezávat nějaký klacek. „Víte, že je docela divný, jak si z Pakouše utahujeme. My se ho vlastně bojíme. Nechceme věřit, že je opravdu mrtvej. To se nikdo z nás neodváží. Kdyby se vědělo, že je mrtvej, hrozně by nás to vzalo. Tak si z něho utahujeme. Necháme ho, ať se povaluje. Nikomu nic nedělá. Jen tu je. Ale já si všim, že doktor Hudson nikdy nedal Pakoušovi na srdce fonendoskop. Ze strachu, na co by přišel, za to dám krk!“

„Prej ze strachu, na co by přišel!“ Všeobecný smích. Simpson se smál a cvakal nůžkami. Dva zákazníci s neupraveným vousem se řehtali až příliš hlučně. Nesmáli se dlouho. „Ty jsi nám vtipálek!“ shodli se a plácali se do špičatých kolen.

Slečna Weldonová opět pečovala o nehty svého zákazníka.

„Už vstává!“

Všichni se nahrnuli k výkladní skříni a pozorovali, jak se Pakouš škrábe na nohy. „Kleká si na koleno, teď na druhý, teďka mu někdo pomáhá.“

„To je slečna Weldonová. Ta sebou teda mrskla.“

„Kolik je hodin?“

„Pět. Pánové, bank je můj!“

„Ta Weldonová musí bejt taky cvok, když letí na mužskýho, jako je Pakouš.“

Simpson zacvakal nůžkami. „Je sirotek, proto je taková zakřiknutá. Má ráda lidi, co toho moc nenamluvěj. Pakouš skoro nepromluví. Přesnej opak našich nevymáchanejch hub, co, pánové? My mluvíme až moc. Slečně Weldonové se naše řeči nelíbí!“

„Tamhle jdou, to je teda dvojice, slečna Weldonová a Pakouš Martin!“

„Poslyš, Simpsne, u těch uší to vem trochu víc, jo?“

Ulicí poskakoval malý Charlie Bellows, světlé vlásky mu ve žluté ofině padaly do očí, a pinkal si červeným gumovým míčem. S jazykem mezi zuby roztěkaně odrážel míč, až ten padl přímo pod nohy Pakouši Martinovi, který opět seděl na sudu s dehtem.

V hokynářství právě nakupovala slečna Weldonová večeři, vybírala si do košíku polévkové a zeleninové konzervy.

„Můžu si vzít ten míč?“ zeptal se malý Charlie Bellows vzhůru ke stopětaosmdesáticentimetrové výši Pakouše Martina. Nikdo nebyl v doslechu.

„Můžeš si vzít ten míč?“ řekl Pakouš Martin váhavě. Zdálo se, že si to přebírá v hlavě. Jeho šedé bezvýrazné oči si modelovaly Charlieho, jako se modeluje kus hrnčířské hlíny. „Můžeš si vzít ten míč, ano, vem si ho.“

Charlie se pomaloučku shýbl, sebral tu jasně červenou gumovou kouli, pomaloučku se napřímil, v očích tajnůstkářský výraz. Rozhlédl se na sever a na jih a pak vyjel pohledem ke kostnatému nahnědlému obličeji Pakouše. „Já něco vím.“

Pakouš Martin se podíval dolů. „Ty něco víš?“

Charlie se naklonil. „Vy jste mrtvej.“

Pakouš Martin seděl, ani se nehnul.

„Vy jste úplně mrtvej,“ šeptal mrňous Charlie Bellows. „Ale já jsem jedinej, kdo to ví jistě. Já vám věřím, pane Pakouš. Jednou jsem to sám zkoušel. Teda umřít. Je to těžký. Dá to fušku. Ležel jsem na podlaze celou hodinu. Ale mrkal jsem a svědil mě pupík, tak jsem se poškrabal. Pak – jsem toho nechal. Proč?“ Sklopil oči na boty. „Jsem musel na záchod.“

Sinavé svalstvo na protáhlém kostnatém obličeji Pakouše Martina se pozvolna roztáhlo chápavým úsměvem. „Je to fuška. Není to lehký.“

„Někdy o vás přemýšlím,“ řekl Charlie. „Vídám vás v noci chodit kolem našeho domu. Někdy ve dvě ráno. Někdy ve čtyři. Vzbudím se a vím, že jste venku a chodíte tam. Vím, že bych se měl podívat z okna, tak to udělám a – páni, vy tam jste a chodíte a chodíte. A jako byste nikam nešel.“

„Nemám kam jít.“ Pakouš seděl, veliké hranaté zhrublé ruce na kolenou. „Pokoušel jsem se myslet – kam – jít –“ Zpomalil, jako když se koni přitáhne uzda, „– ale myslet není jen tak. Zkouším to pořád a pořád. Někdy už jako bych věděl, co mám dělat, kam mám jít. Jenže to hned zapomenu. Jednou mě napadlo jít k doktorovi a přimět ho, aby mě prohlásil za mrtvého, ale nějak“ – mluvil zvolna tichým chraplavým hlasem – „jsem tam nedošel.“

Charlie mu pohlédl přímo do tváře. „Jestli chcete, já vás tam zavedu.“

Pakouš Martin vychutnával pohled na zapadající slunce. „Ne, jsem vyčerpaný a unavený, ale já – počkej. Když už jsem zašel takhle daleko, jsem zvědavý, co bude dál. Po té povodni, co strhla moji farmu se vším dobytkem a stáhla mě pod vodu jako haranta v neckách, naplnil jsem se vodou, jako se plní termoska, a nějak jsem se z té povodně dostal. Ale věděl jsem, že jsem mrtvý. Uprostřed noci ležím v pokoji a poslouchám, ale přestože ležím bez hnutí jako zašlápnutý brouk, v uších, v hrudníku ani v zápěstí mi netepe žádný puls. Ve mně není nic než tma, klid a porozumění. Přesto musí být nějaký důvod, proč ještě chodím. Možná proto, že jsem umřel mladý. Bylo mi teprve osmadvacet a nebyl jsem ženatý. Oženit jsem se rozhodně chtěl. Ale nějak jsem se k tomu nedostal. Tak jsem tu, paběrkuju po městě, šetřím peníze, protože nejím, hemajs! Já přece nemůžu jíst, a občas mě opustí všechna odvaha a jsem tak zmatenej, že si lehnu do týhle stoky a doufám, že mě vezmou a strčí do borové truhly a navždycky mě někam uloží. Přitom to vlastně nechci. Chci trochu víc. Vím, že když jde kolem mě slečna Weldonová a já vidím, jak vítr povívá jejími vlasy jako hnědými peříčky…“ Vzdychl a zmlkl.

Charlie Bellows způsobně minutu čekal, pak si odkašlal, vystřelil odtud a pohazoval míčem. „Nashledanou!“

Pakouš zíral na místo, kde stál Charlie. Po pěti minutách mrkl. „Ehm? Je tu někdo? Mluví někdo?“

Slečna Weldonová vyšla z hokynářství s košíkem potravin.

„Chcete mě doprovodit domů, Pakouši?“

Šli spolu v uvolněném mlčení, ona dávala pozor, aby moc nespěchala, protože on našlapoval velmi opatrně. Celou cestu šelestil v korunách cedrů, jilmů a jasanů vítr. Několikrát pootevřel rty, úkosem na ni pohlédl, pak ústa pevně stiskl a civěl před sebe, jako by se díval na cosi vzdáleného milion mil.

Nakonec se ozval: „Slečno Weldonová?“

„Ano, Pakouši?“

„Moc a moc dlouho šetřím. Mám už pěknou sumičku. Moc neutrácím a – asi vás to překvapí,“ pokračoval bezelstně, „mám asi tisíc dolarů. Možná víc. Někdy je počítám, unavím se a už počítat nemůžu. A –“ Najednou jako by byl vyveden z míry a z ničeho nic se na ni snad i zlobil. „Proč se vám líbím, slečno Weldonová?“ zeptal se.

Zřejmě ji to trochu překvapilo, ale zvedla k němu oči a usmála se. Byl to pohled téměř dětského zalíbení. „Protože jste tak tichý. Protože nejste hlučný a protivný jako zákazníci v holírně. Protože jsem osamělá a vy jste na mě hodný. Protože jste vůbec první člověk, který o mě stojí. Ostatní se na mě ani nepodívají. Říkají, že mi to nemyslí. Říkají, že jsem debil, protože jsem nedokončila školu. Jsem tak hrozně sama, Pakouši, vy nevíte, co mluvit s vámi pro mě znamená.“

Pevně jí stiskl drobnou bílou ruku.

Olízla si rty. „Kéž by se dalo dělat něco s tím, jak o vás lidi mluví. Nechci být protivná, ale nemoh byste přestat tvrdit, že jste mrtvý, Pakouši?“

Zastavil se. „Takže vy mi taky nevěříte,“ řekl nepřítomně.

„Jste ‚mrtvý‘, protože nemáte pořádnou domácí stravu, lásku a normální život, Pakouši. Proto o sobě říkáte, že jste ‚mrtvý‘, pro nic jiného!“

Šedé oči se propadly a znejistěly. „To že tím myslím?“ Viděl její dychtivě rozzářený obličej. „Ano, to tím myslím. Uhodla jste. Přesně to tím myslím.“

Jejich kroky samy vykročily společně, unášeny větrem jako poletující listí, a noc potemněla, zjihla a vyšly hvězdy.

Ten večer asi v devět hodin stáli pod pouliční lampou dva hoši a dvě děvčata. Na vzdáleném konci ulice kdosi kráčel, tiše, pomalu a sám.

„Tamhle je,“ řekl jeden hoch. „Tak se ho zeptej, Tome.“

Tom se nejistě ošíval. Děvčata se mu pošklebovala. „Tak jo, ale pojďte se mnou,“ řekl.

Vítr ohýbal stromy vpravo i vlevo, setřásal listy po jednom i v celých chomáčích, a ty se snášely kolem Pakoušovy hlavy, jak přicházel blíž.

„Pan Pakouš? Poslyšte, pane Pakouši!“

„Cože? A, nazdar.“

„My – no – totiž –“ zadrhl se Tom a rozhlížel se, kdo mu přijde na pomoc. „Chceme se zeptat, jestli – tedy – chceme, abyste přišel na naši sešlost!“

Pakouš se zadíval na Tomův obličej vymydlený voňavým mýdlem, pak na hezké modré sako, které měla na sobě jeho šestnáctiletá kamarádka, a po chvíli odpověděl: „Děkuju vám. Ale nevím. Já bych na to asi zapomněl.“

„Kdepak, nezapomněl,“ naléhal Tom. „Na tohle určitě ne. Je to Halloween, slavnost mrtvých.“

Jedna dívka zatahala Toma za rukáv a syčela: „Nezvi ho, Tome. Nezvi ho. Prosím tě. Není to ono, Tome. Není dost strašidelnej.“

Tom ji odstrčil. „Nepleť se mi do toho.“

Dívka žadonila dál. „Prosím tě, nedělej to. Je to obyčejnej špinavej dědek. Bill si může pomazat prsty svíčkovým lojem, do pusy si nasadit ty příšerný porcelánový zuby, pod oči namalovat šmouhy zelenou křídou a vyděsí nás k smrti. Nepotřebujeme ho!“ Vzpurně hodila hlavou směrem k Pakoušovi.

Pakouš Martin zůstal stát. Deset minut poslouchal vítr ve vrcholcích vysokých stromů, než si uvědomil, že ti čtyři mladí lidé odešli. V ústech mu jako oblázek zaharašil smích. Děti. Halloween, slavnost mrtvých. Není dost strašidelnej. Bill bude lepší. Obyčejnej dědek. Ochutnal ten smích a zjistil, že je podivný a hořký.

Druhý den ráno malý Charlie Bellows pinkl míčem o průčelí obchodu, odražený míč chytil a hodil znova. Zaslechl, že za jeho zády někdo pobrukuje, a otočil se. „Jé, dobrý den, pane Pakouši!“

Pakouš Martin šel kolem a mezi prsty počítal zelené dolarové bankovky. Zastavil se – z ničeho nic. V očích měl prázdný pohled.

„Charlie,“ vykřikl. „Charlie!“ Jeho ruce tápaly kolem.

„Ano prosím, pane Pakouši.“

„Charlie, kam jsem to šel? Kam jsem šel? Šel jsem někam něco koupit slečně Weldonové! Pojď, Charlie, pomoz mi!“

„Ano, prosím, pane Pakouši.“ Charlie se rozběhl a postavil se do jeho stínu.

Ruka se sedmdesáti dolary klesla. „Charlie, běž koupit šaty pro –slečnu Weldonovou –“ Mysl Pakouše se zatínala, chňapala kolem sebe, napínala se a zápasila v pavučině zapomnětlivosti. Ve tváři měl bezmeznou úzkost, touhu a strach. „Nemůžu si na ten obchod vzpomenout, ach, Bože, pomoz mi vzpomínat! Šaty a kabát pro slečnu Weldonovou v –v –“

„V obchoďáku u Krausmeyera?“ zeptal se Charlie účastně.

„Ne.“

„U Fieldmana?“

„Ne.“

„U Leibermana?“

„U Leibermana! To je ono! U Leibermana, u Leibermana! Tumáš, tumáš, Charlie, tumáš, běž k –“

„Leibermanovi.“

„– a kup nové zelené šaty pro – slečnu Weldonovou – a taky kabát. Nové zelené šaty se žlutými růžemi. Kup je a přines mi je sem. Vlastně, Charlie, počkej!“

„Ano, prosím, pane Pakouši?“

„Charlie – myslíš, že bych se u vás mohl dát do pořádku?“ zeptal se Pakouš tiše. „Musím – musím se vykoupat!“

„Jé, to já nevím, pane Pakouši. Naši jsou divný. Já opravdu nevím.“

„Dobře, Charlie. Já to chápu. Tak už běž!“

Charlie to vzal poklusem, peníze svíral v dlani. Běžel kolem holičství. Strčil hlavu do dveří. Pan Simpson přestal cvakat nůžkami kolem hlavy pana Trumbulla a upřel zrak na něj. „Víte co?“ volal Charlie. „Pakouš Martin si brouká nějakou písničku!“

„Jakou?“ zeptal se pan Simpson.

„Je to nějak takhle,“ odpověděl Charlie a zabroukal ji.

„Všemohoucí Bože!“ zahřměl Simpson. „Tak proto dnes slečna Weldonová nedělá manikuru! Ta písnička je Svatební pochod!“

Charlie běžel dál. Pandemonium!

Křik, smích, čvachtot a cákání vody. Vzadu v holičském krámě stoupala pára. V práci se střídali. Nejdřív popadl Simpson kbelík horké vody a obrátil ho na Pakouše Martina, který seděl v kádi, nic neříkal, jen seděl, a pak pan Trumbull drhl Pakoušovi bledou kůži na zádech ohromným kartáčem a spoustou jádrového mýdla a Prcek Phillips tu a tam chrstl na Pakouše štamprle kolínské vody. Všichni se chechtali a pobíhali clonou páry. „Tak ty se, Pakouši, ženíš, co? Gratulujem, ty kluku!“ Další kbelík. „Já vždycky tvrdil, že to potřebuješ,“ smál se pan Simpson a tentokrát vylil Pakoušovi na hruď kbelík studené vody. Pakouš Martin se tvářil, jako by ten šok ani nezaznamenal. „To bude teď jiná vůně!“

Pakouš pořád seděl. „Děkuju. Mockrát za všechno děkuju. Děkuju, že jste mi pomohli. Děkuju, že jste mě takhle vykoupali. Potřeboval jsem to.“

Simpson si přikryl rukou ústa, aby nebylo vidět, že se směje. „To víš, pro tebe všechno, Pakouši.“

Vzadu v krámu plném páry kdosi šeptal: „Představte si, že se vemou! Debil si vezme idiota!“

Simpson se zamračil. „Ticho tam vzadu!“

Přiřítil se Charlie. „Tady jsou ty zelené šaty, pane Pakouši!“

Za hodinu nato posadili Pakouše do holičského křesla. Kdosi mu půjčil nové boty. Pan Trumbull je právě zuřivě leštil a významně mrkal na přítomné. Pan Simpson přistřihl Pakoušovi vlasy a nic za to nechtěl. „Ne, ne, kdepak, Pakouši, ber to ode mě jako svatební dar. Je to tak.“ Odplivl si. Pak Pakoušovi postříkal tmavé vlasy růžovou pomádou. „To je ono! Měsíční svit a růže!“

Martin se rozhlédl kolem sebe. „Viďte, že do zítřka nikomu o té svatbě neřeknete,“ požádal přítomné. „Nechtěli bychom, aby si z naší svatby dělalo celé město legraci. Chápete to?“

„To dá rozum, Pakouši,“ řekl Simpson a skončil své dílo. „Spolehni se. Kde budete bydlet? Koupíte si novou farmu?“

„Farmu?“ Pakouš Martin vstal z křesla. Kdosi mu půjčil pěkný nový kabát a někdo mu vyžehlil kalhoty. Vypadal dobře. „Ano, budu něco kupovat. Musím zaplatit něco navíc, ale stojí to za to. Je to něco! Pojď se mnou, Charlie.“ Vykročil ke dveřím. „Koupil jsem dům na konci města. Musím ho jít zaplatit. Pojď, Charlie.“

Simpson ho nenechal odejít. „Co je to zač? Neměl jsi moc peněz, nemoh sis moc dovolit.“

„Máte pravdu, neměl,“ řekl Pakouš. „Je to malý domek. Před časem si ho někdo postavil a potom se odstěhoval někam na Východ. Byl k mání za pouhých pět set, tak jsem ho vzal. Dnes večer, po svatbě, se do něj se slečnou Weldonovou nastěhujeme. Ale prosím vás, do zítřka o tom nikomu neříkejte.“

„Samozřejmě, Pakouši. Samozřejmě.“

Pakouš vyšel do odpoledního světla s Charliem po boku, zákazníci v holičském krámě se zas rozveseleně posadili.

Vítr venku povzdychl, slunce se pomalu sklánělo, nůžky cvakaly jako dřív, muži seděli, smáli se a povídali si.

Druhý den ráno seděl malý Charlie Bellows u snídaně a zamyšleně nabíral lžicí ovesné vločky. Naproti němu tatínek složil noviny a podíval se na maminku. „Celé město mluví o nepozorovaném zmizení Pakouše Martina a slečny Weldonové,“ řekl. „Lidi, co je hledají, je nemůžou nalézt.“

„Já jsem slyšela, že jí koupil nějaký dům,“ řekla maminka.

„To jsem taky slyšel,“ odpověděl tatínek. „Volal jsem ráno Carlu Rogersovi. Tvrdí, že Pakoušovi žádný dům neprodal. Přitom vlastní jedinou realitní kancelář v našem městě.“

Charlie Bellows spolkl pár vloček. Podíval se na otce. „Ba ne, nemá jedinou realitní kancelář v městě.“

„Co tím myslíš?“ zeptal se otec.

„Nic, jen že jsem se o půlnoci díval z okna a něco jsem viděl.“

„Co jsi viděl?“

„Venku svítil měsíc. A víš, co jsem viděl? Viděl jsem dva lidi, jak jdou Jilmovou ulicí. Muž a žena. Muž v novém tmavém kabátě a žena v zelených šatech. Šli strašně pomalu. Drželi se za ruce.“ Charlie se nadechl: „Byl to pan Pakouš Martin a slečna Weldonová. Na konci Jilmové ulice nejsou vůbec žádné domy. Jenom hřbitov Svaté trojice. A pan Gustavsson tady u nás ve městě prodává na tomhle hřbitově hrobky. Má tu kancelář. Říkal jsem vám, že pan Carl Rogers není jediný, kdo u nás prodává nemovitosti. Takže –“

„Počkej,“ utrhl se na něj otec netrpělivě, „to se ti něco zdálo!“

Charlie sklonil hlavu ke snídani a rozhlížel se jen koutky očí.

„Ano, tatínku,“ řekl za chvíli a vzdychl. „Jenom se mi to zdálo.“

III. SYNOVÉ DĚSU

RICHARD MATHESON

Richard Matheson, narozený roku 1923 v americkém New Jersey, prokázal svůj talent hned v několika médiích. Je autorem takových klasických děl SF a horroru, jako je The Shrinking Man (Zmenšující se muž, 1956), Hell House (Pekelný dům, 1971) a zejména I Am Legend (Jsem legenda, 1954), zmodernizovaný upírský příběh, kde osamocený hrdina bojuje nerovný boj s okolním světem, v němž byli lidé působením viru proměněni v upíry. Mezi řádky se autor ptá: Jestliže se monstrozita stane normou, není pak jediný normální člověk vlastně monstrem?

Krom toho napsal Matheson množství povídek, z nichž nejznámější je SF horror o zmutovaném dítěti Born of Man and Woman (Zrozen z muže a ženy, 1950). Nejznámější je však autorova scénáristická tvorba, ať už pro filmy, mezi něž patří série Cormanových adaptací Poea a přepis vlastních románů do formy scénáře, nebo tvorba pro televizi. Napsal například scénář ke slavnému Spielbergovu televiznímu snímku Duel, psal také pro úspěšné televizní seriály The Night Stalker (Noční slídič) a The Twilight Zone (Zóna soumraku). Mnoho mladších spisovatelů horroru přiznává, že právě Matheson je v jejich tvorbě silně ovlivnil. Stephen King uvádí jeho román Jsem legenda jako zlomový okamžik, kdy si uvědomil, že horror se nemusí odehrávat mimo civilizovaný svět.

Následující povídka, publikovaná v autorově sbírce Shock! (Sok!, 1961), je důkazem toho, jak běžné starosti člověka mohou snadno zavdat námět k horroru. Mezi nejhorší noční můry každého řidiče patří bloudění a smůla na nepříjemného policistu. Noemovy děti by mohli zadávat jako povinnou četbu v autoškolách; varování pro ty, kteří ignorují předpisy.

Richard Matheson

NOEMOVY DĚTI

Byly právě tři ráno, když Ketchum minul značku, na které stálo Zachry: 67 obyv. Povzdychl si. Další v nekonečné řadě maineských pobřežních měst. Na vteřinu stiskl víčka, znovu je otevřel a šlápl na plyn. Ford pod ním se vzepjal. S trochou štěstí snad brzy dojede k slušnému motelu. Stěží nějaký najde v Zachry: 67 obyv.

Ketchum přemístil na sedadle svoji nezanedbatelnou váhu a protáhl si nohy. Byla to mrzutá dovolená. Plánoval jízdu po historických krásách Nové Anglie, srozumění s přírodou a vzpomínání. Místo toho ho čekala jen nuda, vyčerpání a přehnané cestovní výlohy.

Pan Ketchum byl rozmrzelý. Když projížděl hlavní ulicí, zdálo se, že město tvrdě spí. Bylo slyšet jen motor jeho auta a vidět jen značku ve světle dálkových reflektorů. Nejvyšší rychlost 15 mil.

„No jo, no jo,“ zamumlal znechuceně a přišlápl plyn. Jsou tři ráno a vejboři po něm budou chtít, aby se tou jejich zakopanou dírou ploužil. Ketchum sledoval, jak se za okénkem míhají temné budovy. Sbohem, Zachry, pomyslel si. Mějte se, 67 obyv.

Ve zpětném zrcátku se objevilo druhé auto. Sedan s blikajícím červeným majáčkem na střeše asi o půl bloku pozadu. Poznal, co je to za auto. Sundal nohu z plynu a cítil, jak se mu zrychluje tep. Mohli si nevšimnout, jak rychle jede?

Odpovědi se mu dostalo, když tmavý vůz najel vedle Forda a muž v širokém klobouku se naklonil z předního okénka. „Zajeďte ke kraji!“ štěkl.

Ketchum nasucho polkl a nechal auto dojet k obrubníku. Zatáhl ruční brzdu, vypnul motor a auto ztichlo. Policejní vůz zastavil napříč před ním. Pravá přední dvířka se otevřela.

Záře Ketchumových reflektorů osvítila temnou blížící se postavu. Rychle zašátral levou nohou a zašlápl pedál tlumení světel. Znovu polkl. Samá mrzutost. Ve tři ráno někde na konci světa ho zastaví vesnickej policajt kvůli rychlý jízdě. Ketchum zaskřípal zuby a čekal.

Muž v tmavé uniformě a širokém klobouku se naklonil k okénku. „Řidičák.“

Ketchum sáhl chvějící se rukou do vnitřní kapsy a vytáhl tašku na doklady. Zalovil v ní, vytáhl průkaz, podal jej ven a všiml si přitom, jak bez výrazu je policistův obličej. Tiše seděl, zatímco policajt svítil na dokument baterkou.

„Z New Jersey.“

„Ano, ano… správně,“ řekl Ketchum.

Četník dál civěl do průkazu. Ketchum netrpělivě poposedl a stiskl rty. „Ještě platí,“ řekl nakonec.

Policistova tmavá hlava se zvedla. Ketchum ztěžka vydechl, jak ho oslepila záře baterky. Odvrátil hlavu.

Světlo zhaslo. Ketchum zamrkal, protože mu slzely oči.

„V New Jersey se nedíváte na značky?“ zeptal se policajt,

„Proč, já… Myslíte tu s n-nápisem šedesát sedm obyvatel?“

„Ne, tu nemyslím,“ řekl policajt.

„Aha.“ Ketchum si odkašlal. „Ale jinou jsem neviděl.“

„To jste pak špatnej řidič.“

„No, já –“

„Na tý značce byla nejvyšší povolená rychlost patnáct mil za hodinu. Jel jste padesát.“

„Ehm. Já… obávám se, že jsem ji přehlédl.“

„Nejvyšší rychlost je patnáct mil za hodinu ať to víte nebo ne.“

„No… tak-takhle brzy ráno?“

„Viděl jste pod značkou časový omezení?“ zeptal se policajt.

„Ne, jistěže ne. Tedy, já tu značku neviděl vůbec.“

„Neviděl?“

Pan Ketchum ucítil mrazení vzadu na krku. „No, podívejte se,“ začal nesměle, zarazil se a sledoval policistu. „Můžu dostat ty papíry zpátky?“ zeptal se nakonec, když policajt nepromluvil.

Policista neřekl ani slovo. Stál bez hnutí na ulici.

„Můžu-?“ začal Ketchum.

„Jeďte za náma.“ řekl náhle muž v uniformě a rázoval pryč. Pan Ketchum na něj ohromeně zíral. Hej, stůjte! skoro zaječel. Důstojník mu ani nevrátil doklady. Ketchuma zamrazilo v žaludku.

„Co to je!“ mumlal si pro sebe, když policista nasedal do auta. Policejní vůz se odlepil od chodníku a maják se roztočil.

Ketchum jel za ním.

„To je nesmysl,“ řekl nahlas. Neměli k tomu žádné právo. Žijeme snad ve středověku? Vyčerpaně stiskl rty a sledoval policejní vůz po hlavní ulici.

O dva bloky výš hlídka zahnula. Ve světle reflektorů zahlédl Ketchum výlohu obchodu. Handovo hokynářství, hlásala omšelá písmena.

Ulice nebyla osvětlená. Bylo to jako projíždět tuší. Vpředu byla vidět jen tři červená světla koncovek a majáku policejního auta, vzadu neproniknutelná tma. Skvělej konec báječnýho dne, pomyslel si pan Ketchum; sebranej za rychlou jízdu v Zachry v Maine. Zavrtěl hlavou a vzdychl. Proč jenom nestrávil dovolenou v Newarku; spal by dlouho, chodil do divadla, jedl, díval se na televizi?

Na dalším rohu zatočila hlídka doprava, o blok výš doleva a zastavila. Ketchum k ní dojel, jakmile zhasli světla. Nemělo to smysl. Je to jenom lacinej melodram. Stejně snadno mi mohli dát pokutu na hlavní ulici. Burani. Ponížej člověka z města a připadaj si jako páni.

Ketchum čekal. Dobře, nebude smlouvat. Beze slova zaplatí a odjede. Zatáhl ruční brzdu. Vtom se zamračil; došlo mu, že mu můžou dát pokutu, jakou budou chtít. Můžou mu napařit 500 dolarů, když se jim zachce. Tlouštík už o maloměstské policii slyšel svoje, o absolutní moci, kterou vládne. Přidušeně si odkašlal. No, to je absurdní, pomyslel si. Nesmyslný představy.

Policista otevřel dvířka.

„Ven,“ řekl.

Na ulici ani v žádném stavení nesvítilo světlo. Ketchum polkl. Viděl jen tmavou postavu policisty.

„Tohle je – stanice?“ zeptal se.

„Zhasněte světla a jdeme,“ řekl četník.

Ketchum zamáčkl chromovaný knoflík a vystoupil. Policista zabouchl dveře. Ozvala se hlučná rána s ozvěnou, jako by byli spíš v neosvětleném skladišti, než na ulici. Ketchum zvedl zrak. Iluze byla dokonalá. Nebylo vidět měsíc ani hvězdy. Nebe a země se sbíhaly ve tmě.

Policistovy tvrdé prsty mu sevřely ruku. Ketchum na chvíli ztratil rovnováhu a pád vyrovnal rychlým nákrokem vedle policisty.

„Máte tu tmu,“ slyšel se říci ne úplně známým hlasem.

Policista neodpověděl. Druhý četník s nimi srovnal krok z druhé strany. Ketchum si v duchu řekl: Tyhle vesnický náckové se mě snažej ze všech sil srazit na kolena. Fajn, to se jim nepovede.

Ketchum vtáhl lok vlhkého mořského vzduchu a setřásl to ze sebe. Ubohá díra s šedesáti sedmi lidma a dva policajti hlídají ulice ve tři ráno. Absurdní.

Když došli ke schůdku, málem zakopl. Policista po levici ho zachytil za předloktí.

„Děkuji,“ zamumlal Ketchum automaticky. Policista neodpověděl. Ketchum si olízl rty. Upřímný hlupáček, pomyslel si a podařilo se mu kratičce se usmát. Tak, to je lepší. Nemá cenu si to pouštět moc k tělu.

Když se otevřely dveře, zamžikal a cítil, jak ho zalévá úleva. Byla to policejní stanice, jak má být. Byl tu psací stůl na stupínku, nástěnka, černý masivní vařič, poškrábaná lavice u zdi, dveře, podlaha pokrytá popraskaným a špinavým linem, kdysi zeleným.

„Sedněte si a počkejte,“ řekl první policista.

Ketchum se mu podíval do dlouhé, snědé, hranaté tváře. Mezi zorničkou a duhovkou očí nebyla hranice, splývaly ve tmě. Měl na sobě tmavou uniformu, která mu byla volná.

Druhého policistu si Ketchum prohlédnout nestihl, protože oba přešli do další místnosti. Chvíli pozoroval zavřené dveře. Má utéct, odjet pryč? Ne, mají jeho adresu na dokladech. A pak, možná sami chtějí, aby se pokusil o útěk. Nikdy nevíte, jaký mentální úchylky se tu pěstují. Mohli by ho třeba i – zastřelit, kdyby zkusil utéct.

Ketchum těžce spočíval na lavici. Ne, příliš povolil uzdu představivosti. Je to jenom malé město na pobřeží Maine a oni mu jenom chtějí dát pokutu za –

Ale proč mu ji ještě nedali? Co to je za tyjátr? Tlouštík stiskl rty. Dobře dobře, ať si to hrají podle svého. Zavřel oči. Ať si odpočinou, pomyslel si.

Za chvíli je znovu otevřel. Je tu sakra ticho. Rozhlédl se po spoře osvětlené místnosti. Stěny byly špinavé a holé až na hodiny a obrázek, který visel nad stolem. Byla to malba – spíš reprodukce – vousatého muže. Měl námořnický klobouk. Nejspíš jakýsi Zacherský dávný námořník. Ne; asi ani to ne. Pravděpodobně Roebuckův tisk: Zarostlý námořník.

Ketchum zabručel. Proč by zrovna policejní stanice měla mít takovou výzdobu, přesahovalo jeho chápání. Samozřejmě krom toho, že Zachry leží na Atlantiku. Hlavní zdroj příjmů je tu nejspíš rybolov. A vůbec, co na tom záleží? Ketchum sklopil oči.

Z vedlejší místnosti slyšel tlumené hlasy obou policistů. Snažil se zaslechnout, co říkají, ale nešlo to. Zíral na zavřené dveře. Tak dělejte, ano? pomyslel si. Znovu se podíval na hodiny. Tři dvacet dva. Zkontroloval to na svých hodinkách. Zhruba souhlasí. Dveře se otevřely a vyšli z nich oba policisté.

Jeden z nich odešel. Ten druhý – ten, který Ketchumovi zabavil průkaz – přešel k psacímu stolu a rozsvítil na něm stolní lampu, vytáhl z horní zásuvky velkou knihu a začal do ní zapisovat. Konečně, pomyslel si Ketchum.

Uplynula minuta.

„Já –“ Ketchum si odkašlal. „Prosím vás –“

Chladný pohled policisty se zvedl od knihy.

„Už mě… Tedy, dáte mi tu – pokutu teď?“

Policista se zahleděl zpět do knihy. „Počkejte.“

„Ale už je po třetí rán…“ Ketchum se ovládl a nasadil válečnický pohled. „No dobře,“ řekl stroze. „Mohl byste mi prosím říct, jak dlouho to ještě zabere?“

Policajt dál psal do knihy. Ketchum ztuhle seděl a pozoroval ho. Nesnesitelný, pomyslel si. Tohle bylo naposled, co páchnul na sto mil od týhle zatracený Nový Anglie.

Policista vzhlédl. „Ženatý?“ zeptal se.

„Ne, já – je to v průkazu,“ odsekl Ketchum. Ta odpověď ho radostní vzrušila ale zároveň se nějak bál tomu muži odmlouvat.

„Máte v Jersey rodinu?“ zeptal se policista.

„Ano. Vlastně ne, jenom sestru ve Wiscons…“

Ketchum nedomluvil. Sledoval, jak to policajt zapisuje. Chtěl už mít problémy za sebou..

„Pracujete?“ zeptal se policista.

Ketchum polkl. „No,“ řekl, „nemám žádné zvláštní zam…“

„Nezaměstnaný,“ řekl četník.

„Ne, to ne; to ne,“ řekl Ketchum pevně. „Jsem – jsem obchodník na volné noze. Nakupuji zboží a pozemky od…“ Hlas se mu vytratil, když se na něj policista podíval. Ketchum třikrát polkl než knedlík zmizel. Uvědomil si, že sedí na samém okraji lavice, jako by byl připraven každou chvíli vyrazit a bránit holý život. Donutil se sednout zpět. Zhluboka se nadechl. Klid, řekl si. Rozvážně zavřel oči. Tak. Mám chviličku času. Všechno má svůj líc.

V místnosti bylo ticho, až na plechové tikání hodin. Pak Ketchum cítil, jak jeho srdce pomalu, loudavě tepe. Nepohodlně změnil polohu na tvrdé lavici. Absurdní, pomyslel si.

Otevřel oči a zívl. Zatracenej obrázek. Skoro si představíte, jak vás ten fousatej námořník pozoruje.

„Uh!“

Ketchumovi zaklapla ústa, oči s planoucími zorničkami vytřeštěné. Vyskočil z lavice a hned se vrátil.

Nakláněl se nad ním snědý muž, ruku na jeho rameni.

„Ano?“ zeptal se Ketchum a srdce mu poskakovalo.

Muž se usmál.

„Velitel Shipley,“ řekl. „Šel byste do mé kanceláře?“

„Aha,“ řekl Ketchum. „Ano, ano.“

Natáhl se a zašklebil, jak měl ztuhlé zádové svaly. Muž poodstoupil, Ketchum se s heknutím postavil a jeho oči samovolně sklouzly na nástěnné hodiny. Bylo chvíli po čtvrté.

„Podívejte se,“ řekl, ne ještě dost vzhůru na to, aby měl strach. „Proč mi prostě nedáte pokutu a nepustíte mě?“

Shipleyho úsměv postrádal vřelost.

„Tady v Zachry to chodí trochu jinak.“

Vešli do zatuchle páchnoucí místnosti.

„Posaďte se,“ řekl velitel a než se Ketchum posadil do rozvrzané židle s kolmým opěradlem, obešel psací stůl.

„Nechápu proč nemůžu prostě zaplatit a jet.“

„Až přijde čas,“ řekl Shipley.

„Ale –“ Ketchum nedomluvil. Shipleyho úsměv budil dojem diplomaticky zaobaleného varování. Tlouštík stiskl zuby, zakašlal a pak čekal, zatímco velitel prohlížel na stole list papíru. Všiml si, jak mizerně Shipleymu sedí uniforma. Buzny, pomyslel si tlouštík, neuměj se ani oblíknout. „Vidím, že jste svobodný,“ řekl Shipley.

Ketchum neřekl nic. Rozhodl se použít jejich strategii mlčení.

„Máte v Maine přátele?“

„Proč?“

„Jen rutinní otázky, pane Ketchum,“ řekl velitel. „Sestra ve Wisconsinu je celé vaše příbuzenstvo?“

Ketchum na něj bez řeči hleděl. Co to má dělat s dopravním přestupkem?

„Pane?“ zeptal se Shipley.

„Už jsem vám řekl; tedy, tomu důstojníkovi. Nechápu –“

„Tady jste obchodně?“

Ketchumovi poklesla čelist.

„Proč se mě na to všechno vyptáváte?“ zeptal se. Přestaň se klepat! poručil si vztekle.

„Rutina. Jste tu obchodně?“

„Jsem na dovolené. A tohle nepochopím! Doteď jsem měl trpělivost, ale teďka mě, k čertu, dejte pokutu a pusťte!“

„Obávám se, že to nepůjde,“ řekl velitel.

Pan Ketchum otevřel ústa. Bylo to jako probudit se z noční můry a zjistit, že pokračuje. „Já – nerozumím,“ řekl.

„Budete muset před soudce.“

„Ale to je absurdní.“

„Opravdu?“

„Opravdu. Jsem občan Spojených států. Chci svá práva.“

Úsměv velitele Shipleyho se rozplynul.

„Tato práva jste omezil, když jste porušil zákon,“ řekl. „Teď za to zaplatíte, jak je stanoveno.“

Ketchum na muže tupě zíral. Došlo mu, že je zcela v jejich rukou. Můžou mu dát jakoukoli pokutu nebo ho nechat za katrem jak dlouho se jim zamane. Všechno to, na co se ho ptali; nevěděl proč se ptali, ale chápal, že teď vypadá jako člověk bez zázemí, bez kohokoli, komu by nebylo jedno, zda je naživu nebo –

Místnost se s ním zakymácela. Zalil ho studený pot.

„To nemůžete,“ řekl; ale to nebyl žádný argument.

„Budete muset přespat ve vězení,“ řekl velitel. „Ráno půjdete k soudci.“

„Ale to je absurdní!“ vybuchl. „Absurdní!“

Zarazil se. „Mám právo na jeden telefonát.“ řekl rychle. „Můžu si zavolat. Je to moje zákonný právo.“

„Bylo by,“ opáčil Shipley, „kdyby v Zachry byl nějaký telefon.“

Když ho vedli do cely, Ketchum si všiml malby v hale. Byl to tentýž vousatý námořník, ale nevšiml si, jestli ho oči sledují nebo ne.

Ketchum se probral. Jeho ospalou tváří prosvítal zmatek. Cosi za ním řinčelo. Opřel se o loket a otočil se.

Do cely vešel policista a položil podnos s víkem.

„Snídaně,“ řekl. Byl starší než ostatní četníci, dokonce starší než Shipley. Měl ocelově šedé vlasy a na čistě vyholené tváři vrásky kolem úst a očí. Uniforma mu seděla mizerně.

Když zase zamykal dveře, Ketchum se zeptal: „Kdy uvidím soudce?“

Policista se na něj chvíli díval. „Nevím,“ řekl a odvrátil se.

„Počkejte!“

Vzdalující se kroky strážného zněly na betonové podlaze dutě a prázdně. Ketchum stále pozoroval místo, kde stál policista. Opustily ho poslední zbytky spánku.

Posadil se, ztuhlými prsty si promnul oči a zvedl zápěstí. Devět hodin sedm minut. Tlouštík se zašklebil. Vy o mně ještě uslyšíte! Zalechtalo ho v nose. Zavětřil a natáhl se po tácu; vzápětí stáhl ruku.

„Ne,“ zamumlal. Jejich blafy jíst nebude. Strnule seděl, zlomený v pase, a sledoval své ponožky.

V žaludku mu nesouhlasně zakručelo.

„No,“ zabručel po chvíli. Polkl, natáhl se a zvedl poklop na podnose.

Neovládl překvapení a heknul.

Tři vejce byla smažená na másle, jasně žluté oči upřené do stropu, obroubené dlouhými křupavými plátky masité mramorované slaniny. Vedle ležel talíř se čtyřmi poctivými topinkami s vlnkami másla a kelímek marmelády. Ve vysoké sklenici pěnil pomerančový džus a jahody krvácely v míse alabastrové šlehačky. Nakonec vysoká konvice, z níž se linula dráždivá a nezaměnitelná vůně čerstvě uvařené kávy.

Ketchum zvedl sklenici pomerančového džusu. Usrkl zkusmo pár kapek a poválel je po patře. Kyselina citrónová zalahodila jeho vlahému jazyku. Polkl. Pokud to je otrávený, pak rukou mistra. Sliny mu zaplavily ústní dutinu. Najednou se upamatoval, že než ho sebrali, hodlal zastavit někde v kavárně a najíst se.

Zatímco tak unaveně, ale rozhodně jedl, snažil se odhalit příčinu takové skvělé snídaně.

To zase ty vesnický mozky. Chytili se za nos. Byla to chatrná teorie, ale aspoň tak. Jídlo bylo vynikající. To musíte těmhle novoangličanům přiznat, na vaření jsou borci. Jeho snídani většinou představoval zapečený sladký rohlík a káva. Od dob, kdy byl malý chlapec v otcově domě, takovou snídani nejedl.

Zrovna odkládal třetí šálek výborné kávy se smetanou když halou zazněly kroky. Dobře načasované, řekl si. Vstal.

Velitel Shipley se zastavil před celou. „Posnídal jste?“

Ketchum kývl. Jestli si myslí, že bude děkovat, čeká ho smutné překvapení. Zvedl kabát z palandy.

Velitel se nehýbal.

„Tak…?“ řekl Ketchum po několika minutách. Snažil se, aby to vyznělo chladně a autoritativně. Moc to nevyšlo.

Velitel Shipley ho bez výrazu pozoroval. Ketchum si uvědomil, jak přerývaně dýchá.

„Mohl bych se zeptat –?“ začal.

„Soudce tu ještě není,“ řekl Shipley. Otočil se a byl pryč.

Ketchum byl bez sebe. Pohlédl na zbytky snídaně jako by skrývaly řešení situace. Uhodil pěstí do stehna. Neuvěřitelné! O co se to snaží – ponížit ho? No, sakra – daří se jim to.

Přešel k mřížím. Podíval se na obě strany prázdné chodby. Uvnitř ho cosi mrazilo. Jídlo jako by se mu v žaludku proměnilo v olovo. Zápěstím pravé ruky udeřil do chladné mříže. Proboha! Proboha!

Byly dvě odpoledne, když velitel Shipley a starý strážný přišli k cele. Strážný ji beze slova otevřel. Ketchum vyšel na chodbu a při oblékání kabátu znovu čekal, než zamknou dveře.

Šel mezi oběma muži krátkými ztuhlými kroky a na obraz na zdí ani nepohlédl. „Kam jdeme?“ zeptal se.

„Soudce je nemocný,“ řekl Shipley. „Půjdete zaplatit pokutu do jeho domu.“

Ketchum zatajil dech. Nebude se s nimi hádat, prostě nebude. „Dobře,“ řekl. „Jestli to tak musí být.“

„Jedině tak,“ řekl velitel a díval se přitom vpřed s tváří hráče pokeru.

Ketchum stáhl koutky nepatrného úsměvu. To vypadá líp. Už je to skoro za ním. Zaplatí a vypadne.

Venku byla mlha. Mořský opar se valil ulicí jako kouř ve větru. Ketchum si narazil klobouk a otřásl se. Měl pocit, že vlhký vzduch proniká jeho tělem a sráží se na kostech. Hnusnej den, pomyslel si. Sešel ze schodů a díval se po svém Fordu.

Starý policista otevřel zadní dvířka policejního vozu a Shipley mu ukázal dovnitř.

„A co moje auto?“ ptal se Ketchum.

„Vrátíme se sem od soudce,“ řekl Shipley.

„Aha, já…“

Ketchum váhal. Pak se sehnul, nasoukal se do vozu a padl na zadní sedadlo. Zachvěl se, když jeho vlněnými kalhotami pronikla zima z koženého sedadla. Když nastupoval velitel, přelezl na kraj.

Policista zabouchl dveře. Zase ten dutý zvuk, jako kdyby v hrobce zavřel rakev. Ketchum se zašklebil, když mu ta podobnost přišla na mysl.

Policista nastoupil a Ketchum slyšel, jak se motor kašlavě probírá k životu. Seděl a dýchal klidně a zhluboka, zatímco se četník snažil motor rozehřát. Podíval se ven levým okýnkem.

Mlha vypadala přesně jako kouř. Jako by parkovali v hořící garáži. Až na tu lezavou vlhkost. Odkašlal si. Slyšel, že si vedle něj velitel poposedl.

„Chladno,“ řekl Ketchum mimovolně.

Velitel neřekl nic.

Ketchum se opřel, když auto vyrazilo od chodníku, otočilo se a pomalu se rozjelo mlžnou ulicí. Naslouchal praskavému šepotu pneumatik na mokré dlažbě, rytmickému skřípotu stěračů, jak čistí kruhy na zaraženém skle.

Chvíli na to se podíval na hodinky. Skoro tři. Půl dne zabil v tomhle zatraceným Zachry.

Jak město mizelo, znovu se podíval z okýnka. Zdálo se mu, že vidí podél cesty cihlové budovy, ale nebyl si jistý. Podíval se na své bílé ruce a pak letmo na Shipleyho. Velitel seděl vzpřímeně na sedadle a díval se přímo před sebe. Ketchum polkl. Vzduch mu málem hnil v plicích.

Na hlavní ulici se mlha zdála řidší. Nejspíš vítr z moře, pomyslel si. Podíval se ulicí v obou směrech. Všechny obchody a úřady vypadaly zavřené. Podíval se protějším okénkem. Totéž.

„Kde jsou všichni?“ zeptal se.

„Co?“

„Povídám kde jsou všichni?“

„Doma,“ řekl velitel.

„Ale vždyť je středa. To nemají obchody otevřeno?“

„Spatný den,“ řekl Shipley. „Nestojí to za to.“

Ketchum pohlédl na pobledlého velitele a rychle odvrátil pohled. V žaludku zase ucítil výstražné mrazení. Co je proboha tohle? zeptal se sám sebe. Už v cele to bylo dost zlé. Tady, v tomhle moři mlhy je to ještě horší.

„Pravda,“ slyšel přisvědčit svůj vynervovaný hlas. „Žije tu jenom šedesát sedm lidí, že ano?“

Velitel mlčel.

„Jak… j-jak staré je Zachry?“

V tichu uslyšel velitelovy klouby suše zapraskat.

„Stopadesát let,“ řekl Shipley.

„Tak staré,“ řekl Ketchum. S obtížemi polkl. Trochu ho bolelo v krku. No tak, řekl si. Klídek.

„Jak to, že se jmenuje Zachry?“ Slova z něj nekontrolované vypadla.

„Založil ho Noe Zachry,“ řekl velitel.

„Ach. Aha. Ten obraz na stanici bude asi…?“

„Správně.“ řekl Shipley.

Ketchum zamrkal. Tak to byl Noe Zachry, zakladatel města, kterým zrovna jedou –

– blok a blok a blok. Když si to uvědomil, v žaludku mu zamrazilo a ztěžklo.

Jak může v tak velkém městě bydlet jenom 67 lidí?

Už už otvíral ústa, aby se zeptal, ale nešlo to. Odpověď by mohla být zlá.

„Proč je tu jenom –?“ Ta slova si přesto našla cestu, dřív než je mohl zastavit. Trhnul sebou leknutím, když je zaslechl.

„Co?“

„Nic, nic. Tedy –“ Roztřeseně se nadechl. Nemůže si pomoci. Musí to vědět.

„Jak to, že je tu jenom šedesát sedm lidí?“

„Odcházejí,“ řekl Shipley.

Ketchum zamžikal. Taková samozřejmá maličkost. Stáhl obočí. No, co jinýho? ohradil se sám proti sobě. Zapadlé, staromódní Zachry těžko udrží mládež. Táhne je to do zajímavějších měst.

Tlouštík se opřel do opěradla. Jasně. Podívej se, jak ty sám chceš vypadnout z téhle díry, pomyslel si, a to tu nežiješ.

Jeho pohled sklouzl k přednímu sklu, za nímž ho něco upoutalo. Přes ulici visel transparent. DNES VEČER OPÉKÁNÍ MASA. Oslava, pomyslel si. Nejspíš se jednou za čtrnáct dní odvážou a udělají pořádně divoký tah nebo rybářské orgie se spravováním sítí.

„Kdo byl vůbec ten Zachry?“ zeptal se. Ticho na něj zase začalo tlačit.

„Námořní kapitán,“ odpověděl velitel.

„Ehm?“

„Lovil velryby v jižních mořích,“ řekl Shipley.

Hlavní ulice najednou skončila. Policejní vůz zahnul doleva na polní cestu. Za okýnkem viděl klouzat rozmazané keře. Bylo slyšet jen motor sténající na dvojku a jemný štěrk odlétávající od kol. Kde to ten soudce bydlí, na hoře? Poposedl si a vzdechl.

Mlha začala řídnout. Ketchum viděl trávu a stromy, všechno s šedým nádechem. Auto se otočilo k oceánu. Ketchum se podíval na matný koberec mlhy pod nimi. Auto dál zatáčelo. Zase mířili k hřebeni kopce.

Lehce zakašlal. „Je… ehm, to je soudcův dům, tam nahoře?“ zeptal se.

„Ano,“ odpověděl velitel.

„Vysoko,“ poznamenal.

Auto se dál točilo po úzké štěrkové cestě, hned předkem k oceánu, hned k Zachry, hned k ošlehanému domu na kopci. Byla to třípatrová šedobílá stavba na každém konci s půdní věžičkou. Vypadá stará jako Zachry samo, pomyslel si Ketchum. Auto zatočilo. Zase se díval na mlhou potažený oceán.

Podíval se na své ruce. Je to světelný klam, nebo se opravdu třesou? Zkusil polknout, ale v ústech měl vyschlo, a tak místo toho chrčivě zakašlal. Je to tak hloupé, pomyslel si; pro to neexistuje opodstatnění. Všiml si, že sepjal ruce.

Auto překonávalo poslední stoupání. Cítil, jak se mu krátí dech. Nechci tam jít, slyšel kohosi v hlavě. Pocítil prudkou chuť vyrazit z dvířek a utéct. Jeho svaly se napjaly.

Zavřel oči. Proboha, přestaň! okřikl se. Není tu nic v nepořádku, jenom si to špatně vykládáš. Máme moderní dobu. Věci mají vysvětlení a lidi důvody. Lidi ze Zachry taky; prostě nevěří lidem z města. Tohleto je jejich společensky přijatelná pomsta. To dává smysl. Koneckonců –

Auto zastavilo. Velitel otevřel dvířka na své straně a vystoupil. Policista se natáhl a otevřel Ketchumovi protější. Tlouštík necítil jednu nohu. Musel se chytit dvířek, aby vystoupil. Zadupal.

„Usnula,“ řekl.

Ani jeden neodpověděl. Ketchum se podíval na dům a zamžikal. Viděl tam pohnout se těžký zelený závěs? Škubl sebou a leknutím vyjekl, když se cosi dotklo jeho ruky a vzápětí velitel ukázal k domu. Všichni tři k němu vyrazili.

„Já, ehm… nemám s sebou, obávám se, velkou hotovost,“ řekl. „Doufám, že bude stačit cestovní šek.“

„Ano,“ řekl velitel.

Po schodech vyšli na verandu a zastavili před hlavními dveřmi. Policista otočil velkou mosaznou hlavou a Ketchum uslyšel zevnitř plechové zvonění. Díval se skrz záclony na dveřích. Uvnitř vytušil kostlivcovitý věšák na klobouky. Přenesl váhu a prkna pod ním zapraskala. Policista znovu zazvonil.

„Možná je – moc nemocný,“ navrhl nejistě Ketchum.

Ani se na něj nepodívali. Ketchum cítil napětí ve svalech. Ohlédl se přes rameno. Chytili by ho, kdyby se dal na útěk?

Znechuceně se otočil zpět. Zaplatíš a odjedeš, vysvětloval si trpělivě. To je všecko, zaplatíš a odjedeš. V domě se cosi temně pohnulo. Zvedl hlavu, přes to, co si napovídal, vyděšený. Ke dveřím se blížila vysoká žena.

Dveře se otevřely. Žena byla hubená, oblečená v černých šatech po kotníky, s oválnou broží u krku. Měla snědou, vrásčitou tvář. Ketchum automaticky smekl klobouk.

„Vstupte,“ řekla žena.

Vkročil do haly.

„Klobouk nechte tady,“ řekla žena a ukázala k onomu věšáku, který vypadal jako ohořelý strom. Ketchum pověsil klobouk na jeden z tmavých kolíků. Přitom pohledem zavadil o velkou malbu pod schodištěm. Chtěl se na ni zeptat, ale žena řekla: „Tudy.“

Prošli halou. Ketchum si po cestě prohlížel obraz.

„Kdo je ta žena,“ zeptal se. „co stojí vedle Zachryho?“

„Jeho žena,“ odpověděl velitel.

„Ale to je –“

Ketchum se zarazil a málem mu vhrkly slzy do očí. Přehlušil to zakašláním. Styděl se. Ještě dnes… Zachryho manželka?

Žena otevřela dveře. „Počkejte tady.“

Tlouštík vstoupil. Otočil se, aby něco řekl veliteli. Dveře se právě zavřely.

„Řekněte mi, ehm…“ Došel ke dveřím a stiskl kliku. Nepohnula se.

Zamračil se. Nevšímal si srdce, bušícího jako sbíječka. „Hej, co se děje?“ Jeho drsný hlas se odrazil o stěny. Otočil se a rozhlédl. Pokoj byl prázdný. Byla to holá čtvercová místnost.

Vrátil se ke dveřím a pohyboval rty, jak hledal správná slova.

„Dobrý,“ řekl najednou, „je to fakt –“ Prudce stiskl kliku. „Dobrý, je to fakt dobrej vtip.“ Zmocnil se ho vztek. „Já to beru, já –“

Otočil se za zvukem s vycenčnými zuby.

Nic tam nebylo. Místnost byla stále prázdná. Rozhlédl se a zmocnila se ho slabost. Co to bylo? Divný zvuk, jako tekoucí voda.

„Hej,“ řekl automaticky. Otočil se na dveře. „Hej!“ zaječel, „přestaňte s tím! Co si vůbec o sobě myslíte?“

Obrátil se na slábnoucích nohách. Zvuk zesílil. Ketchum si otřel čelo. Bylo zpocené. Je tu nějak vedro.

„Fajn, dobrý, je to prima vtip ale –“

Než mohl pokračovat, jeho hlas se vyšplhal do vyděšeného vzlykotu. Zapotácel se a padl na dveře. Natažená ruka se dotkla stěny a ucukla.

Zeď byla žhavá.

„Ee?“ vyrazil ze sebe nevěřícně.

To není možné. To je vtip. To je jejich pomatená představa vtipkování. Hrajou si takovou hru. Jmenuje se Vyděste měšťáka.

„Dobře!“ zaječel. „Dobrý! Je to vtipný, děsně vtipný! Teď mě pusťte ven, nebo budete mít problémy!“

Zabušil na dveře. Kopl do nich. Bylo čím dál větší vedro. Bylo tu horko skoro jako v –

Ketchum strnul, s pokleslou čelistí.

Ty otázky, co mu dávali. Jak špatně jim všem seděly šaty. Jak mu dali dobře najíst. Prázdné ulice. Divošsky snědé tváře mužů i ženy. Jak se na něj všichni dívali. A ta žena na obraze, manželka Noema Zachryho – domorodá žena se zuby zbroušenými do špičky.

DNES VEČER OPÉKÁNÍ MASA.

Ketchum zaječel. Kopal a mlátil do dveří. Snažil se je vyrazit svým těžkým tělem. Křičel na lidi venku.

„Pusťte mě ven! Pusťte mě ven! PUSŤTE… MĚ… VEN!“

Nejhorší na tom bylo, že vlastně nevěřil, že se to všechno děje doopravdy.

RAMSEY CAMPBELL

Clive Barker je sice nejprodávanějším žijícím britským autorem horroru, v Liverpoolu žijící Ramsey Campbell (1946) je však autorem nejváženějším. Jako mnoho jiných psal zpočátku prózy umístěné do světa Lovecraftovy mytologie. První povídku publikoval již v šestnácti letech, v osmnácti mu vyšla první povídková sbírka The Inhabitant of the Lake and other Less Welcome Tennants (Obyvatel jezera a další, méně vítaní nájemníci). Poté pracoval jako knihovník, od roku 1973 se věnuje pouze psaní.

Jeho první dva romány The Doll Who Ate His Mother (Panenka, která snědla svou matku, 1976) a The Face That Must Die (Tvář, která musí zemřít, 1979) jsou napínavými thrillery s motivem psychopatického vraha. Poklonou Lovecraftovi je román To Wake the Dead (Vzbudit mrtvé, 1980), jehož hrdinka v sobě objeví parapsychické schopnosti, které se však ukáží být smrtelným nebezpečím; sny a přání, které se po letech vrací a vyplňují jsou námětem románů Incarnate (Inkarnát, 1983) a Obsession (Obsese, 1986). Nejlepší Campbellovy povídky vyšly ve sbírkách Dark Companions (Temní společníci, 1986) a Alone With the Horrors (Sám s hrůzami, 1992).

Campbellovy prózy jsou charakteristické chladnou, odtažitou emocionální krajinou, dokonalou schopností evokovat atmosféru, která v díle tohoto autora hraje klíčovou roli. Ačkoliv i styl působí spíše chladným dojmem, nepostrádá působivost a básnickou kvalitu. Česky vyšly jeho povídky v antologiích Půlnoční stíny 2, To nejlepší z hororu a fantasy I a The Best Horror povídky III.

Povídka Tváře v Borových dunách spojuje autorův raný zájem o dílo H. P. Lovecrafta se stylem vyspělého spisovatele. Vyšla poprvé roku 1980 v antologii New Tales of the Cthulhu Mythos (Nové příběhy o mýtu Cthulhu), sestavené právě Campbellem. Ramsey Campbell měl problematické mládí, jeho podivínský otec s rodinou prakticky nekomunikoval, ačkoliv žili ve společném domě. Campbell se s otcem během svého dospívání téměř nikdy nesetkal (podle jeho vlastních slov viděl poprvé jeho tvář zblízka až po otcově smrti v rakvi před pohřbem) a toto podivné napětí se vznáší i v mnoha jeho prózách. Vztah hrdiny následující povídky k jeho rodičům je tedy hluboce a otevřeně autobiografický.

Ramsey Campbell

TVÁŘE V BOROVÝCH DUNÁCH

I.

Když se otec a matka začali hádat, odešel Michael ven. I tak je slyšel přes tenkou stěnu přívěsu. „Měli bysme jet dál,“ říkala matka tam uvnitř.

„Nesmysl,“ namítal otec. „Tohle toulání musí skončit.“

Proč chce odtud? Michael se rozhlédl po kempu. Tábor Borové duny. Plechová vesnice, studená a třpytivá, stejně jako to listopadové odpoledne. Vzadu za písečnými dunami šumělo moře. Ze zbylých tří stran přívěsy obklopoval les. Zbytky podzimu, přízraky barev, rozptýlené mezi korunami stromů. Suché listí v dálce splývalo do zlaté mlhy. Nadechl se. Ve vzduchu cítil mráz. Už tu byl doma.

Matka trvala na svém. „Ještě jsi mladík,“ povídala otci.

Žvaní! pomyslel si Michael. Zase mu zkouší podlézat. „Je tolik míst, co jsme neviděli,“ řekla zasněně.

„Nemusíme je vidět. Zůstaneme tady.“

Hádka se vlekla. Hlasy, přidušené plechovou stěnou, Michaela rozčilovaly. Chtěl mít jistotu, že tady zůstanou. Vrátil se do přívěsu. „Chci tady zůstat. Proč se pořád někam stěhujeme?“

„Takhle s matkou mluvit nebudeš!“ okřikl ho otec.

Měl počkat venku. Když se hádali, zdál se mu ten přívěs ještě menší. A otec větší. Ohromné, při každém pohybu sípající tělo se roztěkalo po přetíženém gauči vedle drobné křehké ženy, která na gauči zabírala přesně tolik místa, kolik ho ještě zbývalo. Jako by matku někdo slisoval do správných rozměrů. Když je tak viděl, vždycky měl pocit, že ho něco dusí. „Jdu ven,“ řekl.

„Nechoď nikam,“ řekla matka ustaraně. Nechápal proč. „Už se nebudeme hádat. Zůstaň tady a něco dělej. Uč se.“

„Jen ho nech. Ať si tu najde pár známých.“

Když teď půjde ven, poslechne otce. Michael dostal vztek. „Jenom se trochu projdu,“ řekl. Snad jí to pomohlo. Věděl dobře, jak chutná chvíle, kdy ten člověk prosadí svou.

Ve dveřích se ohlédl. Matka otevřela ústa, ale otec promluvil místo ní: „Usadíme se tady. Aby bylo jasno.“ To je přesně, co potřebuje, ušklíbl se v duchu Michael. Složit se tady a ležet. Protože nic víc už neumí. Odešel ven. Usmíval se. To, jak otec za poslední rok ztloustl a jak dorazil sem do toho kempu, to Michaelovi připomínalo cestu slona ke slonímu hřbitovu.

Ochladilo se. Michael si navlékl kapuci anoraku. Závěsy za okny byly zatažené a rozzářené. Větve stromů se ve své spletitosti rýsovaly proti obloze jako průhledná nefritová deska. Vydal se přes duny směrem k moři. Obloha ztmavla. Moře se podobalo černému řídkému bahnu, které se nervózně převaluje a roztahuje po opuštěné pláži. Zamířil do lesa. V patách mu mezi stébly trávy syčel písek.

Když se zvedl vítr, les pomalu procital z ospalého ticha. Nad zemí létalo hejno suchých listů. Michael si vybral stezku, která se protínala s příjezdovou cestou k jejich kempu. Různorodá směsice stromů brzy ustoupila tisícům borovic. Na vrstvách spadaného jehličí se jako vajíčka, roztroušená po obří ošatce, povalovaly borové šišky. Pozdní odpoledne dávalo suchému jehličí matnou, bledě oranžovou barvu, která se pod štíhlými kmeny borovic rozplývala s postupujícím časem do šera.

Stezka ho vedla pořád dál. Přes vrcholky borovic přerůstaly mohutnější stromy. Jejich koruny se mu splétaly nad hlavou. Modrá obloha byla každým okamžikem tmavší. Srpek měsíce klouzal z větve na větev. Ke kmenům se přimykaly keře. Dost vysoké a rozložité. Protáhl se mezi nimi. Když půjde po stezce, měl by dojít zpátky na silnici.

Země pod nohama tu byla měkčí. Dusila v sobě každý krok. Houští nad stezkou tady srůstalo. Nic neviděl. Skoro nic. Prodíral se vytrvale dopředu, nechtěl ze stezky sejít. Kolem uší mu chrastilo suché nespadané listí. Otřásl se. Bylo to jako ševelení mrtvých, vysušených rtů. Náhle se křovinatá klenba začala snižovat. Kdyby chtěl jít dál, musel by se plazit.

S obtížemi se rozhlédl. RukáVy mu zachytávaly po obou stranách o keře. Byl uvězněný do tmy dvěma řadami neprostupného křoví. Jako by v těch místech vládla věčně půlnoc. Půlnoc, která tuhne a má drápy. Útržky večerního nebe nahoře nad tunelem pro ni neznamenaly žádnou hrozbu.

Vyprostil se ven. Spěchal. Nezbývalo mu než se vrátit zpátky po stezce. Ušel pár kroků – a zůstal stát. Další zeď z ostnaté, neproniknutelné tmy. Ustoupil nejdřív doleva, pak doprava. Podrážděně se nutil ke klidu. Stezka zmizela. Zabloudil. Všude kolem něj se ozývalo šumění a šelestění.

Proklínal sám sebe. Co to bylo za nápad? Proč sem, sakra, chodil tak pozdě? Mají ty stromy někde konec? Poslepu hledal mezery mezi keři. Čas od času je nacházel. Většinou ho ale tma odmítala přijmout. Bezvýsledně se trmácel uvnitř labyrintu nikam nevedoucích cest.

Nakonec se vrátil k ústí tunelu a začal se jím plazit. Do prstů od země stoupala neviditelná vlhkost. Keře se nakláněly níž a níž, otíraly se o něj svými větvemi. Noční chlad se mu teď zdál mnohem citelnější. Jako by kůže na rozpálených, napjatých tvářích už nebyla schopná v těle zadržet unikající teplo.

Pak si všiml něčeho ještě nepříjemnějšího. Tma – nebo její část – se plížila spolu s ním. Někdo nebo něco, snad po čtyřech, šlo podél křovinatého tunelu. Když se zastavil, zastavilo se také. Až vyjde ven z houští, to něco tam na něj bude čekat.

Hloupost. Bláznivá představa probouzená okolním lesem. Kromě skřípajícího dřeva a šustícího listí se tu neozývalo nic – žádné kroky. Plazil se dál. Uvědomil si, že on sám, jeho plížení, je původcem těch šátravých zvuků. Zpomalil. Tma s ním srovnala krok. Co když se ten tunel někde uzavře? Byl by v pasti. Dostal strach. Začal překotně couvat.

Shluk trnů a větví pro něj už nebyl překážkou. Michael zuřivě lámal a trhal všechno, co stálo v cestě jeho ústupu. Prodral se ven. Byl rád, že vidí trochu světla. Těžce oddychoval. Před sebou zas neměl nic než keře. Zamířil tam, kde tušil stezku. Rval se s houštím, zaplétal se do něj, odrážel jeho větve, probíjel se metr po metru pořád dál, pevně rozhodnutý nezastavit. Měl poškrábané ruce, slyšel zvuk párající se látky, ale nebral na to ohled.

Když konečně byl venku ve volném prostoru mezi kmeny borovic, ulehčené si vydechl. Strach se rozplynul. Michael tak rychle, jak se mu zdálo bezpečné, vykročil směrem k silnici. Měla být už dost blízko. Přes černou síť větví tu a tam prosvítaly hvězdy. A pak se vpředu v houští ozval dupot. Něčí rozměrná postava se sunula od stromu ke stromu. Výborně. Šel za ní. Brzy uviděl řadu rozsvícených oken. Karavanový kemp. Ještě lepší. Zabloudil až domů.

Spěchal ke světlu. Smál se sám sobě. Plechová alej, lemovaná šňůrami s prádlem pověšeným hlavou dolů, se divoce plandala ve větru. Za oknem jejich přívěsu byla tma. V pokoji na gauči jako rozečtená kniha ležel vzkaz: JSME VENKU. VRÁTÍME SE POZDĚJI. K tomu matka připsala: NECHOĎ SPÁT MOC POZDĚ.

Byl by blázen, kdyby tady trčel sám. Když tu byl sám, to světlo na stropě mu připadalo nesnesitelné. Jako celá ta plechovka naditá harampádím. Uvařil si kávu, zběžně prolistoval pár ohmataných knížek, rozložil a složil šachovnici. Pak se podíval do krabice na své suvenýry: mušle, různě opracované a vybroušené kameny, kapesní Bibli, skleněnou kouli se vznášejícími se vločkami sněhu, ve které se zavalitá postavička, snad sněžný muž, potloukala kolem nějaké barabizny, rozbitou svítilnu upravenou k připínání masek pro předvečer Všech svatých, prsten z matného šedého kovu s leptaným, nepravidelně zabarveným povrchem. Papírová krabice byla plná vzpomínek. Na Severnské údolí, na velšské hory, na oslnivou míli v Blackpoolu. Nevzpomínal si, odkud má ten prsten. Ani ho to nezajímalo. Vzpomínky jsou jen pro zlost.

Loudavým krokem se přesunul do pokoje rodičů. Neměl ho rád. Cítil se v něm jako v obchodě s použitým zbožím. Otcova velká plechová krabice byla zamčená. Vždycky byla zamčená. Jako by ty jeho staré knihy někdo chtěl číst. Michael hledal prezervativy, ale žádné tam nenašel. Samozřejmě. Na co by jim vlastně byly? Komikům. Nikdy si neuměl představit, jak ho přivedli na svět.

Odešel ven. Věčné pohupování přívěsu, bouchání plechů ve větru, to všechno už bylo k nevydržení. Spěchal po cestě lemované z obou stran borovicemi. Nahoře v korunách jim vítr pročesával jehličí. Na hlavní silnici stavěly autobusy do Liverpoolu. Tam už ale párkrát byl. Nastoupil do autobusu, který jel opačným směrem.

Autobus byl skoro prázdný. Několik pasažérů se kodrcalo ve své osvětlené skořápce po hrbolatých venkovských cestách. Kolem proudila tma, tu a tam rozbrázděná siluetami živých plotů. Přední světla si nerušené lovila ze tmy noční můry a jednou dokonce i veverku. Obloha vpředu se zatřpytila, jako by tam vycházelo nějaké místní slunce. Přes temné obrysy domů přetekla mlha pouličního osvětlení. Za chvíli se ulice před autobusem rozestoupily a pohltily ho do mléčné záře.

Zůstali stát na malém náměstí, poblíž venkovsky pusté křižovatky. Pasažéři se rozutekli, zachumlaní do límců svých kabátů. Během několika vteřin bylo náměstí zase prázdné, jen vítr škubal staženými roletami u výkladních skříní. Nezdálo se, že by autobus měl brzy obživnout. Nakonec abych šel do města, pomyslel si Michael. Uvíznu tady – přelétl očima jízdní řád: Bože, dvě hodiny. Za dvě hodiny odtud jede poslední autobus.

Chodil bez cíle mezi šedými kamennými domy. Stříbrné světlo z kandelábrů zalévalo zdejší výklady. Za nimi se pod nánosem ledových květů objevovaly nejasné přízraky zboží. Záclony v oknech vyzařovaly pohodu a teplo, komíny kouřily. Od zdí se odrážela ozvěna jeho kroků. Ulice, ulice, prázdné ulice. Pak zahlédl u chodníku pestrobarevný shluk aut. Před nimi na zdi svítil stejně barevný nápis. ČTVRTÁ RANNÍ. Klub.

Chvíli váhal, pak sešel po schodech dolů. Asi moc nezapadne mezi majitele těch sporťáků, ale všechno je lepší než toulání ve zmrzlých ulicích. Dole pod kamennými schody stál u dveří do barevného přítmí pult. Za ním seděl muž v obleku. Měl přeražený nos. „Vy jste člen, pane?“ zeptal se tónem stejně přesvědčivým, jako byl jeho zevnějšek.

Uvnitř to vypadalo ještě hůř, než se Michael obával. Na parketu ve změti barev letargicky kroužilo pár lidí. Pod těmi světly se podobali figurkám z umělé hmoty. Všichni ostatní na sebe hlasitě pokřikovali místním dialektem, smáli se a kolébali v různě početných hloučcích. Pár pohledů zabloudilo až k němu. Slyšel útržky jejich řečí: motorové čluny, zatracení komouši, třetí potrat. Byl zvyklý setkávat se s cizími lidmi –naučil se být zvyklý – a správně tušil, že ho tu budou ignorovat.

Třílibrový členský poplatek v sobě zahrnoval právo na jedno pití zdarma. Jak jinak. Michael si objednal pivo, čímž u barmana vzbudil chabý, mdle pohrdavý úsměv. Když nesl džbánek s pivem ke stolu, připomněly se jeho těžké boty. Ale jen dupáním na parketách. Nebyly špinavé. Čistil si je. Srkal doušek po doušku, aby mu pití dlouho vydrželo. Upřeně se díval do klesající pěny.

Nestaral se o to, kdo si přisedává proti němu. Zvedl oči až ve chvíli, kdy ucítil její pohled. Sakra. Co je? Často si připadal mezi lidmi cizí, ale nikdy to nebyla taková groteska jako tady. Složil své dlouhé ruce na prsou, nohy bezděky stáhl pod židli.

Usmívala se. Roztomile dětský pohled měl v sobě něco zvláštního. „Ještě jsi tu nebyl, viď?“ řekla. „Jak se jmenuješ?“

„Michael.“ Znělo to jako hlen. Odkašlal si. „Michael. A ty?“

„June.“ Zatvářila se, jako by na jazyku měla hořkou medicínu.

„Jsou i horší jména.“ Ožil. Tou grimasou mu zvedla náladu.

„Přistěhoval ses? To ne. Viď? Na návštěvě?“

Něco tu nehrálo. Její oči? Způsob, jakým skládala dohromady otázky? „Rodiče mají karavan,“ řekl. „Jsme tady v kempu. Jmenuje se Borové duny. Kotvíme tam už týden.“

„Jo.“ Slovo splynulo s povzdechnutím. „Jako loď. To musí být prima. To bych taky brala. Nová místa, lidi, věci. Tady je můžeš vidět, jenom když si dáš trip. Teď jsem taky na výletě.“

Povytáhl obočí. Úsměv na tváři mu částečně vyprchal.

„Znáš to,“ řekla. Usmála se. „Tihle tady by z toho byli v šoku. Jsou to balíci. Ty nejsi.“

Nevěděl, jak odpovědět, co udělat. Zornice v očích se jí rozšiřovaly a zužovaly každá po svém. Ale ten drobný hezký obličej ho přitahoval, stejně jako štíhlé tělo s pevnými ňadry.

„Už jsem viděla tancovat měsíc,“ řekla June. „Teď dojíždím, víš. Chtěla jsem trošku zajít mezi lidi. Že bys nic nepoznal, viď? Mám to pod kontrolou, když chci.“

Nemluví s tebou, říkal si Michael v duchu. Potřebuje pro svou jízdu jen publikum. O LSD už toho slyšel dost. „Nebojíš se, že pojedeš na výlet, i když nebudeš chtít?“

„Myslíš halucinace? Ty nemám. Nikdy. To není můj styl.“ Zřejmě usoudila, že jí nevěří. „Drog se nemusíš bát,“ řekla. „Lidi je vždycky brali. Co víš o čarodějnicích? Podívej, tady si to přečti.“

Vyprostila z kabelky ven knihu. Zdálo se, že má potíže s ovládáním prstů. ‚Čarodějnictví v Anglii‘. „Můžeš si ji nechat,“ řekla. „Máš práci?“

Pochopil, že se rozhodla změnit téma. „Ne,“ řekl. „Měl jsem problémy se školou. Kvůli stěhování a tak. Je mi dvacet. Čekám, že tady něco seženu. Asi tu zůstaneme.“

„Tohle by byla práce pro tebe,“ řekla June a ukázala na tabulku za barem. PŘIJME SE KVALIFIKOVANÝ BARMAN. „Tamtoho asi chtějí vykopnout. Lidi ho tu nemají rádi. Vím o lidech, co by sem chodili, kdybys tu byl ty.“

Mluví z ní pořád její trip? Michael si všiml, že od spleti hloučků přicházejí dvě dívky. „Už jdeme pryč, June. Měj se.“

„Dobře. Jo – tohle je Michael.“

„Ahoj Michaele.“

„Doufám, že se uvidíme.“

Možná, pomyslel si. Ještě se mi tu zalíbí, nakonec. Dopil pivo a koupil si další. Cena příšerná, inzerát na zdi lákavý. June pít nechtěla. „Je to bahno.“ Mluvili o jeho cestách, o její nespokojenosti a neschopnosti sehnat peníze a vypadnout. Než odešel, June řekla: „Bylo mi s tebou fajn, víš.“ A pak za ním nahlas křikla: „Když dostaneš tu práci, budu sem chodit!“

II.

Tma ho oslepila. Drtila ho pod sebou, hýbala se. Bylo to víc než tma, bylo to maso. Nad ním, kolem něj, všude se svíjela dřímající těla. Obrovská. I on měl obrovské tělo. Ze všech stran se ozývaly zvuky bláta. Nebo masa.

Patřil k nim. Bez ustání se obracel a kroutil, jako by se mu celé tělo roztěkalo na kaši. Nevěděl, jak vypadá. A když to začínal tušit, změnil se. Myšlenky se mu nadouvaly cizím vědomím, propleteným a rozemletým spolu s nimi. Okolo něj i v něm se vznášely neurčité vzpomínky a představy. Kamenné kruhy. Červivé hory. Odlesky tváří, podobné chomáčům klokotající pěny v ústí jeskyně. Obrovské snící oči mezi skalami a příbojem. Labyrint keřů. Jeho vlastní tvář. Proč by jeho tvář měla být vzpomínkou?

Probudil se. Úsvit ho dusil jako šedý plyn. Ležel. Těžce oddychoval. Už bylo všechno v pořádku. To nemohla být jeho tvář, ta ve vzpomínkách ze snu. Tělo i kosti byly stejné jako dřív. Náhle si uvědomil, že vidí, opravdu vidí neostrou siluetu obří postavy. Tam venku. Za oknem. Sklání se nad ním a její rozteklá tvář ho upřeně sleduje.

Vytřeštil oči. Nahmatal rukou vypínač. Rozsvítil. Prudce si sedl na kraj gauče s nohama zapletenýma do přikrývek. Chtěl si být jistý, že zas neusne. Pokoj v přívěsu byl mrtvý, lesklý a prázdný jako vždycky. Za pootevřenými dveřmi do ložnice rodičů byla vidět postel. Ještě ustlaná a opuštěná.

Určitě už se mu jednou zdál, ten sen, ta silueta v okně. Nechápal proč, ale nějak si ji spojoval s větrným mlýnem, s nejasnou vzpomínkou z dětství. Bydlel snad někdy u babičky a dědy? Sen se vytratil do světla. Michael se podíval na hodiny. Dvě ráno. Nechtěl spát, dokud ten zatracený sen úplně neodezní.

Vyšel z přívěsu. Vítr byl ještě silnější. Ve větvích stromů hučel zvuk podobný hlasitému šepotu. Neosvětlené přívěsy se houpaly a skřípaly na vratkém ukotvení. A vzadu za vším zněl příboj, vytrvalý a nekonečný. Moře. Cáry mraků se přelévaly přes měsíc, který je marně zachytával svým světlem. Rodiče si nevzali auto. Kam pořád chodí? Měl pocit, nepříjemný pocit, že to ví, že si jen nemůže vzpomenout. Proč chodí v noci ven?

Něco zaslechl. Vítr s tím uháněl pryč. Ozvalo se to v dálce a muselo to být dost hlasité. Slova? Nářek? Výkřik? Světlo měsíce probleskovalo v zástupu temných mraků. Asi opilec. Někde zařval. A co? Michael přelétl pohledem kraj lesa. Myslel na rodiče. Kde jsou? Proč? Měsíc a vítr si hrál se suchým listím. Michael pokrčil rameny. Měl by si konečně zvyknout. Každý má svoje vrtochy.

Práskl za sebou dveřmi. Jeho sen mu šel v patách jako stín. Bylo to zvláštní, ta hlava tam u okna. Rozteklá obrovská hlava. Jako by se jí pod kůží vařilo něco odporného. Viděl to, když se mu o ní zdálo poprvé? Usmál se. Co se sny? A s rodiči. Vzpomněl si na June.

Chodila do klubu snad každý večer od té doby, co tam dostal tu práci. Před měsícem. Týden se rozmýšlel, teprve pak se vrátil a zeptal se na ten inzerát. Barman, vzteky bez sebe, svraštil obočí a zavolal šéfa. Nejspíš doufal, že s ním vyrazí dveře. Ale June řekla šéfovi, že její rodiče Michaela dobře znají. „Tak jo. Hele, dám ti šest týdnů. Pak uvidíme.“ Barman ho zaučoval. Hrůza. Ty škleby a ty poznámky. Věčně se mu něco nelíbilo. Jenže zákazníci dávali přednost Michaelovi. A chtěli, aby je obsluhoval on. Michael sám o sobě ke svému překvapení zjistil, že se umí chovat i přátelsky a společensky. Najednou se už necítil jako černá ovce.

June ho musela párkrát pozvat k rodičům – dřív, než se jich na něj zeptá jeho šéf. Bydleli v domku se zahradou. Slušní, zdvořilí, všemu se divící, chladní, povýšení. Zasouval vždycky nohy pod křeslo, aby nohavice ukryly co největší kus bot. Zároveň ale kupodivu cítil nad těmi lidmi určitou převahu – i když mu jinak byli celkem lhostejní. „Moc si nerozumíme,“ řekla o nich June cestou do klubu. „Kdy mě pozveš k sobě do karavanu?“

To nevěděl. Ještě rodičům nic neříkal. Doma jeho nová profese nebudila žádné velké nadšení. Matka si ho přeměřila svým nevýrazným pohledem, za kterým dusila většinu emocí tak jako všichni v tom přecpaném přívěsu, a řekla: „Proč se nepodíváš do města? Najdeš si tam lepší práci.“

„Ale mně se tu líbí.“

„To je v pořádku,“ řekl otec. „To je v pořádku.“ Díval se na něj se zvláštní směsicí radosti a neklidu v očích. Ten pohled Michaela deptal. Byl prostě nepříjemný – ne zlý – samozřejmě, každý otec se zajímá o první zaměstnání svého syna. Je to první krok do života, koneckonců.

„Můžu si půjčit auto?“

Z otce v tu chvíli zas byl despota, obrněný plechovou ulitou. „Ne. Ještě ne. Dám ti klíčky, až bude čas.“

Nemělo smysl se hádat. Rodiče autem skoro nejezdili, ale Michael si klíčky vzít nesměl. Nikdy. Další záhada. Kam v noci chodí? „Až budeš starší,“ zněla pokaždé nic neříkající odpověď. Jejich noční procházky byly čím dál častější. Od chvíle, co přijeli do Borových dun? Ano, určitě ano. A proč si matka tolik přeje, aby odtud odešel?

Kdoví. Vlastně byl rád, že jsou tak často pryč. Mohl být sám, nepřipadal si jako v pasti, normálně dýchal, odpočíval, nemusel uhýbat na každém kroku před otcem. A kdyby tenkrát nešli v noci ven, nikdy by nepotkal June.

Věčné toulání v jejich přívěsu Michaelovi bralo šanci najít si kamarády. Cítil se mnohem víc připoutaný k věcem a k místům než k lidem – dokud nepotkal June. Byla to první dívka, která ho vzrušovala. Její drobné štíhlé tělo, jiskřivé oči a ňadra velká právě tak, aby se mu vešla do dlaní. Celý ožil, když na ni pomyslel.

Léta se bál, že je impotentní. Jednou v jedné vesnické škole mu jeden kluk dal přečíst erotický román. Michael si četl o sténání z rozkoše, o vrzajících postelích – a začal tušit, v čem je problém. Stěny přívěsu byly tenké, vždycky přes ně slyšel každé hnutí. Slyšel otcovo chrápání a sípáni – jako by tam někde spala obrovská ryba, vyvržená z moře na mělčinu. Ale nikdy neslyšel nic, co by znělo aspoň trochu jako soulož.

Přestalo je to zajímat, když jsem se narodil, když sexuální touhy splnily účel, napadlo ho. A já? Skončím stejně? A nebo ještě hůř? Dělal, co uměl, hned první noc, kdy s June zůstali sami. „Lepší by to bylo na LSD,“ zašeptala mu pak v něžném objetí. „To člověk s tím druhým doopravdy splyne.“ Dost na něj zapůsobilo, co mu tehdy řekla. I tak ale brát LSD moc nechtěl. Děsil se toho.

Přál si, aby tu byla teď s ním. Karavan se houpal ve větru. Dveře do ložnice rodičů zaskřípaly a otevřely se. Hned za nimi následovaly dveře od koupelny. Ty se uvolňovaly ještě častěji. Vztekle je zabouchl. Sen o kypící hlavě za oknem – pokud to byl sen – už se vytrácel z myšlenek. Bylo na čase jít spát. Vzal do rukou knihu. ‚Čarodějnictví v Anglii‘. Vypadala právě tak nezáživně, aby se při ní dalo usnout. A byl to dárek od June.

Na obálce a na spoustě dalších stránek tančily nahé čarodějnice. Jejich tanec prý byl necudný. A oplzlý. Jejich písně byly nemravné. A tak dál. Prý užívaly různé ohavnosti, například rulík zlomocný. O to se June určitě zajímala. Aby ne. Listoval dál. Netrpělivě klouzal pohledem ze stránky na stránku.

Zarazil se u jména Severnford. To zajímalo zas jeho. Představme si, psalo se v knize, jak zástupy čarodějnic veslují po temné řece k ostrovu, aby tam u bílého kamene za svitu měsíce páchaly nepopsatelné skutky. Michael si nic takového nepředstavil. Ani to nezkoušel. Tam, kde se tvrdilo, že ostrov čarodějnice dosud navštěvují, přestal číst a rychle obrátil pár stran. Pak strnul.

Zahlédl jméno dalšího z mnoha míst, která znal. Váhavě si nalistoval rejstřík. V tu chvíli ze sloupců začalo vystupovat slovo za slovem. Snad ještě dřív, než je stačil přečíst. Všechna ta slova se řadila v jeho vědomí, jako by v něm už dávno byl pro ně vyhražený prostor. Exham. Whitminster. Old Horns. Holihaven. Dilham. Severnford. Tam všude byli s přívěsem. Tam všude chodili otec a matka v noci ven.

Ohromeně zíral do seznamu těch míst, když se najednou rozletěly dveře. Otec ho provrtal úsečným pohledem a pak beze slova přešel do ložnice. „Pojď,“ řekl matce. Dosedl ztěžka na postel. Ta zapraštěla. Michaelovi se zdálo, že otec na té posteli nesedí, že po ní teče jako roztavené želé. Matka si poslušně sedla. Očima uhýbala před každým pohledem. Byla bledá, schoulená – strachem, uvědomil si Michael vzápětí. „Běž spát,“ řekl mu otec a těžkopádně přibouchl nohou dveře. Michael až do svítání ležel ve skřípající, rozhoupané tmě. Neusnul. Přemýšlel.

III.

„Museli jste vidět spoustu míst,“ řekla June.

„Pár jsme jich viděli,“ řekla Michaelova matka. Oči se jí neklidně míhaly ze strany na stranu. Byla nervózní, podrážděná. Jako by stála tváří v tvář něčemu, na co už nikdy nechtěla vzpomínat. Pak zřejmě našla odvahu a nečekaně pevným hlasem dodala: „Možná jich pár ještě uvidíme.“

„Ne. Už ne,“ řekl otec. Seděl na gauči, zhroucený jako pytel odpadků, kterých se někdo chystá zbavit. Když bylo v přívěsu víc lidí, zdál se být ještě zavalitější a rozměrnější. Pohlcoval svou přítomností všechen prostor kolem nich.

To byl nejnepříjemnější pocit, jaký si Michael uměl představit. Upřeně pohlédl na otce. „Podle čeho sis vybíral místa, kde jsme žili?“ zeptal se.

„Měl jsem důvody.“

„Důvody?“

„Jednou ti to řeknu. Teď ne, synu. Nebudeme se přece hádat, když je tady tvá přítelkyně.“

Do rozpačitého ticha řekla June: „Závidím vám. Takhle si jezdit po světě.“

„Vám by se to líbilo?“ řekla matka.

„A jak. Ráda bych odtud vypadla.“

Matka se odvrátila od vařiče. „To byste měli. Teď jste ve správném věku. A Michaelovi to taky neuškodí.“

Oči se jí na chvíli rozjasnily. Michael byl rád. Myslel si, že jí June se svou toulavou povahou bude sympatická – i proto souhlasil, když June chtěla vidět jeho rodiče. Pak ale promluvil otec a jiskra v matčiných očích zase pohasla.

„Nejlepší je zůstat, kde se člověk narodí,“ řekl. Díval se na June. „Lepší místo, než je tohle, beztak nenajdete. A já vím, o čem mluvím.“

„To si jen myslíte. Kdybyste žili tam co já, tak vám praskne hlava.“

„Mikovi je tu dobře. Co? Je to pravda, synu? Jen jí to řekni.“

„Je tady hezky,“ řekl Michael. Ta slova se mu vzpříčila v krku. „Je tady hezky, protože tu jseš ty,“ obrátil se k June.

Matka krájela zeleninu. Klap, klap, klap – ostrý, monotónní zvuk se odrážel od plechových stěn. „Pomůžu vám,“ řekla June.

„Ne. Děkuju. To je v pořádku,“ odpověděla matka netečně. June pro ni pořád ještě byla cizí.

„Když tolik chcete do světa,“ pokračoval otec v rozhovoru, „co vás tu drží?“

„Nemůžu si to dovolit. Mám práci v butiku. Šetřím si peníze. A neumím řídit. Potřebovala bych někoho, kdo to umí.“

„Tak hodně štěstí. Ale nevím, jestli to bude zrovna Miky.“

Zeptej se mě! vykřikl na ni v duchu Michael, zklamaný a vzteklý z toho, že by tím někým vůbec nemusela myslet jeho. Ale June řekla jen: „Já kdybych jezdila jako vy, určitě bych nakoupila spoustu věcí na památku.“

„To věřím. Taky tu něco mám,“ řekl Michael. „Pár blbostí.“ Přinesl papírovou krabici a ukázal June své suvenýry. „Chceš je?“ zeptal se bez rozmýšlení. Proč? Pomohlo by mu snad, kdyby si je vzala? Snad. „U toho stačí vyměnit baterie.“

Ale June odstrčila svítilnu s plastikovými obličeji stranou a sáhla po prstenu. „Tohle se mi líbí,“ řekla. Otáčela prstenem v ruce. Barvy se přelévaly jedna přes druhou, splývaly a štěpily se. June zašeptala: „Je to jako trip.“

„Tak si ho nech. Dám ti ho.“

Při pohledu na prsten se otci roztekla tvář do širokého úsměvu. „Jo, jen jí ho dej. Hodil by se k zásnubám, ten prsten.“

Michael jí na prst navlékl prsten dřív, než stačila změnit názor. June se tvářila rozpačitě. „Je krásný,“ řekla. „Můžeme se s Mikem před večeří trochu projít?“

„Večeře bude za hodinu,“ řekla matka. Pak ustaraně dodala: „Běžte na pláž. V lese je hrozná mlha.“

Mlha působila nevyzpytatelným dojmem. Možná řídla, možná houstla. Uvnitř karavanu si rádio zpívalo vánoční koledy. Bronzový kotouč slunce visel těsně nad hladinou. Mlha splývala s mořskými vlnami a valila se po pláži jako oceán vylitý z břehů. Cestou přes duny, na kluzkém, sypkém písku vzala June Michaela za ruku. „Chtěla jsem si s tebou promluvit.“

On s ní také. Chtěl, aby věděla, co zjistil. Skutečný důvod, proč ji sem zval, bylo právě tohle. A strach. Potřeba mít někoho nablízku, až to začne. Otázky. Spousta otázek. Hlavně pro otce. Ale jak to vysvětlit June? Co říct? Že se rodiče zapletli do čarodějnictví? Že ta kniha, kterou mu půjčila –

„Ne, vlastně si nechci promluvit,“ řekla June. „Vám se v tom přívěsu všechno houpe. Jako na lodi. Musím se trochu vzpamatovat, víš. To nic. Vaši jsou dost divní, nezdá se ti? Nevěděla jsem, že tvůj otec je taková těžká váha.“.

„Vypadal skoro stejně jako já. Tloustne až teď, posledních pár měsíců.“ Na chvíli se odmlčel a pak řekl poprvé nahlas to, čeho se bál mnohem víc, než si June v tom okamžiku asi myslela: „Doufám, že tak nedopadnu taky.“

„Musíš cvičit. Pojď, půjdeme tam k tomu útesu.“

Vpředu za pláží se táhl směrem do moře šedý pruh. Nebyl to další chuchvalec mlhy, ale výběžek pobřeží. Plahočili se směrem k němu. Pod nohama se jim při každém kroku sesouval písek. June uklouzla. Pevněji stiskla jeho ruku. Michael se zoufale snažil přesvědčit sám sebe, že teď je pravá Chvíle. Každá věta, kterou si v duchu sestavil, mu ale připadala ještě absurdnější než ty předchozí. Hlas, uvězněný v jeho vědomí, zněl jako dutá, zanikající ozvěna. Jo, řeknu jí to. Jasně, že jí to řeknu. Později. Uklidnil se. Cítil obrovskou úlevu. A cítil také drobnou něžnou ruku ve své dlani. „Mám ráda mlhu,“ řekla June. „Vždycky tě něčím překvapí.“

Bronzové slunce klesalo k obzoru. Moře se neklidně obracelo pod mlžnou přikrývkou. Na levé straně se po dunách plazil had stromů zalitých mlhou do nekonečně dlouhé, naježené masy. Blížili se k útesu. Ten mezitím ztratil svou šedou barvu, jeho obrysy teď byly tmavší a ostřejší. Vypadalo to, že není tak příkrý, aby se po něm nedalo šplhat nahoru.

Na vrcholku se zdálo, že výstup nestál za námahu. Viděli jen kus šedé opuštěné pláže a písečných dun. A stejně šedý, mosazným světlem zapadajícího slunce protkaný útržek mořské hladiny. A mlhu. Měkkou, pohyblivou hráz mlhy všude kolem. Jediný orientační bod se rýsoval až vzadu mezi dunami. Nějaký strom. Strom? Větve byly moc rovné a kmen moc silný. Michael váhavě popošel kupředu a zadíval se do mlhy. Nebyl to strom. Byl to větrný mlýn.

Větrný mlýn u moře! „Tam žili děda s babičkou,“ vylétlo Michaelovi ze rtů.

„Vážně?“

„Ty mi nerozumíš. Oni žili u toho mlýna. U něj. Přesně tak vypadal, to vím.“

Nebyl si jistý, jestli June cítí zmatek v jeho myšlenkách. Měl to celé zas před očima: leží na gauči ve starém, oprýskaném karavanu a za oknem se nad ním sklání ohromná, do šera se rozplývající tvář. Možná, že to byl i tehdy sen.

Vrátili se dolů. Studená mlha se plížila za nimi. Znovu přetekla přes útes. Michael si marně zkoušel urovnat myšlenky rozvířené dalšími otázkami. Co to všechno znamená? Děda? Babička? Vždyť je vůbec neznal. Ani neví, jak vypadali. Otcovi rodiče… Proč o nich otec nemluví? Proč nikdy nemluvil o tom, že tu žili? Na obzoru se slunci do tváří hrnula krev. Co oni měli s čarodějnictvím?

„Takže tady žil už Mikův děda a babička?“ zeptala se June.

Matka vytřeštila oči. V rukou jí o sebe drkotala pánev a lžíce jako dvě řady roztřesených zubů. Zdálo se, že musí každým okamžikem vybuchnout, odhodit nejen pánev a lžíci, ale i sebeovládání, masku, za kterou se skrývala. Proč? blesklo Michaelovi hlavou. Aby mě chránila? Jak dlouho už? Celé dětství? Ale matka zajíkavým hlasem řekla jen: „Jak to víte?“

„Od Mika. Viděli jsme ten mlýn.“

„Už máš večeři?“ přerušil je Michael. Potřeboval si všechno promyslet, než se otce začne ptát. Ale June zas otvírala pusu. Nové otázky. Přívěs byl nacpaný k zalknutí. Buď zticha! zuřil Michael v duchu. Vypadni! „Takže oni se tu narodili?“ řekla June.

„Ne, myslím, že ne.“ Matka se od nich odvrátila. Pustila se do mytí zeleniny. June popošla blíž k vařiči. Vzala do rukou prostírání. „A nevíte, proč sem jezdili?“

Matka se ohlédla. Ve tváři měla zamračený, unavený výraz. Pátravě se zadívala na June. „Odpočinout si,“ řekla náhle.

Otec přikývl. Pousmál se. V místech, kde by měl mít krk, vyhřezlo několik brad. „Aha. Od lidí? Tak od nich si tu vážně odpočinete,“ řekla June kysele. Otec zasupěl jako propíchnutý balón.

U večeře se rozpaky ještě prohloubily. Většinou mluvila jen June a Michael, rodiče buď mlčeli, nebo odpovídali jedním d\ěma slovy. O to pozornější a ostražitější byly jejich pohledy. Zvlášť matka sledovala June s podivnou směsicí nepřátelství a soucitu v očích. Její neklid Michaela znervózňoval. Mezitím už se na okna přívěsu nalepila zimní noc.

Otec se zhroutil dozadu, přes opěradlo židle. Ta zapraštěla, jako by ji svou vahou měl rozlomit. Pohladil se po rozteklém břiše. „To skladuju pro zimní spánek,“ zamrkal na June.

Vzal ji a Michaela kolem ramen. „Vy dva se k sobě hodíte. Opravdu. Co?“

Ale matka odpověděla jen: „Už si půjdu lehnout. Jsem unavená. Myslím, že se ještě uvidíme.“ Znělo to jako povinná zdvořilost.

„Snad ano,“ řekla June.

„Na to můžete vzít jed,“ zamručel otec přátelsky.

Michael doprovodil June k zastávce. „Přijdu za tebou do klubu,“ řekla, když se líbali. Potom pár žlutých, doutnajících světel odvedl její autobus pryč, do bezedné tmy. Cestou zpátky zahlédl Michael mezi stromy stín. Možná shluk stínů. Možná chuchvalec mlhy. Něco vlhkého sebou smýklo po jehličí.

Zůstal stát. Co to bylo? Ve větvích stromů se do tmy ozývalo přidušené skřípání. Všude kolem se přelévala hustá, beztvará mlha. Určitě, to slyšel. Tam někde. To smeknutí. Další nejasná vzpomínka. Otřásl se, jako by ji chtěl zahnat do mrazivé tísnivé noci. Ten zvuk byl takový neklidný a vlhký. Zvláštní. Jako když něco, nějaké matně šedé, přízračné chapadlo sahá odněkud z hloubky lesa po jeho myšlenkách. Přidal do kroku. Pospíchal za světlem. Znovu slyšel to vlhké smýknutí. Je to jen moře, opakoval si v duchu. Jen moře.

IV.

Byl venku. Les měl konečně za zády. Vtom do mezery mezi roztrhanými mraky na chvíli proklouzl měsíc. A v jeho světle se zatřpytila obrovská silueta. Kypící nestvůrná hlava obrátila svou rozteklou tvář směrem k němu.

Ten sen ho pronásledoval až do Liverpoolu, do centrální knihovny, přestože se hlava i s obličejem rozplynula dřív, než ve tmě poznal, co je zač – pokud to vůbec chtěl poznat. Přívaly deště na ulicích a ostrá světla v knihovně spláchla sen pryč. Michael vyběhl po širokém zeleném schodišti nahoru do sekce náboženství a filozofie.

Tahal z regálů jednu knihu za druhou. ‚Lancashirské čarodějky‘. ‚Přízraky severozápadu‘. ‚Strašidelné hrabství Lancashire‘. Banalita těch názvů ho částečně uklidnila. S něčím, tak absurdním by se rodiče snad nemohli zaplést. Nebo ano? K smíchu to moc nebylo. I kdyby ano, co má dělat? Vztekle praštil hromadou knih o stůl. Zdi sálu zahřměly pohoršenou ozvěnou.

Když se pustil do čtení, začal se cítit mnohem líp. O Borových dunách nebyla v ‚Přízracích severozápadu‘ ani zmínka. Upoutala ho jen spousta nesmyslů. Duch oběšence v evertonské knihovně. Poltergeist v hotelu Palace v Birkdale. Žertovné historky o strašidlech v lancashirském dialektu. Déšť a vítr bušil do oken, zářivky na stropě místnost polévaly mrtvým světlem. Za skleněnou přepážkou seděli čtenáři nad svými knihami a vzadu po schodišti přecházeli knihovníci s nějakými výstřižky. Michael si oddechl a pak nalistoval rejstřík v ‚Lancashirských čarodějkách‘. Borové duny. Psalo se tam o nich na třech stranách.

Našel si je, ale nic zvláštního tam neobjevil. Po staletí se prý v lese u Borových dun konala čarodějnická shromáždění. A co? Kde jinde by se měla konat, když ne v lesích? Kromě toho to byly jen povídačky. Pár lidí zabloudilo někde v podrostu a samou hrůzou pak vidělo i sabat čarodějnic. Michael otevřel knihu o strašidlech v hrabství Lancashire. Nečekal, že tam něco najde. Ale rejstřík u hesla ‚Borové duny‘ uváděl hned několik stran.

Autor se zajímal o skupinu lidí, kterým jiní nevěnovali pozornost: o tuláky. Předem varoval, že jejich vyprávění jsou fascinující, ale zároveň nepříliš věrohodná. Po setmění se prý na silnicí u Borových dun odvážil vyjít jen málokdo a děti tam nesměly chodit ani ve dne. Pověry, usoudil autor. Michael si všiml, že kniha je třicet let stará. Tuláci prý neměli ke strachu žádný důvod, kromě historek o něčem odporně velkém, co se tam hýbe a nejasně třpytí daleko mezi stromy. Jak ale může někdo vidět daleko mezi stromy, když je tam les tak hustý, že kmeny zakrývají výhled?

Jeden tulák, prý senilní a často nesouvisle drmolící, vyprávěl příběh o tom, jak před mnoha lety on, či někdo jiný (to se od něj autor nedozvěděl přesně) šel opilý do tábora za ostatními. Autor té historce nevěřil, zařadil ji sem jen proto, že byla sugestivní, svěží a neobvyklá. Ten tulák sešel z cesty a zabloudil v lese. Dostal strach. Prodíral se ven. Už myslel, že vidí tábor, ale vtom ztratil půdu pod nohama a po kluzké hlíně spadl do jámy.

Opravdu to byla jáma? Nebo ústí tunelu? Škrabal se nahoru, potlučený, ale jinak nezraněný. Zahlédl otvor, který vedl dál do tmy. A pak to přišlo. Tma se začala hýbat. Mířila k němu. Jako by se něco obludně velkého sunulo bahnem. Pomalu, beze spěchu. Tma se okolo něj roztěkala do mihotavých stínů. Pohltila by ho, kdyby mu strach nedal sílu vyskočit z jámy. Tulák se prý zachytil rukama o nějakou skálu. Naštěstí byla dost pevná, aby se po ní dalo šplhat pryč. Utíkal poslepu. Ráno se probral někde v houští, celý rozedraný od větví.

A co to dokazuje? ptal se Michael sám sebe v autobusu při zpáteční cestě do Borových dun. Ten chlap se zkrátka opil. Ani další historky o Borových dunách nebyly nic moc. A rodiče? Chodí v noci ven. Líbí se jim noční procházky. Možná je zajímají duchové a čarodějnice. Možná by taky chtěli napsat knihu. Proč ne? V tu chvíli si vzpomněl na ustaranou, vyděšenou tvář své matky.

Rodiče spali. Otec ležel rozvalený přes celou šířku postele. Jako ryba v písku. Z ochablých, pootevřených úst mu vycházely nepravidelné, chrčení umírajících podobné zvuky. Vzadu za jeho břichem se ztrácela matka. Michael byl rád, že s nimi teď nemusí mluvit. Nasedl na kolo, které si koupil za první výplatu.

Jel do Čtvrté ranní. Kolena se mu při každém šlápnutí vytáčela stranou, kmitala nahoru a dolů. Minul první živé ploty. V šeru jejich barvy splývaly a šedly. Zdola se ozýval monotónní bzukot dynama. Ve stoupání Michael vstal ze sedla. Když se přehoupl přes vrchol, otevřela se pod ním šedá venkovská krajina. Vzadu na obzoru se matně lesklo moře. Uháněl s kopce dolů. Musel přibrzdit. Už věděl, jak se toho všeho zbaví. Dnes večer o tom řekne June.

Ale June do klubu nepřišla. Bylo nabito. Barevná světla bezstarostně polévala všechny hosty v sále stejnou barvou. Zdi se otřásaly dunivou diskotékovou melodií z ochraptělých reproduktorů. Oblaka cigaretového dýmu do sebe vsakovala červený, růžový a purpurový třpyt. Michael sotva stačil nalévat. Barevnou mlhou se k němu prodíraly matné, zpocené, obarvené tváře a bez ustání pokřikovaly: „Miku! Miku!“ A další tváře mu vyvstávaly před očima nad povrchem té tlačenice: tvář June, která tu nebyla, tvář matky, která v sobě ukrývala strach. Bylo to k zalknutí. Jako by ho něco nadouvalo a stlačovalo zároveň. Michael zíral do nechutně růžového kouře a pomalu přestával vnímat hlasy na druhé straně pultu. „Musím domů,“ řekl barmanovi.

„Máš dost, co?“

„Rodičům není dobře. Dělají mi starost.“

„Jo? To je zvláštní, žes nic neřek už večer, když jsi přišel. No jo, tak jo. Dřív jsem se tu bez tebe taky obešel“ Odvrátil se od Michaela k hostům. „Tak vážení! Dneska vám musím stačit já!“ překřičel rámus u pultu.

Za Michaelem zůstala poslední osvětlená ulice. Měsíc byl v úplňku, zastřený rozcuchanou kšticí mraků. Svítil na temnou větrnou pustinu, která vládla všude kolem. Michael se v duchu ptal, co udělá matka, až mu otec řekne pravdu. Zhroutí se? Jestli má něco s čarodějnictvím a sama uzná, že je čas všechno vysvětlit, bude to celé snazší. A jestli ne? Mraky dolehly na měsíc jako velká těžká duchna.

Šlapal do pedálů, jak nejrychleji uměl. Blížil se po silnici k Borovým dunám. Chtěl tam dorazit dřív, než ztratí odvahu. Pod koly skřípal štěrk. Žluté světlo se houpalo a otíralo o stromy. Někde hluboko v lese něco kvílelo. Vzdálené kmeny stromů se rozestupovaly před obrovskou, mlžnou tváří. Hloupost. Nebylo tam nic než tma. Dojel do kempu. Před světlem se jedna za druhou vynořovaly temné siluety přívěsů, míjely ho a zase unikaly do tmy. Ani v jejich karavanu se nesvítilo.

Možná rodiče zas někam šli. Napadlo ho, že by vlastně byl rád. Dostal vztek sám na sebe. Ale ano, jsou tam. Spí. Mohl by otce probudit. Pak by měl trochu větší šanci, že se něco dozví. V polospánku lidi nejsou tak ostražití. Správně. Ale když otevřel dveře do ložnice, byla postel rodičů prázdná.

Vrazil pěstí do příčky. Plech zaduněl. Otec byl zase o krok napřed. Michael se znechuceně rozhlédl po místnosti. Otcovy rozměrné šaty volně visely na stěnách jako svlečené hadí kůže. Matka měla šaty uklizené v prádelníku. Plechová krabice stála na skříni. Michael si nejdřív ničeho nevšiml. Až při druhém pohledu vytřeštil oči. Krabice byla odemčená.

Michael ji sundal opatrně dolů a posadil se na postel. Za chvíli vstal. Necítil se tam dobře. Odnesl krabici do pokoje. Takhle otec přijde a hned uvidí, co čtu, pomyslel si. Tak by to bylo vůbec nejlepší. Zatáhl za víko. To se neochotně, s dunivým třeskotem otevřelo.

Ten zvuk si pamatoval. Slyšel ho, když byl ještě malý, hodně malý. Tehdy spolu s tím zvukem slyšel i matku, jak otce prosí: „Dopřej mu aspoň normální dětství.“ Potom bylo pár vteřin ticho. A pak se víko zavřelo. „Máš pravdu. Všechno se dozví, až přijde čas,“ povídal otec tam za tou plechovou stěnou.

Michael v krabici nenašel ani jednu tištěnou knihu, jen samé rukou psané poznámky a zápisky od různých lidí. Inkoust u těch nejstarších, psaných do sešitů s potrhanými hřbety, už byl hnědý jako zaschlá krvavá skvrna. Některé z nových záznamů psala matka. Na zvláštních listech byly nakreslené mapy: Old Horns, Exham, Whitminster. Borové duny tam nebyly. Mapám rozuměl. V textu nechápal jediné slovo.

Psali většinou anglicky, to ano, ale i kdyby ne, vyšlo by to nastejno. Uváděli pořád citáty z nějakých knih. Nekros. Zjevení Glaaki. Garimiaz. Vermis. Theobald. Kdoví, co to mohlo být zač. Vypadalo to jako brožury těch různých sekt – jako byla ta, co v ní museli všichni odevzdat pozemské statky tomu chlápkovi ze Států. Michael si vzpomněl, jak ho jednou lidi z jedné sekty zvali někam do hotelu, aby poznal svůj osobnostní profil. To by bývala byla dobrá legrace. Četl zmateně dál.

Pak ztratil trpělivost. Nerozuměl ani tomu, co psala jeho matka. Pár slov neuměl vůbec vyslovit. Kathulha? Kuthalho? A co znamenají ty řeči o tom Velkém?

Pokrčil rameny. Usmál se. Byl teď už mnohem klidnější. Jestli si rodiče takhle hrají, tak jsou blázni, ale neškodní. Proto mu nikdy nic neříkali. Co ďábelského by taky mohlo ty dva napadnout? Vlastně jsou svým způsobem v normě. I spousta byznysmenů se ráda sdružuje do všelijakých spolků, kde se plácají bláboly, kterým nikdo nerozumí. Možná se otec do takového spolku dostal někde v práci. Za dobu, co se toulají, už těch různě šílených míst a firem vystřídal desítky.

Čeho se pak ale matka bojí? Michael se marně snažil najít v hromadě nesmyslných zápisků něco hrozivého. Udělal poslední pokus. Do rukou vzal sešit a postavil ho na hřbet. Až ruce odtáhne, sešit by se měl rozevřít na stránkách, které otec a matka nejčastěji čtou.

Nic. Jen ztráta času. Čím víc o těch žvástech přemýšlel, tím hloupější se mu zdály být. Vyprskl smíchy. Co je, sakra, ta „mileniální těhotnost“? Má něco společného s „péčí Velkých Starců“? Nebo s „dědičným znovuzrozením“? „Každé Jeho znovuzrození je bližší inkarnaci“? „Až se mysl otevře všem rozměrům, pak přijde inkarnace. V inkarnaci veškerá mysl všech splyne.“ Aha, no jistě. Michael se nepřestával usmívat. Četl si ještě chvíli. O „pojídání“, o „spojování mimo svazek manželský“, o „tání a slučování“ –

Vztekle hodil sešit do krabice. Oči ho svědily a pálily, sotva je držel otevřené. Už neměl chuť dál ztrácet čas. Karavan se pohupoval, jako kdyby jím škubalo něco obrovského. Vítr. Jenom vítr. Nejstarší, ohmataný a potrhaný sešit se při listování rozpadl. Když ho Michael začal rovnat, vypadla z něj obálka.

Otec ji popsal svým rozmáchlým rukopisem, poslední slovo bylo natlačené u kraje. MICHAELOVI: OTEVŘÍT AŽ PO MÉM ODCHODU. Michael ji obrátil nápisem dolů, chtěl ji roztrhnout, ale pak se zarazil. Ne, to ne. To už by přehnal. Zasunul neotevřenou obálku do kapsy. Najednou se cítil trapně. Skoro se styděl. Vrátil krabici na skříň a šel spát. Převracel se na rozvrzaném gauči. Vítr houpal přívěsem jako rezavou kolébkou.

Usnul. Možná se mu jen zdálo, že slyší mluvit matku. Ne, musel být vzhůru, cítil na tváři její dech. „Nezůstávej tu,“ šeptala roztřeseným hlasem. „Poslechni svou přítelkyni. Odjeďte spolu. A nevracejte se.“

V tu chvíli k nim dolehl ze tmy otcův hlas: „Nech už toho. Spí. Pojď si lehnout.“

Pak se noc uklidnila. Ponořila se do tmy a do ticha. Ne úplného, Buď zvenčí, nebo z Michaelova snu ji pořád rušil nějaký šramot. Zvuk motoru. Těžké, ostražité kroky. Klapnutí dveří. Ale spánek to všechno překrýval a odsouval stranou.

Michaela probudil až otcův křik. „Vstávej! Auto je pryč! Ukradli ho!“

Přes víčka Michaelovi do očí problesklo denní světlo. Teď už chápal, co se stalo. Otec někam zašantročil auto, aby v něm nikdo neodjel. Michael zůstal bez hnutí ležet. Čekal, kdy se matka rozpláče. Ticho zmrazilo čas. Přitiskl víčka blíž k sobě. Neviděl nic než záplavu, červené barvy.

„Ach,“ vydechla nakonec matka otupěle. „Ach, drahý.“

V jejím hlasu bylo něco horšího než rezignace. Ten hlas byl netečný, letargický. Michael si vzpomněl na knihu, kterou dostal od June. Čarodějnice užívaly různé ohavnosti. Vytřeštil oči. Pochopil, že otec dává matce drogy.

V.

Policie auto brzy našla. Někdo ho zapálil u větrného mlýna. „Asi děti,“ řekl jeden z policistů. „No, zůstaneme v kontaktu.“ Michaelův otec potřásl zachmuřeně hlavou a policisté odešli.

„Musel jsem někde ztratit klíčky.“ Ani se nesnažil moc přesvědčivě lhát. Opravdu? Tak proč mu nic neřekneš? vztekal se Michael sám na sebe. Ale mlčel dál. Nebyl si jistý. Mohlo se mu to jen zdát, všechny ty zvuky a – Zadíval se na matku. Sakra. Kdyby aspoň věděl, jak to s ní doopravdy je. Přecházela úplně nesmyslně po přívěsu a zarputile čistila, co jí přišlo pod ruku. Jako když nemocná paní domu očekává hosty.

S tím ujetým přirovnáním odezněl i nával vzteku. „Je ti dobře?“

zeptal se Michael matky. Ale potom už ze sebe vypravil jen: „Možná bys měla jít k doktorovi, ne?“

Nikdo z rodičů mu neodpověděl. Ta nejistota byla zoufalá. Michael se cítil bezmocný, neschopný otci aspoň trochu vzdorovat. Snad přijde June večer do klubu, říkal si. Je to hrůza, když člověk nemá s kým promluvit. Nemá? Už by se to dávno vyjasnilo. Beztak to budou jen hlouposti.

Umyl se a oholil. Byl rád, že je chvíli sám, třeba v té neskutečně malé koupelně. Celý den už tu zakopávali jeden o druhého a neměli kam utéct. Červi naházení do plechovky. Když se holil, dveře koupelny se otevřely. Jako obvykle. V zrcadle uviděl tvář svého otce.

Zrcadlo se po otevření dveří hned zamlžilo. Jako obvykle. Tvář v něm pak vypadala jako plastová maska v ohni. Michael zvedl ruku. Chtěl zrcadlo otřít. Zarazil se. Cítil, že otec přichází blíž. Chtěl se otočit, ale mohutná postava za jeho zády ho k sobě přitiskla. Celá se třásla, jako kdyby měla každým okamžikem roztát. Michael strnul. Co je? Co to má znamenat? Sakra! Objetí se uvolnilo a otec těžkopádným krokem vyšel z koupelny. Přívěs rachotil, otřásal se ve větru.

Michael si hlasitě povzdechl. Nejvyšší čas vypadnout. Bože. Rychle se oholil a pak hned zamířil ven. Když procházel pokojem, ani otec, ani matka se na něj nepodívali. Otec předstíral, že čte knihu. Matka jen trochu zvedla oči ve chvíli, kdy za sebou zavíral dveře. Nasedl na kolo a odjel do klubu.

„Co rodiče?“ řekl barman věcně.

„Nic moc.“

„Rád tě vidím.“ Znělo to jako sarkasmus. „Je tady celá hora nemytých věcí.“

Michael na sobě pořád cítil otcovo těsné, pevné objetí. Jako by ho už nikdy neměl zapomenout. Soustředil se na obličeje u baru, na jejich žíznivé pokřikování „Miku!“ – i když mezi nimi neviděl June. Jestli něco teď doopravdy potřeboval, tak to byla společnost normálních, úplně normálních lidí. Přecházel za pultem. Naléval. Obličejů přibývalo. Dým houstl. Ten tísnivý, nepříjemný pocit se bez ustání vracel. Znovu a znovu. Nabobtnalé, roztřesené maso, přitiskla k jeho zádům. To bylo naposled, zuřil Michael. To už si víckrát nesmí – Džbánek mu vypadl z ruky. „Proboha.“

„Co je to s tebou?“ ucedil barman mezi zuby.

Když se k němu otec přitiskl, Michael necítil nic jiného než odpor. Chtěl se vytrhnout. Chtěl pryč. Teprve teď si uvědomil, že to objetí, že bylo objetím na rozloučenou. „Mí rodiče,“ řekl. „Je jim hůř.“

„Cože? Poslali telegram, nebo co? Jestli zas potřebuješ vypadnout, tak si promluv se šéfem. Nebo to udělám já. Pak ti – budeš to pivo bryndat ještě dlouho?“

Michael vztekle přitáhl kohoutek a prodral se hroznem lidí ven ze sálu. Pár hostů ho sledovalo chápavým pohledem, dalších pár jen prostě zíralo. Michael si jich nevšímal. Bylo mu jedno, že ztratí práci. Musel domů. Zastavil to – cokoliv. Někdo se mu připletl do cesty, zůstal stát ve dveřích a nenechal se odstrčit. „Co je!?“ vykřikl Michael. „Uhni!“ Byla to June.

„Víš, nemohla jsem přijít včera v noci,“ řekla. „Rodiče mě zatáhli na večeři.“

„No jo. Dobře. To nic.“

„Máš vztek? Je mi to vážně líto. Chtěla jsem tě vidět a – Jdeš pryč?“

„Jo, musím. Hele, rodičům je zle.“

„Tak půjdu s tebou. A po cestě si promluvíme. Jestli chceš, pomůžu ti.“ Vzala ho za rameno, právě když se chtěl rozběhnout po schodech nahoru. „Prosím tě, Miku! Nesmíš se na mě vykašlat. Koukni, za pět minut jede autobus. Určitě ho stihneme. Budeš tam dřív než na kole.“

Bože! V tu chvíli se mu zdála nesnesitelnější než otec. „Tak poslouchej,“ zavrčel. Odvedl ji nahoru na ulici. „Není to nemoc. Nejsou nemocní,“ řekl. Dal se do běhu. Mluvil trhaným, přerývaným hlasem. „Už vím, co dělají v noci. Zapletli se do čarodějnictví, nějak.“

„To snad ne,“ vydechla June. Udiveně, ale i trochu zvědavě.

„Matka se něčeho bojí. A otec jí dává drogy.“ Napětí v něm se uvolnilo. Teď, když jí řekl tohle, už chtěl dopovědět všechno. „Myslím, že dneska se má něco stát.“

„A ty jim v tom chceš zabránit? Půjdu taky. Znám to. Přece víš, dala jsem ti tu knihu.“ Nestačil ani odpovědět. June vyhrkla: „Nechají toho, až mě uvidí.“

Mohla by si vzít na starost matku, než to vyřídí s otcem. Doběhli k autobusu. Ten stál se zhasnutými světly na náměstí ještě pár minut, pak se hlemýždím tempem rozjel po venkovských silnicích v marné naději, že spolkne nějakého pasažéra. Michael se s každou ztracenou minutou cítil bezmocnější. Vyprávěl June, co se stalo. „Hm, jo,“ přikyvovala pořád stejně užaslá a okouzlená. Pak se bezděčně uchichtla. „Ty, nebude to trapas, až uvidím, jak tvůj otec někde tancuje nahý?“ Přeměřil si ji zlostným, nevraživým pohledem. „Promiň,“ dodala rychle. Panenky se jí trochu zmateně rozšiřovaly a zase zužovaly.

Autobus zastavil. Běželi po cestě k Borovým dunám. Les šuměl, pohupoval se ve větru. Co když zůstali doma? napadlo Michaela. Co potom? Znejistěl. June to udělá ještě horší. Ulehčené si vydechl, když se před nimi objevila temná silueta, přívěsu. Otevřel dveře a podíval se dovnitř. Chtěl si být jistý. „Vím, kam šli,“ řekl.

Měsíc a husté mraky zalévaly oblohu šedým mlékem. Přes něj se sunuly po větru chomáče kouřově černé tmy. V dálce hučelo moře. Podél cesty ubíhaly dozadu matné spletité obrysy stromů bez listí. Michael vedl June směrem ke stezce.

Proč by chodili právě tam? Něco mu říkalo, že ano – určitě, možná do toho bludiště v podrostu, ano, to by mohlo být správné místo. Stezka se vinula pořád hlouběji a hlouběji do lesa. Ve větvích se rychle ztrácely poslední zbytky měsíčního světla. „No to je fantazie,“ řekla June někde vzadu.

Místo borovic teď měli nad hlavou změť mnohem vyšších stromů. Nejasné záblesky šedého, doutnajícího nebe tu řídly, rozplývaly se. Všechno černalo, nebo bledlo. Ze stromů dýchal mráz, i když noc jinak byla, vzhledem k ročnímu období, až nemístně teplá a příjemná. Stezka zmizela někde pod pavučinou stínů. Kolem nohou se Michaelovi zarputile obtáčela hustá vysoká tráva. Do mezer mezi kmeny stromů se natlačily trnité, neprostupné keře. Oblohu tady už skoro nebylo vidět. „Co je to?“ řekla June stísněně.

Michaelovi se v první chvíli zdálo, že slyší zvuk nohy vyprošťované z bláta. Hlučné, táhlé, úporné mlasknutí. Ne, to ne. Zakašlání? Neznělo to jako lidský kašel. Znělo to, jako by někdo nebo něco chtělo, aby ten zvuk slyšeli. Náhle se Michaela zmocnil nevysvětlitelný pocit, že má vědět, co takhle zní.

Keře se pohnuly, zachrastily. Zvuk bláta odezněl. Už nemělo smysl to June vysvětlovat. „Zvíře,“ odpověděl jí. „Asi je něco na lovu.“

Brzy došli k tunelu. Michael si klekl a začal se plížit dovnitř. Všude kolem něj skřípaly pruty a větve svůj chraplavý, suchý nápěv. Cítil se tady teď jistější a bezpečnější než poprvé. I samotný tunel se mu zdál nějak širší – jako by tu někdo uhladil cestu. Ve tmě za jeho zády June sotva popadala dech. „Něco tam je. Tam na konci toho křoví. Sleduje nás to,“ řekla nervózním, roztřeseným hlasem.

Michael se prodral ven z tunelu a vstal. „Nic tu není. Nebo to dávno uteklo.“

Byl to zvláštní pocit: nervy měl napjaté k prasknutí, a zároveň v sobě cítil víc klidu a jistoty než kdy dřív. Rozšířené zornice prohledávaly tmu. Les tu byl mohutnější a hustší, mezi kmeny stromů se tísnilo suché, naježené houští. Nahoře ve větvích tu a tam probleskovaly útržky matně šedé oblohy. Země pod nohama se bořila a čvachtala. Odněkud zpředu k nim dolehl ještě jeden zvuk – podobný, ale ne stejný.

June se vynořila z houští. Lapala po dechu. „Přísahala bych, že mám dojeto. A nemám. To je… Kam jdeme?“ řekla zadýchaně. „Vůbec tu nevidím.“

„Tudy.“ Zamířil do nepatrné, nízké mezery v podrostu. Nechápal, co se s ním děje, proč tuší, kde přesně se bude průchod zatáčet, kde se bude zužovat a kde rozšiřovat. Skoro měl dojem, že někdo před ním odhrnuje křoví stranou.

„Jdeš moc rychle,“ ozvala se June ze tmy. Do slov se jí začínaly vkrádat slzy. „Počkej na mě.“

Zdržovala ho. Po celém těle se mu rozléval nepříjemný, svědivý pocit. Jako by někdo házel do vařící vody kostky ledu. Cítil v sobě teď neuvěřitelnou sílu. Byl připravený ke všemu. Jen aby už stál otci tváří v tvář! Netrpělivě podupával a přešlapoval na měkké rozbahněné hlíně. June se konečně blížila. Přitiskla se k němu. „Zas to je tam,“ vydechla.

„Co?“ Ten zvuk? To čvachtaly jeho vlastní podrážky. Ale tam vpředu, v té skřípavé, rozcuchané tmě, tam bylo něco slyšet. Bublání bahna. Nějaký bahnitý pramen, možná potok. Ne – bylo to pořád hlasitější, pořád výraznější, jako kdyby odněkud ze země prýštilo bahno a těsně pod povrchem naráželo na překážku. Ten zvuk se vracel, znovu a znovu, a pokaždé byl ještě jasnější, zřetelnější. Michael najednou pochopil, co to znamená. Někde vpředu, v temném bludišti stromů a keřů se bahno pokoušelo vyslovit jeho jméno.

I June si toho všimla. Zaškubala Michaelovým rukávem. „Vrátíme se,“ řekla prosebně. „Kdoví, co tam je. Prosím.“

„Proboha,“ ušklíbl se Michael. „A kdo říkal, že mi pomůže, co?“ Zvuky v bahně se roztekly do chraplavého mumlání a potom ztichly. Neurčitý, mlhavý stín větví se otřásl, zakvílel. A pak Michael ve tmě zaslechl hlas svého otce. Po chvíli ticha promluvila i matka. Oba hlasy byly nějak zastřené a přidušené. Oba vydechly jeho jméno. Jako při hře na schovávanou.

„Jdu tam,“ řekl Michael June. „Teď nemám čas tě vodit zpátky.“ Cítil se jako ve snu, s každou další vteřinou byl napjatější. Kůže ho pořád svědila. „Já myslel, že se postaráš o matku,“ vyhrkl.

Znovu se ponořil do houští. June šla váhavě za ním. Neviděl ji, jen slyšel. Vítr se zuřivě zmítal ve větvích. Trny páraly vzduch. Země polykala jeden za druhým jejich kroky. Hlasité mlaskání bahna znělo v napjatých uších jako lidská řeč. Dvakrát se neprostupné zdi keřů málem uzavřely a dvakrát je někdo nebo něco přimělo se rozestoupit. Průchod byl najednou širší. O kus dál pak prosvítala mýtina.

Rozběhl se tím směrem. Holé větve houštin o sebe tleskaly ve větru jako ruce kostlivců. Kalná, podmračená obloha přetekla přes měsíc. Nohy klouzaly po rozbahněné hlíně. Michael zakopl o hromadu něčeho tmavého a zmuchlaného. Podíval se na zem. Byly to šaty jeho rodičů. Všiml si, že jsou potrhané. Ohlédl se. Slyšel, jak June uklouzla a spadla do houští. „Ne!“ vykřikla. To už Michael dobíhal na mýtinu.

Celé prostranství obklopovala hradba stromů. Po jejich kůře šplhal břečťan až nahoru do spleti větví. V úzkých mezerách mezi kmeny se tísnily keře. A nad tím vším doutnala temná obloha.

Oči pomalu rozeznávaly matný shluk stínů roztroušených po mýtině. Přízračné obrysy nahých dřevěných paží neklidně tápaly šedou tmou, narážely do sebe, úpěly a skřípaly. Mýtina byla široká zhruba třicet stop, měla více méně kruhový tvar. Oblačná větrná noc ji zalévala různými odstíny šera a tmy. Vpředu, na protější straně kruhu se rýsovalo něco černého.

Michael to místo sledoval tak upřeně, až ho rozbolely oči, ale tvar stínu byl pořád stejně mlhavý. Byl to jen přelud, nebo to něco bylo tak hrozně velké? Mýtinou se rozléhalo bublání a klokotání bahna. Bahna? Tma splývala do jediné, třpytivě černé siluety. Michael zůstal ohromeně stát. Pochopi], že ten velký černý stín je živý, že se hýbe.

June přiběhla ke kraji mýtiny. Křečovitě sevřela Michaelovo rameno. Třásla se. „Co je to?“ málem vykřikla.

„Buď zticha,“ odsekl Michael vztekle.

I když ho rušila a zdržovala, cítil pořád v sobě ten zvláštní, hluboký, ničím neotřesitelný klid. Věděl, že stojí u pramene, u zdroje svých tajemných snů. Ty se mu teď promítaly do vědomí a čekaly, až pozná jejich smysl. Kdoví, možná, že June zažívala něco podobného s LSD. Myšlenky se vzdouvaly a rozbíhaly mezi vzpomínkami uvolněnými odněkud z jeho nitra: lůna skal, podmořské hloubky, vznášení se mimo prostor – to všechno nějak souviselo s kamenným kruhem na vrcholku hory. Blížil se k němu, k ustaraným tvářím, vystupujícím ze tmy. Uprostřed kruhu se zmítala v křečích těhotná žena. Vykřikla, když se snesl ještě blíž a sklonil se nad ní. Byl nabitý vzpomínkami starými několik set let. Zděděné vzpomínky? Sdílené vzpomínky? Ale čí vzpomínky?

Čekal. Všechno se mělo vyjasnit. Mohutná, temně třpytivá silueta se pohnula. Její útroby těžkopádně vychrlily kalný, hlasitý, kolísavý zvuk. Stromy na kraji mýtiny pronikavě zaskřípěly. Houští se prohýbalo pod náporem větru. Jen tmavá, šedá obloha plynula nerušené dál. Vtom nějaký ze spánku probuzený instinkt Michaela přiměl vzít June za ruku a pevně ji sevřít. June se otřásla, trhla sebou, ale nevysmekla se mu. Stáli tam spolu tak, jako by se odehrával před tváří tmy svatební obřad.

Když odezněl táhlý bahnitý vzdech, vyprýštilo za ním pár stěží srozumitelných, do bublání a klokotání bahna utopených vět. Zdálo se, že chvíli mluví otec a chvíli se mu snaží pomáhat vysoký, roztřesený hlas matky. Bylo to příšerné. Jako by bahno svým zastřeným, přidušeným chrčením zkoušelo napodobit Michaelovy rodiče. I teď ale zůstával Michael pořád stejně klidný. Věřil, že i tohle se v pravý čas vyjasní.

Žití Velkých Starců trvá, klokotal zajíkavý hlas. Jejich sny ještě plují. Když lidský rod byl mladý a bloudil Starcům na očích, sny mohly plout až do lidského lůna a tvořit nezrozené k svému obrazu. Poslední slova zachrčelo něco, v čem Michael rozeznal matčin hlas. June se mu vytrhla, v poslední chvíli stačil zachytit její ruku.

Ta slova byla zastřená, plná nesrozumitelných náznaků a narážek. Michael je chápal jen instinktem. Oživlé vzpomínky byly připravené mu všechno vysvětlit. Kdyby teď četl zápisky svých rodičů, věděl by už, co znamenají. Poslouchal s očima upřenýma do tmy. Byl ohromený velikostí mluvícího stínu. Snad postavy? Snad obličeje? Něco se tam zas pohnulo, mihlo jako vír na hladině. Tvář obrovského temného stínu se kroutila v epileptických křečích, bobtnala úpornou snahou promluvit.

Starci čekají, vydechl ten hlas nebo změť hlasů. Starci čekají na přízeň hvězd. Lidé, kterým vnukli sny, se rodí bez tváře. Jejich tvář kypí v běhu staletí. Neumírají. Převtělují se do forem, jaké Starci, ukládali v lůnech matek. Proto je každá generace blíž dokonalému obrazu.

Temný třpyt v kalném šeru se naléval růžovou, podivně nestálou barvou – jako by ta obludná černá silueta sama sebe stahovala z kůže. Michael upřeně zíral do nestvůrného obličeje. Závan větru přehnal přes oblohu tmavé husté chomáče. Tvář nad mýtinou začala v tu chvíli tát. Připomínala teď tvář otce. Michaelovi přeběhl po zádech mráz. Oči růžové mlhy vytékaly z důlků, rysy obličeje se rozplývaly. Celé to byla jen hra stínů. Trhlina mezi mraky se plížila k oslepenému měsíci. June zoufale škubla rukou. „Přestaň,“ stiskl Michael drobnou dívčí dlaň ještě pevněji.

Budou služebníky Starců, hřměl zastřený, klokotavý hlas. Proto byli stvořeni: aby čekali na pravý okamžik. Budou sdílet paměť Starců a promění svá těla v látku jejich těl. Budou obcovat se smrtelníky lidským způsobem a později pak i způsobem daným z vůle Starců. Taková je cesta.

June zaječela. Mezerou mezi oblaky se dral ven měsíc. Ten jekot byl tak nelidsky pronikavý, že jí snad musel rozervat plíce. Michael se na ni vztekle ohlédl. Vtom June celou svou vahou vytrhla ruku z jeho sevření. S očima široce rozevřenýma vběhla do houští. Směrem k mýtině se hnal stín mraku. Michael vyrazil za June. Ale pak uviděl to, co před ním tma dosud skrývala.

Stín se mihl přes okraj mýtiny. Michael zahlédl obří hlavu. Měsíčním světlem vybělený, gigantické hlíze podobný, jakoby z kůže vyhřezlý obličej. Vysoké, lesklé, strupovité čelo, téměř holé. Ve větru se na něm zmítalo jen pár vlasů. Byly to vlasy. Určitě. I když vypadaly jako cár odumřelého, bezkrevného masa.

Mezi vředy na čele Michael rozeznal tvář matky. Drobnou, snad ještě drobnější než dřív. Byla strnulá, pokřivená úzkostí. Prameny řídkých vlasů přes ni přepadávaly ze strany na stranu. Pořád rychleji a rychleji. Rozevřela rty, ale místo slov z nich vypravila jen chraplavé klokotání.

Pak stín zaplavil celou mýtinu. Všechno se rozplynulo ve tmě. Zdálo se, že hlava do sebe vtahuje matčinu tvář, jako by ji pohlcovala silou zvířeného masa. To znamená, že ji zas vyvrhne? V nějaké jiné podobě? Bude ta nová forma výraznější? Oblejší? Jaká bude? Tma nedávala na nic odpověď.

June vykřikla. Musela do něčeho narazit, o něco klopýtnout. Upadla. Ozvalo se temné, duté žuchnuti. Pak bylo ticho. Obří hlava se sunula přes mýtinu směrem k Michaelovi. Její nezřetelnou siluetou třáslo podivné vnitřní chvění. Michael si s hrůzou uvědomil, že to možná pohltí i jeho. Strnul. Nedokázal se pohnout. Ale stín zamířil k jeskyni ukryté v podrostu. Vsakoval se do země jako tavené želé. Křoviny kolem něj se ohýbaly, skřípaly a chrastily. Když obludný stín zmizel, větve se vymrštily zpátky před ústí tajemného bahnitého jícnu.

Michael našel June. Byla v bezvědomí. Přemýšlel o tom, co jí řekne. Že se nic nestalo? Ano. Že se nestalo vůbec nic. Že to, co viděla, má na svědomí LSD. Že se jí prostě vymkl z rukou jeden výlet. LSD mu něco připomnělo. Usmál se.

Přeběhl přes mýtinu k houští nad vstupem do jeskyně. Rozhrnul ho a zadíval se dovnitř. Z hlubin země se ozývaly táhlé přidušené zvuky. Věděl, že teď své rodiče dlouho neuvidí. Sáhl do kapsy. Nahmatal obálku. Tam bude vysvětlení. Vysvětlení pro lidi. Pro June.

Kolem se neklidně přelévaly stíny mraků a světlo měsíce. Michael upíral oči do temného otvoru. Cítil úzkost, ale také úlevu. Teď musí čekat, až bude čas k návratu. Pak vstoupí do země a připojí se k ostatním. To věděl. Vždycky to věděl. Bylo to v něm. Hluboko v něm. Tady je doma. Jednou sem přijdou, on a June. Usmál se při pohledu na bezvládné tělo. Asi měla pravdu. Bylo by dobře brát spolu LSD. Určitě. Pomohlo by jim to splynout.

JOE R. LANSDALE

Texasský rodák Joe R. Lansdale (1951) je známý tím, že se nerad nechává označovat jedinou nálepkou. Nepíše jen horrory, ale také thrillery a westerny, případně kombinuje všechno dohromady. Tato záliba v kombinování žánrů z něj zároveň s nesporným talentem a vysokou produktivitou učinily téměř kultovně oblíbeného spisovatele. Oblíbeného však jen v úzkém okruhu čtenářů. Lansdale ještě nenapsal svůj Velký Román, kterým by prorazil mezi taková jména jako Koontz nebo Barker. Jeho prvním románem byl psychosexuální thriller Act of Love (Akt lásky, 1981), v němž autor nezapřel své vzory – Richarda Mathesona, Williama F. Nolana, Stephena Kinga, Roberta Blocha a Roberta McCammona. Jeho romány jsou poznamenány tím, že Lansdale umísťuje jejich děj do malých městeček a texasských plání, kde se problémy často řešily cestou brutálního násilí spíše než dovoláváním se spravedlnosti. Nikoliv samoúčelné násilí, ale také dobře odpozorované reálie a živé dialogy dílu tohoto autora nescházejí. Někdy byl dokonce řazen do okruhu ‚splatterpunkerů‘, kteří na brutalitě své prózy staví. Motivy zombií a westernu spojuje v románu Dead in the West (Mrtví na Západě, 1986), úspěch měla jeho černá komedie The Drive-In (1988) s podtitulem „béčkový lilm s krví a popcornem, made in Texas“, za nejlepší dosavadní román tohoto autora je považován Mucho Mojo (1994), sociálně-detektivní thriller o pátrání po sériovém vrahovi. Píše také detektivky (Cold in July; Zima v červenci) a westerny (The Magie Wagon; Kouzelný vůz), dopsal také po E. R. Burroughsovi poslední nedokončený díl Tarzana a sestavil dvě antologie „westernových horrorů“.

Jeho nejoblíbenější formou jsou však krátké povídky. Napsal a publikoval jich slušnou řadu, šestnáct z nich vyšlo ve sbírce By Bizzare Hands (Bizarníma rukama, 1989). Dvakrát získal Cenu Brama Stokera za nejlepší povídku. Šlo o povídky Night They Missed the Horror Show (Noc, kdy propásli hrůzostrašný film, 1989) a drsný příběh o zombiích On the Far Side of the Cadilac Desert with Dead Folks (Na vzdálené straně Cadilacové pouště s mrtvými, 1990), potřetí cenu získal za příspěvek do comicsové série Jonah Hex. Následující povídka však představí Lansdala v méně ostré, spíše bradburyovské poloze. Příšer bude ještě dost, tak proč se na chvíli nezastavit pod noční oblohou a nepoložit si otázku, zda i říše ryb může mít své duchy.

Joe R. Lansdale

RYBÍ NOC

Odpoledne bylo suché a žhavé jak vybělená kostra, obloha bez mráčku, obrovské slunce. Vzduch se chvěl jako hrouda ektoplazmatické želatiny. Lístek se nepohnul.

Úmorným vedrem přijížděl omlácený černý Plymouth a zpod kapoty vychrchlával bílý dým. Dvakrát zasípal, vystřelil z výfuku a chcípl u kraje cesty.

Řidič vystoupil a šel se podívat na motor. Měl špinavě hnědé vlasy, košili rozepnutou až po převislý pupek, rukávy vyhrnuté nad lokty a slunná léta života dávno za sebou. Na prsou a na pažích měl šedivé chlupy.

Z protějších dvířek se vysoukal mladší muž a rovněž popošel před auto. V podpaží bílé košile se mu rozlévaly žluté skvrny potu. Povolená proužkovaná kravata se mu ovíjela kolem krku jako ochočený had, který ve spánku umřel.

„Tak co?“ zeptal se mladík.

Staroch neodpověděl. Zdvihl kapotu. Chladič zapískal jako parní píšťala a vypustil bílý obláček, ten vzlétl k nebi a rozplynul se.

„K čertu,“ řekl stařec a nakopl nárazník Plymouthu, jako by kopal nepřítele do zubů. Moc z toho neměl, jen škrábanec na špičce boty a pronikavou bolest v kotníku.

„Tak co?“ opakoval mladší muž.

„Co asi? Co bys řek? Je chcíplej jak kšeft s otvírákama. Šlus. Chladič je jako řešeto.“

„Třeba tudy někdo pojede a pomůže nám.“

„Tutově.“

„Aspoň nás vezme.“

„Možná u vás ve škole.“

„Někdo tu musí jet,“ bránil se mladík.

„Třeba. A třeba ne. Kdo by jezdil takovouhle zkratkou? Na státní, tam jedou všichni. Ne po takovýhle zapadlý pěšině.“ Upřeně mladíka pozoroval.

„Nenutil jsem vás jet tudy,“ vyštěkl mladší. „Bylo to na mapě. Jenom jsem vám o té cestě řekl, nic víc. Vy jste ji vybral. Vy jste rozhodl, že pojedeme tudy. Není to moje vina. A navíc, kdo mohl předpokládat, že se nám rozbije auto?“

„Řek jsem ti, ať zkontroluješ vodu, nebo ne? Neříkal jsem ti to ještě v El Pasu?“

„Chladič jsem prohlédl. Byl plný. Říkám vám, že to není moje vina. Přes celou Arizonu jste řídil vy.“

„Jo, jo,“ řekl stařec, jako by vyslechl něco, co nerad slyšel. Otočil se a zahleděl po silnici do dálky.

Nejelo jediné auto. Jediný náklaďák. V dohledu jen míle pustého betonu a vlnící se vzduch.

Posadili se na rozpálenou zem a opřeli se o vůz. Měli tak alespoň trochu stínu. Usrkávali vlažnou vodu z čutory a dokud nezapadlo slunce, mnoho nenamluvili. Do té doby oba trochu roztáli. Vedro ustoupilo lezavému chladu noci na poušti. Zatímco horkem byli oba nevrlí, zima je rychle sblížila.

Starší muž si zapnul košili a shrnul rukávy, mladší vylovil ze zadního sedadla svetr. Natáhl si ho a znovu se posadil. „Je mi to líto,“ řekl náhle.

„To nebyla tvoje vina. To nebyla ničí vina. Prostě občas vyjedu s otvírákama a zkouším to. Dny obchodního cesťáka jsou pryč, synku.“

„A já si myslel, že budu mít lehkou letní brigádu,“ řekl mladík.

Staroch se rozesmál. „To bych se vsadil. Mluvěj jak když teče med, že jo?“

„To bych řekl!“

„Nabulíkujou ti, že dostaneš peníze zadarmo. Ale prachy se neválej na ulici. Nic na světě není tak snadný. Prachy vždycky vydělá jenom společnost. My jsme jen čím dál starší a unavenější, s každou dírou v botě. Kdybych měl aspoň kousek rozumu, dávno bych s tím praštil. Tobě stačí odpracovat tohle léto –“

„Snad ani to ne.“

„Fajn, řeknu ti co vím. Pořád jenom město za městem, motel za motelem, dům za domem, díváš se na lidi kukátkem ve dveřích a oni vrtí hlavou. Dokonce švábi v zavšivenejch motelech ti připadaj jako starý známí, jako by to taky byli cesťáci, co si musej najímat pokoje.“

Mladík se uchichtnul. „To jste trefil.“

Chvíli beze slova seděli, ponořeni do ticha. Poušť byla v zajetí noci. Mamutí zlatý měsíc a miliardy hvězd zářily z dálky eónů bělavým přísvitem.

Zvedl se vítr. Písek se rozvířil a znovu usedl na jiném místě. Jeho pomalé vlnění připomínalo mořskou hladinu. Mladík, který jednou plul přes Atlantik, to řekl.

„Moře?“ odvětil starší muž.;,Jo, jo, přesně tak. Taky jsem na to myslel. Taky trochu proto mě to štve. Trochu proto jsem odpoledne tak vrčel. Nejenom kvůli tomu vedru. Mám na tohle místo svý vzpomínky,“ kývl směrem do pouště, „a ty se mi teď vracej.“

Mladík povytáhl obočí: „Nechápu.“

„Nepochopil bys. Nemůžeš. Myslel by sis, že jsem se zbláznil.“

„To už si stejně myslím. Tak ven s tím.“

Staroch se usmál: „Dobře, ale nesměj se mi.“

„Nebudu.“

Mezi muže se vkradla chvilka ticha. Nakonec stařec začal: „Tohle je rybí noc, chlapče. Dneska je úplněk a tohle je ta pravá část pouště, jestli si dobře vzpomínám, a ten pocit sedí – teda, nezdá se ti, že ta noc je upletená z nějaký látky, že je jiná než jiný noce, že jsme tu jako ve velikým černým pytli, po stěnách je trocha flitrů, nad náma reflektor, hned nad dírou, jako měsíc?“

„Nějak se nechytám.“

Starší muž vzdychl: „Ale cejtíš něco divnýho. Ne? Určitě to cejtíš.“

„Asi ano. Myslel jsem, že je to jen ten pouštní vzduch. Nikdy jsem nespal na poušti, a to je asi ten rozdíl.“

„Rozdíl, jo. Podívej, na týhle silnici jsem zůstal viset před dvaceti lety. Nepoznal jsem jí hned, aspoň ne vědomě. Ale někde v žaludku jsem určitě věděl celou dobu, že mi tu osud nabízí opakování, jako při záznamu fotbalovýho zápasu.“

„Pořád nerozumím tomu s rybí nocí. Co tím myslíte, že jste tu už byl?“

„Ne přesně tady, ale někde blízko. Tenkrát to ještě daleko míň připomínalo silnici. Jediný, kdo tudy jezdil, byli Navahové. Chcíplo mi aulo jako dneska, ale místo abych čekal, šel jsem dál. A jak tak jdu, vyplavaly ryby. Plavaly si kolem ve světle hvězd, jako vystřižený. Spousty ryb. Všechny barvy duhy. Malý, velký, tlustý, tenký. Plavaly až ke mně… a skrze mě! Ryby, kam až dohlídneš. Vysoko na nebi i dole na zemi.

Zadrž, hochu. Nedívej se na mě tak. Poslouchej: ty jsi z vysoký školy, víš, co tu bylo, než jsme byli my, než jsme se vyškrábali z moře a dost změnili na to, abysme si mohli říkat lidi. Nebyli jsme kdysi taky slizký, bratříčci potvor z vody?“

„Asi ano, ale –“

„Milióny a milióny let zpátky byla tahle poušť mořský dno. Možná se tady i zrodil člověk. Kdo ví? Dočet jsem se to v chytrejch knížkách. A myslím si tohle: Když můžou duchové lidí, který kdysi žili, strašit po domech, proč by nemohli duchové tvorů, co dávno umřeli, strašit v místech, kde někdy dávno žili, plavat si v moři duchů?“

„Ryby s duší?“

„Nesnaž se mě nachytat, chlapče. Koukni se: Pár indiánů, s kterejma sem mluvil na severu, mi řeklo o něčem, čemu říkaj manitou. To je duch. Oni věřej, že je ve všem. V kamení, stromech, chápeš. I když se kámen rozpadne v prach nebo strom někdo pokácí, jeho manitou tam zůstává.“

„A proč nejsou ty ryby vidět pořád?“

„Proč nejsou pořád vidět duchové? Není ta pravá chvíle, tak je to. Je to vzácná událost a řek bych, že je to nějakej časovanej zámek – jako v bance. V bance cvakne zámek, a máš prachy. Tady klapne a my máme ryby z dávno mrtvýho světa.“

„No, to stojí za úvahu,“ zmohl se mladík na odpověď.

Staroch se na něj zazubil. „Chápu, že si myslíš to, co si myslíš. Ale mě se to stalo před dvaceti lety a nikdy na to nezapomenu. Pozoroval jsem ty ryby dobrou hodinu, než zmizely. Kolem jel Navaho ve starým náklaďáku a já se s nim svez do města. Řek jsem mu, co jsem viděl. Jenom se na mě podíval a zabručel. Ale je mi jasný, že věděl, o čem mluvím. Taky to viděl, a nejspíš ne poprvý.

Slyšel jsem, že Navahové buhví proč nejedí ryby, a vsadil bych se, že je to kvůli těm rybám z pouště. Třeba je maj za posvátný. A proč ne? Bylo to jako bejt v přítomnosti Stvořitele; jako bych procházel látkama, který svět vůbec nezajímá.“

„Já nevím. Zní to dost…“

„Duchařsky?“ zasmál se starší muž. „To jo, to je. Takže ten Navaho mě hodil do města. Druhej den jsem si nechal spravit auto a jel dál. Nikdy už jsem tu zkratku nezkusil, až dneska, a myslim, že to nebyla náhoda. Vedlo mě mý podvědomí. Ta noc mě vyděsila, chlapče, to klidně přiznám. Ale byla i krásná, a nikdy jsem na ni nedokázal zapomenout.“

Mladík nevěděl, co odpovědět.

Stařec se na něj podíval a usmál se. „Nic ti nevyčítám,“ řekl. „Ani ň. Třeba jsem blázen.“

Chvíli tak seděli v noční poušti, až si staroch vyndal umělý chrup a opláchl z něj trochou teplé vody stopy kávy a cigaret.

„Doufám, že tu vodu nebudeme potřebovat,“ řekl mladší muž.

„Máš pravdu. Dělám hlouposti! Zatím si schrupnem a než se rozední, vyrazíme. Do nejbližšího města to není daleko. Nejvejš deset mil.“ Zasunul zuby zpět do úst. „Všechno bude v pohodě.“

Mladík přikývl.

Ryby se neobjevily. Nebavili se o tom. Nasoukali se do auta, mladší muž na přední sedadlo a starší na zadní. Rezervní oblečení si dali pod sebe, aby odehnali studené prsty noci.

Kolem půlnoci se stařec znenadání probudil, podepřel si hlavu a zadíval se protějším okénkem na mrazivou pouštní oblohu.

Kolem proplula ryba.

Byla dlouhá a štíhlá, s tečkami ve všech barvách, jaké svět zná a jako by mu ocasem mávla na rozloučenou. Pak zmizela.

Stařec se posadil. Venku, všude kolem, byly ryby – všech velikostí, barev i tvarů.

„Hej, chlapče, probuď se!“

Mladík zasténal.

„Vstávej!“

Mladší z dvojice odpočíval obličejem dolů s rukama pod sebou a teď se musel otočit. „Co se děje? Vyrážíme?“

„Ryby.“

„Zase?“

„Dívej se!“

Mladík se posadil. Čelist mu poklesla. Oči málem vylezly z důlků. Všude kolem vozu temně vířily čím dál tím rychleji všechny druhy ryb.

„Páni… Jak to?“

„Říkal jsem ti to.“

Staroch se natáhl po klice od dvířek, ale dříve než zatáhl, zadním okénkem líně proplula ryba, obeplula zevnitř auto, jednou, dvakrát, prošla starcovým hrudníkem, zamířila vzhůru a opustila vůz střechou.

Muž se zachechtal a vyrazil ze dveří. Začal poskakovat u cesty a chytat přízračné ryby do rukou. „Jako mejdlový bubliny,“ zvolal. „Ne, jako dým!“

Mladík, stále s otevřenými ústy, otevřel přední dvířka a vystoupil. Ryby viděl i vysoko na nebi. Podivné ryby, které nikdy neviděl na obrázku, ani v představách. Poletovaly a třepetaly se jako záblesky světla.

Když vzhlédl, uviděl blízko měsíce velký temný mrak. Jediný mrak na nebi. Ten mrak jej okamžitě vrátil do skutečnosti, a on za něj děkoval nebesům. Pořád se děly běžné věci. Celý svět ještě nezešílel.

Za chvíli přestal stařec honit ryby, opřel se O auto a ruku si položil na třesoucí se hrudník.

„Cejtíš to, chlapče? Cejtíš, že je tu moře? Není to jako bušení srdce tvý mámy, když jsi byl ještě v jejím lůně?“

A mladší z dvojice přiznal, že to cítí, cítí ten niterný houpavý rytmus přílivu života, bušící srdce moře.

„Jak?“ řekl. „Proč?“

„Časovanej zámek, hochu. Cvaklo v něm a ryby jsou volný. Ryby z doby, kdy lidi nebyli lidma. Než nás začala tížit civilizace. Vím, že je to tak. Pravda byla celou tu dobu tady ve mně. V nás všech.“

„Je to jako cesta časem,“ podotkl mladík. „Z minulosti do budoucnosti, všechny tak přišly.“.

„Jo, jo, to je ono… Když mohly přijít do našeho světa, proč bysme my nemohli do jejich? Osvobodit toho ducha v nás, naladit se na jejich dobu?“

„Podívejte…“

„Můj bože, to je ono! Jsou pravý, chlapče, pravý. Čistý a nespoutaný civilizací. To je ono! Jsou čistý a my ne. Táhne nás ke dnu technika. Tyhle hadry. To auto.“

Staroch si začal svlékat šaty.

„Hej!“ zavolal mladík. „Nastydnete se.“

„Když budu čistej, úplně čistej,“ zamumlal stařec, „to je ono… jo, to je klíč.“

„Zbláznil jste se.“

„Nebudu se dívat na auto,“ zaječel stařec, rozběhl se přes písek a za ním vlály zbytky oblečení. Poskakoval jako králík. „Bože, bože, nic se neděje, nic,“ sténal. „Tohle není můj svět. Jsem z tamtoho světa. Chci se volně vznášet v lůně moře, pryč od otvíráků a aut a –“

Mladík zavolal staršího muže jménem. Stařec neslyšel.

„Chci tam!“ ječel. Najednou začal zase skákat. „Zuby!“ zakřičel. „To ty zuby. Zubař, věda, tfuj!“ Vrazil si ruku do úst, vytáhl protézu a mrštil ji za hlavu.

Ještě než chrup dopadl na zem, stařec už se vznášel. Udělal tempo. Plaval výš a výš, jako bleděrůžový tuleň mezi rybami.

V měsíčním světle viděl mladík bezzubé čelisti starce držet poslední doušek vzduchu z budoucnosti. Stařec stoupal dál a dál vodami dávno ztraceného času.

Mladík se začal také svlékat. Třeba ho chytne, stáhne dolů, oblékne mu šaty. Něco… bože, něco… ale, co když se sám nebude moci vrátit? Navíc měl plomby v zubech a po nehodě na motocyklu kovový prut v zádech. Ne, narozdíl od starce byl tohle jeho svět a byl s ním spoután. Nemohl nic dělat.

Přes měsíc se mihl velký stín a zatmění odvedlo mladíkovu pozornost od košile k dění na obloze.

Neviditelným mořem plul černý raketový obrys: žralok, praotec všech žraloků, základ všeho lidského strachu z hlubin.

Chytil starce do tlamy a plaval s ním nahoru k měsíci. Staroch mu visel z čelistí jako zadávená krysa v zubech kočky. Prýštila z něj krev a temně se rozplývala v neviditelném moři.

Mladík se zachvěl. „Ach, bože.“

Tvář měsíce zakryl onen jediný černý mrak.

Chvilkové zatmění.

A když mrak přešel, světlo se rozlilo po prázdné obloze.

Ani jedna ryba.

Žádný žralok.

Ani stařec.

Jenom noc, měsíc a hvězdy.

BRIAN LUMLEY

Stejně jako mnozí jiní autoři horroru, i britský spisovatel Brian Lumley (1937) začal svou literární dráhu příběhy ve stylu H. P. Lovecrafta. V jednadvaceti letech vstoupil Lumley do armády a 22 let sloužil na leteckých základnách y Berlíně a na Kypru. Publikovat začal v roce 1964 a od té doby vydal v lovecraftovském duchu dvě povídkové sbírky a jedenáct románů, počínaje titulem Beneath the Moors (Pod slatinami, 1974). Že však dokáže psát i prózy jiného ražení dokázal například v trilogii Psychomech (Psychomechanika), Psychosphe-re (Psychosíéra) a Psychamok (Psychoamok). nebo v sérii románů Nekroskop, kterou prorazil na žebříčky bestsellerů – Necroscope (Nekroskop), Wamphyri! (Vampýři!), The Source (Zdroj). Deadspeak (Hovor mrtvých) a Deadspawn (Zplozenec mrtvých). Cyklus začalo v českém překladu vydával vydavatelství Polaris ve spolupráci s vydavatelstvím Leonardo.

Lumley je také výborný povídkář s širokým rejstříkem, od kingovského příběhu The Sun, The Sea and the Silent Scream (Slunce, moře a tichý výkřik, česky v antologii Dotek zla), přes lovecraftovsky houbovitou povídku Fruiting Bodies (Pěstování těl), za niž získal v roce 1989 cenu British Fantasy Avvard, až třeba ke hříčce s nečekanou pointou s motivem paralelních světů Cesta domů, poprvé vydané roku 1975 v časopisu The Magazíne of Fantasy & Science Fiction.

Brian Lumley

CESTA DOMŮ

Když jedete z Londýna na sever po dálnici M1 a před Bankheadem sjedete na západ, za chvíli přijedete do kraje mírně zvlněných zelených pahorků, venkovských silniček samá zatáčka a starosvětských vesniček se svéráznými roubenými hospůdkami na rozcestích a kočkami vyhřívajícími se na zdech porostlých břečtanem. Úzké silnice se šplhají nahoru dolů po zelených kopcích, proplétají se mezi poli a malebně se vinou přes lesy a zděné nebo dřevěné můstky; celá krajina dýchá klidem a pokojem, v běhu staletí málokdy narušeným.

V noci ovšem kraj ukazuje odlišnou tvář. Nad ztemnělými usedlostmi a ztichlými lesy se vznáší téměř zlověstná aura odvěké starobylosti. Měsíc stříbří členité živé ploty a staromilské doškové střechy, a když hostince zavřou a v oknech chalup a stavení pohasne poslední světélko, jako by Noc rozestřela nad krajem svůj háv, a pak i to nejjasnější světlo proniká tmou jen s obtížemi. Na užších cestách vám reflektory umožní jen pomalou a opatrnou jízdu.

Cizinci, kteří projíždějí touto oblastí – dokonce i za dne – čas od času ztratí cestu, v labyrintu silniček jedou několikrát stejným místem, až nakonec jezdí v beznadějných kruzích. Rysy krajiny mnohdy zmatou i nejpřesnější orientační smysl a silnice ani cesty se nikdy tak docela neshodují s linkami na mapách. Kam až paměť v kraji sahá, mluví se o osobách ztracených v zapomnění, jako se kouř z komínů roubenic rozplyne ve vzduchu.

Ne že by byl George Benson cizinec. Pravda, nebyl doma, v Anglii, spoustu let – v mládí utekl a pak se oženil a usadil v Německu – ale jako kluk to tu dobře znával a po zdejších prašných silnicích, cestách a pěšinách musel najezdit na kole tisíce mil.

A právě proto byl teď tak znepokojený; ne kvůli snůšce lží, pohádek a babských výmyslů, kterými ho častovali v dětství, ale protože tady byl doma, tady se narodil a vyrůstal. Začal si připadat spíš hloupě, než znepokojeně. Člověk projede celým Německem z Dortmundu na sever, chytí trajekt z Brém do Harwiche, s nepatrným úsilím se přeorientuje na levostranný provoz na silnicích… a pak beznadějně zabloudí jen pár mil od domova!

Zlost z vlastní hlouposti vystřídaly hořké vzpomínky na manželku a pak ještě větší zlost. A bolest…

Teď to už aspoň tolik nebolelo, teď, když bylo po všem. Ale zlost stále zůstávala. A vzpomínky na sladkou svatbu a kyselé manželství. Greta si prostě jednoho dne zabalila a odstěhovala se. George ji za pomoci detektivní kanceláře vystopoval v Hamburku, kde ji našel v posteli klubového zpěváka, dávného přítele, který konečně dosáhl svého.

„K čertu se skopčákama!“ zaklel George a přibrzdil, aby si přečetl návěstí na začátku vesnice. Reflektory mu ostře vypíchly písmena ze tmy. „Middle Hamborough? – O téhle díře jsem v životě neslyšel!“ Když své velké auto otáčel na úzké cestě , zaklel znovu. Bude se muset vrátit, což nesnášel. Byla to taková ztráta! „A čert vem všechny skopčácké káry!“ dodal, když přední kola vyskočila na vysoký obrubník a sjela z něj.

„Greta!“ zabručel si pro sebe, když jel zpátky po silnici mezi posledními chalupami Middle Hamborough. „Ta čubka!“ Samozřejmě na něj házela všechnu vinu za jejich neshody, že prý dál nesnese jeho lakotu. On, George Benson, a lakomý! Ona si prostě nevážila peněz. Myslela si, že marky rostou na stromech, že feniky padají do trávy s ranní rosou. George naproti tomu podědil finanční instinkty svého otce, Yorkshirčana staré školy – a hotového Skota – kterýsi byl dobře vědom ceny „škváry“. Stařík říkával: „Ty se starej o pence, a libry se už o sebe postaraj samy!“

Georgeova již tak napjatá tvář ztuhla, když si znovu vzpomněl na Gretu. Chtěla děti. Děti! Měl z pekla štěstí, že něco takového nepřipustil! Proboha, kdo si může dovolit děti?

Taky si stěžovala na jídlo – pořád si na něco stěžovala – že prý hubne, protože s penězi, které od něj dostane, nikdy nevystačí. Ale George měl rád vyhublé a křehké ženy, ztrácely tak bojovnost.

V případě Grety se rozhodně zmýlil, bojovnosti v ní zbyla spousta. A jejich poslední hádka byla také o jídlo. Chtěl, aby potraviny nakupovala ve velkém v samoobsluze, protože to bylo lacinější, jí se zachtělo mrazáku, aby se nakoupené jídlo nezkazilo; když mu řekla, kolik by takový mrazák stál, měl George dost.

Ještě toho dne se odstěhovala. A nejen to, než odešla, snědla všechny párky! George se nevesele zazubil a stiskl volant s představou, že to je Gretin hubený krk.

Přesto to byl George, kdo se smál naposled. Byt platili fifty-fifty, ale napsaný byl na George. Prodal ho spolu s nábytkem a oblečením, které si zapomněla vzít. Auto bylo také zpoloviny její, ale zase na Georgeovo jméno, protože Greta neuměla řídit. Všechno bylo teď jenom jeho: jeho peníze, jeho auto, všechno. Jako už mnohokrát za posledních čtyřiadvacet hodin pustil jednou rukou volant a majetnicky poplácal naditou peněženku v pravé horní kapse saka.

Myšlenka na peníze mu připomněla náhodné setkání v Harveyho non stop grilu u Ml asi před hodinou. Potkal tam opilce – opravdový vtipálek, i když trochu smutný – ale byl tak dobře naložený! George si vzpomněl na mužovu podivnou nabídku: „Jenom mi ukažte cestu domů, to je všechno – a všechno, co mám, bude vaše!“ A vytáhl šekovou knížku na více než dva tisíce liber…

To poslední se George dozvěděl od samotného Harveyho, upatlaného majitele podniku s boxerskou čelistí. Teď se Georgeovi setkání a rozhovor náhle a jasně vybavily.

Začalo to, když se George zmínil, že má namířeno do Bellingtonu; tehdy se o něj začal onen muž zajímat a vytasil se se svou podivnou nabídkou ohledně cesty domů.

Proklatě! George se za volantem vzpřímil. Když tak o tom přemýšlel, o Middle Hamborough již slyšel. To bylo ono místo, které ten chlap hledal – patnáct let!

George mu v grilu nevěnoval mnoho pozornosti, sotva vnímal jeho opilé blábolení. Prostě ho odpálil jako blázna, co slyšel ty staré výmysly o lidech, kteří se v okolí ztratili, opilce, který má prostě bujnou fantazii. Až vystřízliví, bude v pořádku.

Ale teď, když se nad tím George zamyslel – proč by si někdo vymýšlel něco takového? A když vzpomínal dál, přišlo mu, že ten muž nebyl až tak opilý. Spíš unavený, a vlastně, spíš jako by opravdu zabloudil…

V té chvíli sjížděl George z malého pahorku a přední světla ozářila další potemnělé údolí. Spatřil velký dům s rozlehlou zahradou a dlouhou cestu, která k němu od plotu vedla. Budova stála napravo od cesty, na vršku jiného pahorku, a písková cesta začínala ozdobnou kamennou branou u silnice. George na bráně přečetl kovaná písmena: HIGH HOUSE. A vtom si vzpomněl na další část – opilcova? – vyprávění.

Muž si říkal Kent, a před patnácti lety, na desáté výročí svatby, se ráno vydal autem do Londýna, aby něco dohodl s londýnskými spolupracovníky. Z High Housu, domu, který sám navrhl a postavil, si s sebou vzal docela slušnou částku, jež se mu později velice hodila. Ze silnice od Middle Hamborough Kent odbočil doprava, projel Meadingtonem a v Bankheadu najel na londýnskou dálnici, po které se dostal až do města. A v Londýně –

Kent byl společníkem stavební firmy s vedením ve městě… alespoň býval. Protože v Londýně objevil, že firma nikdy neexistovala, že jeho spolupracovníci, Milton a Jones, i když sami byli naprosto skuteční, tvrdili, že o něm nikdy neslyšeli. Společnost „Milton, Jones & Kent“

neexistovala; firma se jmenovala prostě „Milton & Jones“. Nejenže ho neznali, dokonce ho málem nechali zavřít pro pokus o podvod!

Ale to byl jen začátek, pravá hrůza nastala, když se zkusil dostat zpátky domů – a zjistil, že žádné doma není! George si vzpomněl na Kentovu evidentně opileckou větu: „Záhadná dislokace prostoru a času, zkřížení drah pravděpodobnosti, průchod mezi paralelními rozměry –a následný návrat časoprostorového kontinua do původního stavu…“ Jenom opilec může říct něco takového. Opilec nebo blázen.

Až na to, že Harvey tvrdil, že Kent je střízlivý. Je jenom unavený, řekl Harvey, zmatený a pološílený snahou vyřešit neexistující problém. Harvey trval na tom, že žádný Middle Hamborough není. Není zakreslen na žádné mapě, nenašli byste jej v telefonním seznamu, nevedou tam žádné silnice, nemá autobusové ani železniční spojení. Middle Hamborough neexistuje!

Ale Middle Hamborough existuje, George ho viděl, nebo –

Mohlo by se stát, že starý Harvey toho šaška celá ta léta tahal za nos, po kapkách dojil jeho peníze a vydělával na nějaké duševní poruše? Nebo si oba z George jednoduše utahovali? Pokud ano, je to dost divný způsob humoru.

George se podíval na hodinky. Jedenáct večer. K čertu, už teď měl být v Bellingtonu, doma se starými známými, a byl by, kdyby byl správně odbočil.

Když odjížděl z Anglie, nebyla tu ještě dálnice, jenom několik obyčejných silnic z jihu na sever. Tam udělal chybu; určitě sjel z Ml příliš brzy. Měl vyjet až na další odbočce. Fajn, zabije dvě mouchy jednou ranou. Vrátí se do Harveyho non stopu, poslechne si ještě jednou tu bláznivou historii a zkusí v ní najít nějaké rozpory. Pak sežene mapu oblasti a vydá se domů. S mapou se nemůže ztratit, ne?

Když se rozmyslel a uvědomil si, jaká je tma a jakou má před sebou cestu, sešlápl plyn a vyrazil k Harveymu. Zaparkoval a otevřenými dveřmi vešel do nezdravého ovzduší špatně osvětlené rádoby kavárny (George si pomyslel, že je tu tak málo světla, aby nebylo vidět šváby na stěnách).

Došel přímo k pultu a opatrně se o něj opřel, aby se neumazal o mastné skvrny a lepkavé loužičky rozlité kávy. Podobně umaštěného majitele se zeptal na pana Kenta.

„E? Kent? Bude u sebe v kutlochu. Nechávám ho tu bejvat. Nechce se mu z týhle díry…“

„Necháváte ho tu bydlet?“ ujistil se George a tázavě pozvedl obočí.

„No, víte, vcelku se to vyplácí.“

George přikývl a potichu zopakoval slova hospodského: Jo, to bych řekl, že se docela vyplácí!

„Dobrou!“ zamával Harvey špinavým ubrusem odcházejícímu řidiči kamionu a jeho závozníkovi. „Přijďte zas pobejt.“ Zamračeně se otočil zpět k Georgeovi. „Vůbec, co je vám do toho, do Kenta? Chcete přijít k penězům?“

„Jak to myslíte?“ opáčil George a uraženě se zatvářil. „Jenom jsem si říkal, že možná tomu chudákovi můžu pomoci, to je všechno.“

„Aha?“ Harvey se nedůvěřivě zašklebil. „A jakpak?“

„No, před půl hodinou jsem jel po silnici na Middle Hamborough, a minul jsem takový dům kousek od silnice, jménem High House. Tak jsem si pomyslel –“

„Ehe,“ přerušil George Harvey, překvapivě rychlou rukou ho chytil za klopu saka a přitáhl si ho, takže se jejich tváře nad pultem téměř dotýkaly. „Děláš chytrýho, páprdo?“

„No, tak já –“ vykoktal George, dokonale šokován. „Kdo si k čertu myslíte, že jste?“

„A jestli děláš, tak si to pudeme vyřídit ven, to si piš!“

George se opatrně vyprostil. „Fajn,“ pravil, „myslím, že to zodpovídá alespoň jednu z mých otázek.“

„E? A co jako?“ zeptal se Harvey naštvaně. George se o krok stáhl.

„Zdá se mi, že jste stejný blázen jako on, když mě takhle napadnete. Tedy, čekal jsem, že se zasmějete, jak jsem vám na ten vtípek naletěl – ale stěží jsem mohl předpokládat, že si to vezmete tak k srdci.“

„Vo čem to blábolíš?“ otázal se Harvey a velice přesvědčivě nakrabatil čelo. „Jakej vtípek?“

„No, ten s Middle Hamboroughem, že jako není na žádné mapě, že tam nevedou silnice a že ho Kent hledá patnáct let. A přitom to odsud není ani dvacet minut autem a silnice je značená jak na Londýn!“

Herveyho nemytá tvář viditelně zbledla. „Povídáš, žes to místo fakt viděl?“ zašeptal. „A jels kolem High Housu?“

„To sedí!“ odpověděl George a připadalo mu, že je to všechno jenom velice živý sen.

Harvey nadzvedl desku v pultu a prošel do sálu k Georgeovi. George si všiml, že Harvey je velký chlap, a že se mu do obličeje pomstychtivě vrací barva. Jeho bledá tvář temně zrudla; kavárna byla až na ně prázdná.

„Podívejte se –“ vyrazil ze sebe George, když ho Harvey začal tlačit do rohu.

„Neměl sem kecat vo tý škváře, že jo?“ přerušil hp muž a provrtával svou zamýšlenou oběť prasečíma očkama, takže to znělo spíše jako věta oznamovací, nežli otázka.

„Koukni se,“ pokračoval, „už sem něco vypil, a nenechám tě bejt jen tak. Pak Kent mi moc helfnul, aby to tady bylo, jaký to tu je. A vůbec se mi nelíbí, že by ňákej lufťák –“

Ruka mu znovu vystřelila, chytila Bensona pod krkem a zatlačila ho do tmavého kouta. „Takže si dojel do Middle Hamboroughu, jo? A viděls High House, eh? Tak já ti něco povim; se starým Kentem sme tu díru hledali šest všivejch roků, a nezahlídli ani ň!

Teď už vím, že to nemá v hlavě v pořádku, ale mám ho rád a dobře spolu vycházíme. Bydlí tady, levně, to teda jo, a tu a tam vyrazíme tim jeho fárem a hledáme ty místa, cos je přej viděl, jasný? Ale nikdy sme je nenašli, a taky je nenajdem, protože neexistujou, jo? Kent je fajn chlap, se mnou se vobčas povyrazí a všechno je v pohodě. Ale mně nepřeskočilo, chápeš, i když to tady asi nemůžu říct vo každým!“

Probodl George pohledem a uvolnil mu hrtan alespoň natolik, aby mohl zachraptět: „Říkám vám, že jsem High House viděl, nebo aspoň dům toho jména, který vypadal, jak ho Kent popsal. A jel jsem po silnici do –“

„Kdo tu mluvil o High Housu?“ Otázka byla pronesena přiškrceným šepotem – váhavě, ale se vzrušeným očekáváním. Když Harvey hlas zaslechl, okamžitě uvolnil stisk na Bensonové krku a vykročil k hubenému šedivému muži ve středních letech, který vyšel z temné místnosti za pultem.

„Neberte si to tak, pane Kent,“ upozornil Harvey a váhavě založil ruce na prsou. „Jenom se tu z nás ňákej frajer snaží –“

„Ale já jsem slyšel, že řekl –“ Kent vytřeštěnýma očima zíral přes tučného hostinského na roztřeseného Bensona v rohu.

Georgeovi se vrátil hlas. „Říkal jsem, že jsem viděl High House, na silnici do Middle Hamborough – a viděl jsem ho.“ Oklepal se, upravil si kravatu a narovnal pomuchlané sako. „Ale nejel jsem sem zpátky, abych se dohadoval s párkem raplů. A ten váš vtip zas tak dobrý nebyl.“

George se otočil a vyrazil ke dveřím; náhle si vzpomněl na vlastní problémy a otočil se k Harveymu. „Nemáte náhodou mapu okolí? Žil jsem dlouho v Německu a nějak tu bloudím. Nejspíš už cestu domů nenajdu.“

Kent ještě chvíli civěl na Bensona; pak se otočil na Harveyho: „On – on zabloudil! A říká, že viděl High House! Musím mu věřit. Nemůžu propást takovou příležitost, že –“

George Benson si teď byl skoro jistý, že se stal obětí nějakého nepodařeného žertíku (i když stín pochyb v něm stále zůstával), pokrčil rameny a zaskuhral: „Fajn. Mapa není. Tak dobrou, chlapci. Třeba se tu zase někdy stavím – až zas budete mít návštěvní den!“

„Ne, počkejte!“ zavolal hubenější z dvojice. „Myslíte, že byste zase našel… že byste našel High House?“ Posledních pár slov jen zašeptal.

„Jasně, že ho zase najdu,“ přikývl George. „Ale nemám to zrovna při cestě.“

„Bohatě vám to vynahradím,“ vyhrkl Kent rychle se zvyšujícím hlasem, což Benson odhadl na těžký případ nezvládnuté hysterie. „Odměním se vám opravdu velkoryse!“

George nebyl zvyklý pouštět příležitost, která se mu sama nabízí. „Auto mám venku. Pojedete se mnou, nebo mě budete sledovat?“

„Pojedu s vámi. Ruce se mi klepou tak, že bych ani –“

„Já jedu taky,“ chrochtl zničehonic Harvey a začal odvazovat umaštěnou zástěru.

„Ne, ne, příteli,“ otočil se k němu Kent. „Když nenajdeme High House, vrátím se. Pro případ, že bychom jej nalezli, tohle přijměte za všechno, co jste pro mne udělal.“ Třesoucí se rukou vytáhl šekovou knížku a nervózně do ní něco naškrábal. Šek podal Harveymu a George si jej stačil dobře prohlédnout. Když rozluštil sumu, vyvalil na poukázku oči. Pět set liber!

„Koukněte se, pane Kent,“ vybuchl Harvey. „Ten chlap se mi nelíbí. Řek bych –“

„Chápu váš zájem,“ přerušil ho starší muž, „ale jsem si jist, že pan –?“ a otočil se na George.

„Ehm, Smith,“ odpověděl George, protože nechtěl odhalit svoji pravou totožnost. Pokud je to opravdu nějaký potrhlý vtípek, napálený nebude on, George Benson, ale nějaký ‚Smith‘.

„Jsem si jist, že pan Smith mluví pravdu. A tak jako tak, nemohu si dovolit propást příležitost k návratu… domů.“ Už se nemohl dočkat, až budou na cestě. „Jste připraven, pane Smithi?“

„Můžeme vyrazit,“ oznámil mu George. „Čím dřív tím líp.“

Vyšli do noci k Georgeovu autu a ve dveřích za nimi si tučný Harvey starostlivě mnul ruce. Noční vzduch se náhle zdál nepatřičně mrazivý a když George Kentovi otvíral dvířka do auta, zachvěl se. Obešel auto, posadil se za volant a zabouchl dveře.

Když George startoval, zaslechl Kenta schouleného v sedadle a přimáčknutého k protějším dvířkám: „Jste si opravdu jistý, že –“

„Podívejte,“ odpověděl George kysele, protože mu konečně došlo, do jak bláznivého podniku se žene, „jestli je to nějaký přihlouplý vtip…“ Nechal výhrůžku plně doznít a pak vyštěkl: „Samozřejmě že to zase najdu! High House, o tom jste mluvil?“

„Ano, ano, High House. Postavil jsem ho pro ženu, která tam bydlí a čeká na mne.“

„Patnáct let?“ George přistoupil na Kentovu hru.

„Čekala by až do skonání světa!“ Kent se naklonil k Georgeovu uchu: „A ať je to jakkoli, mám takovou teorii.“

Jasně! pomyslel si George. Já taky! Nahlas se však pouze otázal: „Teorii?“

„Ano, myslím – doufám – že je možné, že čas sám ve chvíli průlomu zamrzl. Jestli se vrátím zpátky, všechno bude tak, jak bylo. Možná se mi dokonce vrátí ztracená léta!“

„Aha, paralelní rozměr?“ pravil George a začal se cítit nejistě.

„Přesně,“ přikývl vzrušeně jeho spolucestující. „Tak si to představuji –“

George se s předstíraným zájmem zeptal: „A jaký vlastně je, ten váš svět?“

„No, zcela jako tento, pouze v něm existuje vesnice jménem Middle Hamborough a dům na kopci a stavební firma Milton, Jones & Kent. Asi je mezi nimi více rozdílů, ale nenašel jsem žádné, které by se mě týkaly. Znáte teorii paralelních světů?“

„Četl jsem nějakou sci-fi,“ odpověděl George opatrně. „Některé z těchhle rozměrů, nebo co to má být, jsou jako náš svět. Může se vyskytnout pár ojedinělých rozdílů, jak říkáte. Jiné jsou odlišné, úplně jiné. Strašlivé a nepřátelské – tak nějak.“ Najednou se začal cítit jako hlupák. „To jsem četl, stejně jsou to samé výmysly!“

„Výmysly?“ zamručel Kent a poposedl si. „Kéž by. Ale vpodstatě do toho vidíte. Proč stavíme?“

„Vidíte tu ceduli?“ řekl George a ukázal na název vesnice osvětlený předními reflektory. „Meadington, pár mil odsud. Za pět minut jím projedeme. Pak zahneme vlevo, tam co je šipka na Middle Hamborough. Dalších pět minut a jsme u High Housu. Říkal jste, že se mi odvděčíte?“

Teď to praskne, pomyslel si George. Teď se ten idiot rozchechtá –a já mu rozmlátím ksicht!

Ale Kent se nerozesmál. Místo toho vytáhl šekovou knížku a George si rozsvítil, aby lépe viděl, jak Kent vypisuje šek na…

George vyvalil na číslice oči a čelist mu poklesla. Napřed jednička, a potom tři nuly! Tisíc liber! „Nezmizí to?“ podezřívavě se zeptal, když po šeku natáhl roztřesenou ruku.

„Nezmizí,“ řekl Kent, složil papírek a zastrčil si jej do kapsy. „Mé peníze byly naštěstí dost dobré i pro tento svět. Dostanete je, až přijedeme k High Housu.“

„Domluveno,“ pravil George a zařadil. Projeli spícím Meadingtonem, jehož ploty a střechy, ozářené měsícem, probleskovaly příslibem mlhy. Vísku nechali za zády a jeli stále rychleji po úzké silnici, po chvíli však George zabrzdil a zajel ke krajnici. Jeho pasažér se v sedadle zhroutil.

„Jste v pořádku?“ zeptal se George.

„Není tu žádná odbočka,“ zavzlykal Kent. „Už dávno bychom k ní dojeli. Za posledních patnáct let jsem touhle cestou jel tisíckrát, i to je málo, a dnes je to stejné jako vždy. Žádná odbočka, žádná šipka na Middle Hamborough!“

„Jo,“ skousl George spodní ret, protože se nechtěl vzdát tak snadno. „Určitě jsme to přejeli. Posledně to nebylo tak daleko od Meadingtonu.“ Najel do trávy, aby otočil dlouhý vůz, a vyrazil nazpět k Meadingtonu.

George byl rozzlobený a hodně vyvedený z konceptu. Po té šipce se díval stejně snažně jako jeho spolujezdec. Jak ji k čertu mohli minout? Nevadí, teď pojede krokem. Věděl, že tam ta cesta je, dnes už ji jednou projel tam i zpět.

Když už byly stříbřité střechy Meadingtonu znovu v dohledu, objevila se ve světle reflektorů ošumělá, avšak zcela reálná šipka. Ukazovala přes vozovku do místa, kde se ke krajnici připojovala další silnice a vinula se pryč měsíčním světlem. Stála u ní šipka, která omšelými, přece však čitelnými písmeny hlásala: MIDDLE HAMBOROUGH.

A skoro ve stejný okamžik již Bensonův spolujezdec seděl vzpřímeně na sedadle, celý se viditelně chvěl a vytřeštěnýma očima zíral na ukazatel. „Middle Hamborough!“ zakřičel tak vysokým hlasem, že skoro sípal. A znovu a znovu: „Middle Hamborough!“

„Jasně,“ poznamenal George a po zádech mu přeběhl mráz. „Říkal jsem, že to najdu!“ A sám pro sebe dodal: Ale čert ví, jak jsme to mohli napoprvé minout!

Odbočil na vedlejší silnici a podíval se přitom na ukazatel pro opačný směr, který před chvílí minuli. Asi ho zakryl stín; a vůbec, co na tom? Teď jsou na správné cestě.

Kent se přestal třást a vzápětí pronesl poměrně klidným hlasem: „Nedokážete si představit, jak moc jsem vám zavázán, pane Smithi. Zajisté dostanete svůj šek, ale kdybych vám mohl dát milion liber, nebylo by to dost.“ V temném autě se jeho obrys nějak změnil, i když do tváře mu vidět nebylo.

„Teď vidíte, že tlustý Harvey vás celou dobu podváděl, že ano?“ řekl George a nezvykle jemně dodal: „Víte, měl byste si o tom s někým promluvit – o tomhle všem, myslím. Lidé vás můžou využívat. Harvey vás sem mohl hodit, kdykoli by se mu zachtělo.“

Kent se najednou zasmál, mladým, ale unaveným hysterickým smíchem. „Tak vy ještě nechápete ani polovinu toho všeho, pane Smithi, že ne? Nedokážete se vypořádat s tím, že nejsem blázen a nikdo si z vás netropí šašky? Všechno je to pravda. Můj příběh je tou pravdou. Ztratil jsem se v cizím rozměru, ve vašem světě, ale teď jsem konečně zpátky ve svém. Můžete mi věřit, pane Smithi, že jste si svých tisíc liber zasloužil!“

Obrys se na sedadle otočil v soucitné póze. „Prosím vás, pane Smithi, jestli náhodou – opravdu, leda nějakou náhodou, chápete – nenajdete cestu zpátky do Meadingtonu, neváhejte přijmout –“

George ho přerušil suchým smíchem: „Děláte si legraci! Samozřejmě, že ji najdu.“ Jeho hlas ztvrdnul: „A vás si taky najdu, jestli –“

Zarazil se, neboť světla vozu ozářila dům stojící na vršku nejbližšího kopce na konci točité příjezdové cesty. Spolujezdec ho v záchvatu vzrušení chytil za loket a křičel divokým hlasem: „High House! High House! Dokázal jste to!“

George v odpověď cosi zabručel, popohnal auto do údolí, potom po cestě na kopec a u kované brány zastavil. Když se jeho pasažér snažil vydrápat ze sedadla, natáhl se po něm a chytil jej za kabát. „Kente!“

„Ach, jistě, váš šek,“ uvědomil si mladík a ve světle žluté lampy na bráně obdařil George nadšeným úsměvem…

Georgovi povolila čelist. Byl to Kent, to jistě, o tom nešlo pochybovat. Stejné rysy, stejný oblek, stejná třesoucí se ruka, kterou z kapsy vytahuje složený šek a dává ho Georgeovi do náhle zpocené dlaně. Ale ta ruka se nyní nechvěla marnou, ač neutuchající nadějí, ale radostným vzrušením – a Kent byl o patnáct let mladší!

Tisíc liber! a Georgeovi došlo, že si je opravdu zasloužil.

Kent se obrátil, rozrazil vrata a jako blázen se rozběhl po cestě nahoru. V domě se začala rozsvěcet světla. George nevěřícně nahmátl svůj šek a olízl si vyschlé rty. Mozek se mu zasekl a omílal stále dokola jednu větu. Byla to Kentova věta: „Jestli náhodou nenajdete cestu zpátky –“

Nastartoval a při prudkém otáčení rozhrabal štěrk na cestě. Nahoře na kopci, na konci příjezdové cesty, se Kent přehoupl přes plůtek a v zahradě jej očekávala bíle oblečená postava s otevřenou náručí. George od nich odtrhl oči a řítil se dál z kopce. Dnes v noci podruhé zamířil na Meadingtonskou silnici.

Šek teď ležel na prázdném sedadle spolujezdce, kam ho položil, ale peníze byly ta poslední věc, na kterou by si George vzpomněl. V nepochopitelné panice hnal vůz přes pahorky jako přes překážky, aby se dostal na hlavní silnici dřív, než – než co? V hlavě mu náhle vyvstaly strašlivé pochyby a narůstaly jako zlý džin vypuštěný z láhve a beroucí na sebe děsuplnou podobu.

Všechny ty povídačky o podivných zkratech v čase a prostoru – ukazatel na Middle Hamborough, který tam chvíli byl, a chvíli zas ne – a samozřejmě Kentův příběh a jeho… omládnutí?

„Budu velmi rád,“ řekl si George nahlas, „až přijedu na tu křižovatku u Meadingtonu!“ Byl si totiž už téměř jistý, že na ní měl dávno být. Ach; ano, už tu bude, hned za touhle zatáčkou…

Nebyla!

Silnice pokračovala dál rovně, ve světle reflektorů úzká a zlověstná. Fajn, tak křižovatka je trochu dál, než předpokládal. George sešlápl plyn ještě víc a velké auto se řítilo dál úzkou silničkou. Míle ubíhaly bez jediné cedule či křižovatky a mlha zhoustla tak, že George musel přibrzdit. Zpomalit musel tak jako tak, protože cesta ho nějakým zvláštním způsobem táhla zpět. Připadalo mu, že silný motor sám zpomaluje! George cítil srdce až v krku. S autem se přece nemohlo nic stát?

George zastavil, zhasil světla i motor a vylezl z auta. Zhluboka vdechl vlhký noční vzduch. Na třesoucích se nohou přešel před vůz a otevřel kapotu. Rozsvítil pracovní svítilnu arychle a zkušeně prohlédl motor. Ne, pracoval dost dlouho v servisu, aby poznal poruchu v motoru na první pohled. S autem je všechno v pořádku, takže –

Když se George narovnal, ucítil, že se mu podrážky přisávají k silnici. Podíval se pod nohy a zjistil, že povrch cesty tvoří pevná, ale houbovitá hmota. Sehnul se, sáhl si na ni a starostlivě se zamračil. Nikdy na silnici podobný povrch neviděl!

Když se znovu napřímil, uslyšel cinkot, jako by někde vedle cesty zvonily rolničky. Ano, kousek zpátky po silnici rozeznával v podivně proudící mlze řadu malých domků, přikrčených v trávě jako velké houby. Cinkot přicházel od nich.

Okraj vesnice? George se rozmýšlel. Alespoň se zeptá na cestu. Sešel z cesty do trávy a zamířil k domkům, jen se trochu zarazil, že domky jsou tak nevýrazné a navzájem si podobné. Prapodivné zvonění pokračovalo a znělo jako vánoční ozdoby v průvanu. Iluzi kazila jen tma a houstnoucí mlha.

George dorazil k prvnímu stavení, pomalými kroky došel k jedné zdi a prohlédl si ji. Byla celá šedivá, bez jediného zpestřujícího prvku. Všechny domky vypadaly stejně; jako obrovské plodnice hub. Žádná okna. Převislé střechy. Chlopně, které by případně mohly být dveřmi, a tamhle –

Cinkání ztichlo. George velice opatrně natáhl ruku a dotkl se zdi před sebou. Byla teplá… a uhnula mu pod prsty!

George se zvolna a opatrně otočil a ztěžka posunul jednu nohu před druhou. Udělal druhý krok. Překonal touhu ohlédnout se přes rameno, dokud: v půli cesty k vozu, skrytému v mlze, nezaslechl za zády nepříjemné mlasknutí. Bylo to takové mlask, jako když hodíte do louže hrst bláta. Ztuhl, zády stále otočen k domkům.

Náhle si byl jistý, že mu uši rostou, natahují se dozadu a na hlavě tvoří talířovité antény. Celá jeho bytost se soustředila do uší a celá se snažila zachytit, co se za ním děje. Neotočil se, prostě stál na místě;

a zase slyšel jen úplné ticho, zasílené jeho nadmíru citlivýma ušima. Donutil se udělat na ztuhlých nohou ještě několik kroků vpřed – a bezpochyby tentýž zvuk se znovu ozval, tentokrát opakovaně: mlask, mlask, mlask.

George se pomalu otočil na patě a v obličeji ucítil škubat svaly, o kterých dříve ani nevěděl, že je má. Zvuky, z nichž každý zazněl blíž než předchozí, okamžitě ustaly. Nohy měl jako z rosolu, ale přesto se mu nějak podařilo dokončit obrat. Kolena se pod ním podlomila a musel zamávat rukama, aby neupadl. Nejbližší domek, či chaloupka, nebo cokoli to bylo, stál těsně za ním, na dosah ruky!

Srdce, o němž si George myslel, že se dávno a navždy zastavilo, začalo v hrudi nahlas bušit jako kladivo o kovadlinu. V jediném okamžiku se otočil a vyrazil k autu, s pocitem, že při každém skoku zůstává příliš dlouho ve vzduchu, i když věděl, že letí jak namydlený blesk, zatímco jeho mozek (pádící ještě daleko větší, a pro tělo nedosažitelnou rychlostí) mu tvrdil, že se pohybuje dozadu!

Nezdržoval se ohlížením, netroufal si podívat se za sebe, málem vytrhl dveře vozu z pantů a skočil na sedadlo řidiče. V jediném okamžiku, který trval několik století, nahmátl klíček a motor se rozeřval. Za pískání mučených pneumatik smykem otočil auto a vylétl pryč po houbovitém povrchu, podíval se do zpětného zrcátka – a hned toho litoval!

‚Domečky‘ za ním žbluňkaly po silnici – jako velké vyhladovělé žáby – a ‚dveře‘ měly dokořán!

George zpocenýma rukama křečovitě svíral volant a ze všech sil se snažil udržet auto na podivném povrchu, když řadil stále vyšší rychlosti.

Hlavou se mu honily miliony příšerných myšlenek. Teď si byl jist, že jej polapil nepřátelský rozměr, že časoprostorové kontinuum se za ním zase zavřelo a uvěznilo ho tady. Ať už ono ‚tady‘ znamená cokoliv.

Teprve o několik mil dále u odbočky a ukazatele MIDDLE HAMBOROUGH 5,5 míle si dovolil zpomalit. Srdce mu divoce poskočilo a smykem zabrzdil na náhle naprosto obyčejné štěrkové vozovce. No co, to návěští znamená jen tolik, že o pouhou půlmíli dál dojede do Meadingtonu, a za Meadingtonem… Bankhead a dálnice Ml!

Až na to, že Meadington tam nebyl…

Místo toho znovu padla mlha a cesta začala lepit. A po Meadingtonu ani stopa. Když George u cesty zahlédl řadu hříbkových ‚domečků‘, okamžitě se otočil málem po dvou kolech. S tím podivným povrchem je jeden problém, řekl si, že má příliš velkou přilnavost.

Sám sobě se podivil, že ho stále napadají tak obyčejné věci. A navíc, celou tou noční můrou zářil ještě poslední paprsek naděje. Silnice do Middle Hamborough!

Někde tam u cesty stojí na kopci dům, a za ním skutečný, i když možná krapet odlišný svět. Svět, v němž mu přinejmenším dva obyvatelé dlužili službičku. Z toho, co mu Kent říkal, není ten jejich svět zas tak odlišný od jeho. Může se tam uchytit. Vytočil motor do otáček a vyrazil dolů po cestě ven z mlhy, zpátky na obyčejný štěrk do normálně černé noci a u nahnuté cedule odbočil doleva po nyní již důvěrně známé cestě na Middle Hamborough.

Opravdu známé?

Živé ploty podél cesty vypadaly jinak, byly vyšší a skrývaly lány, které ohraničovaly. Před pátravými světly vozu i silnice vypadala užší, než si ji George pamatoval. Ale to ho určitě klame fantazie, po všem, co prožil za posledních deset dvacet minut; určitě je to klam, protože tohle je cesta do Middle Hamborough.

Když George vyjížděl na další kopec, náhle ucítil, jak se mu přisávají pneumatiky a světla začala bojovat s houstnoucí, valící se mlhou. Vzápětí uviděl na nejbližším vršku dům, dům postavený dál od cesty, s točitým sypaným příjezdem. High House!

V domě se už nesvítilo, ale přesto byl Georgeovým jediným útočištěm. Nenavrhl mu snad Kent, aby se sem vrátil, když nenajde cestu do Meadingtonu? George si úlevou hlasitě oddechl, sjel do nehlubokého údolí a potom odbočkou nahoru až ke kované bráně. Byla ještě otevřená, tak, jak ji Kent nechal. George postupně zpomalil, otočil volant doleva a vjel do brány. Nebyla zcela dokořán, a tak vůz rozrazil křídla nárazníkem, až zaskřípěla v pantech.

Najednou se rozsvítila přední světla domu na konci cesty; dvě z nich žlutě zazářila jako by někdo rychle vytáhl rolety – nebo zvedl víčka! George neměl čas všimnout si něčeho jiného – možná jen, že cesta byla zářivě bílá, ne světle štěrkově šedá, spíš bílá jako zmokvané maso –protože v témže okamžiku auto rázem zastavilo, jako by čelně narazilo do cihlové zdi! George neměl zapnutý pás. Přeletěl přes volant a vypadl předním sklem, včas si však zakryl hlavu ramenem.

Vypadl na cestu ve spršce střípků. Křičel a při dopadu očekával bolest, ta se však nedostavila. Georgeovi došlo, proč se vůz tak náhle zastavil: cesta byla měkká a lepkavá jako horký karamel. A nebyla to cesta!

Široký masitý pás za Georgem ochutnal auto, zvedl se a odhodil ho na stranu. Pak ochutnal George. Sotva ještě stihl zaječet a hlavou mu proběhla poslední, docela obyčejná myšlenka – že tady Kent nebydlí –a pak ho ten velký bílý ještěrčí jazyk donesl nahoru do domu, jehož celá přední stěna pod okny se mu otevřela na uvítanou.

Krátce nato světla zase pohasla, jako by někdo zatáhl rolety, nebo zaklapl víčka…

PAT MURPHY

Pat Murphy (1955) patří k nadějným americkým SF autorům. Její tvorba není bohatá co do počtu, publikovala zatím tři romány a sbírku povídek, stačilo to však k lomu, aby se jí dostalo značné pozornosti čtenářů. Cenu Nebula získala za povídku Rachel in Love (Zamilovaná Ráchel, 1987) o opičce s implantovaným mozkem mladé dívky, stejné ocenění se dostalo jejímu druhému románu The Falling Woman (Padající žena, 1986) o archeoložce, která má schopnost nahlížet do minulosti. Význačnou Cenou Philipa K. Dicka byla odměněna její povídková sbírka Points of Departure (Okamžiky rozchodu, 1990), představující Pat Murphy jako vyspělou, inteligentní spisovatelku, nespoléhající se na tradiční postupy vědeckofantastického žánru. Její povídku Láska a sex bezobratlých najdete v českém vydání antologie Alien Sex, povídku Petr v antologii To nejlepší z hororu a fantasy 1.

Do oblasti horroru zavítala jen několika povídkami. Následující příběh patří spíše do science fiction než do horroru (vyšel v roce 1986 v SF časopisu Interzone), přesto jsme ho vybrali pro jeho stručnost, údernost a „ženskost“. Je to ovšem ženská próza dnešní neúprosné, feminismem prostoupené doby.

Pat Murphy

JEHO ROSTLINNÁ MANŽELKA

Fynn ji v první jarní den zasadil do skleníku spolu s rajskými jablíčky. Návod na balíčku připomínal instrukce na obyčejných semínkách. Rostlinná manželka: vyžaduje lehkou písčitou půdu a slunné stanoviště. Sázejte po posledních mrazech do hloubky 5cm. Když sazenice dosáhne 60cm, přesaďte ji. Často zalévejte.

O týden později vyrazila z plastového květináče mezi rajčaty křehká rostlinka; dva zdravé výhonky se pnuly přímo vzhůru a téměř se nevětvily. Sazenice rostla rychle a když dosáhla dvou stop výšky, Fynn ji přesadil na slunné místo nedaleko vchodu do domu, kde kolem ní každý den projde cestou na pole.

Jakmile rostlinku přesadil, odpočinul si a hrdě přehlédl své království pod zeleným nebem: narychlo slátaný prefabrikovaný kulový dóm uprostřed farmy, skleník z plexisklových desek nastavených kolmo na slunce, a pole, čtyři úrodné akry, které sám zoral a osel. Na většině zúrodněných pozemků pěstoval cimek na prodej, rostlinu, jejíž cenná semena měla příjemnou vůni a léčebné účinky. Jedna řada tmavozelených sazenic za druhou zdvihala špičaté listy k bledé obloze.

Za hranicí farmy se vlnilo moře vysokých stonků původních travin planety. Když zafoukal vítr, stonky se rozkývaly, dotýkaly se a tráva začala šumět. Jemný šelest větru v travinách Fynna dráždil, připadalo mu to, jako by si lidé šeptali tajemství. S radostí kdysi posekal trávu, která mu rostla kolem dómu, kořeny vyoral ze země a půdu osázel rovnými řádky cimeku.

Fynn měl hranatý obličej, štětinovité hnědé vlasy a krátké silné prsty bez fantazie. Byl metodický člověk. Osamělý život se mu líbil, ale řekl si, že muž by měl mít ženu. Pečlivě si vybral odolné semínko, přešel méně zdatnou Rostlinnou pannu a Rostlinnou snoubenku a zvolil druh, který dokáže snášet jakékoli podmínky.

Sazenice rostla rychle. Oba výhonky se setkaly, srostly a společně vytvořily silnější trup. V době, kdy mu cimek sahal po kolena, už manželka, světlezelená rostlina se širokými listy a péřovými chloupky na těle, dorostla výše jeho ramen. Slunce vycházelo každý den o něco dřív, cimek už narostl do pasu, vzduch byl nasycen jeho kořeněnou cizokrajnou vůní a kmen Rostlinné manželky zesílil a ztmavl do olivové. Začínaly se objevovat křivky jejího těla: kulaté boky se stahovaly do úzkého pasu, plná ňadra stále pokrytá jemným světlým chmýřím, vznosný krk a na něm kulatý pupenec, který jednou bude hlavou. Každé ráno Fynn kontroloval, zda má sazenice dost vlhkou půdu a skrz listí si prohlížel zrající trup.

Koncem jara si poprvé všiml tmavých chloupků v klíně, trojúhelníku těsně nad místem, kde oba výhonky srostly a vytvořily tělo. Váhavě rozhrnul listy a snažil se v temnu nahmatat nový přírůstek. Její vůně ho vzrušila. Byla bohatá, teplá a voněla zemí, jako vzduch ve skleníku. Dužina pod chloupky byla teplá a poddala se jeho dotyku. Popošel blíž, přikryl rukama její poprsí a palci přejel po drobných nerovnostech, ze kterých jednou budou bradavky. Vzhlédl vyrušen závanem větru v jejím listoví.

Dívala se na něj. Tmavé oči, náznak nosu, ústa, která byla zatím pouhou puklinou mezi srostlými rty.

Prudce couvl a teprve pak si všiml, že když laskal kmen, polámal řapíky několika listů. Provinile pohladil nalomené listy, ale pak si uvědomil, že je to jenom rostlina a necítí bolest. Přesto ten den manželku velkoryse zalil a když odcházel do cimekových polí, pobrukoval si pro sebe, aby neslyšel šepot trav.

Návod uváděl, že za dva měsíce bude zralá. Každé ráno zkoumal, jaký dělá pokrok, rozhrnoval listí a obdivoval křivky jejího těla, pevně rostoucí krk a jasně zářící oči. Měla plnou postavu a jemnou okrouhlou tvář. Stále otevřené oči jí dodávaly náměsíčný výraz. Nevinná dívka, která nevědomky kráčí temnotou.

Ten výraz ho vzrušoval stejně jako její tělo a občas se neovládl, přitiskl se k ní, osahával elegantní křivku jejích hýždí a zad, hladil ji v jemných tmavých vlasech, délkou ještě chlapeckých, ale rostoucích a zrajících spolu s ní.

Začátkem léta cítil, jak se pod jeho dotykem poprvé pohnula. Držel ruku na jejím prsu a cítil, jak se její tělo odtahuje ve snaze zbavit se jeho dotyku. „Aha,“ řekl, „čekám, že to už nebude dlouho trvat.“ Ruka, která se nedávno vytvořila ze silné větve, se zachvěla ve větru, jako by ho chtěla odstrčit. Když se zavlnila v dalším poryvu a zaševelila listy, usmál se.

Téhož odpoledne donesl silný provaz, ovinul jí ho kolem kotníku a pečlivě zauzloval. Usmál se na její andělskou tvář orámovanou tmavými vlasy a sladce řekl:

„Nemůžu tě nechat utéct. Ne teď, když jsi skoro zralá.“ Druhý konec provazu pevně přivázal ke kostře domu a od té doby ji chodil kontrolovat místo jednou třikrát denně.

Poprvé po několika měsících uklidil v domě, vypral povlečení na svém staromládeneckém lůžku a otevřel okno, aby vyvanula zatuchlina. Otevřeným oknem pozoroval, jak se ohýbá ve větru. Občas se zdálo, jako by se chtěla utrhnout z provazu, tehdy šel prohlédnout uzly a přesvědčit se, že drží.

Cimek vyrostl do plné výšky a jeho ostré lesklé listy odrážely sluneční světlo jako obsidiánové čepele. Její listy uschly a opadaly a ponechaly nahé olivové tělo vystavené slunci a jeho pohledu. Dobře ji hlídal a několikrát za odpoledne se vracel z pole, aby zkontroloval provaz.

Jednoho rána se probudil a uviděl ji, jak se ohýbá ke kotníku a měkkými prsty, které při styku s hrubým provazem krvácely světlou šťávou, tahá za uzel. „Hej, hej,“ křikl na ni, „nech to na pokoji.“ Sedl si k ní do prachu a položil jí ruku na sluncem zahřáté rameno, neboť si myslel, že ji to uklidní. Otočila k němu hlavu tak pomalu, ladně a majestátně, jako když se květina obrací za sluncem. Její tvář i oči postrádaly jakýkoli výraz. Když se ji pokusil obejmout, snažila se ho slabě odstrčit, ale jinak nezareagovala.

Přemohlo ho rozčilení, srazil ji na tvrdou zem, ústy našel ňadro s vanilkovou bradavkou, rukou jí roztáhl nohy a začal odhalovat tajemství tmavě ochlupeného trojúhelníku.

Když skončil, tiše plakala, jemným vysokým tónem, jako když zpívají ptáčci hnízdící ve vysoké trávě. Pláč v něm vzbudil soucit. Svalil se z ní, zapnul si kalhoty a přál si, aby na ni býval tak nespěchal.

Ležela v prachu a tmavé vlasy jí zakrývaly obličej. Byla zticha, takže slyšel vánek, který jí províval vlasy, jako když vál travinami.

„No tak,“ řekl v rozpacích mezi soucitem a podrážděním. „Jseš moje manželka. Nemůže to být tak strašné.“

Nepodívala se na něj.

Chytil ji jednou rukou za bradu a zvedl jí hlavu, aby jí viděl do obličeje. Její tvář byla klidná, čistá a bez výrazu. To ho uklidnilo. Pohladil ji po rameni. Věděl, že žádnou bolest necítí, aspoň tak to bylo v návodu.

Odvázal provaz od kostry dómu a odvedl ji dovnitř. K oknu jí postavil nádrž s vodou. Provaz přivázal k noze postele a nechal jí dostatečnou délku, aby se mohla postavit ke dveřím nebo k oknu a pozorovat ho, jak pracuje na poli.

Nebyla přesně to, co si představoval pod manželkou. Nerozuměla řeči. Nemluvila. Skoro si ho nevšímala, pokud ji nedonutil podívat se na něj, vidět ho. Snažil se k ní být milý – nosil jí z polí květiny a plnil jí nádrž chladnou čerstvou vodou. Podle návodu se živila sluncem, vzduchem a vodou, kterou sála póry v kůži.

Zdálo se, že reaguje pouze na násilí, na momentální ohrožení. Když se s ní miloval, snažila se uniknout a občas křičela, znělo to jako bublání vody v zavlažovací strouze. Po nějakém čase ho to začalo vzrušovat – byla to aspoň nějaká odpověď.

Nespala s ním. Když ji dotáhl do postele, v noci se vyprostila a když se probudil, vždy stála u okna a sledovala svět venku.

Jednoho odpoledne, když se vrátil z pole a chytil ji, jak řeže provaz kuchyňským nožem, ji seřezal řemenem přes záda a ramena. Její křik a pohled na světlou šťávu ho tak vzrušil, že se s ní hned nato pomiloval. Hrubé povlečení v posteli měl lepkavé její mízou a svým semenem.

Držel si ji, jak už si lidé drží Rostlinné manželky, jako divoké zvíře, které si někdy přivedli domů. Občas seděl v dómu, díval se, jak se na hospodářství snáší soumrak a naslouchal šelestu větru v travinách. Pozoroval svoji Rostlinnou manželku a přemítal o všech ženách, které ho kdy opustily. Byl to dlouhý seznam, počínaje jeho matkou, která ho nechala adoptovat.

Jednoho dne přiletěl vrtulníkem vládní agent, aby obhlédl cimeková pole. Fynn ho neměl rád. I když obracel jeho pozornost k úrodě, vládní agent stále pokukoval po domě. Manželka stála v okně a její hebká obnažená kůže vyzývavě odrážela sluneční paprsky.

„Máte dobrý vkus,“ poznamenal mladý agent oblečený do kůže a khaki. „Vaše žena je krásná.“

Fynn se stěží ovládl.

„Slyšel jsem, že jsou docela citlivé,“ řekl mladík.

Fynn pokrčil rameny.

Jabloň, kterou kdysi vysadil přede dveřmi, rodila ovoce: koš malých zelených jablíček. Fynn je drtil na kaši a z moštu pak nechával vykvasit silné jablečné víno s výraznou vůní shnilého ovoce. Když agent na sklonku odpoledne odletěl, posadil se Fynn pod jabloň a pil, až se sotva udržel na nohou. Potom přišel k Rostlinné manželce a odvlekl ji od okna.

Zmlátil ji, že vystavuje na odiv svoji nahotu. Vynadal jí do šlapek, děvek a špinavých prostitutek. I když jí ze šrámů na zádech tekla míza, oči měla suché. Nesnažila se bránit a ta lhostejnost ho rozzuřila. „Proklínám tě!“ křičel a dál ji bil. „Vem tě čert.“

Unavil se a nedával už tak tvrdé rány, ale jeho vztek ještě neochladl. Otočila se v posteli tváří k němu a on rukama nahmátl její hrdlo. Stiskl měkkou kůži a v opileckém zmatení doufal, že v zárodku zaškrtí tajemný šepot, který slyšel všude kolem sebe.

Nezaujatě ho pozorovala. Jelikož dýchala kůží, tlak na krku ji nijak neznepokojoval. Přesto zdvihla ruce, položila mu prsty na krk a pomalu vytrvale tlačila. Snažil se vrávoravě vymanit, ale nepustila ho, dokud se nepřestal hýbat.

Konečně byl zticha, zticha jako květina, zticha jako strom, jako trávy tam venku. Zašátrala v jeho kapse a našla zahradnický nůž. Přeřezala provaz kolem kotníku. V místech, kde ji škrtilo pouto, měla ztvrdlou a poškrábanou kůži.

Postavila se do okna a čekala na slunce. Až ráno rozehřeje zemi, zasadí muže tak, jak ho viděla sázet semínka. Bude stát s větrem ve vlasech po kotníky v hlíně a počká, co vyroste.

T. E. D. KLEIN

Podobně jako předchozí autorka, i newyorčan Theodore Eibon Donald Klein (1947) napsal zatím jen málo děl, zato však vysoce hodnocených. Pracoval jako učitel, filmový spisovatel a redaktor horrorového časopisu Twilight Zone Magazíne, později byl redaktorem detektivního časopisu CrimeBeat. Bývá označován za Jednoho z nejlepších stylistů horroru“. Hrdina jeho prvního románu The Ceremonies (Rituály, 1984) studuje na americkém venkově činnost náboženské sekty a je sám zapleten do ďábelských rituálů, které mají za cíl rozpoutat peklo na zemi. Román získal Cenu Augusta Derletha. O rok později následovala povídková sbírka Dark Gods (Temní bozi).

Černý muž s rohem vyšel poprvé v antologii Ramseyho Campbella New Tales ofthe Cthulhu Mythos (Nové příběhy o mýtu Cthulhu, 1980) a patří k nejlepším příběhům reagujícím na dílo H. P. Lovecrafta. (Je to již poslední lovecraftovská povídka v této antologii, opravdu.) Ačkoliv je to v textu jen naznačeno, vypravěčem je dozajista stylizovaný E. Hoffmann Price (1898-1988), Lovecraftův blízký přítel a spolupracovník, autor pěti set povídek a několika románů (poslední napsal ve svých 89 letech), který k vlastní lítosti nikdy nezískal uznání jako spisovatel a vždy byl pouze „jedním z okruhu kolem Lovecrafta“. Proto ani v závěru tohoto příběhu příliš dlouho neváhá při rozhodování, zda se má setkat s osudem důstojným pro starého spisovatele horrorů, nebo raději s mnohem větší hrůzou se jmény Stáří a Zapomnění.

T. E. D. Klein

ČERNÝ MUŽ S ROHEM

Ten černý (slova překryta poštovní známkou) byl úžasný – musím si ho vyfotografovat.

H. P. Lovecraft, pohlednice E. Hoffmannu Priceovi, 23. 7. 1934

V minulém čase první osoby jednotného čísla je obsaženo něco uklidňujícího. Vyvolává představu nějakého školometského vypravěče čas od času potahujícího z dýmky v bezpečí své pracovny, zahloubaného v pokojném soustředění, zásadového, ale dokonale netknutého jakoukoli zkušeností, se kterou bude mít co do činění. Je to čas, který říká: „Jsem tady, abych vyprávěl příběh. Prožil jsem ho.“

Ten popis je v mém vlastním případě naprosto přesný – do posledního detailu. Skutečně sedím v jakési pracovně: celkem malém hnízdě, ale obloženém z jedné strany knihovnami, mezi nimi obraz s pohledem na Manhattan namalovaný před mnoha lety po paměti mojí sestrou. Desku mého stolu tvoří malířský stojan, který jí kdysi patřil. Přede mnou elektrický psací stroj, i když se o něj příliš nestarám, spokojeně si vrní a z okna za mnou přichází známý šum staré klimatizace, která svádí svůj osamělý boj s tropickou nocí. Za ní, ve venkovním šeru se ozývají drobné noční zvuky, bezstarostné a uklidňující; vítr v korunách palem, bezduchý chorál cvrčků, tlumené tlachání televize od sousedů, občas nějaké auto směřující k hlavní silnici a přeřazující rychlost jakmile mine dům…

Dům, popravdě řečeno, je možná příliš honosné slovo; to stavení je zeleně nahozená chatka, jen přízemní, třetí z devíti v řadě pár set metrů od hlavní silnice. Liší se pouze slunečními hodinami na předzahrádce, které sem přivezla má sestra z domova, a vroubkovaným laťkovým plůtkem, nyní zarostlým plevelem, který postavila přes protesty sousedů.

Je to sotva to nejromantičtější prostředí, ale za normálních okolností může poskytnout dostatečné zázemí meditaci nad minulostí. „Stále jsem zde,“ říká spisovatel náležitým tónem. (Dokonce jsem si do úst vsunul nezbytnou dýmku, napěchovanou latakií.) „Už je to pryč,“ říká. „Prožil jsem to.“

Uklidňující předpoklad, zdá se. Až na to, že v tomto případě to nebude pravda. Nikdo nemůže říci, jestli ten zážitek „už skončil“; a jestliže, jak předpokládám, musí být závěrečná kapitola teprve odehrána, potom ta poznámka, že „jsem si to prožil“, se bude zdát jako patetická ješitnost.

Ale nemohu říct, že jsem shledal myšlenku na svou vlastní smrt jako jednoznačně zneklidňující. Občas jsem tak unavený z téhle místnůstky vybavené laciným proutěným nábytkem, z těch nudných starých knih, z té noci vtírající se sem zvenčí… A z těch slunečních hodin venku na dvorku s jejich přihlouplým nápisem. „Se mnou zestárni…“

Už jsem zestárl a můj život asi nezpůsobil žádnou změnu v řádu věcí. Takže ani jeho konec nebude mít na nic vliv.

Ach, Howarde, ty bys mi rozuměl.

To bylo panečku něco, čemu říkám zážitky z cest!

– Lovecraft, 12. 3. 1930

Pokud, dříve než ho napíšu, potřebuje tento příběh nějaký konec, slibuje, že bude nešťastný. Ale začátek je ze zcela jiného soudku; asi vám bude připadat spíš směšný, vlastně – plný komických tlachů, vlhkých poklopců a padajících sáčků na zvracení.

„Přemáhala jsem se, abych to přetrpěla“ říkala stará dáma po mé pravici. „Nestydím se vám říci, že jsem byla hrozně vystrašená. Svírala jsem opěrky sedadla a jen jsem skřípala zuby. A potom, chápete, hned poté, co nás kapitán varoval před turbulencemi, když se ocas zvedal a klesal, hou-hou, hou-hou, tak –“ blýskla na mě svým umělým chrupem a poklepala mě po zápěstí, „– nestydím se vám říci, že se zkrátka nedalo dělat nic jiného, než hodit šavli.“

Kde ta stará dáma přišla k takovým výrazům? A snažila se mě taky sbalit? Její vlhká ruka obepnula mé zápěstí. „Doufám, že po mně budete chtít zaplatit čistírnu.“

„Madam,“ řekl jsem, „nic si z toho nedělejte. Ten oblek už byl stejně zašpiněný.“

„Jak jste milý!“ Upejpavě na mě po očku pohlédla, stále svírala mé zápěstí. I když její bělma už dávno získala barvu zašlých kláves piana, její oči nebyly nepřitažlivé. Ale její dech mě odpuzoval. Zasunul jsem svou knížku do kapsy a zazvonil na letušku.

První trampota se mi přihodila o pár hodin dříve. Během nastupování do letadla na Heathrow, obklopen něčím, co velmi připomínalo domorodý ragbyový oddíl (všichni oblečení stejně, vojensky střižené blůzy s kostěnými knoflíky), do mě zezadu někdo strčil a já jsem klopýtl o černou kartonovou krabici od klobouku, ve které měl jakýsi Číňan uložený oběd; vyčnívala do chodbičky blízko sedadel první třídy. Něco z jejího nitra mi vychrstlo na kotníky – omastek z kachny nebo možná polévka – a vytvořilo na podlaze kluzkou žlutou kaluž. Otočil jsem se právě včas, abych spatřil vysokého snědého muže s brašnou Air Malay a plnovousem tak hustým a černým, že vypadal jako nějaký zlosyn z filmů němé éry. Jeho chování plně odpovídalo roli, protože poté, co mě odstrčil stranou (ramenem širokým asi jako moje kabela), prorážel si cestu dál zalidněnou chodbou, s hlavou vznášející se těsně pod stropem jako plynový balonek, aby náhle zmizel ze záběru v zadní části letounu. V brázdě za ním jsem zachytil vůni melasy a okamžitě mi to připomnělo mé dětství: narozeninové čepičky, dárkové balíčky od firmy Callard a Browser, a bolesti břicha z přejedení.

„Je mi to moc líto.“ Vypasený malý Charlie Chan hleděl s obavami na ten vzdalující se přízrak, potom se pustil do shrabávání svého oběda zpod sedaček, oháněje se při tom kusem hadru.

„Zapomeňte na to,“ řekl jsem.

Onoho dne jsem s každým soucítil. Létání pro mě bylo stále ještě něčím neobvyklým. Ovšem můj přítel Howard (na jehož návštěvu jsem vzpomínal začátkem tohoto týdne), obvykle říkal, že „velice nerad vidí, že letadla začala být komerčně využívána, protože ještě více popohnala to prokleté a zbytečné urychlování už tak příliš rychlého života.“ Zapudil je jako ‚prostředky k pobavení džentlmena‘ – ale později, byl přece jen jednou ve vzduchu, ve dvacátých letech, a jen tak dlouho, na co stačily tři a půl dolaru. Co mohl vědět o hvízdajících motorech, prostopášné radosti z obědvání ve výšce deseti kilometrů, možnosti vyhlédnout z okénka a zjistit, že země je skutečně trochu kulatá? O všechno tohle přišel; byl mrtev, a tedy hoden politování.

Ale i po smrti nade mnou měl vrch…

Dalo mi to námět k přemýšlení, když mi letuška pomáhala vstát, všemožně přitom dávajíc najevo profesionální zájem o to nadělení v mém klínu – ale mnohem spíše přemýšlela o čištění zaneřáděné sedačky, které ji čeká, až odejdu. „Proč dělají tyhle sáčky tak kluzké?“ zeptala se lkavě má postarší sousedka. „A všechno to skončilo na obleku tohoto milého pána. Měl byste s tím skutečně něco udělat.“ Letoun se propadl a uklidnil; obrátila v sloup své zažloutlé oči. „Může se to opakovat.“

Letuška mě naváděla dozadu uličkou k toaletám ve střední části letounu. Jakási vyzáblá mladá dáma nalevo ode mě pokrčila nos a usmála se na muže sedícího vedle ní. Abych zastřel svou potupu, snažil jsem se tvářit odměřeně – „Má to na svědomí někdo jiný!“ – ale pochybuji, že jsem uspěl. Letuščino rámě, které podpíralo mé, bylo zbytečné, ale pohodlné; s každým krokem jsem se o ně opíral čím dál víc. Jak jsem již dlouho předpokládal, být starý sedmdesát šest let a vypadat na to s sebou přináší několik vzácných výhod – a jedna z nich je: člověk se může opírat o rámě letušky a přitom být ušetřen ponižujícího flirtování s ní. Otočil jsem se k ní, abych řekl něco vtipného, ale zarazil jsem se; její tvář byla prázdná jako ciferník hodin.

„Počkám tady na vás,“ řekla a otevřela decentní bílá dvířka.

„To nebude nutné.“ Narovnal jsem se. „Ale mohla byste – myslíte, že byste mi mohla najít jiné místo? Pochopte, proti té dámě nic nemám, ale nechci se znovu setkat s jejím obědem.“

Hučení motorů mi připadalo na toaletě hlučnější, jako by mě od proudových motorů a jejich mrazivých vichrů dělily jen růžové plastové stěny. Hustota vzduchu, kterým jsme prolétali, se čas od času musela měnit, protože letadlo se natřásalo a poskakovalo, jako když jede brusle po hrbolatém ledu. Zdálo se mi, že kdybych otevřel odpadní šachtu, viděl bych hluboko pod námi zemi, zamrzlý šedý Atlantik posetý zubatými vrcholky ledovců. Anglie už byla vzdálena tisíc kilometrů.

Opíraje se jednou rukou o kliku dveří, otřel jsem si kalhoty navoněným papírovým ubrouskem ze staniolového sáčku a pár dalších jsem si nacpal do kapsy. Záložky mých nohavic stále ještě nesly stopy čínské omáčky. Zdálo se, že to je původce onoho nasládlého zápachu; bezvýsledně jsem se jej pokoušel setřít. Zkoumaje se v zrcadle – lysý, bezbranný starý vak se skloněným hřbetem a v pomačkaném obleku (tak odlišný od sebevědomého mladíka z fotografie s popiskou ‚HPL a jeho žáci‘) –jsem odjistil západku a vyšel ven, pestrá směsice vůní a pachů. Letuška mi našla volné místo v zadní části stroje.

Užuž jsem se chtěl posadit, když jsem si všiml, kdo zabírá sousední sedačku: byl nakloněn na druhou stranu, spal s hlavou opřenou o okénko, ale poznal jsem ten plnovous.

„Ehm, prosím vás –?“ Otočil jsem se, ale viděl jsem jen letuščina uniformovaná záda vzdalující se chodbičkou. Po chvilkovém zaváhání jsem se svalil do sedačky, snaže se způsobit co nejméně hluku. Přesvědčoval jsem se, že mám plné právo tady sedět.

Sklonil jsem opěradlo sedačky (k nelibosti černocha za mnou), opřel jsem se a sáhl do kapsy pro svou knížku. Konečně se odhodlali k druhému vydání jednoho z mých raných příběhů. A zatím jsem v něm našel čtyři překlepy. Ale co se dá čekat? Přední strana obálky, opatřená nevkusnou malovanou lebkou, prozrazovala vše:

Husí kůže: Třináct vesmírných horrorů ve stylu H. P. Lovecrafta.

Takže do toho jsem byl zredukován – celoživotní dílo shrnuto jakýmsi pisálkem záložek jako ‚důstojný Mistrův nástupce‘, výtvory mého mozku se staly pouhou napodobeninou. A příběhy samotné, jednou vybrány pro tyto umělecké chvalozpěvy, byly nyní prostě – jako by to byla dostatečná pochvala – ‚lovecraftovské‘. Ach, Howarde, tvůj triumf dosáhl vrcholu ve chvíli, kdy se tvé jméno stalo přídavným.

Ovšemže jsem se toho obával už léta, ale až na konferenci minulý týden jsem byl přinucen tu skutečnost přijmout: totiž, že to, co působí na dnešní generaci, není má vlastní práce sama o sobě, ale spíš mé spojení s Lovecraftem. A navíc to bylo ponižující: po letech přátelství a podpory být označen – jenom proto, že jsem byl mladší – jako pouhý ‚žák‘. Připadalo mi to jako krutý vtip.

Každý vtip musí mít pointu. Pointa tohoto byla stále v mé kapse, vytištěná kurzívou na poskládaném žlutém programu konference. Nepotřeboval jsem se na něj znovu dívat: byl jsem tam, popisován provždy jako ‚člen Lovecraftova kruhu, profesor z New Yorku a autor proslulé sbírky V záhrbí.

V tom to bylo, taková nebetyčná urážka: být zvěčněn s překlepem! Tobě by se to určitě líbilo, Howarde. Téměř slyším tvůj smích z – odkud jinud? – ze záhrbí…

Mezitím se na sedadle vedle mě ozvaly chrčivé zvuky svíraného hrdla; můj soused musel být ve snu škrcen. Odložil jsem knihu a prohlížel jsem si ho. Vypadal starší než na první pohled – možná na šedesát nebo víc. Jeho ruce byly drsné, dávaly tušit sílu; na jedné měl prsten s podivným stříbrným křížem. Zářivě černý vous, který pokrýval dolní polovinu jeho tváře, byl tak nízký, že byl téměř průhledný; jeho dokonalá čerň vypadala nepřirozeně, protože vlasy měl protkány šedou barvou.

Podíval jsem se na jeho porostlou tvář z větší blízkosti. Byl to kousek gázy, co jsem viděl pod vousy? Moje srdce trochu poskočilo. Předklonil jsem se, abych lépe viděl a zkoumal jsem kůži vedle jeho nosu; i když opálená dlouhodobým pobytem na slunci, měla nezvyklý odstín. Můj zrak se posouval vzhůru, přes ošlehané tváře k temné hloubce jeho očí.

Otevřely se.

Na okamžik zíraly do mých bez zjevného pochopení, skelné a rudě žilkované. V následujícím okamžiku se vykulily z jeho hlavy a rozkmitaly se jako ryba na háčku. Jeho rty se rozdělily a tichý hlas zaskřehotal, „Tady ne.“

Seděli jsme mlčky, ani jeden z nás se nepohnul. Bylo to velmi překvapivé, příliš trapné odpovědět. V okně za jeho hlavou vypadalo nebe jasné a čisté, ale cítil jsem, jak je letoun zmítán neviditelnými poryvy, konečky jeho křídel se zuřivě komíhaly.

„Nedělejte mi to tady,“ zašeptal konečně a přikrčil se v sedačce.

Byl ten člověk blázen? Možná nebezpečný? Někde ve své budoucnosti jsem viděl vířící titulky: „Letadlo uneseno… Newyorský učitel ve výslužbě mrtev…“ Moje nejistota musela být zjevná, protože jsem viděl, jak si olízl rty a stočil pohled stranou. Tváří se mu mihla naděje a náznak šibalství. Zakřenil se na mě. „Promiňte, není se čeho bát. Uf! Musela to být noční můra.“ Jako atlet po obzvlášť těžkém závodu potřásl svou masivní hlavou a zároveň získával situaci pod kontrolu. V jeho řeči byl slyšet náznak přízvuku z Tennessee. „Kámo“ – vydal ze sebe cosi, co mělo být srdečným smíchem – „radši už nechám tu samohonku na pokoji!“

Usmál jsem se, abych ho neurazil, ale nic na něm nenasvědčovalo tomu, že by předtím něco pil. „To je věta, kterou jsem neslyšel už léta.“

„Vážně?“ řekl s náznakem zájmu. „Víte, byl jsem pryč.“ Nervozně – nedočkavě? – bubnoval prsty do loketní opěrky.

„Malajsie?“

Napřímil se a jeho tvář zpopelavěla. „Jak to víte?“

Ukázal jsem na zelenou kabelu u jeho nohou. „Viděl jsem vás s tím, když jste nastupoval. Abych pravdu řekl, ehm, vypadal jste, že trochu spěcháte. Vlastně, obávám se, že jste mě málem srazil k zemi.“

„Podívejte,“ již svůj hlas ovládl, jeho zrak se sklonil a uklidnil. „Podívejte, je mi to skutečně velice líto, starý brachu. Musím se vám přiznat, že jsem si myslel, že mě někdo sleduje.“

I když to znělo podivně, věřil jsem mu; vypadal důvěryhodně – nebo alespoň takdůvěryhodně jako kdokoli jiný s falešným černým plnovousem. „Jste maskován, že?“ zeptal jsem se.

„Myslíte ty vousy? Ty jsem sehnal v Singapuru. Hloupost, věděl jsem, že nedokážou mást nikoho moc dlouho, nebo přinejmenším přítele. Ale nepřítel, možná… kdo ví.“ Nesnažil se je sundat.

„Jste – nechte mě hádat – jste ve službě, že?“ Myslel jsem zahraniční rozvědku; skutečně jsem ho považoval za stárnoucího špiona.

„Ve službě?“ Významně se podíval nalevo i napravo, potom ztlumil hlas. „Vlastně, ano, dá se to tak říci. V Jeho službě.“ Ukázal ke stropu letadla.

„Myslíte –?“

Přikývl. „Jsem misionářem. Vlastně byl jsem do včerejška.“

Misionáři jsou ďábelská stvoření, která by měla být držena doma.

– Lovecraft, 12. 9. 1925

Viděli jste někdy člověka bojícího se o svůj život? Já ano, i když naposledy někdy kolem dvacítky. Po prolenošeném létě jsem konečně sehnal přechodné zaměstnání v kanceláři někoho, kdo se ukázal být poněkud pochybným podnikatelem – řekl bych, že dnes byste ho nazvali bezvýznamným šmelinářem – který nějak urazil ‚gang‘ a byl přesvědčen, že nedožije Vánoc. Ale mýlil se; oslavil s rodinou ony Vánoce i mnohé následující a teprve o mnoho let později byl nalezen ve vaně obličejem dolů v patnácti centimetrech vody. Moc si na něj nepamatuji, snad jen to, že bylo velmi těžké bavit se s ním o čemkoli; připadalo mi, že mě nikdy neposlouchá.

Ale bavit se s mužem, který seděl vedle mě v letadle, bylo velmi jednoduché; nepodobal se ostatním s jejich rozptýlenou pozorností, plytkými odpověďmi a zadumaným pohledem. Naopak, byl pozorný a velice ho zajímalo vše, co jste mu řekli. Kromě jeho počáteční paniky vlastně ničím nedával najevo, že je pronásledován.

Ale tvrdil, že je. Další události by určitě daly odpověď na takovou otázku, ale v té chvíli jsem nemohl žádným způsobem ověřit, jestli mluví pravdu nebo je-li jeho příběh stejně falešný jako jeho plnovous.

Jestliže jsem mu uvěřil, bylo to nejspíš ovlivněno jeho chováním, ne podstatou toho, co říkal. Ne, netvrdil, že si zadal s Okem Klešovým; byl mnohem originálnější. Ani nezneuctil jedinou šamanovu dceru. Ale něco z toho, co mi vyprávěl o oblasti, ve které pracoval – státu zvaném Negri Sembilan, jižně od Kuala-Lumpur – znělo velmi neuvěřitelně: stromy napadající domy, státem vybudované cesty které prostě zmizely, kolega ze sousedství, který se vrátil z desetidenní dovolené a našel svůj trávník zarostlý liánovitými rostlinami, které musely být dvakrát spáleny, aby byly zničeny. Tvrdil, že tam byli drobní červení pavoučci, kteří skákali do výše lidských ramen – „ve vesnici bylo děvče, které ohluchlo na jedno ucho, protože mu jedno z těch odporných stvoření skočilo do ucha a nabobtnalo do takových rozměrů, že jí ucpalo zvukovod“ – a místa, kde byli komáři tak velcí, že zadusili dobytek. Popisoval zemi par vznášejících se nad mangovníkovými mokřinami rozlehlými jako středověká království, zemi tak vlhkou, že se tapety za horkých nocí vydouvaly a bible byly napadány plísní.

Když jsme tak spolu seděli v letadle, usazeni v klimatizovaném světě plastu a pastelových barev, všechno to vypadalo neskutečně; s mrazivou modrou oblohou na dosah ruky, letuškami svižně procházejícími kolem ve svých modrozlatých uniformách, cestující nalevo ode mě usrkávající kolu, podřimující nebo listující leteckým časopisem, shledal jsem, že věřím sotva polovině z toho, co mi vyprávěl a zbytek jsem přisuzoval pouhému přehánění a jižanské oblibě ve zveličování příběhů. Ale po týdnu stráveném doma, kdy jsem se rozhodl navštívit svou neteř v Brooklynu, jsem si poopravil svůj odhad směrem nahoru, a to po nahlédnutí do zeměpisného testu jejího syna, kde jsem narazil na tento oddíl: „Na [Malajském] poloostrově se vyskytuje velké množství hmyzu; pravděpodobně zde žije více druhů, než na kterémkoli jiném místě na zemi. Je zde dostatek tvrdého dřeva, vyskytují se zde v hojném počtu kafrové a ebenové stromy. Daří se zde mnoha varietám orchidejí, z nichž některé dosahují úctyhodných rozměrů.“ Kniha narážela na „bohatou směsici ras a jazyků“, „velmi vysokou vlhkost“ a „pestrobarevnou původní zvířenu“ a dodávala: „Zdejší džungle jsou tak neproniknutelné, že i divá zvěř se musí držet dobře vyšlapaných stezek.“

Ale pravděpodobně nejpodivnější vlastností této oblasti bylo to, že můj společník, bez ohledu na všemožná nebezpečí a nepohodlí, prohlašoval, že ji miloval. „Uprostřed poloostrova se tyčí hora –“ pronesl nějaké nevyslovitelné jméno a pokýval hlavou. „Nejkrásnější věc, jakou jsem kdy viděl. A dole podél pobřeží se rozkládá velmi pěkná krajina, přísahal byste, že je to některý z tichomořských ostrovů. Velice příjemné. Ano, je tam vlhko, zvlášť v místech, kde měla být nová misie – ale teplota se pohybuje jen kolem třiceti stupňů. Zkuste to srovnat s New Yorkem.“

Přitakal jsem. „Pozoruhodné.“

„A lidé,“ pokračoval, „řekl bych, že jsou to nejpřátelštější lidé na zemi. Víte, slyšel jsem spoustu špatností o muslimech – což je většina z nich, součást sunnitů – ale, říkám vám, chovali se k nám skutečně přívětivě… alespoň potud, pokud jsme naše učení nabízeli, abych tak řekl, a nevměšovali se do jejich věcí. A tím jsme se řídili. Neměli jsme to zapotřebí. Co jsme jim nabízeli, abyste věděl, byla nemocnice – vlastně spíše ordinace, dvě ošetřovatelky a doktor, který přijížděl dvakrát měsíčně – a malou knihovnu s knihami a filmy. A dokonce ani nebyly všechny teologické. Bylo tam všechno možné. Usadili jsme se na samém okraji vesnice, procházeli kolem nás cestou k řece a když se jim zdálo, že se nikdo z lontoků nedívá, prostě vešli dovnitř a prohlíželi si to tam.“

„Nikdo z koho?“

„Jejich kněží. Bylo jich tam spousta. Ale oni se nám vyhýbali a my jsme si zase nevšímali jich. Vlastně ani nevím, čím to, že jsme jich tolik obrátili, ale o těch lidech nemůžu říct nic špatného.“

Odmlčel se, aby si otřel oči; náhle vypadal na svůj věk. „Všechno šlo dobře,“ řekl. „Ale potom mi řekli, abych založil druhou misii, dále ve vnitrozemí.“

Opět přestal, jako by zvažoval, má-li pokračovat. Chodbičkou se zvolna plahočila shrbená malá číňanka a rovnováhu udržovala opírajíc se o opěrky sedadel po stranách. Když mě míjela, cítil jsem, jak se její dlaň otírá vedle mého ucha. Můj společník ji sledoval s jistou dávkou znepokojení a čekal, až se vzdálí. Když opět promluvil, byl jeho hlas o poznání tišší.

„Scestoval jsem celý svět – viděl jsem mnoho míst, kam Američané nemohou ani teď – a vždy a všude jsem zřetelně cítil, že je Bůh nade mnou. Ale když jsem se vydal do těch hor, tak…“ Zavrtěl hlavou. „Vydal jsem se tam na vlastní pěst. Plánovali, že ostatní přijdou později, až se tam usadím. Šel se mnou jen jeden z našich správců, dva nosiči a průvodce, který zároveň plnil funkci tlumočníka. Všichni místní.“ Zamračil se. „Ale správce byl alespoň křesťan.“

„Vy jste potřeboval tlumočníka?“

Vypadalo to, že ho ta otázka rozladila. „Ano, pro novou misii. Se svou malajštinou jsem celkem vystačil v nížině, ale ve vnitrozemí se používá spousta místních dialektů. Tam nahoře bych se ztratil. Tam, kam jsem měl namířeno, se používalo něco, co naši lidé dole ve vesnici nazývali agon di-gatuan – ‚starý jazyk‘. Nikdy jsem se nedopracoval k tomu, abych mu příliš rozuměl.“ Sklonil zrak ke svým rukám. „Nepobyl jsem tam dost dlouho.“

„Potíže s domorodci, předpokládám.“

Neodpověděl hned. Po chvíli přitakal. „Skutečně věřím tomu, že to museli být nejkrutější lidé, jací kdy žili,“ řekl velmi zamyšleně. „Občas se pozastavuji nad tím, jak je vůbec Bůh mohl stvořit.“ Vyhlédl z okénka na oblačné hory pod námi. „Nazývali se Čaučové, tak jsem to alespoň pochytil. Možná, že byli částečně ovlivněni francouzskými kolonizátory, ale připadali mi jako Asiaté, jen s lehkým nádechem černé. Drobní lidé. Vypadali bezbranně.“ Neznatelně se otřásl. „Ale vůbec nebyli takoví, jak vypadali. Nebylo možné jim nahlédnout do duše. Žili v těch horách já nevím jak dlouhá staletí a ať to bylo cokoli, co dělali, nebyli ochotni to prozradit cizinci. Stejně jako lidé z nížiny o sobě tvrdili, že jsou muslimové, ale jsem si jist, že do toho zapletli i některé místní bůžky. Nejdříve jsem si myslel, že jsou to primitivové, víte, nevěřil byste, co dělali při některých rituálech. Ale teď si myslím, že nebyli vůbec primitivní. Zachovávali si ty rituály jen proto, že se jim líbily!“ Pokusil se o úsměv; jen to zdůraznilo brázdy v jeho obličeji.

„Ano, zpočátku se chovali velmi přátelsky,“ řekl. „Mohl jste se k nim přiblížit, uzavřít nějaké obchody, sledovat je, jak připouští svá zvířata. Dokonce jste se s nimi mohl bavit o Spasení. A oni se prostě jen stále usmívali. Jako by vás skutečně měli rádi.“

Zaslechl jsem v jeho hlase rozčarování a ještě něco.

„Víte,“ svěřoval se, náhle se nakláněje blíže, „dole v nížinách, na pastvinách, žije zvíře, nějaký druh hada, kterého Malajci zabíjejí na potkání. Drobný žlutý živočich, který je ale bezdůvodně děsí: oni věří, že když překříží stín jejich skotu, tak z dobytčete vysaje jeho životní sílu. Říkají mu ‚had Cauča‘. Teď už vím proč.“

„Proč?“ zeptal jsem se.

Rozhlédl se po letounu a připadalo mi, že si povzdychl. „Pochopte, v tom období jsme ještě bydleli ve stanech. Museli jsme teprve něco postavit. Ale počasí se zkazilo a komáři byli čím dál obtížnější a poté, co zmizel správce, vypařili se i ostatní. Myslím, že je k odchodu přiměl průvodce. To mě samozřejmě dostalo –“

„Moment, řekl jste, že zmizel váš správce?“

„Ano, dříve než uběhl první týden. Bylo to navečer. Právě jsme vyměřovali jedno z polí necelých sto metrů od stanů a já se prodíral vysokou trávou v domněnce, že jde za mnou. Ale když jsem se otočil, nebyl tam.“

Teď mluvil jako o závod. Vzpomínal jsem na filmy ze čtyřicátých let, vyděšení domorodci prchající se zásobami, a zvažoval jsem, kolik na tom bylo pravdy.

„No a když zmizeli i všichni ostatní, ztratil jsem možnost komunikace s Čauči, až na jakousi odrůdu primitivní řeči, směsici malajštiny a jejich jazyka. Ale tušil jsem, o co jde. Celý ten týden se něčemu smáli. Otevřeně. A napadlo mě, že jsou do toho nějak zapleteni. Myslím do zmizení toho muže. Chápete? Byl jedním z těch, kterým jsem mohl věřit.“ V jeho výrazu jsem spatřil bolest. „O týden později, když mi ho ukázali, byl ještě naživu. Ale nemohl mluvit. Řekl bych, že to tak chtěli. Víte, oni, oni v něm cosi pěstovali.“ Otřásl se.

Právě v tom okamžiku se přímo před námi ozvalo nelidské pisklavé zaječení, které prořízlo vzduch jako siréna a přehlušilo hukot motorů. Přišlo to velmi nečekaně, takže jsme oba zkameněli. Viděl jsem, jak se ústa mého společníka otvírají, jako by chtěla odpovědět na ten jekot. A bylo to; proměnili jsme se ve dva pobledlé starce vztahující ruce jeden k druhému. Bylo to skutečně dost směšné. Musela uběhnout nejméně minuta, než jsem se sebral,, abych se mohl rozhlédnout kolem.

Ve stejnou chvíli dorazila letuška a opatrně čistila místo, kam si muž za mnou, když usnul, upustil do klína cigaretu. Cestující v okolí, zejména běloši, ho obdarovali rozzlobenými pohledy; a zdálo se mi, že cítím připálené maso. Letuška spolu s jedním z jeho spoluhráčů,tím, který se dusil potlačovaným smíchem, mu alespoň pomohli vstát.

Ač byla ta příhoda celkem bezvýznamná, vykolejila naši konverzaci a vynervovala mého společníka; bylo to, jako by se ukryl za svůj plnovous. Dále již nepromluvil, vyjma triviálních otázek o cenách potravin a ubytování. Řekl, že má namířeno na Floridu a že se těší na léto vyplněné odpočinkem a rekreací, zjevně placené jeho sektou. Zeptal jsem se ho, s nádechem marnosti, co se nakonec stalo s tím správcem; řekl mi, že zemřel. Byly podávány nápoje; před námi se na jihu vyhoupl severoamerický světadíl, nejdříve jen ledový prst, brzy zvlněná zelená linie.

Přistihl jsem se, jak tomu muži dávám adresu své sestry – IndiAn Creek bylo jen kousek od Miami, kde bude bydlet – a vzápětí toho lituji. Co jsem o něm vlastně věděl? Řekl mi, že se jmenuje Ambrose Mortimer. „To znamená ‚Mrtvé moře‘,“ vysvětloval. „Z křížových výprav.“

Když jsem naléhal, abychom se vrátili k otázce misie, odmítl to. „Už se nemohu nazývat misionářem,“ řekl. „Skončil jsem s tím včera, když jsem odešel z té země.“ Pokusil se usmát. „Přísahám, jsem jen obyčejný občan.“

„Proč si myslíte, že vás pronásledují?“ zeptal jsem se.

Úsměv zmizel. „Nejsem si zcela jist, že jdou po mně,“ řekl ne příliš přesvědčivě. „Jen se ve svém pokročilém věku asi stávám paranoidním. Ale mohl bych přísahat, že v Novém Dílí, a znovu na Heathrow, jsem slyšel někoho zpívat – zpívat jakousi píseň. Jednou to bylo na toaletě, z druhé strany zástěny; podruhé v řadě za mnou. A byla to píseň, kterou jsem poznával. Píseň ve Staré řeči.“ Zachvěl se. „Ani nevím, co ta slova znamenala.“

„Proč by někdo zpíval? Myslím, kdyby vás sledovali?“

„V tom to vězí, já nevím.“ Zavrtěl hlavou. „Ale myslím si – myslím si, že je to součást jejich rituálu.“

„Jakého rituálu?“

„Nevím,“ zopakoval. Vypadal velmi utrápeně a já jsem se rozhodl, že s tím výslechem skončím. Ventilátory stále ještě neodsály zápach spálené látky a kůže.

„Ale už jste tu píseň někdy slyšel,“ řekl jsem. „Zmiňoval jste se, že ji poznáváte.“

„Ano.“ Odvrátil tvář a sledoval blížící se mraky. Míjeli jsme Maine. Země náhle vypadala velmi maličká. „Slyšel jsem, jak ji zpívali některé Čaučanky,“ ozval se konečně. „Byla to nějaká rolnická píseň. Údajně podporovala růst rostlin.“

Před námi se vynořil šafránově žlutý smog, který se rozkládal nad Manhattanem jako chrám. V panelu nad námi se tiše zažehla značka ‚Zákaz kouření‘.

„Doufal jsem, že nebudu muset přestupovat,“ řekl můj společník současně. „Ale další letadlo na Miami odlétá až za půldruhé hodiny. Asi vyjdu ven trochu se projít, abych si natáhl nohy. Zajímalo by mě, jak dlouho bude trvat celní prohlídka.“ Připadalo mi, že mluví spíše k sobě než ke mně. Ještě jednou jsem zalitoval své unáhlenosti, že jsem mu dal Maudinu adresu. Byl jsem v pokušení, že si vymyslím, že má nějakou nakažlivou chorobu nebo žárlivého manžela. Ale potom jsem si řekl, že se u ní stejně asi nestaví; ani se nenamáhal, aby si zapsal její jméno. A kdyby se náhodou rozhodl navštívit ji – inu, říkal jsem si, že se v kruhu přátel možná změní. Klidně se z něj může stát příjemný společník; koneckonců, byl přibližně stejně starý jako má sestra.

Když letoun vzdal svůj boj a spustil se do teplého vířivého vzduchu, cestující sklapli knihy a časopisy, připravovali si své věci a naposledy se shlukli kolem toalet, aby si opláchli obličeje studenou vodou. Otřel jsem si brýle a uhladil dozadu to, co zbylo z mých vlasů. Můj společník zíral z okénka, zelenou kabelu Air Malay na klíně, ruce sepnuty na ní jako v modlitbě. Už jsme se zvolna stávali cizími lidmi.

„Vraťte, prosím, opěradla do svislé polohy,“ přikazoval nezúčastněný hlas. Za okénkem, přes hlavu, která teď byla zcela otočena ode mě, jsem viděl přibližující se zemi, potom jsme dosedli na plochu a motory se rozeřvaly ve zpětném chodu. Letušky už pobíhaly sem a tam chodbičkami a vyndávaly kabáty a bundy ze skříněk nad našimi hlavami; energičtí manažeři se, ignorujíce nařízení, zvedali a soukali do pršiplášťů. Sledoval jsem, jak venku přecházejí uniformované postavy v něčem, co vypadalo jako šedé mrholení. „Tak,“ řekl jsem nepřesvědčivě, „dokázali jsme to.“ Stoupl jsem si.

Otočil se a věnoval mi nucený úsměv. „Sbohem,“ řekl. „Bylo mi skutečně potěšením.“ Podal mi ruku.

„A pokuste se uvolnit a mějte se v Miami dobře,“ řekl jsem, když jsem čekal na mezeru v davu, který se posouval chodbičkou kolem mě. „To je důležité – jen odpočívat.“

„Já vím.“ Přitakal vážně. „Já vím. Bůh vám žehnej.“ Našel jsem skulinu a vnikl jsem do řady. Ještě za mnou dodal: „A nezapomenu navštívit vaši sestru.“ Srdce mi poskočilo, ale jak jsem se blížil ke dveřím, na rozloučenou jsem se rozhlédl kolem. Stará dáma se skelnýma očima byla o dva lidi přede mnou, ale moc do smíchu jí nebylo.

* * *

Jedním z problémů loučení je, že se občas ukáží jako zbytečná. O nějakých čtyřicet minut později, poté co jsem jako polknuté sousto prošel bílým plastovým potrubím, chodbami a celním odbavením, ocitl jsem se v jednom z letištních stánků se suvenýry, abych nějak zabil tu hodinu, než si mě přijede vyzvednout má neteř; a tam jsem opět zahlédl onoho misionáře.

Neviděl mě. Stál před jednou poličkou s knihami – takzvaným ‚klasickým‘ oddílem, vyhledávaným širokou veřejností – a se zaneprázdněným výrazem si prohlížel jednu řadu za druhou, aniž by se zastavoval na dobu potřebnou k přečtení titulů. Stejně jako já, i on zjevně jen zabíjel čas.

Z nějakého důvodu – říkejme tomu rozpaky, jisté zdráhání pokazit zdařilé rozloučení – jsem se ovládl a nezavolal jsem na něj. Místo toho jsem ustoupil do zadní uličky a přijal jsem azyl za poličkou s gotikou, kterou jsem naoko studoval, ve skutečnosti jsem ale sledoval jeho.

O chvíli později vzhlédl od knih a přesunul se ke stojánku s deskami zabalenými v celofánu a nenápadně si přitom tiskl vousy zpět na místo pod pravou kotletou. Znenadání se otočil a zkoumal obchod; vrazil jsem hlavu mezi gotiku a těšil se pohledem vyhrazeným jinak pouze složeným hmyzím očím: spousta žen prchající ze stejného počtu zámků.

Konečně pokrčil svými rozložitými rameny a začal listovat alby ve stojánku, překlápěje jedno po druhém v netrpělivém rytmu. Jakmile dorazil na konec, přešel ke stojánku nalevo a pustil se do něj.

Vtom krátce vyjekl a viděl jsem, jak se stáhl zpět. Na chvíli zůstal nehybně stát a zíral dolů na něco ve stojánku; potom se prudce otočil a spěšně opustil obchod, vytlačuje přitom rodinu, která právě vstupovala.

„Spěchá na letadlo,“ řekl jsem překvapené prodavačce a zvolna jsem přešel k deskám. Jedna z nich ležela navrchu – jazzová nahrávka se saxofonistou Johnem Coltranem. Překvapeně jsem se ohlédl po svém bývalém společníkovi, ale ten mezitím zmizel v davu směrem ke vchodu.

Něco na tom albu ho zjevně vyvedlo z míry; zkoumal jsem je podrobněji. Coltranova silueta se rýsovala proti tropickému západu slunce, jeho obrysy byly rozostřené, hlavu měl zakloněnou, saxofon tiše zářil na karmínovém nebi. Ten postoj byl dramatický, ale banální a já v tom neviděl žádný zvláštní význam: vypadalo to, jako by tomu černochovi vyrůstal z hlavy chobot.

New York zastiňuje všechna ostatní města svou spontánní srdečností a štědrostí svých obyvatel – alespoň těch obyvatel, s kterými jsem se setkal já.

– Lovecraft, 29. 9. 1922

Jak rychle mění člověk své názory! Když jsi přijel poprvé, nalezl jsi bájné zlaté město oblouků a chrámů a neskutečných věží… nebo tak jsi nám to alespoň popisoval. Ale když jsi přicestoval o dva roky později, viděl jsi jen ‚hordy vetřelců‘.

Co tak pokazilo ten sen? Byla to ta nemožná svatba? Ty tváře cizinců v metru? A nebo to byl prostě jen zloděj tvého nového letního obleku? Tenkrát jsem tomu věřil, Howarde, a věřím tomu stále, že ta noční můra byla jen v tobě; i když ses vracel do Nové Anglie jako muž opětovně vstupující do slunečního světla, bylo zde ve stínu, to mi věř, možno nalézt velmi dobrý život. Já jsem zůstal – a přežil.

Téměř si přeji, abych se tam teď vrátil, místo toho, abych byl v téhle ošklivé malé chatce vybavené klimatizací a proutěným nábytkem, s vlhkou nocí vkrádající se dovnitř okny.

Téměř si přeji, abych byl zpět na schodech přírodovědeckého muzea, kde jsem onoho srpnového odpoledne stál, potil se ve stínu koně Teddyho Roosevelta a sledoval matrony procházející se Central Parkem ve vleku psů nebo dětí a do omrzení pročítal lístek, který jsem právě dostal od Maude. Čekal jsem na svou neteř, která měla přivézt svého syna, se kterým jsem plánoval projít muzeum; chtěl vidět model plejtváka obrovského v životní velikosti a dinosaury v prvním patře…

Pamatuji si, že Ellen a její chlapec se zpozdili o více než dvacet minut. Také si vzpomínám, Howarde, že jsem to odpoledne přemýšlel o tobě, a to s jistou dávkou pobavení: Stejně jako se ti znelíbil New York dvacátých let, určitě by ses otřásl nad tím, čím se stal dnes. Dokonce i ze schodů muzea jsem viděl obrubník lemovaný spoustou odpadků a park, který bylo možno celý projít a přitom nezaslechnout angličtinu; lidé s tmavou pletí převyšovali počtem bělochy a nad ulicí se nesla hudba mambo.

Pamatuji si všechno tohle proto, že to byl zvláštní den: toho dne jsem podruhé viděl černého muže a jeho zlověstný chobot.

Moje neteř přijela jako obvykle pozdě; měla pro mě připravenu obvyklou výmluvu a obvyklý argument. „Jak můžeš ještě žít tady?“ zeptala se, když vykládala Terryho na chodník. „Myslím tím, jen se podívej na ty lidi tady.“ Kývla k lavičce v parku, kolem které se shromáždili černoši s hispánci jako postavy ve skupinovém portrétu.

„Brooklyn je snad lepší?“ Oplatil jsem jí, jak si žádala tradice.

„Ovšem,“ odpověděla. „Proboha, vůbec to nechápu – proč ta patologická zášť ke stěhování? Můžeš alespoň zkusit East Side. Určitě si to můžeš dovolit.“ Terry nás lhostejně pozoroval a smál se do blatníku. Myslím, že byl na mé straně proti své matce, ale měl dost rozumu na to, aby to nedával najevo.

„Ellen,“ řekl jsem, „pochop to. Jsem příliš starý na to, abych se začal potloukat po barech pro osamělé. Na East Side nečtou nic jiného než bestsellery a nenávidí všechny, kterým je přes šedesát. Je mi líp tady, kde jsem vyrůstal – aspoň vím, kde jsou laciné restaurace.“ Ve skutečnosti to byl zapeklitý problém: muset si vybrat mezi bělochy, kterými jsem pohrdal, a černochy, kterých jsem se bál. Raději jsem dával přednost strachu.

Abych Ellen uchlácholil, přečetl jsem nahlas lístek od její matky. Byl to korespondenční lístek bez obrázku. „Stále si ještě zvykám na hůl,“

psala Maude, její rukopis byl stejně bezvadný jako v době, kdy za něj vyhrála školní medaili. „Livia se na léto vrátila do Vermontu, takže s kartami je konec a já jsem zabraná do Pearl Buckové. Ukázal se tvůj přítel reverend Mortimer a pěkně jsme si popovídali. Jaké vzrušující příběhy! Ještě jednou děkuji za předplatné McCall’s; pošlu Ellen nějaká starší čísla. Těším se, že se všichni setkáme po období uragánů.“

Terry dychtil po setkání s dinosaury; vlastně už byl příliš starý na to, abych na něj ještě dokázal dohlédnout a než jsem se s Ellen dohodl, kde se potom setkáme, byl už v půli schodiště. Muzeum zaplnila školní výprava skoro stejně jako návštěvníci o víkendech, ozvěna v sálech měnila křik a smích v řev divé zvěře. Zorientovali jsme se v plánku podlaží v hlavní hale – ZDE STOJÍTE – hlásal velký zelený bod, pod který někdo vyškrábal ‚A to je vaše chyba‘ – a vyrazili jsme k Sálu obojživelníků, Terry netrpělivě vyrazil vpřed. „To jsem viděl ve škole.“ Ukázal na dioráma sekvojí. „A tohle taky“ – Velký kaňon. Myslím, že měl jít do sedmé třídy, a až dosud neměl mnoho možností se vypovídat; vypadal mladší než ostatní děti.

Prošli jsme kolem tukanů a kosmanů, potom křídlem Městské ekologie („beton a švábi,“ ohrnul Terry nos), až jsme dorazili k brontosaurovi, což bylo zklamání: „Zapomněl jsem, že je to jen kostra,“ řekl. S chichotem nás doháněla skupinka černých chlapců; pospíšili jsem se synovcem kolem sestavených kostí a těmi nejzaplněnějšími dveřmi do části ironicky věnované Člověku v Africe. „Tahle část je nudná,“ řekl Terry, nevšímaje si masek ani oštěpů. Chůze mě začínala unavovat. Prošli jsme dalšími dveřmi – Člověk v Asii – a rychle míjeli čínské skulptury. „Tohle jsem viděl ve škole.“ Kývl k podsadité postavě ve skleněné schránce oblečené v obřadním rouchu. Něco na tom bylo povědomé i mně. Zastavil jsem se, abych si to prohlédl. Vrchní plášť, lehce potrhaný, byl utkán z jakési zářivě zelené příze a byly na něm po jedné straně vyobrazeny vysoké kymácející se stromy a po druhé něco jako stylizovaná řeka. Prostředkem běželo pět světle hnědých postav v bederních rouškách s čelenkami, pravděpodobně směřující k otřepanému okraji pláště; za nimi stála jedna větší, celá černá. Od úst jí visel jakýsi hudební nástroj, roh připomínající chobot. Ta postava byla ze surové vlny – vlastně jen nepatrně lepší než panáček z čárek – ale byla až znepokojivě podobná, jak v póze, tak v proporcích, té na obalu desky.

Terry se ke mně vrátil, aby si prohlédl, co jsem našel. „Kmenové roucho,“ četl, studuje bílý plastový štítek pod skříňkou. „Malajský poloostrov, Malajská federace, začátek 19. století.“ Ztichl.

„To je všechno, co je tam napsáno?“

„Jo. Ani tam nepíšou, z kterého kmene to je.“ Na chvilku se zamyslel. „Vlastně mi to je celkem jedno.“

„Ale mně ne,“ řekl jsem. „Zajímalo by mě, kdo by to mohl vědět.“

Samozřejmě jsem musel hledat radu u informační přepážky ve vstupní hale dole. Terry běžel napřed, já ho následoval ještě pomaleji než předtím; ten tajuplný cíl – dokonce i tak prostý a nudný jako tento – ho očividně zaujal.

Otrávená mladá studentka vyslechla začátek mé otázky a podala mi brožurku zpod pultu. „Do září tady nikdo není,“ řekla a začala se od nás odvracet. „Všichni jsou na dovolené.“

Mrkl jsem na první stránku té tenoučké příručky: „Asie, náš největší světadíl, je v poslední době nazývána kolébkou civilizace, ale může to být i rodiště samotného člověka.“ Podíval jsem se na datum na zadní straně: „Zima 1958“. To mi asi nebude k ničemu. Ale na čtvrté straně utkvěl můj zrak na odkazu, který jsem hledal:

… Vedlejší figurína je oděna do zeleného hedvábného obřadního roucha z Negri Sembilan, nejhornatější z malajských provincií. Všimněte si ústředního motivu domorodce troubícího na obřadní roh a ladné křivky jeho nástroje; ta postava je pokládána za ztělesnění „Posla smrti“, který pravděpodobně varuje vesničany před blížící se pohromou. Věnováno neznámým dárcem. Toto roucho pravděpodobně pochází z kmene čo-čo z počátku 19. století.

„Co se děje, strýčku? Není ti dobře?“ Terry sevřel mé rameno a vzhlížel ke mně s náznakem obav; mé chování určitě potvrdilo jeho nejhorší představy o starých lidech. „Co je tam napsáno?“

Dal jsem mu tu brožurku a odvrávoral jsem k lavičce u zdi. Potřeboval jsem si to promyslet. Vím, že lid Čo-Čo vystupuje v mnoha příbězích Lovecrafta a jeho následovníků – Howard sám je nazýval ‚naprosto odporní Čo-Čové‘ – ale nemohu se na ně příliš rozpomenout, jen kromě toho, že údajně uctívali jedno z imaginárních božstev. Z nějakého důvodu jsem si je spojoval s Barmou…

Ale ať se vyznačovali čímkoli, byl jsem si jist jednou věcí: Čo-Čové byli pustým výmyslem.

Mýlil jsem se však. Pominu-li nepravděpodobnou možnost, že ta brožurka byla smyšlená, byl jsem nucen uvěřit, že ty zlovolné bytosti z příběhů ve skutečnosti vycházely z existující rasy obývající jihovýchodní Asii – rasy, jejíž jméno misionář nesprávně přeložil jako ‚Čaučové‘.

Bylo to poněkud nepříjemné odhalení. Doufal jsem, že využiji některé z Mortimerových vzpomínek, ať už autentických nebo ne, ve svých příbězích; nevědomky mi poskytl materiál na tři nebo čtyři dobré zápletky. Ale teď jsem objevil, že můj přítel Howard mě předběhl a že jsem byl uvržen do nezáviděníhodné pozice postavy prožívající horrorové příběhy jiného autora.

Psaní formou dopisů u mě čím dál víc nahrazuje dialogy.

– Lovecraft, 23. 12. 1917

Mé druhé setkání s černým trumpetistou bylo nečekané. O měsíc později mě ale čekalo ještě větší překvapení. Opět jsem spatřil onoho misionáře.

Nebo vlastně jeho fotografii. Byla na výstřižku z Miami Herald, který mi poslala má sestra a na který propiskou připsala: „Všimla jsem si toho v novinách – jak hrozné!!“

Nerozeznal jsem obličej; ta fotografie byla očividně stará, její kopie nevýrazná a ten muž byl hladce oholen. Ale text pod ní mi sdělil, že je to on.

DUCHOVNÍ ZMIZEL V BOUŘI

(Středa) Reverend Ambrose B. Mortimer, věk 56 let, kněz Z kostela Krista v Knoxville, Tennessee, zmizel ve víru pondělního uragánu. Mluvčí řádu sdělil, že Mortimer nedávno odešel do důchodu poté, co sloužil devatenáct let jako misionář, naposledy v Malajsii. Po přestěhování do Miami v červenci bydlel na Pompano Canal Road 311.

Tady útržek končil s rázností, jež zcela odpovídala jeho obsahu. Nevěděl jsem, zda Ambrose Mortimer ještě žije, ale jasně jsem cítil, že poté, co opustil jeden poloostrov, zabloudil na jiný stejně nebezpečný, na prst čnící do prázdnoty. Do prázdnoty, která ho pohltila.

K tomu ostatně směřovaly i mé myšlenky. Často jsem se poddával chmurným představám podobného ražení a náchylnost k fatalistické filozofii jsem sdílel se svým přítelem Howardem: filozofii, kterou jeden z jeho méně nakloněných životopisců nazval ‚futilitarismem‘.

Ale přes pesimismus, který mě ovládal, jsem nemínil pustit všechno k vodě. Mortimer se klidně mohl ztratit v bouři; nebo klidně mohl někam vyrazit na vlastní pěst. Ale jestliže ve skutečnosti se s ním vypořádala nějaká šílená náboženská sekta za to, že strkal nos do jejích záležitostí, musel jsem něco podniknout. Ještě onoho dne jsem napsal miamské policii.

„Vážení pánové,“ začal jsem, „když jsem se dozvěděl o nedávném zmizení reverenda Ambrose Mortimera, napadlo mě, že bych vám měl poskytnou informace, které by mohly napomoci vyšetřování.“

Není nutné, abych zde citoval zbytek toho dopisu. Postačí říci, že jsem popsal svůj rozhovor se zmizelým a poukázal jsem na skutečnost, že se obával o svůj život: bál se pronásledování a ‚rituální vraždy‘ hrozící mu od malajského kmene zvaného Čo-Čo. Ten dopis byl vlastně dost propracovaným rozborem ‚špinavé hry‘. Poslal jsem jej na adresu své sestry a požádal jsem ji, aby ho předala na patřičná místa.

Odpověď z policie přišla nečekaně rychle. Jako ostatní úřední korespondence byla spíš strohá než zdvořilá. „Vážený pane,“ psal detektiv seržant A. Linahan; „v případu reverenda Mortimera jsme již byli obeznámeni s možným ohrožením jeho života. Předběžné prohlídka v Pompano Canal nepřinesla dosud žádné výsledky, v našem pátraní však budeme pokračovat důkladnějším průzkumem koryta. Děkujeme za Vaši ochotu –“

Pod tím jeho podpis. Seržant však přidal ještě krátký dovětek psaný rukou. Jeho tón byl jaksi osobnější; asi ho svazovaly psací stroje. „Možná vás bude zajímat,“ stálo tam, „že jsme nedávno objevili muže s malajským pasem, který téměř po celé léto bydlel v hotelu v Severním Miami, ale odhlásil se dva týdny před zmizením vašeho přítele. Nemohu Vám prozradit více, ale mohu vás ujistit, že právě sledujeme několik stop. Naši vyšetřovatelé se tomuto případu plně věnují, a proto věříme, že jej v brzké době úspěšně uzavřeme.“

Linahanův dopis došel jedenadvacátého září. Ještě před koncem týdne jsem dostal i jeden od své sestry, spolu s dalším útržkem z Heraldu; takže teď, jako v nějakém viktoriánském románu, to vypadá, že tato kapitola nabyde jakési dopisové formy, zakončím ji totiž citáty z těchto dvou zdrojů.

Novinový článek měl nadpis HLEDÁ SE SVĚDEK. Stejně jako ten o Mortimerovi, byla to jen fotografie se stručným popisem:

(Čtvrtek) Miamská policie oznámila, že v souvislosti se zmizením amerického duchovního je hledán jako svědek jistý malajský občan. Zpráva sděluje, že Malajec, D. A. Džaktu-čou, obýval pokoje v Barkleigh Hotella, Culebra Avenue 2401, pravděpodobně s neznámým společníkem. Stále je přihlášen v oblasti velkého Miami, ale od 22. srpna o něm není žádná zmínka. Podle zpráv vládních úřadů vypršelo Džaktu-čouovo vízum 31. srpna; hrozí mu trestní postih.

Duchovní, reverend Ambrose B. Mortimer je pohřešován od 6. září.

Fotografie nad článkem byla zjevně celkem nová, bezesporu z žádosti o vízum. Ta jeho rozesmátá kulatá tvář mi byla povědomá, chvíli mi ale trvalo, než jsem v něm poznal muže, o jehož večeři jsem zakopl v letadle. Bez knírku už Charlie Chana příliš nepřipomínal.

Průvodní dopis doplňoval několik podrobností. „Zavolala jsem do Heraldu,“ psala má sestra, „ale nedokázali mi říct nic jiného, než bylo v tom článečku. Navíc mi tohle zjištění zabralo půl hodiny, protože ta hloupá ženská v ústředně mě pořád přepojovala na špatnou osobu. Myslím, že máš pravdu – cokoli, co tiskne na první stránce barevné fotografie, se nemůže nazývat novinami.

Dnes odpoledne jsem volala na policii, ale ani tam mi moc nepomohli. Myslím, že po telefonu se toho moc zjistit nedá, i když to pořád zkouším. Konečně jsem narazila na důstojníka Linahana, který mi řekl, že právě odpověděl na tvůj dopis. Už jsi ho dostal? Ten člověk byl velmi vyhýbavý. Snažil se být příjemný, ale řekla bych, že byl právě na odchodu. Sdělil mi celé jméno muže, kterého hledají – Džaktu Abdul Džaktu-čou, není to podivuhodné – a řekl mi, že o něm mají ještě nějaké další materiály, které ale zatím nemohou uvolnit. Přemlouvala jsem ho a zaručovala jsem se mu (víš, jak dokážu být přesvědčivá!) a konečně, když jsem se zapřísáhla, že jsem byla blízkou přítelkyní reverenda Mortimera, vymámila jsem z něj něco, o čem prohlásil, že to zapře v případě, že to řeknu někomu jinému než tobě. Ten člověk musel zřejmě být smrtelně nemocen, možná měl dokonce tuberkulozu – rozhodla jsem se, že příští týden zajdu na kontrolu, jen tak pro jistotu a doporučuji ti, aby ses také nechal prohlédnout – protože to vypadá, že v reverendově ložnici našli něco velmi zvláštního: kousky plicní tkáně. Lidské plicní tkáně.“

Také jsem byl v mládí detektivem.

– Lovecraft, 17. 2. 1931

Existují ještě detektivové-amatéři? Myslím mimo romány? Pochybuji o tom. Kdo má koneckonců dneska čas na podobnou zábavu? Bohužel ani já; i když jsem byl oficiálně v důchodu už deset let, mé dny byly vyplněny neromantickými činnostmi, které zaměstnávají každého spisovatele: dopisy, schůzky u oběda, návštěvy neteře a mého doktora; knihy (příliš málo) a televize (příliš mnoho) a možná ještě odpoledne se stříbrným plátnem (i když jsem značně omezil návštěvy biografu, protože se nedokážu ztotožnit se současnými hrdiny). Také jsem strávil týden Halloweenu v Atlantic City a spoustu dalších věcí ve snaze přesvědčit hrozně uhlazeného mladého nakladatele, aby přetiskl některé z mých raných prací.

Všechno to bylo samozřejmě zaměřeno na to, abych měl nějaké ospravedlnění, že jsem odsunul případ nebohého Mortimera až na polovinu listopadu. Ve skutečnosti ta záležitost z mé mysli téměř vyprchala; to jen v románech nemají lidé nic lepšího na práci.

Byla to Maude, kdo opět probudil můj zájem. Dychtivě pátrala v novinách – marně – po dalších zprávách o zmizelém muži; věřím tomu, že dokonce volala seržantovi Linahanovi podruhé, ale nedozvěděla se nic nového. Nyní mi sdělovala nepatrný zlomek informací, získaný navíc z třetí ruky: jedna z jejích spoluhráček bridže ho měla od ‚přítele v policejních službách‘, že pátrání po panu Džaktovi odhalilo jeho předpokládaného společníka – ‚černošské dítě‘, nebo to alespoň sdělovala má sestra. I když bylo velmi pravděpodobné, že ona informace je nepravdivá nebo že se týká zcela jiného případu, řekl bych, že ji stejně považovala za velmi závažnou.

Možná právě proto jsem se následujícího odpoledne drápal do schodů přírodovědeckého muzea – spíše abych uspokojil Maude než sebe. Její zmínka o černochovi, následující podivný nález v Mortimerově ložnici mi připomněla figurínu s malajským rouchem a celou noc mě trápily myšlenky na černého muže – člověka, který velmi připomínal toho žebráka, kterého jsem viděl potloukat se kolem Roosveltovy sochy a který vydechoval své plíce do jakéhosi zahnutého rohu.

Onoho odpoledne jsem na ulicích potkal jen několik dalších lidí, protože bylo nečekaně chladno na město, kde je až do ledna poměrně teplo; měl jsem na krku šálu a můj šedý tvídový kabát mi obtáčel kolena. Ale uvnitř, stejně jako ve všech ostatních amerických domech, bylo přetopeno; brzy jsem se zpotil, jak jsem stoupal po nepředstavitelně dlouhém schodišti do poschodí.

Chodby byly tiché a prázdné, až na mrzutou postavu hlídače, který seděl před jedním z přístěnků, s hlavou skloněnou jako by truchlil, a syčení parních radiátorů nade mnou těsně pod mramorovým stropem. Pomalu a vychutnávaje potěšení z pocitu jedinečnosti, který se vynořil díky tomu, že mám muzeum sám pro sebe, opakoval jsem svou předchozí cestu kolem ohromných koster dinosaurů („Tito ohromní tvorové kdysi běhali po zemi, po které nyní chodíte vy“) a dovnitř do sálu Primitivního člověka, kde dva portorikánští výrostci, zřejmě za školou, stáli v Africkém křídle a v nábožné úctě vzhlíželi k masajskému bojovníkovi v plné zbroji. V oddíle věnovaném Asii jsem se zastavil, abych se narovnal a stočil jsem pohled na postavu v rouchu sedící na bobku. Vitrína byla prázdná. Přes popisku byl nalepen tištěný štítek: „Dočasně odstraněno za účelem restaurace.“

Není pochyb, že exponát byl odstraněn poprvé po čtyřiceti letech a já jsem se samozřejmě rozhodl prohlédnout si ho právě teď. Tak to bychom měli. Vydal jsem se k nejbližšímu schodišti, na druhý konec křídla. Za mnou se halou rozléhalo řinčení kovu, provázené rozzlobeným hlasem hlídače. Možná že ten masajský bojovník byl příliš velkým pokušením.

V hlavní hale mi vypsali propustku do severního křídla, kde byly umístěny kanceláře zaměstnanců. „Běžte do dílen v suterénu,“ řekla mi žena u informační přepážky; znuděnou letní brigádnici vystřídala přívětivá stará dáma, která mě sledovala s náznakem zájmu. „Zeptejte se hlídače pod schodištěm, za bufetem. Doufám, že naleznete, co hledáte.“

Nesa tu růžovou kartičkou, kterou mi dala, tak, aby ji viděl každý, koho by mohla zajímat, sestupoval jsem ze schodů. Když jsem zahýbal na odpočívadle, setkal jsem se se zvláštním obrázkem: blonďatá, seversky vyhlížející rodina vystupovala proti mně po schodech, čtyři vzhůru hledící téměř totožné tváře, rodiče s dvěma dívenkami se semknutými rty a plachýma očima plnýma turistické zvídavosti, zatímco těsně za nimi, očividně nepozorován, poskakoval šklebící se černošský mladík, prakticky šlapající otci na paty. V mém současném stavu mysli mě ta scéna obzvlášť rozrušila – výraz toho chlapce byl jasně výsměšný – a já jsem přemýšlel, jestli si toho hlídač, který stál u bufetu, všiml. Jestli si toho ale všiml, nedal vůbec nic najevo; bez zájmu si prohlédl mou propustku a ukázal na požární dveře na konci sálu.

Kanceláře v suterénu byly překvapivě sešlé – zdi zde nebyly mramorové, jen nahozené omítkou vybledle zelené barvy – a celá chodba navozovala atmosféru hrobky, čemuž se ale není možno divit, jelikož jediné přirozené světlo sem pronikalo mřížovím sklepního okénka těsně u stropu. Měl jsem se ptát po jednom z vědeckých asistentů, panu Richmondovi; jeho pracovna byla jednou z řady kójí navzájem oddělených sololitovou deskou. Dveře byly otevřeny a on vstal od stolu, jakmile jsem vstoupil; zdálo se mi, že mě, vzhledem k mému věku a šedému tvídovému převlečníku, asi považuje za někoho důležitého.

Byl to plnoštíhlý mladý muž s pískově žlutým plnovousem. Vypadal jako poněkud nakynutý surfař, ale jeho veselí se rozplynulo, když jsem se zmínil o svém zájmu o ono zelené hedvábné roucho. „Hádám, že ste ten, kterej si na to stěžoval nahoře, co?“

Ujistil jsem ho, že jsem to nebyl já.

„Ale někdo si stěžovat musel,“ řekl a stále ještě mě nasupeně rentgenoval; stejně jako indiánská maska na zdi za ním. „Ňákej zatracenej turista, kterej je možná ve městě jen na jeden den a chce dělat problémy. Vyhrožoval, že zavolá na malajský velvyslanectví. Když někdo ztropí poprask, ty lidi nahoře se rozklepou, že se to dostane do Timesů.“

Chápal jsem jeho pohnutky; vloni se muselo muzeum potýkat s velkým popraskem kolem nějakých obzvlášť krutých – a podle mého názoru celkem zbytečných – pokusů na kočkách. Většina veřejnosti od té doby přehlížela, že v budově bylo umístěno několik prospěšných laboratoří.

„Takže,“ pokračoval, „ten hábit je v dílnách a my máme plný ruce práce, abysme tu prokletou věc dali ňák dohromady. Řek bych, že to bude trvat nejmíň šest měsíců, než se do toho pustíme. Teď nám chybí tolik lidí, že to není žádná sranda.“ Mrknul na hodinky. „Poďte se mnou, ukážu vám to. Pak musím jít nahoru.“

Šel jsem za ním úzkou chodbou, která se větvila na obě strany. V jednu chvíli řekl, „Tady napravo je ta slavná zoologická laboratoř.“ Díval jsem se stále dopředu. Když jsme míjeli následující dveře, ucítil jsem známou vůni. „Připomíná mi to melasu,“ řekl jsem.

„Skoro ste se trefil.“

Mluvil, aniž by se ohlédl. „Je to něco jako melasa. Čistá přírodní látka. Používaj to k pěstování mikroorganizmů.“

Přidal jsem do kroku, abych ho dohonil. „A ještě k něčemu?“

Pokrčil rameny. „To nevím, pane. To není můj obor.“

Došli jsme ke dveřím opatřeným černou drátěnou mřížkou. „Tohle je jedna z dílen,“ říkal, když hledal správný klíč. Dveře se otevřely do podlouhlé tmavé místnosti provoněné dřevěnými hoblinami a lepidlem. „Sedněte si támhle,“ vybídl mě, uváděje mě do malého předpokoje a rozsvěcuje světlo. „Hned sem zpátky.“ Prohlížel jsem si věc nejblíže ke mně, velkou ebenovou, zdobně vyřezávanou truhlici. Její víko bylo odstraněno. Richmond se vrátil s rouchem přehozeným přes předloktí. „Vidíte?“ řekl a zamával s ním přede mnou. „Vůbec to s ním není tak špatný, co?“ Napadlo mě, že mě stále ještě považuje za onoho nespokojence.

Po zeleném zvlněné poli prchaly malé hnědé postavičky, zjevně pronásledované jakousi skrytou hrozbou. Uprostřed stál černý muž s černým rohem u rtů, člověk a roh jako jediná linka neporušené černě.

„Jsou Čo-Čové pověrčiví?“ zeptal jsem se.

„Byli,“ řekl důrazně. „Pověrčivý a ne moc přívětivý. Dopadli ale jako dinosauři. Nejspíš je vyhladili Japonci nebo někdo takovej.“

„To je dost divné,“ řekl jsem. „Jeden můj přítel tvrdí, že se s nimi setkal ještě v tomto roce.“

Richmond právě uhlazoval roucho; větve hadovitých stromů se bezvýsledně natahovaly po hnědých postavách. „Je to klidně možný,“ řekl po chvíli. „Ale vod konce školy už sem vo nich nic nečet. Určitě už se vo nich ani nepíše v učebnicích. Díval sem se a nic tam vo nich není. Tenhle hábit je nejmíň sto let starej.“

Ukázal jsem na ústřední postavu. „Co víte o tomhle chlápkovi?“

„Posel Smrti,“ řekl, jako by dělal nějaký test. „Aspoň se vo tom tak píše. Prej měl varovat před ňákým blížícím se neštěstím.“

Přikývl jsem, aniž bych zvedl zrak; jen opakoval všechno, co jsem se dočetl v brožurce. „Ale není to divné,“ řekl jsem, „že všichni ostatní jsou tak zděšeni? Vidíte? Ani se neshromažďují, aby naslouchali.“

„Myslíte?“ odfrkl si netrpělivě.

„Protože jestli je ten černý jen něco jako hlasatel, proč je o tolik větší než ti ostatní?“

Richmond začal ten šat skládat. „Pane, podívejte,“ řekl, „nehraju si na experta na všechny kmeny v Asii. Ale když je ňáká postava důležitá, vobčas ji dělaj větší. Koneckonců to dělali i Mayové. Ale chápejte, vopravdu to teď musím nechat plavat. Musím teď jít na schůzi.“

Když odešel, zůstal jsem sedět a přemýšlel o tom, co jsem právě viděl. Ty hnědé, primitivně načrtnuté postavičky vyjadřovaly hrůzu, kterou nemohl vyvolat pouhý hlasatel. A ta velká černá postava stojící vítězně uprostřed, s rohem jako chobotem visícím z úst – to nebyl vůbec žádný hlasatel, tím jsem si byl jist. To nebyl Posel Smrti. To byla sama Smrt.

Vrátil jsem se domů právě když zvonil telefon, ale přestal dříve, než jsem ho stihl zvednout. Posadil jsem se v obývacím pokoji s hrnkem kávy a knihou, která ležela netknuta v polici po celých třicet let: Obyčeje džungle od toho starého šarlatána Williama Seabrooka. Setkal jsem se s ním ve dvacátých letech a shledal jsem jej celkem sympatickým, ale poněkud nedůvěryhodným. Jeho kniha popisuje spoustu pochybných postav, včetně „náčelníka kanibalů, který byl uvězněn a proslavil se tím, že snědl svou mladou ženu, pěkné zahálčivé děvče jménem Blito spolu s tuctem jejích kamarádek“, ale neobjevil jsem žádnou zmínku o černém hornistovi.

Právě jsem dopil kávu, když telefon zazvonil znovu. Byla to má sestra.

„Chtěla jsem ti jen říct, že zmizel další člověk,“ řekla se zatajeným dechem; nedokázal jsem rozlišit, je-li vystrašená nebo jen rozčilená. „Sběrač nádobí ze San Marina. Pamatuješ? Byli jsme tam spolu.“

San Marino byla levná jídelnička v Indian Creek, pár bloků od domu mé sestry. Několikrát týdně tam chodila na oběd se svými přáteli.

„Stalo se to včera v noci,“ pokračovala. „Slyšela jsem o tom u karet. Říká se, že vyšel ven s kbelíkem rybích hlav, aby ho vysypal do říčky, a už se nikdy nevrátil.“

„To je hrozně zajímavé, ale…“ Na chvilku jsem se zamyslel; bylo to velmi neobvyklé, aby mi takhle volala. „Ale, Maude, nemohl prostě jen tak utéct? Chci tím říct, proč si myslíš, že to má nějakou spojitost –“

„Protože jsem tam byla i s Ambrosem!“ vykřikla. „Třikrát nebo čtyřikrát. Tam jsme se většinou scházeli.“

Maude znala zjevně reverenda Mortimera mnohem lépe, než naznačovaly její dopisy. Ale právě teď jsem neměl v úmyslu pokračovat v rozboru jejich vztahů. „Toho chlapce,“ zeptal jsem se, „jsi nějak znala?“

„Ovšem,“ řekla. „Znám tam všechny. Jmenoval se Carlos. Klidný, velice zdvořilý chlapec. Jsem si jista, že na nás musel mnohokrát čekat.“

Málokdy jsem slyšel, aby má sestra byla tak rozrušená, ale v tuto chvíli mě nenapadalo nic, čím bych ji dokázal uklidnit. Než zavěsila, přiměla mě, abych jí slíbil, že uspíším svou měsíční návštěvu plánovanou na Vánoce; ujistil jsem ji, že se pokusím přijet na Den díkuvzdání, tedy již za týden, pokud ovšem najdu spoj, který ještě nebude obsazený.

„Zkus to,“ řekla – a pokud by to byl příběh ze starých braků, dodala by: „Jedině ty dokážeš všemu přijít na kloub.“ Ve skutečnosti však jsme si já i Maude byli vědomi toho, že jsem nedávno oslavil sedmasedmdesáté narozeniny, a že z nás dvou jsem byl já tím bázlivějším; takže ve skutečnosti řekla: „Budu se na tebe těšit a snad mi to pomůže nemyslet na všechny ty věci.“

Bez své knihovny bych nedokázal žít ani týden.

– Lovecraft, 25. 2. 1929

To jsem si až donedávna myslel také. Po životě vyplněném sbíráním jsem získal tisíce a tisíce svazků, aniž bych se byť jen s jedním rozloučil; vlastně tahle neskladná soukromá knihovna mě téměř po padesát let držela ve stále stejném bytě na West Side.

A teď tady sedím sám, jen s několika zahradnickými příručkami a policí antikvárních bestsellerů – ničím, o čem bych snil, ničím, co bych toužil svírat v dlaních. Přesto jsem zde přežil týden, měsíc, sezonu. Ve skutečnosti, Howarde, by ses divil, bez čeho všeho se dá žít. Co se týče knih, které jsem zanechal na Manhattanu, jen doufám, že se o ně někdo po mém odchodu postará.

Ale tenkrát v listopadu jsem nebyl vůbec tak skleslý, když se mi podařilo zamluvit místo v nejbližším spoji a zbýval mi necelý týden v New Yorku. Zbývající čas jsem strávil v knihovně – té veřejné na Dvaačtyřicáté ulici, se lvy u vchodu a s knihami v policích, z nichž ani jedna nebyla má. Její dvě čítárny byly teritoriem lidí v mém věku nebo starších, lidí v důchodu, kteří měli spoustu volného času, chudáky, kteří se jen přišli zahřát; někteří listovali novinami, další klímali na židlích. Jsem si jist, že nikdo z nich nesdílel můj pocit chvatu: chtěl jsem ještě před odletem něco zjistit, něco, co bych v Miami těžko hledal.

Tuhle budovu jsem dobře znal. Kdysi dávno, během jedné z Howardových návštěv, jsem tu prováděl nějaké genealogické výzkumy v naději, že najdu nějaké předky, kteří by byli působivější než jeho předkové, a jako mladík jsem se také občas pokoušel vypomáhat si, jako starousedlíci z Gissingovy New Grub Street, tím, že jsem psal články sestavené z prací jiných. Ale od té doby už jsem vypadl ze cviku: jak lze koneckonců nalézt odkazy na jeden pochybný kmenový mýtus z jihovýchodní Asie, aniž by bylo třeba číst všechno, co vyšlo o této části světa?

Zpočátku jsem se právě o to pokoušel; prohlížel jsem každou knížku, která měla v titulu slovo ‚Malajsie‘. Četl jsem o duhových bozích a falických oltářích a něčem zvaném ‚tatai‘, snůšce zajímavostí, které mě nezajímaly; seznámil jsem se se svatebními a pohřebními obřady Thornů a jistou jeskyní obývanou miliony hlemýžďů. Ale nenašel jsem žádnou zmínku o Čo-Čo, ani nic o jejich bozích.

To bylo samo o sobě udivující. Žijeme v době, kdy neexistují žádná tajemství, kdy si můj dvanáctiletý synovec může koupit svou vlastní knihu zaklínadel a tituly jako Encyklopedie starobylých a zapomenutých vědomostí jsou prodávány v každé prodejně se zlevněnými knihami. I když by si to mí přátelé z dvacátých let odmítali přiznat, vyprávění o tom, jak někdo klopýtne o nějakou zpráchnivělou starou ‚černou knihu‘ na půdě opuštěného domu – nějaký lexikon zaklínadel, nápěvů a skrytých vědění – je dnes sotva atraktivní čtení. Pokud Necronomicon vůbec existoval, byl by již dávno vydán Bantamem s předmluvou Lina Cartera.

Takže ani není divu, že když jsem konečně našel nějaký odkaz na to, co jsem hledal, bylo to v té nejméně romantické formě, v cyklostylovaném filmovém scénáři.

Blíže k pravdě by byl spíš ‚přepis‘, protože byl založen na filmovém snímku z roku 1937 a ten se teď pravděpodobně rozpadal na prach v nějakém zapomenutém archivu. Objevil jsem ho v jedněch z těch hnědých kartónových desek svázaných stužkami, které jsou v knihovně používány k ochraně knih, jejichž vazba se rozpadla. Kniha, kterou jsem hledal, Malajské vzpomínky od reverenda Mortona, byla zklamáním, bez ohledu na velmi zajímavé jméno autora. Ten přepis ležel pod ní, pravděpodobně přiložený omylem. A i když nevypadal slibně – pouze devadesát šest nekvalitně vytištěných stran, scvaknutých jen jedinou rezavou sponkou – vyplatilo se ho přečíst. Titulní strana chyběla a pochybuji, že tam kdy jaká byla; první stránka prostě označovala film jako ‚Dokumentární –Malajsie dnes‘ a byla zde připojena poznámka, že byl částečně financován z grantu vlády Spojených států. Autor nebo autoři uvedeni nebyli.

Brzy jsem pochopil, proč vláda byla ochotna toto dobrodružství nějak podporovat, bylo zde totiž mnoho záběrů, ve kterých vlastníci plantáží vyjadřovali takové názory, které chtějí Američané slyšet. Na otázku blíže neurčeného reportéra: „Jaké další známky blahobytu vidíte kolem sebe?“ odpověděl plantážník pan Pierce úslužně: „No, podívejte se na životní úroveň – lepší školy pro domorodce a novej náklaďák pro mě. Je z Detroitu. Možná, že je v něm i kus mýho kaučuku.“

REP.: A co Japonci? Jsou jedním ze současných nejlepších odbytišť? PIERCE: No, víte, kupujou sice naši úrodu, to jo, ale my jim moc nevěříme, jasný? (Smích) Nemáme je ani zpolovic tak rádi jako Arniky.

Závěrečná část přepisu byla ale mnohem zajímavější; popisovala mnoho krátkých záběrů, které se nikdy nemohly objevit v dokončeném filmu. Uvádím zde jeden z nich v plném znění:

HERNA, KOSTELNÍ ŠKOLA – POZDNÍ ODPOLEDNE (VYSTŘIŽENO)

REP.: Tenhle malajský chlapec načrtl obrázek démona, kterému říká Šů Goron. (K chlapci) Mohl bys mi něco říci o tom nástroji, do kterého fouká. Vypadá jako židovský šofar nebo skopový roh. (Opět k chlapci) Nic se neděje. Nemusíš se bát.

HOCH: On nefouká. On nadechuje.

REP.: Aha – on tím rohem nasává vzduch, je to tak?

HOCH: Ne roh. Není roh. (Pláče) To on.

Miami nepůsobí žádným zvláštním dojmem…

– Lovecraft, 19. 7. 1931

Když jsem čekal v letištní hale s Ellen a jejím synem, svá zavazadla již odbavená a číslo sedadla přidělené, cítil jsem, že propadám tomu druhu úzkosti, který mě trápil v mládí: byl to pocit, že mi uniká čas; a myslím, že teď ji vyvolala ta hodina, která zbývala do odletu mého letadla. Bylo to příliš mnoho času na to, abych seděl a bavil se s Terrym, jehož myšlenky byly očividně někde jinde; ale bylo to příliš málo, abych uskutečnil úlohu, o které mě právě napadlo, že zůstala nesplněna.

Ale možná, že by ji dokázal vykonat můj synovec. „Terry,“ ozval jsem se, „mohl bys pro mě něco udělat?“ Dychtivě ke mně vzhlédl; myslím, že děti v jeho věku jsou rády někomu k užitku. „Pamatuješ na tu budovu, kterou jsme míjeli cestou sem? Budovu mezinárodních letů?“

„Samo,“ řekl. „Je hned vedle.“

„Ano, ale je mnohem dál, než vypadá. Myslíš, že bys dokázal dojít tam a zpátky za hodinu a zjistit mi tam něco?“

„Jistě.“ Už vstal ze sedačky.

„Právě mě napadlo, že v té budově je i přepážka Air Malay a chtěl bych, aby ses mi tam na něco zeptal –“

Moje neteř mě přerušila. „Ne, to nemůže,“ řekla jemně. „Za prvé, nechci, aby běhal po té autostrádě s nějakým hloupým vzkazem –“ nevšímala si protestů svého syna, „– A za druhé, nechci, aby se zapletl do té hry, kterou se bavíš ty s mou matkou.“

Skončilo to tak, že šla Ellen a nechala Terryho se mnou, abychom si trochu popovídali. Vzala si s sebou útržek papíru, na který jsem jí napsal ‚Š.ů Goron‘, jméno, které sledovala s trpkou nedůvěrou. Nebyl jsem si jist, že se vrátí před mým odletem (Všiml jsem si, že Terry je čím dál tím víc nesvůj), ale vrátila se ještě před druhou výzvou k nastupování.

„Říkala, žes to napsal špatně,“ oznámila mi Ellen.

„Kdo?“

„Jedna ze zaměstnankyň společnosti,“ odpověděla Ellen. „Mladá dívka, něco kolem dvaceti. Nikdo další nebyl Malajec. Nejdřív to jméno nepoznávala, dokud si ho nepřečetla několikrát nahlas. Vypadá to, že je to nějaký druh ryby, co? Jako štítonoš, jen větší. Alespoň tak to říkala. Prý ji tím strašila její matka, když zlobila.“

Ellen – nebo spíš ta dívka – zřejmě špatně rozuměli. „Něco jako bubák?“ Zeptal jsem se. „Hm, to je klidně možné. Ale ryba, říkáš?“

Ellen přitakala. „Myslím si ale, že o tom moc nevěděla. Vlastně se chovala trochu rozpačitě. Jako bych se jí zeptala na něco nečistého.“ Z reproduktoru na protější stěně se ozvala poslední výzva cestujícím. Ellen mi pomohla vstát, nepřestávajíc mluvit. „Říkala, že je Malajka, ale odněkud z pobřeží – z Malaccy? zapomněla jsem to – a že je škoda, že jsem nepřišla o tři nebo čtyři měsíce dříve, protože její předchůdkyně byla napůl Čoča-Čoča? – nebo tak nějak.“

Řada se teď zkracovala. Popřál jsem oběma bezpečné Díkuvzdání a přesunul se směrem k letadlu.

* * *

Mraky pode mnou vytvořily krajinu kolébajících se kopců. Viděl jsem každý předěl, každou planinku a v temnějších místech i zvířecí oči.

Některá z údolí byla rozdělena klikatými černými čarami, které vypadaly jako řeky na mapách. Alespoň ta voda byla pravá: byla to místa, kde se mraky roztrhly a oddělily, odkrývajíce tak temné moře pod sebou.

Během letu jsem si uvědpmil ztracenou příležitost, pocit, že můj osud mi nabízí něco jako poslední šanci. Těch čtyřicet let bez Howarda jsem stále jen žil v jeho stínu; jeho příběhy jistě zastínily ty mé. Nyní jsem byl zatažen do jednoho z nich. Tady, kilometry nad zemí, jsem cítil velký souboj bohů; dole byla už válka prohraná.

Připadalo mi, že cestující okolo mě účinkují v nějakém dramatu; malý umaštěný steward zapáchající po něčem divném; dítě, které zíralo do jednoho místa; muž spící vedle mě s pootevřenými ústy, který se uchechtl a podal mi stránku vytrženou z ‚leteckého‘ magazínu: LISTOPADOVÁ HÁDANKA, s okem překvapeně zírajícím ze shluku teček. ‚Spojte body a uvidíte, kdo bude nejméně děkovat tomuto Díkuvzdání!‘ Pod tím, napůl ztracena mezi ‚B‘ nai B‘ rith a Festival hostitelských písní a reklamou plážových klubů, mě trochu zasáhla ukázka místního koloritu:

MAJÍ PLOUTVE, BUDOU PUTOVAT –

(Poskytnuto Miami Heraldem) Když váš manžílek přijde domů a bude přísahat, že právě viděl pochodovat vaším dvorkem hejno ryb, nenuťte ho, aby na vás dýchl. Může mluvit pravdu! Podle zoologů z Miamské univerzity budou tento podzim migrovat sumci v rekordních počtech a obyvatelé Jižní Floridy budou moci spatřit stovky vousatých stvoření lezoucích po zemi daleko od vody. I když nejsou větší než vaše kočka, mnoho druhů může přežít bez…

Tady útržek přecházel do zubatého okraje, kde ho můj společník vyškubl z časopisu. Právě se ve spánku vrtěl a pohyboval rty; otočil jsem se a opřel hlavu o okénko, za kterým se vyhoupl výběžek Floridy protkaný spoustou kanálů. Letoun se otřásl a začal k němu klesat.

Maude už stála u brány, vedle ní černý nosič s prázdným vozíkem. Když jsme v suterénu čekali u pásu, až se vykulí má zavazadla, seznámila mě s pokračováním události v San Marinu: chlapcovo tělo vyplavilo moře na vzdálené pláži, s plícemi v ústech a hrtanu. „Naruby,“ řekla. „Dovedeš si to představit? Mluvili o tom v rádiu celé dopoledne. Se záznamem přednášek nějakého příšerného doktora, který vyprávěl o kuřáckém kašli a popisoval, jak se topí lidé. Za chvíli už jsem to ani nemohla poslouchat.“ Nosič naložil má zavazadla na vozík a my jsme ho následovali ke stanovišti taxíků, Maude používala svou hůl ke gestikulaci. Kdybych neviděl, jak zestárla, myslel bych si, že jí vzrušení prospívá.

Přiměli jsme řidiče, aby si zajel západním směrem po Pompano Canal Road, kde jsme se zastavili u čísla 311, jedné z bledě zelených chatek, které stály do půlkruhu kolem malého a velmi špinavého brouzdaliště; v betonovém květináči za bazénkem usychala osamocená a napůl mrtvá palma, jako v nějaké parodii oázy. Tak tohle tedy byl poslední domov Ambrose Mortimera. Má sestra byla velmi tichá a já jsem jí věřil, když říkala, že zde nikdy předtím nebyla. Přes ulici se leskla olejnatá voda kanálu.

Taxi se stočilo na východ. Projížděli jsme kolem nekonečné řady hotelů, motelů, nájemních domů, nákupních středisek velkých jako

Central Park, obchodů s upomínkovými předměty s vývěsními štíty většími než byly sami, před kterými stály koše s lasturami a umělohmotnými autíčky na klíček. Muži a ženy v našem věku a mladší seděli v plátěných plážových křeslech na svých dvorcích a mžourali na provoz kolem. Pohlaví splývala; některé ze starších žen byly skoro stejně lysé jako já a muži nosili oblečení barvy korálů, citronů a broskví. Kráčeli velmi zvolna, když přecházeli ulici nebo se pohybovali po chodníku; auta se sunula skoro stejně pomalu a trvalo čtyřicet minut, než jsme dorazili k Maudinu domu s pastelově oranžovými okenicemi a prodavačem ve výslužbě a jeho paní, kteří bydleli nahoře. I nad tímto blokem se vznášela jakási malátnost, taková, o které jsem se stopou lítosti věděl, že si na ni brzy budu muset zvykat. Život se zvolna zastavoval a když taxík odburácel pryč, jedinými pohybujícími se předměty byly pelargonie v Maudině okenním truhlíku lehce se kývající ve vánku, který jsem ani necítil.

Období sucha. Dopoledne v klimatizovaném sestřině obývacím pokoji, obědy s jejími přáteli v klimatizovaných jídelnách. Bezděčná odpolední zdřímnutí, ze kterých jsem se probouzel s bolestmi hlavy. Večerní procházky s pozorováním západů slunce, světlušky, obrazovky televizorů poblikávající za žaluziemi u sousedů. V noci pár vzdálených mlhavých hvězd; ve dne drobné ještěrky cupitající po horkém chodníku nebo se neohroženě vyhřívající na dlažbě. Vůně olejových barev v sestřině komoře a neodbytný bzukot komárů v její zahradě. Její sluneční hodiny, dárek od Ellen, s Terryho říkankou vymalovanou na okraji. Oběd v San Marinu a krátký, lhostejný pohled na doky za ním, které se nyní změnily v něco jako turistickou atrakci. Odpoledne v pobočce knihovny v Hialeh, hledání v jejích policích s cestopisy a průvodci, starý muž dřímající u stolku naproti mně, dítě zručně kopírující z encyklopedie svůj školní referát. Večeře Díkuvzdání spojená s půlhodinovým telefonátem s Ellen a jejím chlapcem a vyhlídkou na krůtí maso do konce tohoto týdne. Návštěva dalších přátel a další den v knihovně.

Později, puzen nudou a náhlým vnuknutím, jsem zavolal do Barkleigh Hotella v Severním Miami a objednal jsem si tam pokoj na dvě noci. Nepamatuji si dny, na které jsem si jej zamluvil, protože podobné věci už ztratily svůj význam, vím jen, že to bylo někdy uprostřed týdne „sezona je v plném proudu,“ sdělila mi majitelka, „a hotel je obsazen každý víkend ještě dlouho po Novém roce.“

Má sestra mě odmítla do Culebra Avenue provázet; neviděla nic zajímavého v návštěvě místa, kde kdysi pobýval zmizelý Malajec, ani nesdílela mou brakovou představivost, že tím, že tam jen budu bydlet, můžu odhalit nějakou stopu, o které policie neví. (‚Díky slavnému autorovi V záhrbí…‘) Jel jsem tedy sám, taxíkem, a vzal jsem si s sebou půl tuctu svazků z příruční knihovny. Kromě čtení jsem neměl nic jiného v plánu.

Barkleigh byla dvoupatrová růžová budova z nepálených cihel, vyzdobená starobylým neonovým nápisem, který byl pokryt silnou vrstvou prachu, zvlášť zřetelnou v odpoledním slunci. Podobná stavení vyplňovala blok na obě strany, každá o něco žalostnější než ta před ní. Nebyl tam výtah a, jak jsem ke svému rozčarování zjistil, žádný volný pokoj v přízemí, vypadalo to, že schodiště mi zaručí dostatek tělocviku.

V recepci v přízemí jsem se vyptával, tak nenucené, jak jen to šlo, ve kterém pokoji bydlel ten známý pan Džaktu; vlastně jsem doufal, že dostanu buď ten, nebo nějaký sousední. Ale čekalo mě zklamání. Roztržitý malý Kubánec za přepážkou nastoupil teprve před šesti týdny a tvrdil, že o té záležitosti nic neví; lámanou angličtinou mi vysvětloval, že majitelka, paní Zimmerman, právě odjela do New Jersey na návštěvu příbuzných a do Vánoc se nevrátí. Takže to vypadalo, že na klepy budu muset zapomenout.

V té chvíli jsem byl v pokušení svou návštěvu zrušit a přiznávám, že mě tam nezadržela ani tak otázka cti, jako spíš vidina dvou dní odloučení od Maude, se kterou, po téměř deseti letech osamělého života, nebylo lehké vyjít.

Následoval jsem Kubánce nahoru, sleduje, jak můj kufr rytmicky bubnuje do jeho nohou a byl jsem halou uveden do pokoje s výhledem dozadu. Ten dům byl lehce prosycen slaným vzduchem a olejem na vlasy; zplihlá postel už poskytla mnoha lidem zoufalé útočiště. Z malé betonové terasy byl výhled na dvůr a prázdný pozemek za ním, plůtek byl tak zarostlý býlím a tráva na dvorku byla tak dlouho neposekaná, že bylo těžké určit, kde jeden končí a druhý začíná. Někde uprostřed té opuštěné země vyrůstal shluk palem, nemožně vysokých a tenkých, s vrcholky ozdobenými několika tuhými listy. Na zemi pod nimi leželo několik tlejících kokosových ořechů.

To byl můj výhled první noc, když jsem se vrátil z večeře v nedaleké restauraci. Cítil jsem se neobyčejně unaven a šel jsem spát velmi brzy. Protože noc byla chladná, nebylo třeba používat klimatizaci; jak jsem ležel v obrovské posteli, slyšel jsem přecházení lidí v sousedním pokoji, vrčení autobusu projíždějícího ulicí a šelest palmových listů ve větru.

Část následujícího dopoledne jsem strávil sestavováním dopisu paní Zimmerman, který jí měl být předán po jejím návratu. Po delší procházce do restaurace na oběd jsem si zdříml. Po večeři jsem to zopakoval. Se zapnutým televizorem coby společníkem, štěbetavé blábolení z protější strany pokoje, jsem se probíral stohem knih na svém nočním stolku, posledními paběrky ze spodku police s cestopisy; většinu z nich si nikdo nevypůjčil od třicátých let. V žádném z nich jsem nenašel nic zajímavého, alespoň při první prohlídce, ale než jsem zhasl světlo, všiml jsem si, že jedna kniha, vzpomínky plukovníka E. G. Patersona, byla opatřena rejstříkem. Když jsem se jen tak ze zvědavosti podíval po Sů Goronovi, našel jsem odkaz na něj s odlišným přepisem.

Autor, bezpochyby již dlouho po smrti, strávil většinu svého života v Orientu. Jeho zájem o jihovýchodní Asii byl povrchní a část věnovaná této otázce podle toho stručná:

… Bez ohledu na bohatství a rozmanitost jejich folkloru, nemají však nic podobného malajskému šugoranovi, jakémusi bubákovi používanému k strašení zlobivých dětí. Cestovatel slyšel mnoho protiřečících si popisů, některé z nich hraničící s obscénností. (Oran, znamená totiž malajsky ‚muž‘, zatímco šug, které mimo jiné znamená ‚sání‘ nebo ‚čenichání‘, zde vystupuje ve významu ‚sloní chobot‘.) Dobře si vzpomínám na kůži visící v baru v Obchodním klubu v Singapuru, která podle tradice představuje mládě tohoto mýtického tvora; byla černá jako kůže Hotentota. Krátce po válce se tady mihl nějaký plukovní lékař na své cestě zpět na Gibraltar, který po důkladné prohlídce prohlásil, že se jedná o vysušenou kůži dosti velkého sumce. Nikdo mu neoponoval.

Dokud se mi nechtělo spát, nechal jsem svítit světlo a poslouchal, jak vítr šelestí v palmových listech a prohání se řadou teras. Když jsem zhasl, v koutku duše jsem očekával, že za oknem spatřím šedou siluetu, ale neviděl jsem, jak říkají básníci, nic než noc.

Druhý den ráno jsem si sbalil zavazadlo a odešel jsem s pocitem, že můj pobyt v hotelu byl zbytečný. Vrátil jsem se do sestřina domu právě když se vzrušeně bavila s prodavačem shora; vypadala hrozně a řekla mi, že se mě pokouší sehnat celé dopoledne. Když se probudila, viděla, že truhlík pod oknem z její ložnice je převrácen a keře pod ním pošlapané. Po stěně domu vedly dva pásy stop vzdálené několik metrů od sebe, začínající na střeše a pokračující přímo k zemi.

Ach, jak ty roky letí. Netečný muž ve středních letech – a zatím teprve včera jsem byl mladý a dychtivý a hrozící se tajemství otvírajícího se světa.

– Lovecraft, 20. 8. 1926

Už toho není moc k vyprávění. Tady příběh sklouzává do neprosáté sbírky útržků, které se k němu mohou nebo nemusí vztahovat: dílky skládačky pro ty, kdo se pokládají za milovníky hádanek, náhodný shluk teček a uprostřed vykulené nemrkající oko.

Má sestra samozřejmě ještě toho dne opustila dům na Indian Creek a ubytovala se v hotelu v centru Miami. Posléze se přestěhovala do vnitrozemí k přítelkyni do zeleně omítnutého domku několik kilometrů od Mokřin, třetí v řadě devíti hned u hlavní silnice. Když tohle píšu, sídlím v jejím hnízdě. Poté, co její přítelkyně zemřela, žila tu sestra sama a podnikala šedesátikilometrovou cestu autobusem do Miami jen za výjimečných okolností: divadlo se skupinou přátel, jedna nebo dvě cesty za nákupy ročně. Všechno ostatní, co potřebovala, měla přímo ve městě.

Vrátil jsem se do New Yorku, nastydl jsem se a zimu jsem strávil na nemocničním lůžku, navštěvován mnohem méně než bych si přál mojí neteří a jejím synem. Vím ale, že jízda Brooklynem není žádná legrace.

Člověk se sbírá mnohem pomaleji, když dosáhne mého věku; je to bolestná pravda, kterou odhalujeme, žijeme-li dostatečně dlouho. Howardův život byl krátký, ale myslím, že na konci to pochopil. V pětatřiceti se ještě bláznivě posmíval přátelům pro jejich ‚touhu po mládí‘, ale o deset let později to pochopil, když truchlil nad posledním ze svých bližních. „Roky na člověka těžce doléhají!“ napsal. „Vy mladíci ani nevíte, kolik štěstí máte!“

Stáří je stejně velké tajemství. Jak jinak by Terry mohl vyzdobit sluneční hodiny své babičky tím nasládlým nesmyslem?

Se mnou zestárni; to nejlepší je ještě před námi.

Jistě, ten verš je na slunečních hodinách běžný – ale ten mladý nešika ani nedokázal dodržet rým. S čertovskou nepřesností napsal, Jo nejlepší má ještě přijít.“ – řádek, který by mě nutil skřípat zuby, kdyby mi ještě nějaké zbyly.

Většinu léta jsem strávil doma, sám jsem si vařil ubohá jednoduchá jídla a bezvýsledně jsem pracoval na literárním projektu, který zaměstnával mé myšlenky. Se znechucením jsem sledoval, že píšu čím dál pomaleji a měním se čím dál víc. Má sestra mé rozpoložení ještě posílila, když mi poslala dosti ubohý příběh, který našla v Enquireru – o „tvorovi připomínajícím vysavač“, který se protáhl světlíkem k nějakému švédskému námořníkovi a „způsobil, že jeho tvář zfialověla“ – napsala nad to: „Vidíš? Přesně jako od Lovecrafta.“

Nedlouho poté mi, k mému velkému překvapení, přišel dopis od paní Zimmerman, hojně proložený omluvami, že můj dotaz založili a opět jej objevili až při ‚jarním úklidu‘. (Je těžké si představit, že v Barkleígh Hotella prováděli něco jako úklid, ať už jarní nebo jiný, ale i tahle opožděná odpověď mi přišla vhod.) „Je mi líto, že onen zmizelý pastor byl vaším přítelem,“ psala. „Jsem si jista, že to byl jemný džentlmen.

Ptal jste se mě na ‚podrobnosti‘, ale z vašeho vzkazu usuzuji, že víte všechno. Skutečně vám nemohu říci nic jiného, než jsem řekla policii, i když si myslím, že to všechno neposkytli novinám. Podle našich záznamů host pan Džaktu přicestoval téměř před rokem, koncem června, a odjel poslední týden v srpnu, aniž by uhradil nocležné za poslední týden a některé škody, které už asi nebudou vyrovnány, i když jsem o tom psala na Malajské velvyslanectví.

Jinak to byl ale spořádaný podnájemník, platil pravidelně a vlastně málokdy opouštěl svůj pokoj, s výjimkou občasných procházek po dvorku nebo návštěv v obchodu. (Nedokázali jsme ho přinutit, aby nejedl v pokoji.) Jediné, na co si mohu stěžovat, je, že uprostřed léta u něj bez našeho vědomí pravděpodobně bydlelo malé barevné dítě, dokud si jedna pokojská, když šla kolem, nevšimla, že mu zpívá. Neznala ten jazyk, ale říkala, že by to mohla být hebrejština. (Chudák ženská, už nás bohužel opustila, byla stěží schopna číst.) Když příště uklízela pokoj, řekla mi, že Dr. Džaktu prohlásil, že to dítě je jeho, a že prchla, když zachytila jeho pohled z koupelny. Říkala, že bylo nahé. Tenkrát jsem to nikomu neřekla, protože si myslím, že nemám žádné právo soudit morálku svých hostů. Ostatně, už jsme to dítě nikdy neviděli a pokoj jsme důkladně vyčistili pro naše další hosty. Věřte mi, že jsme obdrželi pouze kladné hodnocení našich služeb. Myslím si, že jsou vynikající, s čímž doufám souhlasíte, a také doufám, že budete opět naším hostem, až příště navštívíte Floridu.“

Bohužel, má následující návštěva Floridy byla z důvodu pohřbu mé sestry koncem oné zimy. Teď vím, co jsem nevěděl tehdy, že byla ve špatném zdravotním stavu po většinu předchozího roku, ale nemohu se zbavit dojmu, že takzvané ‚incidenty‘ – nepochopitelné vandalské útoky namířené proti osamělým ženám v oblasti Jižní Floridy, vrcholící několika zprávami o útocích neznámého vagabunda – mohly uspíšit její smrt.

Když jsme tam s Ellen dorazili, abychom se postarali o záležitosti mé sestry a zařídili pohřeb, zamýšlel jsem, že zůstanu asi tak na jeden nebo dva týdny, abych dohlédl na převod majetku. Ale něco mě přimělo, že jsem zůstal dlouho poté, co Ellen odjela. Možná, že to byly vzpomínky na ty zimy v New Yorku, které se zhoršovaly s každým dalším rokem; prostě jsem nedokázal najít sílu, abych se vrátil. A nakonec jsem se ani nemohl přimět k tomu, abych prodal tento dům; jsem-li zde v pasti, je to past, se kterou jsem smířen. A kromě toho – nikdy jsem nemiloval stěhování; když se mi tenhle pokoj omrzí – a on se omrzí – nemám kam jít. Viděl jsem ze světa vše, co jsem chtěl. Tenhle prostý příbytek je teď mým domovem – a jsem si jist, že bude mým posledním. Kalendář na zdi mi říká, že už to jsou téměř tři měsíce, co jsem se sem nastěhoval. Vím, že na některé z jeho zbývajících stránek naleznete datum mé smrti.

Poslední týden byl poznamenán další vlnou ‚incidentů‘. Ty z poslední noci byly zatím nejdramatičtější. Dokážu to opakovat téměř slovo od slova z ranních zpráv. Krátce před půlnocí se paní Florence Cavanaugh, žena v domácnosti bydlící na Alyssum Terrace 24 v Jižním Princetonu, právě chystala zatáhnout závěsy v přední místnosti, když spatřila, jak ji oknem upřeně sleduje, jak to popsala ‚velký černoch s plynovou maskou nebo potápěčským přístrojem‘. Paní Cavanaugh, která byla oblečena jen v noční košili, odskočila od okna a zakřičela na svého muže spícího v sousedním pokoji, ale než přiběhl, podařilo se černochovi prchnout.

Místní policisté dávali přednost teorii o ‚potápěči‘, protože blízko okna objevili stopy, které mohly být zanechány těžkým člověkem s ploutvemi. Ale nedokázali vysvětlit, proč by někdo chodil v potápěčské výstroji tolik kilometrů od vody.

Zpráva většinou zahrnovala poznámku, že „manželé Cavanaughovi nemohou být zastiženi, aby se k tomu vyjádřili“.

Důvod, proč mě ten případ tak zajímal – ostatně stačí si vzpomenout na výše popsané podrobnosti – je, že znám Cavanaughovi velmi dobře. Jsou totiž mými bezprostředními sousedy.

Chcete-li, říkejte tomu ego stárnoucího spisovatele, ale nějak si nemohu pomoci, abych nemyslel na to, že ta včerejší návštěva se týkala mě. Tyhle malé zelené domky vypadají ve tmě všechny stejně.

A protože jsou venku ještě zbytky noci, je dost času napravit chybu. Nikam nejdu.

Vlastně si myslím, že to bude celkem odpovídající konec muže mého založení – být přímým účastníkem vyvrcholení příběhu stvořeného někým jiným.

Se mnou zestárni; to nejlepší, má ještě přijít.

Řekni, Howarde: za jak dlouho přijde řada na mě, abych zahlédl černý obličej přitisknutý na okno?

BRIAN A. HOPKINS

Brian A. Hopkins je začínající americký spisovatel horrorů, zatím publikující jen v malonákladových časopisech. Povídka Kde jsi, rytíři?, přeložená z rukopisu, je krátkým, krutým příběhem o tom, že síly dobra a zla od sebe nejsou vždy oddělené a za všechno se musí zaplatit.

Brian A. Hopkins

KDE JSI, RYTÍŘI?

Když Jeremy uslyšel, že práskly domovní dveře, zavřel sešit s komiksem.

Tohle prásknutí dveří, to je takový všeříkající zvuk. Desetiletý chlapec se nasoukal pod postel a potrhaný komiks si vzal s sebou. V tajném útočišti jej uvítaly důvěrně známé chomáčky prachu, jedna ponožka připravená o svou družku a jednonohý vojáček.

„Jsem doma!“

Nezřetelná slova. Těžké, šoupavé kroky.

Deke byl opilý.

Už zase.

„Kde, k sakru, všichni jste?“

Jeremy popolezl pod postelí ještě o kousek , její mlčenlivá váha mu nad hlavou skýtala nedostatečný pocit jistoty. Nikam dál, než do rohu pokoje, se zalézt nedalo, přitiskl se tedy k odlepené tapetě a plesnivému papundeklu.

„Jsem v kuchyni.“ Matčin hlas. Plný strachu. Roztřesený.

„Hoď mi sem jedno studený pivo, až sem pudeš. Becky. Jsem zpocenej jak prase.“

Staré, sešlé kanape zasténalo pod vahou velkýho Deka Reynoldse. Poslední tři měsíce dělal nakladače kamionů a shodil všechna kila, která nabral během doby, kdy byl bez práce. Pořád to však byl kus chlapa.

Bez bot měřil dobrý metr osmdesát, a když se v obchodě na rohu postavil na váhu, ukázala mu sto tři kila. Až na to pivní břicho bylo jeho tělo samý sval.

Jeremy si otevřel komiks.

Jedenáctá strana Černého rytíře: Podlý Jules de Monteret unesl lady Joan de Vac. Surově si ji přehodil přes sedlo a ujíždí s ní Hrůzolesem ke svému hrozivému hradu na mořském pobřeží. Ve vězeních pod hradem Tornem ji připoutá řetězy ke skřipci a chystá se z ní mučením vymámit informaci, kterou hledá.

„Už je večeře?“

Máma mlčí.

Kanape pod Dekem znovu zasténalo, jak se naklonil, připraven vstát a vrazit do kuchyně. „Slyšelas?“

„Za dvacet minut,“ ozvalo se z kuchyně slabým hlasem.

„Neříkal jsem ti, že budu doma v pět? Říkal jsem, abys připravila večeři na pátou. Nemůžeš mít hotovou aspoň večeři, když přídu domů?

Copak toho chci tak zatraceně moc?“

Otázky byly, jak jinak, řečnické. Becky Reynoldsová dobře věděla, že má být zticha. Pomalu se toho cizince ve svém domě začínala bát, toho muže, kterého kdysi milovala. Ještě strašnější jí přišla myšlenka, kde by bez něho byla. Neměla nic než středoškolské vzdělání, svého prvního muže už dávno pochovala, zemřel na nějakou chorobu, která ani nejde vyslovit a která napadne tak jednoho z miliónu, a navenek neměla žádnou jinou hodnotu než jako matka a manželka. Práce v domácnosti byla její výhradní profesí, sex jejím rizikem povolání a Deke nelítostným zaměstnavatelem.

„Kde je kluk? Copak už neví, že se sluší přivítat svýho otce?“ Kanape zasténalo potřetí, ale to se jen Deke uveleboval zpět. Pozdrav od Jeremyho sotva stál za to, aby vstal. Deke samozřejmě nebyl Jeremyho skutečný táta. Poslední čtyři roky se snažil nahradit muže, na něhož měl Jeremy jen mlhavé vzpomínky. Většinou se to Dekovi dařilo, dokud nepřišel o práci a nezačal s pitím.

Jeremy se pod postelí uvelebil k dlouhému čekání a přál si, aby snadno pohyblivé chomáčky prachu ležely klidně a tiše. Nesmí tu být jediná známka jeho přítomnosti. Ten kluk si zalezl pod postel a zůstane tam, dokud Dekeho chrápání nesplyne s posledními nočními zprávami.

Dvanáctá strana Černého rytíře: Otázkám zlého de Montereta se krásná lady Joan de Vac jen vysmívá. „Žádný poklad nikdy neexistoval,“ ujišťuje padoucha. „Udělali z vás hlupáka, Monsieur. Honíte se za nějakým snem. Za výplodem fantazie jednoho vesničana, nic víc.“ De Monteret přitáhne skřipec a lady vypustí z úst bublinu výkřiků přes celou barevnou stránku.

Matčiny opatrné kroky, když vyšla z kuchyně, ucítil Jeremy spíš jako chvění než opravdový zvuk. Dokud je neuslyšel, neuvědomil si, že jim naslouchá. Očekával, co nutně muselo přijít.

„Ani to pitomý pivo nejni studený!“

„Ale vždyť jsem ho dávala do lednice víc jak před hodinou.“

Matčino plačtivé ospravedlňování skončilo ostrým prásknutím – stejný zvuk udělá jedlový suk, když zapraská v táborovém ohni. Byl to zvuk, který slýchal Jeremy velmi často. Zvuk Dekeho ruky na matčině tváři.

„Já jsem chtěl studený pivo. STUDENÝ! Copak se nedokážeš postarat ani o tohle?“

Vzlyknutí. „Říkala jsem ti, že jsem ho dávala do –“

„Poslouchej, co říkám, ženská. To pivo. Nejni. Studený.“

„Lednička… je stará. Víš, že –“

Další políček.

Část desetiletého chlapce chtěla vylézt zpod postele a jít mámě na pomoc. Ale jeho větší část, ta, která si dobře pamatovala, jak to bolí Dekeho páskem, pěstmi a botami, jej přinutila skrčit se strachy ve svém útočišti.

Na třinácté straně Černého rytíře je inzerát na Atlas kulturistiky.

Jsem zbabělec, pomyslel si Jeremy už pokolikáté. Hoďte mi písek do očí a zalezu pod postel.

Plesk! „Já tady s těma všivejma negrama makám celej den jak šílenej a nakládám kamióny pro toho židovskýho bastarda Silversteina.“ Třesk! „Jediný, co po tobě chci, abych měl večeři, když přídu domů a jedno zatracený pivo, který je studený. Copak chci tak moc?“ Mlask!

Máma zavzlykala.

„Tak si to di zkusit, vyval jednou ten svůj tlustej zadek na ulici a uživ tuhle rodinu!“

„Prosím tě!“

„K ničemu jinýmu ten svůj zadek stejně nemáš!“

Další políček.

„Jen počkej. Já ti ukážu, děvko!“

Čtrnáctá strana Černého rytíře: Lady Joan odmítá vyzradit, kde je poklad ukryt. Monteret se k ní naklání a šeptají o mnohem děsivějších způsobech mučení. Její tvář bledne. Spodní ret se chvěje. Ať už jsou Monteretova líčení hrůz jakákoli, zdá se, že uhodil hřebíček na hlavičku.

Zřejmě právě došlo na nejvíce deprimující surovosti, neboť se lady de Vac chystá úkryt vyzradit, což Monteretovi dovolí napáchat v království další zlo a nespravedlnosti. Teď nastal ten pravý okamžik pro hrdinu.

Teď nastal ten pravý okamžik pro stranu patnáct, kde přijíždí Černý rytíř. Sedí na půlnočním oři, jehož kopyta duní po vězeňském schodišti, jeho šarlatový plášť se vzdouvá jako bouřková mračna a v ruce třímá blyštivý meč jasný jako blesk.

Kde je mámin rytíř? Kdo zachrání ji?

„Když ne já,“ pošeptal Jeremy chomáčkům prachu, „pak už nikdo.“

„Ne! Prosím. Co když přijde Jeremy?“

Jeremy nepochyboval o pravdách.

O pravdě, že tohle není jeho opravdový nevlastní táta, ale spíš nějaký městský démon, který se pro Dekeho připlazil z kanálů. Démon s mnoha, mnoha jmény: nezaměstnanost, inflace, vydražení, soudní vystěhování, deficit, zadluženost, chudinské čtvrti, podpora, Potravinové lístky, hospodářská krize… a pád amerického naftového průmyslu, ta obávaná bestie, která připravila Dekeho o práci, vyhnala ho do ulic a později do hospod.

O pravdě, že tenhle démon zničil milujícího, obětavého Dekeho, muže, který ho vzal před dvěma roky do Disney Worldu, muže, který mu po jistou dobu večer před spaním čítával Tolkienova Hobita.

O pravdě, že tenhle démon by klidně mohl zabít i mámu.

Pokud ovšem nedorazí její Černý rytíř a nezabije ho.

Jeremy vylezl zpod postele, v třesoucí se ruce svíral srolovaný komiks. Šel ke dveřím do dětského pokoje, které vedly, stejně jako všechny ostatní dveře v tomto malém bytě, do obývacího pokoje. Pootevřel ve dveřích škvírku a odvážil se k ní přiložit oko.

To, co uviděl, mu vzalo dech. Podklesly mu nohy a málem upadl na zem.

Deke držel matku ohnutou přes konec kanape, jednou rukou ji surově držel za krátké světlé vlasy, druhou jí u pasu přidržoval ohrnuté domácí šaty. Mámu Jeremy skoro neviděl. Zato z Dekeho viděl až moc. Jeho nahý a chlupatý zadek se pohyboval tam a zpět v rozechvělých záškubech směrem k blížícímu se vrcholu, při němž matčin pláč vyšplhal o oktávu výš. Mezi Dekeho doširoka roztaženýma nohama se komíhaly svraštělé hnědé koule. Stejně jako závaží na starých dědečkových hodinách udržovaly tempo s nepravidelně metronomickým přirážením jeho boků.

Jeremy toho zatím slyšel o sexu asi tolik, jako každý jiný desetiletý kluk. Scéna z obýváku neodpovídala tomu, co slyšel – pokud však znásilnění nemělo být považováno za sex. Nekontrolovatelně se třásl, chápal, že byl svědkem něčeho vulgárního, něčeho, co přesahuje nenávist a týrání, které matka denně trpěla ve formě bití a nadávek. Jeremy zavřel dveře svého pokoje. Zapomněl však pootočit knoflíkem u dveří a západka s hlasitým cvaknutím zapadla do dveřního rámu.

„Ten malej smrad nás špehuje!“

O chvilku později uslyšel Jeremy těžké kroky. Vrhl se pod postel a její bezpečné přítmí, ale byl jen v polovině, když se s prásknutím otevřely dveře pokoje a zaduněly o vedlejší stěnu jako hrom.

„Kde seš ty hajzlíku!“

Dekeho zařvání znělo spíš jako zařvání opilého lva. Sáhl po Jeremyho vystrčených kotnících, ale ještě pořád měl rozepnuté kalhoty a ty mu sjely ke kolenům. Vytáhl si je nahoru a snažil se do nich nacpat svou erekci, pak musel bojovat s nepoddajným zipem a chatrně přišitým knoflíkem. Za jiných okolností by to mohlo být docela legrační, ale Dekeho tvář zakryla smrt jako nějaká gumová maska z maškarního plesu a v očích se mu blýskalo téměř žraloci nenávistí.

Když se mu konečně podařilo kalhoty zapnout, Jeremy už byl natnáčknutý do svého koutku pod postelí, třásl se mezi chomáčky prachu a rozbitými hračkami a tiskl srolovaný komiks k tlukoucímu srdci.

„Koukej tamodtud vylézt!“

Chlapci se začaly po tvářích hrnout slzy.

„Jestli budu muset tu zavšivenou postel vodtáhnout, zmlátím tě, že se měsíc nepohneš! Tak koukej vylézt!“

Jeremy poznal, že Deke nemluví naplano. Věděl, že by měl vylézt.

Zůstávat by Deka jen víc rozzuřilo. Ale pohnout se nedokázal.

„No dobrá, jak chceš…“

Když se postel pohnula, vydala na protest odporné zaskřípění. Zvuk, jako když se po linoleu táhne staré dřevo, což tahá za uši o trochu méně, než když se jezdí nehtem po skle. Do Jeremyho temného útočiště vpadlo světlo. Velká svalnatá ruka ho popadla za krk a vytáhla z plesnivého kouta.

Ta jedna silná ruka držela Jeremyho ve vzduchu a otočila si ho k tváři zkřivené zlostí. Dekeho stisk byl tak silný, až se Jeremy bál, že mu zlomí krk.

„Líbilo se ti, cos viděl, ty spratku? No řekni…“ Z Deka táhlo pivo a ještě něco horšího. Něco odporně sladkého jako plíseň nebo stará moč.

Jeremy si to okamžitě spojil s tím, co Deke dělal matce. „Tak vodpověz, kluku.“

„Prosím,“ vzlykal Jeremy.

„Dávej si bacha, ať tě znovu nepřistihnu, že mě špehuješ, jinak –“

„Prosím, neubližuj mamince.“

„Co dělám tvý matce, je moje věc. Rozumíš?“

Aby svá slova zdůraznil, zatřásl chlapcem tak silně, až Jeremymu zacvakaly zuby. Chlapci začaly lézt oči z důlků a zrudla mu tvář, neboť se mu do hlavy nahrnulo tolik krve, že ji cítil až vzadu na jazyku. Spodní ret se mu chvěl a kousl se do jazyka.

Kde je mámin rytíř?

Předchozí myšlenky neustále zmateně vířily v Jeremyho mysli do rytmu s tím, jak mu tlouklo srdce a jak se mu krev hnala o překot žilami.

Když ne já, pak už nikdo!

„Nedovolím, abys mamince ubližoval,“ zakrákoral Jeremy a snažil se, aby to vyznělo tak, jak by to určitě řekl Černý rytíř na straně patnáct.

Jeho hlásek zazněl spíš jako ustrašené zapištění myšky, která se octla v tlapách kočky, ale stačilo to, aby se Deke ještě více rozzuřil.

„Tak se mi zdá, že ti roste hřebínek, ty jeden spratku. Vidím, že je třeba, abys už konečně jednou dostal co proto!“

Deke napřáhl ruku a Jeremy uviděl, že má kotníky potřísněné matčinou krví, jako kdyby to byly nějaké rezavé skvrny. Jeremy si sotva uvědomil, co dělá, až už bylo příliš pozdě a srolovaný komiks udeřil Dekeho přes kořen nosu.

Komiks se osvědčil jen jako chabá náhražka za meč s širokou čepelí.

Deke překvapením a zlostí oněměl. Jeho oči byly náhle dvakrát tak velké. Napřažená ruka, kterou se chystal uštědřit políček, se sevřela v rozzuřenou pěst s bílými klouby. Zdálo se, že pěst vykřikla, když vyrazila vpřed. Teprve až po úderu, když si v hlavě znovu přehrál scénu s řítící se pěstí, si Jeremy uvědomil, že to byl on, kdo vykřikl.

V hlavě mu explodovalo světlo doprovázené bolestí, jakou ještě nikdy předtím nepoznal. Jeho mysl, zbavená přívodu rozumu a smyslů, se zachytila scény z jednoho z těch stovek filmů jako Pátek třináctého nebo Noční můra z Elm Street. Byla tam mužská hlava rozseknutá mačetou, hlava oběti, z níž trčí hasičská sekyrka nebo čelo ženy probodnuté železničním bodcem. Podobných scén bylo na tisíce, ale to, co cítil, byla bolest. Jasná imploze agónie, která mu propálila lebku jako nukleární peklo a zanechala jej bezmocného, bez života, ho zasáhla přímo mezi oči.

Uběhly nekonečné sekundy. Jakoby z veliké dálky Jeremy ucítil, že tvrdě dopadl zády na podlahu. Jeho hlava dutě udeřila o popraskané linoleum a ozval se zvuk, jaký udělá špatně nahuštěný basketbalový míč na mokrém betonu. Kdesi daleko, strašně daleko vycházely z Dekeho úst další hrozby. Jeremy měl pocit, že z obývacího pokoje slyší mámin hlas: „Prosím, nezabíjej mého synáčka.“ Pak přišla druhá rána. Muselo to být kopnutí. Jeremy si připadal, jako kdyby mu vrazili nůž do žeber. Potom se dveře s prásknutím zavřely.

Přes veškerou bolest, slzy a krev hrnoucí se z nosních dírek, pocítil Jeremy úlevu. Přežil další bití. Pokusil se posadit, ale pokoj mu plaval před očima. Něco uvnitř hlavy mu napovídalo, že by měl vzít nohy na ramena. Opatrně si osahal nos a zasténal, když se mu pod prsty pohnula zlomená chrupavka.

Když byl konečně schopen se posadit, měl pocit, jako by mu v boku vězel rozžhavený nůž. V místě, kde ho Deke držel, měl krk celý bolavý.

Konec konců nedopadl ještě nejhůř.

Jeremy uslyšel z obývacího pokoje, jak Deke nařizuje matce, aby byla zticha. O chvíli později byl přes zavřené dveře tlumeně slyšet matčin pláč a Dekeho ochraptělé steny, jež se odrážely od holých stěn pokoje.

Kde je mámin Černý rytíř?

Komiks ležel vedle něho, otevřený na pomačkané straně šestnáct.

Celou stranu zabírala jediná scéna. Černý rytíř vítězně stojí nad třesoucím se Monteretem. Malíř to nakreslil z pohledu ze země, takže Monteret vypadal jako malé ustrašené dítě, zatímco rytíř se nad ním tyčil jako věž, z níž se až k zemi táhl nablýskaný meč. V pozadí byla lady de Vac stále ještě připoutána ke skřipci, ale hlavu měla pozdviženou a očima visela na svém zachránci. Její oči říkaly vše.

„Já to sám nezvládnu,“ křičel Jeremy. Slzy z očí dělaly cestičky souběžně s krví, která mu tekla z přeraženého nosu. „Potřebuju vaši pomoc, sire rytíři.“

Lehký závan, pravděpodobně zpod dveří, zašustil stránkou. Za dveřmi přešel matčin pláč v tichý vzlykot, zatímco Dekovo dýchání znělo stále nepravidelně]i a bylo plné rozechvělých stenů.

„Musíš nás zachránit,“ řekl Jeremy obrázku v časopise. „Vzývám tě, Černý rytíři, abys napravil toto zlo. Já– –“ Chlapec se zarazil nad slovy.

Co se asi tak říká při vzývání? Jak se správně postupuje při– –

Krev!

U každého vzývání musí být krev!

Chlapec se naklonil nad otevřený komiks a přes ostrou bolest a ohňostroje, které se mu roztančily v očích, si stiskl nos. Čerstvá krev postříkala stránku a rychle se vsákla do levného, suchého papíru.

Nic se však nestalo.

Jeremy hleděl do tmavých očí, které se blýskaly zpod rytířova hledí.

„Musíš přijít!“ Uhodil pěstí do krví zvlhlého papíru.

Stále nic.

Potom se Jeremymu z oka skutálela jedna slza jako malý diamant ve tvaru perly, dopadla na stránku a vsákla se do fialového klenotu na jílci rytířova meče. Chvíli bylo ticho, jako kdyby se všechen čas zastavil.

Zmizely zvuky mámy a Dekeho, aut a lidí venku na ulici, špatně fungujícího ventilátoru na okně v obývacím pokoji… všechno bylo pryč.

Ticho bylo náhle přerušeno silným zarachocením hromu, až Jeremymu zvonilo v uších. Vzduch nad postelí se rozevřel do jakéhosi Onoho světa, kde vlhké kamenné chodby obrostl zelený mech a černá plíseň vede do temných míst, jež jsou plna očividného zla. Vzduch, který se nahrnul do pokoje, byl zatuchlý, páchl smrtí a ještě horšími neznámými pachy. Jeremy měl jen chvilku na to, aby se zamyslel, jestli to opravdu byl tak skvělý nápad, a potom zející díru zaplnil Černý rytíř.

Sestoupil na Jeremyho postel a sehnul se, aby hlavou a rameny neprorazil strop. Jedna noha postele se pod jeho vahou zlomila. Postel se nebezpečně naklonila. Nohy se rozjely, ale rytíř si toho ani nevšiml.

Za ním se s tichým puknutím zavřela časoprostorová trhlina. Rytíř sestoupil z postele. Nyní mohl stát, aniž by se musel ohýbat, pouze šarlatový chochol, který mu trčel nahoře z přilby, měl nadvakrát ohnutý o strop.

V místech, kde pošlapal postel, zůstaly špinavé, rezavě zbarvené skvrny, husté a mastné jako vlhký jíl. Rytíř s sebou přinesl pach smrti. Na sobě měl brnění matné ebenové barvy potřísněné starou krví, která na něm ulpívala jako zaschlá slupka cibule. U pasu mu visely dvě zbraně, dlouhý nůž a široký meč. Špička meče se téměř dotýkala země a v jílci byl vetknutý rumělkový kámen, který se mokře blyštěl.

Z obývacího pokoje se ozvalo: „Zatracená práce, co zas tam ten malej smrad dělá! Jen co budu hotovej, já mu ukážu, zač je toho loket!“

Dekeho slova byla přerušována krátkými, trhanými vzdechy, jako kdyby mluvil při cvičení.

Rytířovy oči, stěží rozeznatelné škvírou v hledí, byly černé jako surová nafta. Zdálo se, že přilba tvoří vlastní temný svět, zakrývá tvář a dovoluje poodhalit pouze oči. Ty oči si Jeremyho chvíli prohlížely, a pak se jejich pronikavý pohled přenesl ke dveřím. Něco v rytířově postoji naznačovalo nevyslovenou otázku.

„Ano,“ zašeptal Jeremy.

Rytíř zaváhal snad jen na okamžik a Jeremy téměř mohl číst jeho myšlenky, když uvažoval o úzkých okrajích dveří a srovnával je s potřebným prostorem na rozmáchnutí mečem. Pak vytáhl dlouhý nůž.

Čepel zabzučela jako sršeň, sotva nůž vyklouzl z pozdra. Ocel byla tmavá, ostří zubaté a odřené, pouze špička byla dokonale tvrzená a tam, kde nebylo ostří ve špatném stavu, stříbřitě se v chabém světle pokoje lesklo.

Dvěma velkými kroky přešel rytíř pokoj, meč s širokou čepelí mu kovově pleskal o stehno, a pak jediným kopnutím rozrazil dveře vejpůl.

Z jedné strany dveří vyletěl knoflík do obývacího pokoje jako větrník a než dopadl, točil se jako nějaká káča. Uhodil Dekeho vzadu do nohou, právě kousek nad kotníky, kam se mu svezly kalhoty a Deke zařval bolestí. Druhá část dveří nepovolila, divoce se komíhala na závěsech, které se uvolnily ze zárubně a dveře nyní visely za šrouby opravdu jen na vlásku. Když rytíř vkročil do dveří, zachytil je rameny a dveře se poroučely na zem.

Matka zaječela.

Černý rytíř přecházel obývacím pokojem a hrozivě zaměřoval nůž na Dekovo hrdlo. Kalhoty zachránily Deka před první ránou. Jak se snažil dostat z dosahu nože, zanechal matku opřenou přes kanape s domácími šaty přehrnutými k pasu, jež odhalovaly její bledou zadnici, zakopl a upadl. Nůž prosvištěl jen pár centimetrů od jeho tváře.

Přes chvějící se čelist a ustrašený nářek ne nepodobný předchozímu vzlykání Jeremyho se Deke bránil. Zdvihl rozbitou polovinu dveří, která ležela vedle něj a herkulovskou silou, kterou získal během měsíců, kdy zvedal těžké věci na překladišti, ji hodil po rytíři. Dveře rytíře překvapily. Nejenže ho jejich váha odhodila o několik stop dozadu, ale dokonce mu vyletěl z ruky nůž. Těžká čepel poskakovala po linoleu a dojela až ke dveřím, v nichž stál Jeremy.

Deke se vyškrábal na nohy a snažil se natáhnout si kalhoty přes kostnatá kolena a chlupatá stehna. Tentokrát se mu žádná erekce do cesty nepostavila. O to se postarala rytířova přítomnost. Deke pustil z hlavy nepoddajný zip a knoflík a přidržoval si kalhoty jednou rukou. Tou druhou odstrčil svoji ječící ženu stranou, aby se mohl vrhnout ke dveřím od bytu.

Ještě se nedostal ani do půli cesty, když ho rytíř napadl a backhandem přirazil se stěně. Železná rukavice rozpárala Dekeho tvář tak snadno, jako by to byl rýžový papír. Deke dopadl tvrdě na stěnu a zanechal v papundeklu svůj otisk, potom se sesul k zemi. Jak tam tak seděl a krev, která mu tekla po tváři, smáčela jeho špinavé tričko, vytáhl Černý rytíř široký meč a zvedl mu jej nad hlavu.

„Ne,“ řekl Jeremy, ale tak slabě, že to snad ani nebyl šepot.

Najednou byl Deke na nohou a ramenem vyrazil proti rytířovu žaludku. S tím to však ani nepohnulo. Sklonil jílec meče nad Dekovu hlavu.

Deke zavrávoral, z tváře se mu znovu začalo řinout ještě více krve.

Dekeho oči, blýskavé a vzdálené, vyhledaly přes pokoj oči Jeremyho.

Jeremy si nebyl jist, zdali se v nich zračí omluva nebo obvinění.

Meč zasvištěl, krev vystříkla obloukem a pomalovala stěny pruhy jasně červené barvy v duchu abstraktního umění. Deke se natáhl jako struna, vypjal se jako nějaká strašlivá baletka ozdobená krví a střevy, dokud jej čepel opět nezasáhla poslední smrtící ranou, kdy jej rytíř probodl skrz naskrz. Zatímco Deke visel na meči, Černý rytíř na něho zahloubaně hleděl asi tak, jako když si nějaký buran prohlíží to, co právě vytáhl z nosu.

Nebýt matčina křiku, v pokoji by bylo naprosté ticho. Krev, stékající po stěnách a tvořící u Dekeových nohou kaluž, nevydala ani hlásku.

„Kurva,“ řekl Deke do ticha a vyslovil tak svůj poslední komentář ke světu a rodině. To jediné slovo zaznělo huhňavě a vlhce, jako by mluvil s ústy plnými syrových jater.

S naprostým opovržením z něho Černý rytíř vytáhl meč. Deke dopadl na zem jako pytel nacpaný žrádlem pro psy, byl mrtvý a vyhřezávala z něho šedá střeva. Oči měl otevřené a dívaly se plny obvinění Jeremyho směrem.

Jeremymu se obrátil žaludek, pozvracel podlahu a zašpinil si předek košile a nohy.

Rytíř zatřepal mečem, aby jej vyčistil od krve. Hustá tekutina postříkala podlahu rudými Rorschachovými skvrnami, které vypadaly jako nechutné obrazy žen s roztaženýma nohama, dutiny zející v hrudních koších a pořezaná hrdla. Potom Černý rytíř něco řekl, první slovo, které vypustil z úst od chvíle, kdy vystoupil z toho svého světa. Bylo to v cizím jazyce, ale Jeremy si ten tón řeči vyložil jako opovržení nad protivníkem, kterého přemohl až příliš snadno.

Krátce pohlédl na Jeremyho, a pak se otočil k matce, která vzlykala a ustrašeně se krčila na kanapi. Zasunul meč do pochvy a vykročil k ní.

Matka znovu zaječela.

„Neboj se, mami,“ řekl Jeremy od dveří. „To já ho zavolal. Přišel nám na pomoc.“

Rytíř natáhl ruku a uchopil předek matčiných šatů. Jediným škubnutím jí je serval z těla a odhodil stranou. Matka se schoulila na kanapi, jednou rukou si zakrývala tmavé ochlupení mezi nohama a tu druhou si přitiskla na ňadra.

„Ne,“ zajíkl se Jeremy.

Černý rytíř se ohlédl přes rameno. Tmavé oči zamrkaly, byly jako z leštěného onyxu, tvrdé a chladné. Znovu promluvil tím cizím jazykem.

Ačkoli slova sama byla pro Jeremyho tajemstvím, porozuměl: Vítězi náleží kořist.

Jeremy se čelem opřel o dveřní rám a klesl na kolena. Jedním kolenem si klekl do zvratků, ale bylo mu to jedno.

Rytíř matce odtáhl ruku z rozkroku. Násilím jí rozevřel nohy a vklouzl mezi ně. Když se mu přes hledí pokusila vjet prsty do očí, jednou ji uhodil. Když klesla zpátky na postel, sevřel jí jedno ňadro tak pevně, až na něm zůstal otisk železné rukavice. Zůstala tam též krev, jasně rudá proti matčině bílé pleti. Byla to Dekeho krev.

Rytíř se začal pachtit s přezkami u pasu.

Kde je mámin Černý rytíř?

Z domovního schodiště se ozvaly těžké kroky.

Jeremy uchopil chladný kov rytířova nože.

Matčiny ruce marně bušily do masivního brnění zakrývajícího rytířovu širokou hruď. Rytíř se zasmál. Byl to krutý smích, jaký se vyskytuje ve všech jazycích.

Jeremy se vrávoravě postavil na nohy, oči upřené na rytířova záda, hledal nějaký otvor a v ruce křečovitě svíral rukojeť nože.

Ozvalo se zabušení na dveře. „Policie! Otevřete!“

Rytíř, který se stále zabýval přezkami, pohlédl přes rameno na dveře, právě ve chvíli, kdy Jeremy zarazil nůž až po rukojeť do místa, kde se stýkaly hradní a ramenní pláty. Horká krev zalila chlapci ruku. Rytíř zařval bolestí. Jeremy vytrhl nůž a připravil se k další ráně, ale pak se ozvalo další zarachocení hromu a rytíř byl najednou… pryč.

Dveře bytu se rozlétly a dovnitř se nahrnuli dva policisté, kteří Jeremymu připadali jako rozmazané modré a černé skvrny. Soustředil pozornost na umazaný nůž ve své ruce, jedinou věc, která tu zůstala po Černém rytíři. Vše ostatní bylo nedůležité, strašně daleko a mimo.

Policisté na něho namířili zbraně a nařídili mu, aby odhodil nůž.

Jejich pohled se přenesl z rudě zbarvené čepele v jeho ruce k mrtvole na podlaze.

Jeremy pohlédl na matku. Měla by jim říct, co se tady stalo.

Matka nesrozumitelně blábolila, oči zvrácené vzhůru, její ruce rytmicky svíraly a zase pouštěly polštáře na kanapi. Už se víc nestarala o to, jak zakrýt svou nahotu. „Prosím, neubližuj mi,“ říkala znovu a znovu.

„Odhoď ten nůž, synku,“ zopakoval jeden z policistů. Ústí jejich služebních zbraní se zdála neuvěřitelně velká, jako tmavé tunely vedoucí do jiného světa.

Nůž vyklouzl Jeremymu z lepkavě vlhkých prstů a zaduněl o podlahu. Jeremy si otřel ruce o kalhoty.

„Já vám to vysvětlím,“ řekl, když mu spoutávali ruce za záda.

CAROL T. NOBLE

Carol T. Noble rovněž teprve čeká na své objevení i na pozornost ze strany profesionálních časopisů. Pracuje jako redaktorka, patnáct let psala jen tak do šuplíku, v poslední době se její práce začínají objevovat v malonákladových publikacích. Přestože tato americká autorka ještě není slavná a ani její povídka Nákupy nepatří ke špičce žánru, rozhodl jsem se ji zařadit jako ukázku zcela jiného druhu horroru, horroru psychologického a nenápadného, který nevyvolá husí kůži, ale spíše zaleze pod ni. Jestli nemáte rádi tichou hrůzu a nejasné konce, nalistujte raději další povídku.

Carol T. Noble

NÁKUPY

Jedeme s mámou nakupovat. Velmi to uklidňuje. Uvolňuje napětí. Zabíjí čas.

Obloha je šedá jako popel z cigaret, nudná a jednotvárná jako víko na zavařovací sklenici. Naše auto, Pontiac Grand Prix, sklouzne po výjezdové rampě, pneumatiky si to ženou jako tlusté balóny po štěrku. Zastavujeme u klátícího se semaforu. Ukazatel směru se přepne, přestože za námi nikdo není. Vlastně jsme ani celou cestu nikoho neviděly.

„Je to rozbitý,“ říkám. Snažím se mluvit klidně. Nesmí si všimnout mé nervozity. „Myslím, že se ten semafor rozbil.“

„Už to tak vypadá,“ zašvitoří máma. Hodně se vykloní nad volant, a ještě že si připevnila bezpečnostní pásy, jinak by slítla na zem. Podívá se napravo a nalevo, zkontroluje zpětné zrcátko, a pak zvolna vjíždí do křižovatky, jako kdyby tudy jezdily proudy vozidel. Znovu zatáčíme u prázdného parkoviště. Když projíždíme podél nákupního centra, překvapí mě asi dvacet aut zaparkovaných v řadě u vchodu. Soupeří o to nejlepší místo.

Zaparkujeme, obemkne nás ticho.

Téměř všechny budovy v nákupním centru vypadají nedotčeně. Chybí tu pouze velký roh proskleného stropu, jako kdyby jej vykously ostré zuby nějaké japonské příšery z odpoledního představení. Nouzová světla svítí, takže tu někde musí být v provozu generátor.

„Kde mám peněženku? Přece jsem doma nenechala všechny peníze.“ Máma krámuje v haldě účtenek z čistírny, starých nákupních seznamů, roztrhaných obálek.

„No, snad mi to všechno připíšou na účet.“ Máma zaklapne kabelku a vysouká se z auta. „Zamkni dveře. Přesvědčila ses, žes je zamkla?“

„Jo.“ Zkouším dveře, abych se ubezpečila. Studí mě uši. Teď je pořád taková zima. Při chůzi mi pod nohama tančí spousty stínů. Vítr vleče po asfaltu útržky papíru, nadzvedává peří mrtvého racka.

Vchodové dveře na fotobuňku jsou dokořán. Nebo je taky možné, že je někdo vypáčil. Uvnitř nákupního centra je tma. Ozvěna našich kroků zní mezi neosvětlenými obchody. Mám se na pozoru před doširoka otevřenými dveřmi a přemýšlím, jestli jsme si s sebou neměly vzít baterku.

Máma jde najisto. Ví, kam jde. Chodí sem každou sobotu už patnáct let. Pravděpodobně to tady zná jako svý boty, stejně jako já ty svý. Hladce jsme se dostaly do středu nákupního centra.

„Tak jsem si myslela, že bychom mohly začít u Filene,“ říká máma. „Měli tady vývěsky celý minulý týden, a jestli už nejdeme moc pozdě, možná že na nás něco zbylo.“

Vchod do obchodu zeje právě na druhé straně vyschlé fontány. Na jedné výloze je napolo zatažená mříž. Hrkne ve mně, mám dojem, že uvnitř vidím ležet nějaké tělo s roztaženými údy, ale je to jen figurína zahalená do šatů pošitých bílými flitry, sádrový obyvatel našich nových Pompejí. Jedna ruka jí volně visí u ramene, takže to vypadá, jako by se mi natahovala po nohách.

Nouzová světla se odrážejí v zrcadlech nad pulty s kosmetikou, vrhají nepravidelné stíny. Máma pochoduje směrem k oddělení dámských oděvů a útočí na regály.

„Opravdu chceš černou? Tady mají takovou hezkou purpurovou.“

„Nemůžu nosit ramenní vycpávky,“ říkám jí. Otočím se. Mám pocit, že jsem zahlédla, jak se něco pohnulo.

„Co říkáš tomuhle? Modrá ti sluší. Zvýrazňuje ti oči.“

„No tak jo,“ říkám. Tam vzadu u vchodu něco je. Představuju si, jak figurína z výlohy obživuje, jak se ztuhle zvedá na nohy se špičatými prsty, levá ruka, ta poškozená, jí visí níž, zatímco pravá se zachytila v látce šatů pošitých flitry.

„Koukni se na tohle. Nesleduj pořád, kde co lítá. Opravdu nevím, jak po nás můžou chtít, abychom něco takovýho nosily. Copak, ty máš na to ještě postavu. Ale co já, ví bůh, že už se nikdy do ničeho takovýho nenasoukám.“

„Co to bylo? Viděla jsi, jak se tamhle něco pohnulo?“

„Kde? No jo, to bude nejspíš obsluha z kabinky. Bude si ty věci chtít překontrolovat.“

V kabince však nikdo není, je tam tma. Světlo až k těmhle malým místnůstkám se závěsy nedosáhne, takže nutím mámu, aby hlídala venku, zatímco šátrám v temnotě po rukávech a zipech.

„Propána. Tak tohle ne. Zřejmě potřebuješ menší velikost. Počkej tady. Dojdu ti tam.“

„Mami, prosím tě. Nech to být. Nesluší mi to. Fakticky. Pojďme pryč.“

„To myslíš vážně? No tak dobrá, dobrá. Chceš zajít do Šance? Já ji teda obvykle prošvihnu…“ usměje se. „Sejdeme se v bižuterii. Potřebuju něco sehnat Karolíně k narozeninám. Má je příští měsíc. Doufám, že jsi nezapomněla. Bude jí dvacet tři. Jen si to představ. Mé nejmladší dítě. Připadám si stará.“

Karolíně tutově dvacet tři nebude. Karolíně už bude dvacet dva pořád a pořád. Jo, ta se má.

Vyjdu z kabinky, popadnu svetr, směs hedvábí a mohéru, která se příjemně nosí, a přetáhnu si ho přes halenku. To je ale zima. Ještě větší než venku. Cestou k oddělení bižuterie seberu z hromady na stole jednu šálu.

„Co říkáš na tohle?“ Máma sáhne skrz rozbité sklo a vytáhne odtamtud náušnice z falešných diamantů.

„Sílená tretka.“

„Myslíš? No, já nevím. Tyhle falešný diamanty jdou zas do módy.“

„Prosím tě. Pojďme odtud.“ Cítím, jako by mě někdo sledoval, špehoval. Snad mě jen hryže špatné svědomí za to, že jsem tu ukradla pár věcí.

A znovu ozvěna našich kroků. Leze mi to na nervy. Klap, klap, klap. Cvak, cvak, cvak. Boty a vysoké podpatky.

„Madeline!“

Vylítnu. „Co je?“

„Něco tady podivně zní. Nemyslíš?“

Stojíme a posloucháme. Pátrám, zdali nezaslechnu jiné kroky, šoupavé, náznak nebezpečí. „Ne, neslyším nic.“

„No právě. Žádná hudba. Mám takový dojem, že se jim porouchal rozhlas.“ Jdeme dál. „Vlastně mi to ani moc nevadí. Nemám tu muziku, co pouštějí, ráda. Lidi říkají, že to prostě nevnímají, ale to já nedokážu. Víš, že jsem vždycky byla strašně citlivá na své okolí. Ale tvému otci se to líbí. To proto, že se na to nemusíš soustředit, říká. Dává mu to možnost si v klidu popřemýšlet.“

„Ano, já vím.“ Taťka vždycky rád poslouchal nenáročné stanice, čím jednotvárnější, tím lepší. Ale tady nehraje nic. Jen ticho, hrobové ticho, kamkoli se hneme. Klap, klap, klap.

Na druhém konci nákupního centra se objeví postava. Nějaká žena nesoucí nákupní tašku z luxusního obchodu. Je to statná žena, asi padesátnice, dobře oblečená. Ani na nás nepohlédne, když projde kolem. Přemýšlím, zdali si duchové lakují nehty sytě oranžovým lakem. Vytratí se do knihkupectví.

„V Šanci moc šatů nemívají,“ říká máma. „Hlavně svetry a sukně. A kostýmy. Když jsem začala chodit do centra nakupovat, dal se tu jen stěží sehnat dámský kostým. Pamatuješ? Bylo tu jen šest nebo sedm podlaží a tenkrát ještě nákupní centrum ani nemělo střechu, ale i tak nám připadalo skvělé. Sháněla jsem kostým, který bych si mohla vzít na ten pracovní pohovor a ty jsi sháněla šaty pod promoční talár. Nic hezkého jsem nemohla najít. Měli samé křiklavé barvy. Citrónově zelenou a já nevím, jaké ještě.“

„Tys na ten pohovor nikdy nešla, viď?“

„Měla jsem na práci spoustu jiných věcí. Ne že bychom neměli dost peněz. Prostě jsem si myslela, že pracovat bude zajímavé. Ačkoli mi není jasné, proč jsi ty nemohla sehnat práci.“

„Mám… měla jsem… práci.“

„Nemyslím teď. Tenkrát, když jsi byla na fakultě. Na práci při studiu přece není nic špatného. Já jsem taky pracovala. Každý den jsem byla v mlékárně od šesti od rána. Než jsem šla do třídy, musela jsem se vykoupat, ale stejně si mě všichni dobírali, že smrdím jako kyselý mlíko. Jediná holka v naší rodině, co měla jít na školu. A nemysli si, že mi to tvoje babička s dědou platili. Ani náhodou, pracovala jsem.“

Tohle je ohraná písnička. Zajímalo by mě, proč ještě nikdo nikdy nevynalezl dálkové ovládání na mámy s rychlým přehráváním.

Lidi, co drancujou, už tu byli před námi. Svlékli manekýny z výlohy a ty teď stojí nahé uprostřed hromady umělého podzimního listí a oděvů, které už nikdo nechtěl.

„A co tyhle?“ Máma proplula pod detektorem ochrany zboží a zamířila ke kovovému stojanu.

„Hrůza.“

„Co se ti na nich nezdá? Myslím, že jsou hezké.“ Máma si přiměřuje šaty. „Jestli se ti nelíbí, zkusím si je sama.“

Teď je s hlídáním venku řada na mně, postávám před kabinkou, abych slyšela mámin hlas, kdyby potřebovala pomoc.

Přes výlohu přeběhne stín.

„Tak co myslíš?“ Máma se objeví v modrých přiléhavých šatech s obrovskými rameny, její kolena nad podkolenkami jsou tlustá a bledá.

„Otoč se,“ říkám jí. „Ne, máš to příliš těsný přes… no, přes zadek.“

„Fakt?“ Máma tahá za ramenní vycpávky. „Tak to je blbý. O číslo větší už by byly příliš volný, co ty na to?“

„Ale ono to má vypadat volně. To je takový styl.“

„No, tak to se mi nelíbí. Vůbec to nevypadá, jak jsem si představovala.“

Opět zmizí v kabince. Procházím sem a tam uličkami, dotýkám se vlněných kostýmů, měkkoučkých svetrů na ramínkách, kostkovaných sukní.

„A nechtěla bys kostým? Proč si místo toho nevybereš kostýmek a pěknou bílou halenku?“

„Žádný kostým nepotřebuju. Mám jich spoustu,“ říkám bez přemýšlení. Je to legrační, jak člověk zapomíná. Kostýmy pověšené ve skříni, koš na prádlo pořád ještě plný, protože jsem chtěla vyprat, než odejdu, ale nezbyl mi čas. Všechno je, jak jsem to nechala, boty odkopnuté skoro až pod postel, pošta rozházená po stole v hale, šálky od kávy ve dřezu.

„Mrkni se ale na tuhle ozdůbku na tomhle kostýmu. To by bylo moc pěkný s červenou halenkou. Přesně na tebe. Zkus si to.“

„No, tak jo. Ale zůstaň tady, jo?“

„Zůstanu, neboj. Budu hlídat.“

Pospíchám, celá se třesu. Ukládám si do paměti, kam jsem si položila oblečení, abych je mohla v té tmě najít, odpočítám kroky zpět ke dveřím, takže se pro ně můžu vrátit, aniž bych tím ztrácela příliš mnoho času.

„To vypadá skvěle! Koukni se na sebe do zrcadla. S halenkou se stojáčkem to bude vypadat báječně. A klidně to můžeš nosit do práce.“

„Nebudu to potřebovat do práce. Do práce se už nevrátím.“

„Tys dala výpověď? No, Madeline, to snad nemyslíš vážně! Myslela jsem, že se ti tam líbí.“

„Ale mně se tam opravdu líbilo. Žádnou výpověď jsem nepodala. To místo tam už prostě není.“

Máma vyvalí oči. Popravdě řečeno, to je výraz, který kdysi dávno odkoukala z jednoho filmu. „Oni to zabalili? Taková veliká společnost? No, to je strašný. Tak si myslím, že přecenili svý schopnosti. Jo, jo, tak se v obchodě platí za to, když se někdo rychle vzmůže. Pořád jsem říkala, že zkrachujou.“

Zavírám oči. Jak jí to mám vysvětlit? Prostě jsou pryč. Budova, všechna ta zářivá a slibná tabulová skla, citlivě volené barvy koberců, upravené místnůstky se stoly a zvonícími telefony a počítačovými terminály. Andrew, Craig, Joanne, Ed. Eda jsem nikdy neměla ráda, nemůžu říct, že mi opravdu chybí. Ale chybí mi, to, že jsem ho neměla ráda. Teď se neodvažuju nemít někoho ráda. Vypadá to strašně nelidumilně.

„Líbí se ti to? Já vždycky říkám, když vidíš něco, co se ti líbí, kup to. Až se pro to vrátíš, už to tam nebude. Jestli se ti to nebude líbit, až přijedeme domů, vrátím to místo tebe příští týden.“

Myslím na toho šílence Eda a jeho trapný vtípky, který mi nechával na pracovišti, vždycky trochu přisprostlý a žádný ani trochu legrační, no vážně. Kéž bych se tenkrát byla smála. Kéž bychom spolu byli šli v pátek na oběd místo toho, abychom jen pracovali. Bojím se, že budu znovu brečet, a to nemá cenu.

„Tak já si to asi koupím,“ říkám. Nechci, aby si všimla, že je mi do breku. „Počkej venku. Za chvilku budu zpátky.“

Počítám kroky zpět ke svému oblečení, které mezitím za tu krátkou chvilku stačilo promrznout. Za pultem je hromada igelitových tašek. Jednu si vezmu a nacpu do ní kostým. Počkat. Elektronická ochrana zboží. Když jí na tom nechám, máma si bude myslet, že jsem to ukradla. Šátrám pod pultem po tom „udělátku“, které používají prodavačky na odstranění „štěnic“. Jak se to jen dělá? V tomhle světle nevidím ani „ň“.

Nemůžu mámu nechat venku samotnou. Ví bůh, co tam může být. Dělej, dělej. Hejbni kostrou, sakra. Konečně. Díkybohu.

Rychle oběhnu pult a ven do centra. Nikde nikdo.

„Mamko? Mami?“ Zarazím se uprostřed ohromné haly a poslouchám. Nic. Žádné cvak, cvak, cvak. Nikde se nic nepohne. Budu muset prohledat všechny obchody.

Začnu hned u toho zprava. Obuv. Prázdno. Další, pánské kožené zboží. Nepravděpodobné. Zverimex. Ježíšmarjá, to je ale smrad. Vedle je další obchoďák, dvě poschodí oděvů a nábytku a spotřebičů. Dobrý bože, jen nedopusť, aby šla tam. Otočím se, začnu druhou stranu. Klavíry a varhany. Počítačový software. Luxus. „Mami?“ U malého Andersona. Něco se tam vzadu pohybuje.

„Mami?“ Protáhnu se mezi pánskými košilemi v umělohmotných regálech, kravatami na stojanech, chlapeckými zimními kabáty. Nějaká žena v tvídovém saku se zarazí s rukou prostrčenou mezi dámskými koženými bundami a kouká na mě,

„Promiňte. Myslela jsem, že jste někdo jiný.“ Narazím zezadu do židle, zavrávorám, otočím se a pryč.

Jednou, když mi bylo pět, jsem se ztratila v obchodním domě. Šla jsem za ženou, která vypadala přesně jako máma, ven z obchoďáku a na ulici. Když se otočila, utekla jsem, vrátila se do obchodního domu, kde pokladní vkládaly peníze do válcovitých pouzder a posílaly je nahoru potrubím. Nějak bylo důležité, aby nikdo nepoznal, že jsem se ztratila. Našla jsem výlohu s panenkami ve stylu Shirley Templeové a čekala tam, ukonejšena spoustou blonďatých, navlas stejných kamarádek.

„Madeline! Kde jsi byla? Zpomal!“

„Mami. Myslela jsem, že jsem tě ztratila.“

„Měly jsme si domluvit nějaké místo, kde bychom se sešly. Víš, co tyhle návaly před dovolenýma znamenají. Člověk se snadno ztratí. Právě jsem kápla na jedny střevíce, který k tomu kostýmu bezvadně půjdou. Koupila sis ho, ne? Skvělý. Pojď, kouknem se na ty boty.“

Boty jsou to opravdu nádherné. Z měkkoučké šedé kůže. Dvacet tři dolarů, zlevněné ze šedesáti. Máma chce taky jedny pro sebe. Seženu krabice na boty a igelitové tašky.

„Taky asi budeš potřebovat halenku. Možná bychom se měly vrátit k Filene.“

„Ne, fakt ne, mám jich spoustu. Vlastně už tu samou mám. Červenou se stojáčkem. Pamatuješ? Měla jsem ji na sobě loni o vánocích.“

„Vím, kterou myslíš. Je hezká, ale opravdu nechceš něco nového? Platím já.“

„Ne. Ta, co mám, je dobrá.“

„Když myslíš. Nejde ti doufám o peníze. Teď, když jsi přišla o práci.

Tvůj otec vydělává celkem hodně. A když už jste od nás všechny děti odešly, máme dost.“

„Nejde o peníze. Mám už toho prostě plný zuby.“

„Co kdybychom se stavily někde na jídlo, než pojedeme domů? Hned vpravo u východu je cukrárna U přítelíčka. Mohly bychom si dát zmrzlinový pohár. Jeden dohromady. Musí nám zbýt místo na večeři.“

Přemýšlím o černočerném průčelí obchodního domu, prázdných pultech, roztálé, vyschlé zmrzlině v kbelících, o zápachu hnijícího jídla. „Ne, myslím, že bychom měly jít rovnou domů. Nebude o nás mít táta strach?“

„Těžko. Ještě nemůžou být ani čtyři hodiny. Nečeká, že bude večeře před šestou.“

„Třeba nebudou mít otevřeno.“

„V sobotu odpoledne? Já nevím, co to s tebou je. Když jsi byla malá, loudila jsi o zmrzlinu. Pamatuješ si, jak jsme šli k Brighamovi a ty sis objednala zmrzlinový pohár se spoustou griliáše a želatinových bonbónů a oříšků a čokolády? Hrůza! Ale dovolila jsem ti to, protože jsem věděla, že ti bude špatně. Tím se člověk učí zdrženlivosti. Pamatuješ?“

Popadnu ji za ruku. „Co to je? Něco slyším. Tamhle.“

„Ale tys mě pěkně napálila. Ani ti nebylo špatně. A cos toho do sebe nacpala. Chtěla jsem ti uštědřit lekci, a místo toho jsem ji dostala já!“ Máminy podpatky cvak, cvak, cvak, cvakají okolo vyschlé fontány do tmavé chodby. „Žádné z tvých sester už jsem pak nedovolila, aby si objednala, co chce, to tedy opravdu ne.“

Ze stínu se vynoří muž a popadne mě za svetr.

„Co máš?“ vydechne. „Dej sem, co máš.“

Zápasíme spolu, pod nohama nám křupe sklo. Sevřu rukama jeho zápěstí a on mě pustí. Pak se vrhne po mámě. Řemínek u kabelky praskne, máma zavrávorá, udělá krok zpět a vrazí do mě, div že nespadnu. Muž utíká, stane se z něj jen silueta na pozadí nouzových světel a je pryč.

„Madeline. Maddie. Moje peněženka. Mé klíče od auta. Co budeme dělat?“

Klíče od auta. V duchu ječím: Klíče od auta!

„Sedni si tady,“ říkám jí a znovu se nutím ke klidu. „Zhluboka dýchej. To bude dobrý. Zavolám policii.“

Nechám ji sedět na kraji fontány obklopenou taškami. Jdu rychle, ale nechci, aby mě viděla běžet. Mysli, mysli. Mohla bych se vloupat do auta, ale nevím, jak ho nastartovat. Bez klíčů je auto k ničemu, a nám bude trvat celou noc než se dostaneme domů neosvětlenými ulicemi a beze zbraně. Někde tady přece je další nakupující, majitel jednoho z těch aut venku. Zastavím se, vnořím se do tmy obchodu U malého Andersona.

„Haló! Jste tu ještě?“ Znovu vběhnu do obchodního domu. „Haló? Je tu někdo? Prosím vás, jestli tu někdo jste, odpovězte mi, prosím.“

Málem se srazím s ženou v tvídovém saku. Pevně svírá v rukou opékač topinek.

„Prosím vás, právě nás někdo okradl. Vzal matčiny klíče od auta. Můžete nám pomoct? Můžete nás svézt domů?“

„To asi nepůjde. Vždyť vás vůbec neznám.“

„No a co? Musíte mi pomoct. Moje máma je z toho úplně vedle. Myslí si, že prostě zavolám policii, nebo svýho tátu a o všechno bude postaráno…“

„Už toho mám dost. Jestli mě nenecháte být, zavolám ředitele.“

„Ředitele? Ředitele? No, tak běžte. Ne, počkejte. Udělám to za vás. Řediteli! ŘEDITELI!“ Směju se, jak už jsem se dlouho, dlouho nesmála. „Počkejte. Kam jdete? Pojďte sem zpátky.“ Natáhnu ruku, ale zachytím jen kousek rukávu. Opékač topinek padá, přední sklo se tříští. Sáhnu znovu, chytím její kabelku a ta se otevře. Vysypou se zmuchlané papírové kapesníčky, rtěnky, potrhané účtenky. Mince se odkutálejí do věčné temnoty. Klekám si, šátrám po klíčích. Klíče od auta. Žena mě popadne za vlasy a tahá, jsme děti zápasící v prachu na hřišti, mlátíme se a koušeme. Klíče od auta.

„Pomoc, pomozte mi někdo!“ Hodí po mě svou nákupní taškou, uskočím stranou, ale ne dost rychle. Praští mě ze strany do hlavy.

Chvíli klidně ležím, nejistá, zdali jsem neztratila vědomí. Slyším, jak žena prudce oddechuje, slyším, jak šátrá rukama po zemi. Něco cinkne. Cvak, cvak, cvak. Její kroky se vzdalují.

Máma stále sedí s pokrčenými rameny v nepravidelném stínu, klidné a malé ruce složené v klíně.

Políbím ji na sametově hebkou tvář.

„Zavolala jsi policii?“

„Jo, jasně. Zavolala jsem je. Ale nemůžou přijet hned teď. Máme to ohlásit později.“

„Pak bychom tedy měly jet radši domů.“

„Mamko, mami. Ale jak? Nemůžu zavolat tátovi. Už nemám žádný drobný.“

„Ale ne, to je dobrý. Zapomněla jsem, že jsem si ty klíče dala do kapsy. Asi bychom radši měly jít. Táta bude mít zlost, jestli nedostane večeři včas.“

Pomohu jí vstát, sebrat tašky a odcházíme zpátky k autu.

THOMAS LIGOTTI

Thomas Ligotti byl označen recenzentem Washington Postu za „největší objev od Cliva Barkera“ a ten, kdo se setká s jeho zvláštními, makabrózními prózami, musí uznat, že na tom přinejmenším něco je. Ligotti dlouho publikoval pouze v malonákladových časopisech, než si ho všimli editoři antologií nejlepších horrorů roku, na jejichž stránkách se vzápětí zabydlel. Vydal dosud čtyři sbírky povídek: Songs of a Dead Dreamer (Písně mrtvého snivce, 1986), Grimscribe: His Life and Works (Grimscribe: jeho život a dílo, 1991), Noctuary (Nokturno, 1994) a The Agonizing Ressurection of Victor Frankenstein and Others (Mučivé znovuzrození Viktora Frankensteina a jiné povídky, 1994). Jeho povídka Zvláštní kouzlo vyšla česky v antologii To nejlepší z hororu a fantasy 1.

Nejzajímavější na Ligottiho prózách je jejich jazyk, bohatá slovní zásoba používaná s lékárnickou přesností a alchymistickou působivostí, atmosféra, vzbuzující spíše než hrůzu trvalé, hluboké mrazení. Jeho povídky se stylem podobají raným dílům Raye Bradburyho, nesou však v sobě větší dávku stísňujícího a halucinačního účinku. Povídka Dovádění, otištěná v jeho první sbírce, není z tohoto hlediska Ligottiho nejtypičtější prací. Nicméně je ukázkou toho, jak znepokojivý a hrůzu nahánějící může být obyčejný dialog dvou lidí v osamělém domě za městem.

Thomas Ligotti

DOVÁDĚNÍ

V krásném domě v krásné městské čtvrti – město se jmenovalo Nolgate a sídlila v něm státní věznice – si Dr. Munck prohlížel večerní noviny, zatímco jeho mladá žena odpočívala opodál na pohovce a líně listovala barevnou přehlídkou na stránkách módního časopisu. Jejich dcera Norleen spala nahoře, nebo se možná tajně dívala na noční program na nové barevné televizi, kterou dostala minulý týden knarozeninám. Pokud ano, porušení večerky ušlo pozornosti díky velkorysé vzdálenosti mezi ložnicí a obývákem, kde její rodiče neslyšeli žádné zvuky naznačující neposlušnost. V domě bylo ticho. Sousedé a zbytek města byli také zticha různými způsoby, které všechny trochu rozptylovaly pozornost doktorovy ženy. Ale zatím si Leslie odvážila postěžovat na místní společenskou nudu jen nanejvýš žertovným způsobem („další vzrušující večer v Munckově klášterním ústraní“). Věděla, že její manžel je oddán nové funkci ve svém novém místě. Ale třeba právě dnes večer by mohl přinést nějaké povzbuzující náznaky rozčarování z nové práce.

„Jak to dnes šlo, Davide?“ zeptala se a její zářivé oči vyhlédly nad obálkou časopisu a setkaly se s pohledem druhého páru očí, který vyzařoval skelnou strnulost. „U večeře jsi byl nějak zticha.“

„Stejné jako obvykle,“ řekl David, aniž by spustil noviny a podíval se na ženu.

„Znamená to, že o tom nechceš mluvit?“

Složil noviny a podíval se na ni. „Znělo to tak, ne?“

„Ano, rozhodně ano. Je všechno v pořádku?“ zeptala se, odložila časopis na kávový stolek a věnovala manželovi plnou pozornost.

„Mám pochybnosti, to je všechno.“ Řekl to jaksi nezúčastněně.

„Nějaké určité pochybnosti, doktore Muncku?“

„Pochybuji úplně o všem,“ odpověděl.

„Mám nám namíchat něco k pití?“

„To bych uvítal.“

Leslie přešla do druhé části obýváku a z velké skříně vytáhla nějaké láhve a pár sklenic. Z kuchyně přinesla v hnědém plastovém kbelíku kostičky ledu. Zvuky přípravy nápojů byly v plyšovém tichu obývacího pokoje neobvykle jasně slyšet. Na všech oknech byly zataženy závěsy s výjimkou jednoho v rohu, kde pózovala socha Afrodity. Oknem byla vidět opuštěná ulice plná světel a měsíc nad bohatým jarním listovím stromů.

„Tady máte, doktore,“ řekla a podala mu sklenici s nápojem velmi hustým u dna a téměř neznatelně řídnoucím směrem vzhůru.

„Díky, tohle jsem opravdu potřeboval.“

„Proč? Práce se ti nedaří?“

„Chceš říct, má práce ve vězení?“

„Ano, samozřejmě.“

„Tak bys aspoň občas mohla říct ve vězení. Nemluv pořád abstraktně. Otevřeně si přiznej, jaké prostředí jsem si vybral pro své zaměstnání…“

„Dobře, dobře. Tak jak ti to jde v tom nádherném vězení, drahý? Je to takhle lepší?“ Odmlčela se, zhluboka se napila a pak se trochu uklidnila. „Omlouvám se ti za jízlivost, Davide.“

„Ne, patří mi to. Zlobím se na tebe, že ti trvalo dlouho, než sis uvědomila něco, co jsem si sám nedokázal přiznat.“

„Což je?“ napověděla.

„Že možná nebylo nejchytřejší přestěhovat se sem a naložit si na bedra psychologa tohle svaté poslání.“

Poznámka naznačovala mnohem hlubší rozčarování, než v jaké Leslie doufala. Ale přesto ji ta slova nerozveselila tak, jak si představovala. Už skoro v dálce slyšela motory stěhovacích vozů, ale najednou ji ten zvuk netěšil.

„Říkal jsi, že chceš dělat víc, než jen léčit neurózy ve velkoměstě. Něco náročnějšího a užitečnějšího.“

„Co jsem chtěl, byl masochismus. Nevděčná a nemožná práce. A já ji dostal.“

„Je to opravdu tak zlé?“ zajímala se Leslie a ani si úplně nebyla jista, zda opravdu dokázala položit otázku s takovou povzbuzující nedůvěrou ve vážnost situace v hlase. Blahopřála sama sobě, že uměla Davidovu sebedůvěru postavit výš než svou touhu po změně, i když cítila, jak je důležitá.

„Bojím se, že je to opravdu vážné. Když jsem poprvé navštívil psychiatrické oddělení věznice a setkal se s ostatními doktory, zařekl jsem se, že nebudu tak beznadějně a krutě cynický jako oni. Budu jiný. Ale pořádně jsem se přecenil. Dnes dva vězni, promiň, ‚pacienti‘, zbili jednoho z ošetřovatelů. Minulý týden zmlátili doktora Valdmana, proto jsem měl na narozeninách Norleen tak špatnou náladu. Zatím jsem měl kliku. Jenom po mně plivou. Pro mě za mě, ať všichni shnijou někde v pekle.“

David cítil, jak se jeho slova vznášejí pokojem a zamořují vzduch v domě. Až dosud byl jejich dům rajským ostrůvkem daleko od nákazy vězení, repekt budící stavbou za hranicemi města. Jeho duševní stav však nerespektoval skutečné měřítko. Vzdálenosti v jeho vnitřním světě se srazily a David cítil, jak stín masivních vězeňských zdí dopadl na jinak přívětivé okolí.

„Víš, proč jsem se dnes večer opozdil?“ zeptal se své ženy.

„Ne, proč?“

„Protože jsem měl příliš dlouhou rozmluvu s chlapem, který navíc ještě nemá jméno.“

„To je ten, o kterém jsi mi vyprávěl, že nikomu neřekne, odkud je a jak se doopravdy jmenuje?“

„To je on. Je jasným příkladem zhoubné zvrácenosti celého nápravného systému. Je horší než zvíře, skutečná zuřivá bestie. Dementní slepá agrese… A navíc chytrý. Díky tomu chytrému triku se jménem byl zařazen jako nevhodný pro řádné vězení a skončil u nás v psychiatrickém oddělení. I když tvrdí, že má spoustu jmen, aspoň tisíc, žádné z nich prý nepošpiní tím, že by ho vyslovil v přítomnosti někoho jiného. Z mého hlediska ani lidské jméno nepotřebuje. Ale zůstal nám na krku, bezejmenný se vším všudy.“

„Říkáte mu ‚Bezejmenný‘?“

„Možná bychom měli, ale neříkáme mu tak.“

„Tak jak jste ho tedy pojmenovali?“

„Odsoudili ho pod jménem John Doe a každý o něm tak mluví. Jeho úřední záznamy se teprve hledají. Ani otisky prstů, ani fotografie nesouhlasí s existujícími archivními záznamy. Sebrali ho v kradeném autě zaparkovaném před základní školou. Všímavý soused ho ohlásil jako podezřelou osobu, která se často vyskytuje v okolí. Myslím, že po prvních několika zmizeních dětí ze školy dávali všichni pozor. Policie ho sledovala, když si vedl do auta další oběť. Při tom ho zatkli. Ale jeho verze je jiná. Říká, že věděl, že je sledován, a očekával, dokonce si přál, aby byl chycen, odsouzen a poslán do káznice.“

„Proč?“

„Proč? Proč se mě ptáš proč? Když žádáš blázna, aby ti vysvětlil svou motivaci, zamotáš se ještě víc. A John Doe je ještě víc nevyzpytatelný než ostatní.“

„Jak to myslíš?“ zeptala se Leslie.

„Pokusím se ti zopakovat kousek ze sezení, které jsem s ním dneska měl. Zeptal jsem se ho, zdali ví, proč je ve vězení.

‚Za dovádění,‘ řekl.

‚Co to má být?‘ zeptal jsem se.

A on odpověděl: ‚Bejt, bejt, bejt. Ty jsi velkej bejk.‘

Nějaká dětská říkanka, zdálo se mi, že se opičí po svých obětech. Už jsem ho v té chvíli měl dost, ale přesto jsem hloupě pokračoval v rozhovoru. ‚Víš, proč odsud nemůžeš odejít?‘ zeptal jsem se klidně, byla to jednoduchá obměna původní otázky.

‚Kdo říká, že nemůžu? Půjdu, až budu chtít. Ale zatím ještě nechci.‘

‚Proč ne?‘ zeptal jsem se samozřejmě.

‚Jsem prostě tady,‘ řekl. ‚Myslel jsem, že si jenom odpočinu po velkém dovádění. Ale teď tu chci být s ostatními. Fantasticky povzbuzující atmosféra. Kdy asi budu moci odejít společně s nimi, kdy asi?‘

Věřila bys tomu? Přesto by bylo kruté dát ho mezi normální vězně, když si vlastně takovou krutost nezaslouží. Průměrný vězeň považuje Doeův zločin za odporný a skutečně nelze předvídat, co by se stalo, kdybychom ho dali mezi obyčejné vězně a oni zjistili, za co byl odsouzen.“

„Takže zůstane na psychiatrii až do konce trestu?“ zeptala se Leslie.

„On si to nemyslí. Má dojem, že může odejít, kdy chce.“

„A může?“ vyptávala se Leslie a neznělo to jako pokus o vtip. Její největší noční můrou spojenou s životem ve vězeňském městě byla obava, že strašliví zločinci v každé minutě dne i noci spřádají plány na útěk. Zdi věznice jí připadaly jako z papíru. Vychovávat dítě v takových podmínkách byla další z námitek proti manželově práci.

„Už jsem ti říkal, Leslie, že z tohoto vězení se málokomu podařil pokus o útěk. Pokud se vězeň dostane za zeď, jeho prvním impulsem vycházejícím z pudu sebezáchovy je dostat se co nejdál od města, které je ovšem v takovém případě pravděpodobně nejbezpečnější skrýší. Většinu uprchlíků chytili za pár hodin po útěku.“

„A co vězeň jako John Doe? Má ‚pud sebezáchovy‘, nebo se bude potloukat kolem a ubližovat dětem?“

„Vězni jako on normálně neutíkají. Vrhají se proti zdi, ale nepřelézají ji. Chápeš, jak to myslím?“

Leslie řekla, že chápe, ale její obavy tím vůbec neztratily na síle. Měla pocit, že v každém vězení v příslušném městě se může stát cokoliv, pokud to bude dost hnusné. Morbidní myšlenky nikdy nebyly její silnou stránkou a tento útok na její charakter v ní vyvolával odpor. A přes všechno ujišťování o bezpečí dnes David vypadal vážně znepokojen. Seděl nepřirozeně tiše, držel sklenici na klíně a zdálo se, že něčemu naslouchá.

„Co se děje, Davide?“ zeptala se Leslie.

„Zdálo se mi, že jsem zaslechl… nějaký zvuk.“

„Jaký zvuk?“

„Nedokážu ho přesně popsat. Někde v dálce.“

Vstal a rozhlédl se, jako by zvuk mohl zanechat nějakou stopu v tichu domu, například mastnou akustickou šlápotu.

„Jdu se podívat na Norleen,“ řekl, postavil zprudka sklenici na stůl vedle židle a vyšplíchl trochu nápoje. Přešel obývací pokoj, pak halu, vyběhl po třech dílech schodiště a pokračoval horní halou. Nakoukl do pokoje dcery a uviděl její drobné tělíčko, jak spí a svírá v objetí vycpané hadrové slůně. Pořád ještě občas spávala s hračkami, i když už na to byla trochu stará. Ale její otec se jako psycholog rozhodl neupírat jí právo na dětské radosti. Než odešel, Dr. Munck ještě trochu přivřel okno, které zůstalo díky teplému jarnímu večeru napůl otevřené.

Když se vrátil do obývacího pokoje, potěšil ženu nádherně všední zprávou, že Norleen klidně spí. Leslie znovu naplnila sklenice a v jejích gestech bylo vidět úlevu. Pak řekla:

„Davide, říkal jsi, že jsi s tím Johnem Doem dnes mluvil mnohem déle. Nejsem morbidně zvědavá, ale podařilo se ti z něj někdy něco vytáhnout?“

„Jistě,“ odpověděl Dr. Munck a převaloval ledovou kostku v ústech. Mluvil teď mnohem klidněji.

„Řekl mi o sobě všechno a na povrchu to byly samé nesmysly. Zeptal jsem ho třeba jen tak mimochodem, odkud je.

‚Odnikud,‘ odpověděl jako prosťáček.

‚Odnikud?‘ zkoušel jsem to znovu.

‚Ano, přesně tak, Herr Doktor.‘

‚Kdy jste se narodil?‘ položil jsem další obměnu stejné otázky.

‚Co to má zas bejt? A ty jsi zas bejk,‘ odpověděl mi říkankou a zase jsme byli na začátku. S takovým způsobem vedení rozhovoru jsem mohl pokračovat…“

„Napodobuješ ho moc hezky, to ti musím pochválit.“

„Díky, ale dlouho bych to nevydržel. Není snadné imitovat různé hlasy a odlišné způsoby výslovnosti. Jeho případ má možná něco společného s rozpolcením osobnosti, nejsem si jist. Budu si muset přehrát záznam rozhovoru, abych viděl, jestli se v něm neobjeví nějaké souvislosti. Něco, podle čeho by detektivové mohli zjistit jeho totožnost. Tragické je, že obětem jeho zločinů to už nepomůže… a mně v práci taky ne. Nejsem žádný fanoušek patologie. Nikdy jsem nestudoval nemoci jen kvůli studiu, vždycky jsem chtěl nějak pomoci člověku, který by mě nejradši viděl pod drnem nebo ještě něco horšího. Dřív jsem dokonce věřil na nápravu a návrat do společnosti, byl jsem asi příliš naivní a velký idealista. Ale tihle lidé, ta zvířata ve věznici jsou jenom odpornou skvrnou na tváři světa. Kašlu na ně,“ uzavřel a rychle vyprázdnil sklenici, až ledové kostky zachrastily.

„Ještě jednu?“ zeptala se Leslie laskavým tónem ošetřovatelky.

David se usmál, jako by se mu vzteklým výbuchem ulevilo. „Napijeme se pořádně, co říkáš?“

Leslie si vzala jeho sklenici, aby ji znovu naplnila. Teď máme důvod k oslavě, pomyslela si. Manžel se nevzdává své práce, protože na ni intelektuálně nestačí, ale ze vzteku. Rozčilení postupně přejde v rezignaci, rezignace se změní v lhostejnost a všechno bude zase jako dřív; mohou opustit vězeňské město a vrátit se domů. Ve skutečnosti se mohou přestěhovat, kam budou chtít. Možná by si mohli ještě předtím dopřát dlouhou dovolenou, vzít Norleen někam za sluncem. Leslie o tom přemýšlela při přípravě nápojů v tichu nádherného obývacího pokoje. Ticho už pro ni nebylo známkou nezvučného ustrnutí, ale jemnou vábivou předehrou příštích slibných dnů. Náznak šťastné budoucnosti ji hřál uvnitř spolu s alkoholem, byla těhotná příjemnými perspektivami. Možná už nastal čas mít další dítě, malého bratříčka Norleen. Ale to může ještě chvíli počkat… Měla před sebou život plný možností, který jen čekal, aby mohl splnit jejich přání jako úctyhodný otcovsky laskavý džin.

Než se vrátila s pitím, zašla Leslie ještě do kuchyně. Měla tam dárek pro manžela a teď byla nejlepší chvíle mu ho dát. Maličkost, aby ukázala Davidovi, že ho svým způsobem podporuje i v práci, která se ukázala být smutným plýtváním jeho nejlepšími snahami. Se sklenicí v každé ruce a krabicí pod levou paží vyšla z kuchyně.

„Co to je?“ zeptal se David a vzal si svou sklenici.

„Něco pro tebe, pro znalce a milovníka umění. Koupila jsem to v malém krámku, kde prodávají věci vyráběné vězni v káznici – pásky, bižuterii, popelníky a tak, vždyť víš.“

„Vím,“ řekl David s neobvyklým nedostatkem nadšení. „Netušil jsem, že ty věci opravdu někdo kupuje.“

„Já jsem si jednu koupila. Myslela jsem si, že bych měla pomoci podporovat takové vězně, kteří dělají něco tvořivého namísto… prostě něco jiného než ničení.“

„Tvořivost není vždy měřítkem ušlechtilosti, Leslie,“ namítl David.

„Počkej se svým soudem, až to uvidíš,“ řekla a zvedla víko krabice. „Podívej – není to nádherná práce?“ Postavila předmět na kávový stolek.

Dr. Munck okamžitě dosáhl takové hloubky střízlivosti, které se je možné dobrat jen pádem z výšin alkoholického opojení. Podíval se na předmět. Už ho samozřejmě viděl, díval se, jak je láskyplně formován a hýčkán tvořivýma rukama, až se mu zvedal žaludek a nemohl se dívat dál. Byla to hlava malého chlapce zhotovená z šedého beztvarého jílu a vypálená se zářivě modrou glazurou. Práce zářila zvláštní podmanivou krásou, na tváři modelu se zračilo jakési vážné vytržení, neproniknutelná prostota jasnovidného pohledu.

„Tak co tomu říkáš?“ zeptala se Leslie.

David se podíval na ženu a řekl vážně: „Prosím tě, dej to zpátky do krabice a pryč s tím!“

„Myslíš vyhodit? Proč?“

„Proč? Protože vím, který z vězňů to dělal. Byl na své dílo velmi pyšný a já se dokonce přinutil zabručet nějakou pochvalu na krásné řemeslné provedení. Na první pohled je úžasné. Ale pak mi řekl, kdo byl ten chlapec. Ten nebesky modrý výraz plný míru a pokoje už na tváři neměl, když ho před šesti měsíci našli ležet v polích.“

„Ach ne, Davide,“ řekla Leslie jako předznamenání nesouhlasu s tím, co se jí manžel snažil říci.

„To bylo jeho poslední – a podle něj nejlepší – ‚dovádění‘.“

„Ach, Bože,“ zamumlala Leslie tiše a přitiskla si pravou dlaň na tvář. Pak oběma rukama jemně vrátila hlavu do krabice. „Odnesu ji zpět do obchodu,“ zašeptala.

„Udělej to brzy, Leslie. Nevím, jak dlouho ještě zůstaneme na téhle adrese.“

V trapném tichu, které následovalo, se Leslie krátce zamyslela nad otevřeným vyjádřením nezvratného rozhodnutí opustit Nolgate, uniknout z města. Pak řekla: „Davide, mluvil opravdu o věcech, které udělal? Myslím…“

„Vím, co myslíš. Ano, udělal to,“ odpověděl Dr. Munck vážně s jistotou profesionála.

„Chudáčku Davide,“ politovala ho Leslie.

„Ve skutečnosti to nebyla zase taková oběť. Rozhovor, který jsme vedli, byl v klinickém smyslu zajímavý. Popisoval své ‚dovádění‘ jakýmsi odtažitým básnickým způsobem, který nevyvolával odpor. Podivná krása té věci v krabici – i když to může být znepokojivé – se podobá jazyku, kterým vyprávěl o těch ubohých dětech. Občas mě téměř fascinoval, i když jsem si udržoval jistý odstup. Někdy si člověk musí udržet nadhled, i když to znamená ztratit něco ze své lidskosti.

V každém případě nikdy nesklouzl k odporně podrobným popisům, jak si možná představuješ. Když mi vyprávěl o svém posledním a ‚nejlepším dováděni“, vyzařoval z něj silný pocit ztáty a nostalgie, i když to teď může znít otřesně. Znělo to jako touha po domově, i když jeho ‚domov‘ je jen zanedbaná zřícenina zahnívající duše. Jeho psychóza si vytvořila pokroucenou pohádkovou zemi, která pro něj reálně existuje a v níž je přes dementní lesk svých tisíce jmen jen drobnou figurkou –průměrným dvořanem v rozpadajícím se království hrůzy. To je skutečně zajímavé, když uvážíš, jakou egocentrickou nadřazenost si ve svých nekonečných vysněných říších, ve kterých hrají své šílené role, připisuje většina psychopatů. Ale John Doe ne. Je relativně líným démonem z míst, kde je chaos normálním stavem věcí, podhoubím, z něhož čerpá svou nenasytnost. Lepší popis podstaty jeho šíleného vesmíru ti nemohu nabídnout.

Jeho vysněná země, jak ji popisuje, má svou poezii. Mluvil o místě připomínajícím vedlejší uličky kosmického předměstí, o jakési slepé uličce vnitřního rozměru. Mohl by to být pozůstatek výchovy v městském ghettu. Pokud ano, přetvořilo jeho šílenství tyto vzpomínky v království, které je křížencem všední špíny velkoměsta a psychopatova ráje. Tam ‚dovádí‘ se svými ‚vyděšenými společníky‘, jedná se pravděpodobně o opuštěnou budovu nebo nějaký k obývání upravený kout v kanálech. Říkám to na základě jeho opakovaných zmínek o ‚bohaté řece odpadků‘ a ‚rozpadlých hromadách krčících se ve stínech,‘ což jsou zcela jistě šílené transmutace odkazující na skutečné odpadky. Poněkud hůře jsou srozumitelné vzpomínky na chodbu zalitou měsíčním světlem, kde zrcadla křičí a smějí se, na tmavé vrcholy, které nepostojí, na schodiště, které je velmi zvláštním způsobem ‚zalomené.‘ Ačkoliv i tohle by souhlasilo s představou výchovy v opuštěném brlohu.

Ale přes všechny snové vzpomínky, hmatatelné důkazy o jeho ‚dovádění‘ ukazují na velmi všední známý a hrůzný zločin, na šílenou a krutou zvrhlost. Doe tvrdí, že schválně nechal takové stopy, že jeho ‚dovádění‘ je něco jiného, dokonce úplně opačného, než zločin, za který byl odsouzen. Tento termín má zřejmě nějakou vnitřní spojitost s kořeny hluboko v minulosti.“

Dr. Munck se odmlčel a zachrastil ledovými kostkami v prázdné sklenici. Zdálo se, že se během jeho řeči Leslie ponořila do sebe. Zapálila si cigaretu a opřela se o pohovku tak, že měla nohy na polštáři s koleny směrem k manželovi.

„Opravdou bys měla přestat kouřit,“ řekl.

Leslie sklopila oči jako hubované dítě. „Slibuji, že jakmile se přestěhujeme, přestanu. Platí?“

„Platí,“ řekl David. „A mám pro tebe ještě jeden návrh. Nejdřív ti musím říct, že jsem se definitivně rozhodl zítra ráno dát výpověď.“

„Není to trochu brzo?“ zeptala se Leslie a doufala, že není.

„Věř mi, nikoho to nepřekvapí. Myslím, že to ani nikoho nebude zajímat. V každém případě navrhuji, že zítra ráno vezmeme Norleen a najmeme si něco na severu na pár dní. Můžeme jezdit na koni. Vzpomínáš si, jak se jí to líbilo loni v létě? Co říkáš?“

„To zní hezky,“ souhlasila Leslie s hřejivým pocitem nadšení. „Abych řekla pravdu, velmi hezky.“

„A cestou zpátky můžeme nechat Norleen u tvých rodičů. Může tam zůstat, zatímco se budeme věnovat stěhování nebo možná hledat nějaký dočasný byt. Myslím, že by jim nevadilo, kdyby u nich zůstala týden nebo dva, co myslíš?“

„Ne, rozhodně ne, měli by radost. Ale proč takový spěch? Norleen ještě chodí do školy, víš. Možná bychom mohli počkat, až skončí školní rok. Je to jen měsíc.“

David seděl chvíli tiše, zřejmě si musel uspořádat myšlenky.

„Co se děje?“ zeptala se Leslie a trochu se jí zachvěl hlas.

„Nic vážného, vůbec nic. Ale…“

„Ale co?“

„Má to něco společného s vězením. Vím, že jsem se trochu vytahoval, když jsem ti říkal, jak jsme v bezpečí před útěky vězňů. Pořád ještě tvrdím, že ano. Ale ten vězeň, o kterém jsem ti vyprávěl, je velmi divný, jak sis jistě všimla. Je to kriminálník a cvok jako vyšitý… a za chvíli je úplně jiný.“

Leslie se na manžela tázavě zadívala. „Myslím, že jsi říkal, že se jen vrhá proti zdi, ne že by…“

„Ano, většinou je to tak. Ale někdy…“

„Co se mi to snažíš říct, Davide?“ zeptala se neklidně Leslie.

„Jedná se o něco, co Doe řekl při dnešním rozhovoru. Nic jasného. Ale cítil bych se mnohem lépe, kdyby Norleen zůstala u tvých rodičů, dokud se sami nějak neusadíme.“

Leslie si zapálila další cigaretu. „Pověz mi, co řekl, že tě to tak znepokojuje,“ řekla pevně. „Taky bych to měla vědět.“

„Až ti to řeknu, budeš si myslet, že jsem se sám tak trochu zbláznil. Ale tys s ním nemluvila a já ano. Neznáš ten tón nebo spíš ten široký rejstřík různých tónů hlasu, ten kluzký úsměv na hubené tváři. Většinu času, kdy jsem s ním mluvil, jsem měl pocit, že má nade mnou navrch, nevím proč. Jsem si jist, že to je jen obvyklé chování psychopata – snaha šokovat doktora. Dává jim to pocit moci.“

„Pověz mi, co řekl,“ naléhala Leslie.

„Tak dobře, povím ti to. Jak jsem říkal, nejspíš o nic nejde. Ale ke konci dnešního sezení, když jsme mluvili o těch dětských obětech a o dětech vůbec, řekl něco, co se mi vůbec nelíbilo. Afektovaným způsobem, skotským nářečím s kapkou německého přízvuku mi řekl: ‚Vy přece nemůžete mít žádného zlobivého chlapečka ani tu svou malou královničku, nebo myslíte, že ano, profesore Muncku?‘ A pak se na mě zašklebil.

Teď jsem si jist, že se schválně snažil vyvést mě z rovnováhy a neměl přitom na mysli nic jiného.“

„Ale to, co řekl, Davide: ‚ani tu svou malou královničku.‘“

„Gramaticky správně by mělo být ‚nebo‘ místo ‚ani‘, ale jsem si jist, že to byla jen neznalost jazyka.“

„Ty ses přece o Norleen nezmiňoval, že?“

„Samozřejmě, že ne. To přece není věc, o které bych se bavil s těmi… lidmi.“

„Tak proč to takhle řekl?“

„Nemám tušení. Je chytrý a prohnaný, často mluví v mlhavých náznacích a vtipných narážkách. Předpokládám, že o mně mohl něco zaslechnout od někoho z personálu. Ale mohla to být opravdu nevinná shoda.“ Podíval se na manželku, co tomu říká.

„Máš asi pravdu,“ souhlasila Leslie, která chtěla takovému závěru věřit. „Přesto chápu, proč chceš, aby Norleen zůstala u rodičů. Ne že by se něco mohlo stát, ale…“

. „Rozhodně se nic nestane. Není důvod předpokládat, že se něco může přihodit. Možná je to jen případ, kdy pacient pobláznil doktora, ale už o tom nebudu přemýšlet. Každému normálnímu člověku by začalo strašit na věži po celém dni stráveném ve zmatku a pocitu nebezpečí, kterým je to tam prosáklé… vrazi, násilníci, odpad společnosti. Za takových podmínek se nedá pracovat a vést normální rodinný život. Viděla jsi, jak jsem vypadal na oslavě jejích narozenin.“

„Vím. Není to nejlepší místo, kde vychovávat dítě.“

David zvolna přikývl. „Když pomyslím na to, jak hezky vypadala, když jsem ji byl před chvílí zkontrolovat, jak chovala v náručí jeden z těch svých vycpaných hadříků.“ Upil doušek ze své sklenice. „Všiml jsem si, že to je úplně nová hračka. Koupilas ji dnes?“

Leslie tupě vzhlédla. „Koupila jsem jenom tohle,“ řekla a ukázala na krabici na kávovém stolku. „Jakou novou hračku myslíš?“

„Hadrové vycpané slůně. Možná, že ho měla i dřív, jen jsem si nevšiml,“ řekl a chystal se změnit téma.

„Pokud ho měla dřív, neměla ho ode mne,“ řekla rozhodně Leslie.

„Ode mne taky ne.“

„Nepamatuji se, že by ho měla, když jsem ji ukládala do postele,“ řekla Leslie.

„Ale měla ji, když jsem se na ni byl podívat po tom, jak jsem zaslechl…“

David se zarazil s výrazem intenzivního soustředění na tváři, jako by po něčem usilovně pátral.

„Co se děje, Davide?“ zeptala se Leslie slábnoucím hlasem.

„Nejsem si zcela jist. Jako bych něco věděl, ale nemohl si vzpomenout.“

Ale Dr. Munck už začínal tušit. Levou rukou si zakryl zátylek, aby si zahřál krk. Nebyl tu průvan, netáhlo tu z jiné části domu? Jeho dům přece nebyl stavbou, ve které táhne, žádnou zříceninou, kde vítr fičí rozbitými okenicemi a škvírami mezi zkroucenými okenními rámy. Venku opravdu foukal vítr, slyšel, jak se prohání, a oknem za sochou Afrodity viděl neklidně se zmítající stromy. Bohyně mdle pózovala s dokonalou hlavou nakloněnou trochu dozadu a se slepýma očima upřenýma na strop. Ale co nad stropem? Co je tam ještě kromě dutého kvílení větru zvenčí, studeného a mrtvého? A co ten průvan?

Co průvan?

„Davide, cítíš ten průvan?“ zeptala se žena.

„Ano,“ odpověděl velmi hlasitě, s neobvyklým důrazem.

„Ano,“ opakoval, vstal ze židle, vykročil napříč pokojem, jeho kroky se zrychlovaly, vyběhl nahoru po schodech a pádil chodbou v patře. „Norleen, Norleen,“ šeptal si, když sahal na kliku pootevřených dveří jejího pokoje. Ucítil, jak zevnitř vane vítr.

Nevěděl, ale tušil.

Zašátral po vypínači. Byl nízko, aby na něj dítě dosáhlo. Rozsvítil. Dítě bylo pryč. Okno bylo dokořán otevřené a bílé průhledné záclony se zmítaly vysoko v proudu vnikajícího vzduchu. Na posteli leželo vycpané zvířátko, jeho měkké vnitřnosti rozházené po matraci. Dovnitř někdo vstrčil kus papíru, který vyčníval ven a připomínal rozkvetlou květinu. Dr. Munck na jeho okraji rozpoznal hlavičku vězeňského dopisního papíru. Ale text nebyl psán strojem jako úřední zpráva; rukopis se měnil od téměř dokonalé napodobeniny tisku až k dětské čmáranici. Doktor zoufale hleděl na papír po téměř nekonečnou dobu, než začal vnímat slova. Pak konečně pochopil smysl zprávy.

Doktore Mungo, říkal vzkaz vytažený z břicha hračky, tohle vám tu necháváme ve vašich schopných rukou, protože jsme odešli do černě pěnících stok a zadních uliček ráje, plesnivých galaktických sklepu bez oken, do dutin perleťových škeblí žijících v kanálových mořích, do šílených měst pod nebem bez hvězd a jejich brlohů… dovádět s malou vystrašenou srnečkou. S úctou váš anonymní Jonathan Doe.

„Davide?“ uslyšel tázavý hlas své ženy zezdola. „Je všechno v pořádku?“

A pak už jejich krásný dům nebyl tichý, protože se jím rozlehl šílený smích, při němž tuhla krev v žilách, dokonalý doprovod k anekdotě z hlubin jakéhosi zapomenutého pekla.

DARRELL SCHWEITZER

Darrell Schweitzer (1952) je všestranně činná osobnost v oblasti horroru a fantasy, komerčního úspěchu se svou tvorbou však dosud nedosáhl. Řadu let pracoval jako redaktor časopisů Isaac Asimov’s SF Magazíne a Amazing Stories, nyní je redaktorem obnoveného magazínu Weird Tales. Píše od roku 1970, jeho doménou je temná fantasy. Do tohoto žánru patří romány The Shattered Goddess (Roztříštěná bohyně, 1982) a The White Isle (Bílý ostrov, 1990) a sbírka volně navazujících povídek We are All Legends (Každý z nás je legenda, 1981), která vyšla r. 1992 také v českém překladu. Je rovněž autorem a sestavitelem mnoha teoretických knih o fantasy, SF a horroru, z nich nejvýznamnější je monografie o klasikovi fantasy literatury Lordu Dunsanym Pathways to Elfland (Cestičky do země elfů, 1989).

Na rozdíl od jeho fantasy příběhů jsou Schweitzerovy horrory spíše subtilní a psychologické. Jejich tématem je často odcizení člověka, který se náhle může ocitnout sám, i když je obklopen svou rodinou a velkoměstem. Ukázkovým příkladem je povídka Na odchodu (Leaving), česky vydaná v antologii Půlnoční stíny 2. Sociální podtext má i následující povídka, jejíž hrdina vám možná připomene protagonistu filmu Volný pád. K tomu, abyste se dostali na šikmou plochu, stačí někdy už jen nepatrná poslední kapka. A když si při tom nevezmete k srdci dobrou radu, změní se skluz ve volný pád. Pád do pekla.

Darrell Schweitzer

MUŽ, KTERÝ BYL OŠKLIVÝ NA PANENKY S DÝŇOVOU HLAVOU

Nortonův život se již dlouhou dobu ubíral sestupným směrem, když v zaměstnání postupoval od vcelku slušného postu podnikového viceprezidenta k pouhému zástupci vedoucího v hračkářství U modrého elfa. Byla to krutá pravda. Tušil, že jeho konec je blízko.

„Ten dav venku nevypadá zvlášť pěkně, pane Nortone,“ poznamenala mladá pokladní Cheryl.

Opíral se o pult na vzdálenějším konci obchodu. Mrkl na hodinky – do otevření zbývala poslední minuta – a pak pohlédl s jistou dávkou děsu v očích přes krám k zamčeným skleněným dveřím.

Opravdu to tam venku nevypadalo pěkně. V pečlivě vyrovnané frontě tam stály přinejmenším dvě stovky podmračených žen. Bojovaly tam venku o pozici už několik hodin. Dokonce i z místa, kde stál, slyšel občasná mručení a výhružná zavrčení. Ale málokterá z dam promluvila. Jen tam stály a hladově hleděly skrz sklo směrem k němu.

„Otevři dveře, Cheryl,“ řekl vedoucí prodejny Brandt, stojící ve dveřích do své kanceláře po Nortonově levici, stranou od bitevního pole.

Cheryl odemkla a honem běžela zachránit holý život do bezpečí za pokladnu.

„Užijte si to, Nortone,“ řekl vedoucí, zmizel ve své kanceláři a zamkl dveře.

Jako by byl vázán nějakou tajnou úmluvou, dav vkročil do obchodu v neuvěřitelné tichosti. Zatímco Nortonovi v hlavě probíhaly hrůzyplné zkazky prodavačů z okolních hračkářství, zástup žen k němu kráčel bez jediného slova, s kabelkami a nákupními taškami před sebou. Prošly celým obchodem, aniž by pohlédly na jedinou vystavenou hračku, a zastavily se jako na povel v okamžiku, kdy první z nich stanula u jeho pultu.

Žena v čele byla statná padesátnice s mohutnými tvářemi, ale promluvila sladkým, téměř neslyšným hláskem. „Promiňte, pane, máte dnes na skladě nějaké panenky s dýňovou hlavou?“

Norton polkl a přinutil se odpovědět: „Ano, máme.“

A teprve pak vypuklo peklo, šílená bitva vřeštících, hysterických žen, které do sebe strkaly a tahaly se, tak tak že ty v prvních řadách nepřelézaly pult, zpoza něhož on a Cheryl vydávali panenky v krabicích jednu po druhé a přijímali peníze uprostřed výkřiků „Netlačte se!“, „Já tu byla první!“ a „Ona má dvě! Podvádí!“. V jednom okamžiku se opravdu jedna z nakupujících pokusila přelézt přes pult, ale Norton ani nestačil zaregistrovat, kam se vzápětí poděla. Kdesi se k zemi zřítila drahá dráha pro vláčky a vzápětí byla rozšlapána. Vzduchem zavířily cáry papíru. Přes změť hlav a rukou přeletěla peněženka. Nebralo to konce. Čas se pro Nortona zastavil. Hluk dosáhl prahu bolesti. Tisíce a tisíce tváří se k němu mačkaly a ječely: „Dejte mi taky jednu. Dejte mi taky jednu!“, zatímco Cheryll rozdávala krabičky s panenkami, jejichž počet jakoby byl nekonečný. V mysli mu bleskla představa absurdního rohu hojnosti, z něhož jako hejno krys vylézají panenky. Ke konci se už o něj pokoušely skutečné halucinace. Zdálo se mu, že vzadu za hlavami nakupujících vidí obrovskou panenku s dýňovou hlavou stát na špičce Empire State Buildingu (Tady? Ve Filadelfii?), chňapající po útočících letadlech.

Teprve v jedenáct třicet si mohl vydechnout. Otevírali v devět.

„Och, můj bože,“ zhroutil se Norton na židli. Někde musel ztratit vázanku.

Cheryl měla rozcuchané vlasy, brýle nakřivo a natrženou blůzu. Unaveně se opřela o pult a řekla: „To je jen taková mánie. Brzy bude po všem. Měli bychom vlastně být rádi.“

Norton zamlženým zrakem pohlédl na pokladnu, nyní tak naditou bankovkami, šeky a dokonce několika kreditními kartami, že ani nešla zavřít. Z neznámého důvodu byla na tiskárničce účtenek namotána dámská punčocha.

Věděl, že by měl být z takové tržby potěšen, ale také věděl, že národní mánie v nakupování panenek s dýňovou hlavou mu s příšernou a neúprosnou jistotou zjevila démonické, bestiální šílenství dřímající v duši každého člověka. Raději by si takové poznání odpustil.

„Konečně tu nemáme ani jednu z těch proklatých věcí,“ řekl po chvíli.

„Vlastně, pane Nortone, tu ještě jednu máme. Měla natrženou krabici. Tak ji přece nemůžeme prodávat, nebo snad ano?“

„Ach, bože…“

Cheryl sáhla pod pult a vytáhla panenku v poškozené krabici.

Norton se hořce zasmál.

„Ten obličej… Vypadá jako nějaký mikrocefalik, co? Takový ten mrzáček s deformovanou hlavou… Proč po něčem takovém vůbec někdo touží?“

„Myslím, že když ta panenka není dokonale krásná, lidé se mohou lépe identifikovat s –“

„JA JI CHCI!“ Dvojité skleněné dveře se rozletěly a třísetlibrová dáma vpochodovala do obchodu jako nějaký podrážděný slon.

„Ne! Je moje!“ Jiná žena, nízká a hubená vyskočila ze svého úkrytu na zemi pod pultem.

Dřív, než Norton nebo Cheryl stačili něco podniknout, krabice jim zmizela z rukou a obě ženy se o panenku začaly přetahovat.

„Dámy, dámy, prosím…“

Norton také chytil panenku, stejně tak Cheryl, a na okamžik se všichni čtyři točili v kole, přetahovali se, šťouchali do sebe, křičeli, snažili se přemluvit ostatní ke kapitulaci nebo potichu kleli.

Zvuk trhané látky v tom hluku zazněl s podivuhodnou silou.

Najednou stáli všichni čtyři v kruhu a hleděli na to, co drželi v rukou. Tlustá dáma měla hlavičku, hubená většinu torza a obě nohy, Norton a Cheryl oba po jedné ruce. Vycpávková hmota se tiše drolila na podlahu.

Tlustá dáma začala popotahovat. Hubená se rozječela jako protiletadlová siréna.

„Dejte sem tu zatracenou věc,“ řekl Norton a sebral ostatním z rukou zbytky hračky. Obešel pult a hodil kousky zpátky do krabice. Pak utrhl kus papíru a napsal na něj tlustou fixou:

VAŠE PANENKA S DÝŇOVOU HLAVOU ZEMŘELA.

JE TO PRO NÁS VELKÁ RÁNA.

ALE BUĎTE KLIDNÁ, ODEŠLA DO NEBÍČKA.

PROSÍM, VYSTROJTE JÍ DŮSTOJNÝ POHŘEB.

PODEPSÁNO VEDENÍ PODNIKU

Vložil papír do krabice a tu podal tlusté dámě. Obě ženy byly v šoku. Opustily obchod bez jediného slova.

To bylo na celých panenkách s dýňovou hlavou to nejhorší. Zákazník ji musel „adoptovat“. Výrobce dokonce posílal panenkám přání k vánocům a narozeninám, jako kdyby to byly skutečné děti. Nortona napadlo, zdali také rozesílají úmrtní oznámení.

„Já už nemůžu,“ řekl. „Řekněte Brandtovi, že se mi udělalo zle a musel jsem si vzít na odpoledne volno.“ Oblékl si plášť a vypotácel se z prodejny.

Nortonova žena hovořila jen ve frázích. Za celou dobu jejich manželství nikdy nepromluvila jedinou větu, kterou by již dříve neznal z televizních seriálů. Kdysi v tom nacházel zalíbení. Nyní to byla jen další frustrace a všechny ty frustrace se začínaly nebezpečně hromadit.

Strávil odpoledne bezcílným blouděním městem a domů dorazil teprve večer.

„Měl jsi perný den, zlato?“ zeptala se ho žena.

Jen cosi zamumlal.

„Ach, ty můj broučku…“

U večeře cítil příliš velké napětí, než aby mohl jíst. Jen se napil kávy a civěl do ubrusu.

„Naše holčička dnes dostala nádherný dárek,“ promluvila jeho žena.

„Ano!“ Zavřískla jejich milovaná dceruška, vyskočila ze židle a vyběhla z místnosti. Vrátila se s rozzářeným obličejem a s tou nejodpornější panenkou s dýňovou hlavou v náručí. „Podívej, tati! Není překrásná? Jmenuje se Sally.“

„Dej to pryč! Ať už tu věc nikdy v našem domě neuvidím!“

Jeho žena zalapala po dechu. Dcerka začala natahovat. „Ale… ale… já jsem ji adoptovalal Ona teď bude bydlet s námi! To je v pořádku, taťko. Ona je sirotek a potřebuje domov a já… Podívej!“

Podala mu list papíru. Byl to pseudooficiální certifikát opatřený zlatou pečetí a podepsaný nejspíš nějakým strojem na podpisy. Bylo to potvrzení o adopci. Na okrajích papíru skotačily nechutně líbezné Děti s dýňovou hlavou. Na spodní části listu byl mezi řádky nesklizených dýní vytištěn drobný text, nadepsaný Legenda o panenkách s dýňovou hlavou.

„Bože…“

Papír vztekle zmuchlal.

„Tati! Ne!“

„Přestaň!“ zakřičela jeho žena. (Ten výkřik už někde slyšel. Nedokázal si vybavit, v jakém to bylo pořadu.)

Vstal, vběhl do kuchyně a nacpal papír do odpadního potrubí. Chrchlavý zvuk šrotovačky byl podivuhodně uklidňující. Nechal čepele několik minut vířit a jen naslouchal jejich zvuku.

„Jsi zlý, tati. Jsi velmi, velmi ošklivý člověk.“

Odvrátil se od kuchyňské linky a pohlédl na dceru stojící ve dveřích a svírající pevně panenku.

„Proč nemáš rád Sally tak jako já a mamka? Každý má rád panenky s dýňovou hlavou, každý kromě velmi zlých lidí.“

„Já nemám co zrovna tobě vysvětlovat, slečno,“ řekl. „Teď vypadni a vezmi tu věc s sebou. Kdybych nevěděl, že to ucpe odpad, tak bych –“

„Ne!“ vykřikla a vyběhla z kuchyně. Slyšel, jak uhání po schodech nahoru. Pak se ozvalo bouchnutí dveří od jejího pokoje. Zdálo se mu, že slyší posunování nábytku, kterým se chtěla v pokoji zabarikádovat.

„Nemyslíš, že jsi na ni byl trochu drsný?“ zeptala se ho žena.

„Já už to nemůžu vydržet…“

Celý večer strávil u televize a díval se na všechno, co dávali. Nemohl se na žádný pořad soustředit. Po chvíli na pohovce usnul. Probudil se ve tmě a neměl ponětí, kolik je hodin. Dům byl tichý. Televize byla puštěná, zvuk stažený a na obrazovce běžel nějaký starý černobílý film.

Asi minutu se na něj díval a zjistil, že to je Zápasnice kontra Aztécká mumie, jenže mumie vypadala trochu jako obří panenka s dýňovou hlavou.

„Už mi z toho začíná přeskakovat,“ zamručel si pro sebe.

Dopotácel se k televizi, vypnul ji, vrátil se na pohovku a zíral do stropu.

Ve skutečnosti nevěřil, že mu přeskočilo. Ne, tak to není. Vzpomněl si na jiný starý film, Invaze uchvatitelů těl. Připadal si teď jako Kevin McCarthy, křičící na konci filmu výstražně na silnici, poslední člověk na světě, který ještě nebyl zmanipulován panenkami s dýňovou hlavou.

Znovu upadl do spánku a to, co se pak dělo, později pokládal za pouhý bláznivý sen.

Z televize se ozval bzučivý zvuk, jako od nějakého roje včel. Otevřel oči a spatřil obrazovku svítit jasným bílým světlem. Vypadalo to, jako by se uvnitř obrazovky něco pohybovalo. Převalil se na bok, aby lépe viděl, zamrkal a zatřásl hlavou, aby se ujistil, že ho neklame zrak.

Ale viděl to zcela zřetelně. Obrazovka se nafukovala. Pak z televize cosi vylezlo a oddělilo se to od vypouklé, jakoby rosolovité obrazovky. V bezmocné hrůze sledoval, jak se k němu blíží panenka s dýňovou hlavou a s očima žhnoucíma rudě jako dva uhlíky.

Pak vystoupila z obrazovky druhá panenka, pak další a další. Vyrojily se do obývacího pokoje, šplhaly po záclonách, sedaly si v řadě na okenní parapety a na záclonové garnýže a tiše si cosi mumlaly. Pohybující se masa panenek pokryla podlahu, obklopila pohovku a všechny na něj beze slova hleděly svými prázdnými obličeji a žhnoucíma očima.

Jedna z nich se vyšplhala na servírovací stolek přímo před něj. Poznal ji. Byla to panenka jeho dcery. Promluvila na něj hlasem, který byl o to zlověstnější, o kolik mu scházelo jakékoliv zabarvení.

„Mluvili jsme o vás, pane Nortone. Vaše dcera má pravdu. Jste zlý člověk. Jen zlí lidé nemají rádi panenky s dýňovou hlavou. Znáte naši legendu? Kdysi dávno jsme všechny žili v krásném zeleném údolí, kde nebe bylo modré a květiny zářivě žluté a potůček si bublal celý den, ptáci na obloze zpívali a my jsme neměly nic jiného na práci, než věčně si hrát. Byly jsme tam nesmírně šťastné. Pak ale přišla velmi zlá osoba, ošklivá čarodějnice, a všechny nás zaklela do dýní. Žárlila na nás, protože jsme byly tak šťastné. Už jsme si nemohly hrát. Bylo to hrozné. Naštěstí nás našla jedna hodná čarodějnice. Měla nás ráda a proměnila nás v to, čím nyní jsme. Ale už nikdy jsme nenašly cestu zpátky do našeho údolí. Neměly jsme žádný domov. Čarodějnice byla hodná, ale také chudá a nemohla se o nás všechny starat, proto nás dala k adopci. Proto nás adoptují lidé po celém světě, protože nás má každý rád, s výjimkou velmi, velmi zlých lidí, pane Nortone.“

Přinutil se promluvit bez chvění v hlase.

„A co se stalo té zlé čarodějnici?“

„Nechtějte to vědět, pane Nortone. Nebuďte jako ona. Rozhodly jsme se dát vám ještě jednu šanci. Stále ještě máte čas začít na nás být hodný.“

Pak všechny panenky vstoupily zpátky do televize a on usnul potřetí. Když se probudil, bylo už ráno. Dotkl se obrazovky a pozorně ji zblízka prohlédl. Byla to televize jako každá jiná. Tiše se pro sebe zasmál.

Když dorazil do práce, vedoucí ho už ode dveří zdravil.

„Dobrý den, Nortone.“

„Dobrý den, pane Brandte.“

„Doufám, že se dnes cítíte lépe.“

„Ano, cítím. Děkuji.“

„To je dobře, Nortone, protože dneska bych potřeboval, abyste tu byl přesčas.“

„Přesčas?“

„Přesně tak, Nortone. Čekáme novou zásilku panenek s dýňovou hlavou. Řekl jsem jim, aby neposílali nákladní auto před zavírací dobou. Nechci, aby tu vznikla řež, jak se to stalo jiným obchodům.“

„Četl jsem o tom v novinách. Neuvěřitelné, viďte?“

„Myslíte, že to zvládnete, Nortone?“

„Samozřejmě, pane Brandte.“

Den uplynul v poklidu. Konečně byly v krámu opět jen děti jako obvykle. Jeden chlapeček vydržel stát dobrou hodinu před modelem železnice s vláčky. Cheryl byla opět upravená a usměvavá. Obrat byl toho dne průměrný. Prodaly se některé panenky, ale ty obyčejné, se kterými si malé holčičky hrají pár let a pak je odloží.

Vzal Cheryl na oběd. Dali si jako moučník dýňový koláč. Celou cestu zpátky si tiše pískal. Měl skvělou náladu, protože měl plán. Detaily se mu v hlavě zázračně rozvíjely jako ony japonské papírové květiny na vodě.

Zbytek dne pracoval tak usilovně, že mu kolem čtvrté poklepal pan Brandt na rameno a utrousil: „Víte, Nortone, když jste se tu objevil poprvé, myslel jsem, že jste ňouma. Ale vidím, že jsem se ve vás mýlil. Jen tak dál.“

„Děkuji, pane Brandte.“

Když po zavření obchodu Brandt a Cheryl odešli, Norton strávil hodinu uklízením. Pak seděl ve své kanceláři a procházel účtenky a faktury.

Nákladní auto se zásilkou dorazilo až dlouho po setmění. Navedl řidiče k nákladnímu prostoru v zadní části budovy a společně vyložili všechny bedny plné panenek s dýňovou hlavou.

„Ježíši,“ povzdechl řidič. „Nechápu, co lidé na těch pitomostech vlastně vidí.“

„Tak to jsme dva,“ řekl Norton. Pocítil k tomu neznámému člověku náhlou vlnu sympatií.

Poté, co řidič odjel, Norton zůstal stát sám ve skladišti, ze všech stran obklopen krabicemi s panenkami. Povznesená nálada, která se v tu chvíli dostavila, ho téměř překvapila. Nyní přijde okamžik jeho pomsty a triumfu, teď se konečně odvděčí za všechny prohry a zklamání, za všechnu tu tragédii vlastního života.

Vytáhl z šuplíku velké, ostré nůžky a otevřel první krabici.

Trvalo to hodiny, než odstřihal všem panenkám hlavy. Napočítal jich pět set. Potom hlavy přivázal na provázek a rozvěsil je po celém krámu jako vánoční ozdoby. Tělíčka nechal na velké hromadě uprostřed místnosti, hned u otevřených krabic. Když byl kolem půlnoci se vším hotov, postavil se do dveří a prohlížel výsledek svého úsilí.

Uvědomil si, že se definitivně zbláznil. Už o tom nebylo pochyb. Byl cvok. Určitě přijde o místo a půjde před soud. Čeká ho vyšetření u psychiatra, možná i vězení.

Ale kvůli tomuto jedinému okamžiku to stálo za to.

S úsměvem zhasl světla a odešel domů.

Manželce se omluvil, že jí neřekl předem o tom, že přijde pozdě. Seděli spolu u kávy a on poslouchal její klábosení, které by mu za jiných okolností připadalo nesnesitelně bezduché. Smáli se a žertovali, jak už to nedělali léta.

Když uslyšel nad hlavou kroky, uvědomil si, že jejich dcera ještě nespí. Vyšel nahoru, uložil ji do postýlky a přečetl jí pohádku na dobrou noc. Podezíravě ho pozorovala, ale mlčky naslouchala příběhu o statečném topinkovači na cestách. Byla to její oblíbená pohádka. I jemu se líbila. Topinkovačovu touhu přežít za všech okolností považoval ze velmi inspirativní.

Když konečně usnula, začal hledat její panenku, ale nikde ji nemohl najít. Nejspíš ji přede mnou schovala, usoudil nakonec. Tiše se pousmál a vyšel z pokoje.

Té noci spal dobře. Neměl žádné noční můry. Všechno bylo v pořádku až do příštího jitra.

V šest hodin zazvonil telefon.

„Nortone!“ řval pan Brandt. Norton v životě neslyšel tolik vzteku a zoufalství. Představoval si, že tak volají duše zatracených. „Vy… vy… já tomu prostě… ty panenky!“

„Ano, vím o tom, pane Brandte.“

„Vy? Vy?“

„Ano, pane Brandte. Já. Nashledanou, pane Brandte.“

Zavěsil a začal se smát. Nejdřív tiše, pak hystericky a nekontrolované. Prohodil telefon nejbližším oknem.

Jeho manželka se probudila. „Co se to k čertu děje?“ zeptala se.

Řekl jí to.

„Ty ses zbláznil!“

„Ano! Ano!“ křičel. „Zbláznil!“ Tleskal a poskakoval jako spokojené dítě.

Zazvonil zvonek u dveří. Jeho žena se začala zvedat z postele.

„To je v pořádku,“ řekl klidně. „Vyřídím to.“

Doběhl ke dveřím právě v okamžiku, když do schránky dopadla obálka. Vyndal ji a viděl, že je adresována jemu, ale chyběla na ní zpáteční adresa i známka.

Podíval se dovnitř. Ten dopisní papír už jednou viděl. Okamžitě poznal kresby postaviček, které tančily na jeho okrajích. V dopisu stálo:

Děti s dýňovou hlavou vám se zármutkem oznamují náhlou smrt pana Josepha Nortona. Je to pro nás velká rána. Byl to velmi zlý člověk. Dostal šanci se polepšit, ale rozhodl se zůstat zlý. Nyní je už pozdě.

Na spodní části dopisu bylo vytištěno drobným písmem:

A takto dopadla zlá čarodějnice…

Otevřel dveře a rozhlédl se, kdo mu mohl dopis doručit.

Na protějším chodníku běžela malá postavička. Vyběhl v pyžamu za ní.

„Hej! Pojď sem!“

Utíkající postavička se zastavila a otočila se k němu.

Zůstal stát jako přimrazený přímo uprostřed ulice. Dokonce ani nezpozoroval nákladní vůz, který ho srazil k zemi.

Od té doby nebylo na světě člověka, který by neměl rád panenky s dýňovou hlavou.

ROBERT McCAMMON

Komerční úspěch děl Stephena Kinga podnítil řadu dalších autorů k tomu, aby se pokusili co nejvíce se přiblížit kingovskému tajemství i úspěchu. Z těch, kteří byli relativně nejúspěšnější, je to zejména Robert McCammon (1952). Již ve svých 26 letech publikoval svůj první román, Baal (Bál, 1978). Jeho další knihy se staly bestsellery. Z nich zaujme především román They Thirst (Oni žízní, 1981) o skupině upírů, kteří napadli Los Angeles, román z druhé světové války The Wolf’s Hour (Hodina vlků, 1989), jehož protagonista, britský špión, je vlkodlakem, postkatastrofický Swan Song (Labutí píseň, 1987), v němž se utkají síly Dobra a Zla o vládu nad světem. Ani v pozdějších románech se McCammon nezpronevěřme žánru horroru, ale opouští nadpřirozené motivy, jako například v úspěšném, cenou Brama Stokera odměněném románu Boy’s Life (Život chlapce, 1991). Sestavil též antologii upírských povídek Under the Fang (Pod špičákem, 1991) a v roce 1984 stál u zrodu organizace Američtí spisovatelé horroru. Již jednou jsme se v této knize zmínili o rozsáhlé anketě, kterou provedl spisovatel a editor J. N. Williamson mezi více než dvěma sty profesionály hrůzostrašného žánru – spisovateli, redaktory a kritiky. V rubrice Nejoblíbenější horrorová povídka všech dob získala největší počet hlasů povídka Noční stíny. Poprvé vyšla roku 1984 v antologii Masques (Masky). O rok později byla zpracována pro televizní seriál Twilight Zone (Zóna soumraku) a ještě později inspirovala název stejnojmenné rockové kapely. Mezi svých deset nejoblíbenějších hrůzostrašných povídek ji řadí i Stephen King. Američané se dosud nezbavili traumatu války ve Vietnamu. Vzpomínky na ni jsou pro některé z nich stále živé, pro někoho dokonce až příliš , jako třeba pro nešťastného veterána Price z Nočních stínů.

Robert McCammon

NOČNÍ STÍNY

I.

„Vypadá to na pořádný slejvák,“ řekla Cheryl a já souhlasně přikývl.

Velkými okny jídelny jsme viděli hustou dešťovou clonu, která se jako závěs přehnala přes benzínová čerpadla Gulf a přes parkoviště. Opřela se do Velkého Boba takovou silou, že sklo zachřestilo jako vyděšená hromádka kostí. Rudý neónový poutač s nápisy U VELKÉHO BOBA – NAFTA PRO DIESEL! a JÍDLO! byl umístěn na vysokém ocelovém stožáru nad jídelnou, aby ho viděli i řidiči náklaďáků na dálnici. Venku se v noční tmě rozstřikovaly proudy do ruda zbarveného deště na mé staré dodávce a dětsky modrém Cherylině volkswagenu.

„Tak,“ řekl jsem, „myslím, že buď nám sem ta bouře spláchne nějaký chlápky z dálnice nebo můžeme za chvilku stahovat rolety.“ Opona deště se na okamžik protrhla a já uviděl koruny stromů v lese na druhé straně dálnice č. 47. Zmítaly se sem a tam. Vítr vyl za dveřmi jako zvíře, které se chce prokousat dovnitř. Pohlédl jsem na elektrické hodiny na stěně za pultem. Za pět minut tři čtvrti na devět. Obyčejně zavíráme v deset, ale dnes – předpověď počasí v rádiu varovala před tornády – jsem měl tisíc chutí seknout se vším o něco dřív. „Já ti něco povím,“ řekl jsem. „Když budeme mít v devět prázdno, zapíchnem to. Co myslíš?“

„Žádný námitky,“ odpověděla. Ještě chvíli pozorovala bouři a pak znovu začala rovnat čerstvě umyté šálky, talíře a podnosy na policích z nerezového plechu.

Blesk přeškrtl oblohu od západu na východ jako šlehnutí hořícím bičem. Světla v jídelně zablikala, ale znovu se rozzářila. Měl jsem pocit, že mi hrom zaburácel přímo za zády. Koncem března začíná v jižní Alabamě období tornád a za posledních pár let se nám tu pod okny proběhlo pěkných pár kousků. Věděl jsem, že Alma je doma a že je připravená okamžitě běžet do sklepa, jakmile zahlédne vír. Tenkrát v osmdesátém druhém jsme jeden takový viděli tancovat v lese asi dvě míle od naší farmy.

„Máte na tenhle víkend naplánované nějaké Slavnosti květin, hipíku?“ zeptal jsem se Cheryl, hlavně abych trochu zapomněl na živly venku, ale taky abych ji popíchl.

Táhlo jí na čtyřicítku, ale věřte mi, že když se usmála, vypadala jako malé děvčátko. „To bys rád věděl, viď, ty burane!“ řekla. Na všechny mé narážky odpovídala stejně. Cheryl Lovesongová – já vím, že to nemohlo být její skutečné jméno – byla opravdu schopná číšnice a měla ruce, které se neštítily pořádné práce. Nevadilo mi, že nosila své dlouhé stříbřitě světlé vlasy spletené do cůpků jako Indiánka a opásané hipíckou čelenkou nebo že chodila do práce v narychlo přebarvených pracovních pláštích. Jednou už jsem takový a jsem na to pyšný: piji whisky Rebel Yell neředěnou a mám rád písně o ženách, které se dostaly na šikmou plochu, a vlacích na dlouhé cestě nikam. Snažím se, aby má žena byla šťastná a vychoval jsem své dva kluky, aby se modlili k Bohu a salutovali vlajce. A kdyby se to někomu nelíbilo, může si to s velkým Bobem Claytonem rozdat na pár kol.

Cheryl by vám řekla, že koncem šedesátých let žila v San Franciscu a chodívala na Slavnosti květin, mírové pochody a tak podobně. Když jsem jí připomněl, že teď píšeme rok devatenáct set osmdesát čtyři a presidentem je Ronnie Reagan, podívala se na mě jako na chodící kravinec. Vždycky jsem si říkal, že začne myslet normálně teprve tehdy, až ji pustí okouzlení těmi hloupými hippies.

Alma kdysi řekla, že kdybych se u Cheryl o něco pokusil, spálím si prsty, ale já už jsem pětapadesátiletý buran, se svými zálety jsem přestal před třiceti lety, když jsem potkal ženu, s kterou jsem se pak oženil.

Blesk proťal zlověstně vřící oblohu a následovalo burácení hromu. Cheryl řekla, „Jů! Koukni na to světlo!“

„Se světlem jdi do háje,“ zamumlal jsem. Jídelna byla postavena solidně a vzdorovala všem protivenstvím jako Bible svatá, takže mi bouře nedělala žádné starosti. V osamělé hospodě na venkově, jakou byl Velký Bob, jste za takové divoké noci měli pocit, že jste hodně daleko od civilizace, i když Mobile bylo jen dvacet sedm mil na jih. Za takové noci jste měli pocit, že se může stát cokoliv, třeba blesk z čistého nebe, tedy ze tmy. Sáhl jsem po výtisku mobilského Press – registeru, který poslední zákazník – řidič náklaďáku mířícího do Texasu – nechal před půl hodinou ležet na pultě, a začal jsem se probírat zprávami, většinou špatnými. Arabské země se pořád ještě hašteřily, jako Hadfieldové a McCoyové v bílých burnusech; dva muži vykradli Quik-Mart v Mobilu a byli zabiti policií v přestřelce; policisté vyšetřovali masakr v motelu poblíž Daytona Beach; z porodnice v Birminghamu ukradli novorozeně. Jediné dobré zprávy na přední straně byly články, které tvrdily, že ekonomika je na výši a že Reagan přísahal, že komoušům v Salvadoru a Libanonu ukážeme, kdo je tam pánem.

II.

Do oken dopadlo světlo reflektorů vozu Alabamské jízdní policie.

„Ne moc propečený, bez cibule a ve zvlášť opečené žemli,“ psala Cheryl objednávku předem. Odstrčil jsem papír stranou a šel do ledničky pro maso na hamburgry.

Když se otevřely dveře, vítr zahnal dovnitř spršku vody. Kapky bodaly jako srnčí broky. „Nazdar, lidi!“ Dennis Wells svlékl šedou pláštěnku a odložil ji na věšák u dveří. Na klobouku, v němž připomínal hlídače ze seriálu o Méďovi Béďovi, měl ochranný plastový obal, který se leskl kapkami deště. Sundal si klobouk a obnažil skalp s prořídlými světlými vlasy. Pak zamířil k pultu a usadil se na své oblíbené stoličce hned vedle pokladny. „Šálek černé kávy a k tomu…“ Cheryl už před něj stavěla kávu a hamburger se pekl na plotýnce. „Ty se dneska chystáš na bál?“ zeptal se Dennis. Když přišel, říkal vždycky totéž, skoro každý večer. Je legrační, jaké návyky si člověk vytvoří, aniž by si toho všiml.

„Venku je trochu živo, co?“ zeptal jsem se a obrátil hamburger.

„To jo, páni! Na dálnici tři nebo čtyři míle odsud na jih mi vítr málem převrátil auto. Už jsem myslel, že místo večeře budu čuchat ke kytkám zespoda.“ Dennis byl pořádný kus chlapa, něco přes dvacet let. Světlehnědé hluboko posazené oči mu stínilo husté světlé obočí. Měl ženu a tři děti a vždy dokázal bleskurychle tasit náprsní tašku, aby se pochlubil jejich fotografiemi. „Nemyslím, že dneska večer budu honit lidi kvůli překračování rychlosti, ale bude tam určitě spousta bouraček. Cheryl, ale ty dnes vypadáš fakt nádherně.“

„Jsem pořád stejná.“ Cheryl nikdy nepoužila ani špetku makeupu, i když jednou přišla do práce se stříbrným leskem na tvářích. Žila o pár mil dál a vsadil bych se, že tam pěstuje marjánku. „Co takhle náklaďáky?“

„Pár jsem jich zahlíd, ale ne moc. Šoféři nejsou blázni. Počasí se ještě má zhoršit, než se to začne lepšit, říkali v rádiu.“ Usrkl kávy a ušklíbl se. „Páni, to kafe má sílu, že by mohlo vyskočit z hrnku a tancovat, zlatíčko!“

Upravil jsem hamburger, jak ho Dennis měl rád, dal ho na tácek s hranolky a naservíroval ho. „Co tvoje žena, Bobby, jak spolu vycházíte?“ zeptal se.

„Nestěžuju si.“

„To rád slyším. Říkám ti, že dobrou ženu nevyvážíš ani zlatem. Hej, Cheryl! Jak by se ti líbil za manžela hezkej mladej chlap?“

Cheryl se usmála, věděla, co přijde. „Muž, kterýho hledám, se ještě nenarodil.“

„Jo, ale taky jsi ještě neviděla Cecila! Pokaždý když se sejdeme, se mě na tebe vyptává a já mu pořád říkám, že dělám, co můžu, abych vás dva dal dohromady.“ Cecil byl Dennisův švagr a patřilo mu zastoupení Chevroletu v Bay Minette. Dennis popichoval Cheryl, aby si dala s Cecilem schůzku, už nejmíň čtyři měsíce. „Líbil by se ti,“ sliboval. „Má spoustu mých předností.“

„Tak to je něco jinýho. V takovém případě jsem si jista, že se s ním nechci setkat.“

Dennis zamrkal. „Ach jo, ty jsi krutá ženská! To máš z kouření těch banánových šlupek – stává se z tebe prevít. Čte někdo tenhle škvár?“ Sáhl po novinách.

„Cekají tu na tebe,“ řekl jsem. Hrom zaburácel o něco blíž k jídelně. Světla krátce zablikala… a pak ještě jednou, než se vrátila k normálu. Cheryl připravovala další konvici kávy a já se díval, jak déšť šlehá do oken. Když se zablesklo, viděl jsem stromy ohnuté tak, že se snad každou chvíli musely zlámat.

Dennis četl a jedl hamburger. „Páni,“ řekl po několika minutách, „ten svět ale vypadá, co? Ty arabský dubový palice se už nemůžou dočkat, až na sebe vlítnou. Kluci v mobilským metru si včera v noci trochu zastříleli. To jim patří.“ Na chvíli se odmlčel a tlustým prstem zaťukal na noviny. „Tomuhle nerozumím.“

„O co jde?“

„Stalo se to v noci na Floridě před pár dny. Šest lidí zabitých v Pines Haven Motor Inn u Daytona Beach. Motel je stranou v lesích. V těch místech stojí jenom pár domků a nikdo neslyšel výstřely. Říká se tu, že jeden stařec viděl nad motelem padat něco jako zářící hvězdu a to bylo všechno. Divný, co?“

„UFO,“ nadhodila Cheryl. „Možná viděl UFO.“

„Jo a já jsem malej zelenej mužíček z Marsu,“ ušklíbl se Dennis. „Já mluvím vážně. Je to divné. Ten motel byl plný děr, jako by se tam válčilo. Všichni byli mrtví – dokonce i pes a kanár, co patřili majiteli. Auta před domem byla vyhozena do povětří. Zvuk jedné z explozí asi probudil lidi v těch domech.“ Znovu se zahloubal do článku. „Dvě těla ležela venku na parkovišti, z jednoho udělali ementál v koupelně, jeden si vlezl pod postel a dva přitáhli kdejaký kus nábytku, aby zabarikádovali dveře. Ovšem, zdá se, že jim to nepomohlo.“

„Taky myslím,“ zavrčel jsem.

„Žádný motiv, žádní svědci. Policajti na Floridě pročesávají každé křoví, aby dopadli nebezpečného šílence – nebo možná víc než jednoho, jak se tady píše.“ Odstrčil noviny stranou a poklepal na pouzdro se služební pistolí po boku. „Kdybych je dostal do rukou – jednoho nebo všechny – brzy by zjistili, že s alabamskou jízdní policií nejsou žádné žerty.“ Rychle pohlédl na Cheryl a potutelně se usmál. „Nejspíš to byl nějaký bláznivý hipík, který už kouří i tenisky.“

„Neošklíbej se, když jsi to nezkusil,“ řekla sladce. Zadívala se někam nad něj do bouře řádící venku za oknem. „Přijíždějí nějaká auta, Bobby.“

Za mokrými skly oken krátce zazářily reflektory. Byla to dodávka s tapetami imitujícími dřevo na bocích; zatočila kolem benzinových čerpadel a zaparkovala vedle Dennisova hlídkového vozu. Na předním nárazníku měla zvláštní poznávací značku s nápisem Ray & Linda. Reflektory zhasly a všechny dveře se otevřely najednou. Z auta se vyhrnula celá rodina; muž, žena, malá hočička a kluk, kterému mohlo být osm nebo devět. Utíkali dovnitř do sucha. Dennis vstal a otevřel jim dveře jídelny. Než dorazili od vozu do jídelny, promokli naskrz. Měli ve tvářích zmatený výraz lidí, kteří jsou dlouho na cestě. Muž měl brýle a šedivé vlnité vlasy, žena byla štíhlá, tmavovlasá a hezká. Děti ospale mžouraly. Všichni byli dobře oblečeni, muž měl žlutý svetr s krokodýlem na prsou. Byli opálení, takže jsem usoudil, že to jsou turisté, kteří se po jarní dovolené vracejí z pláže na sever.

„Pojďte dál a posaďte se,“ řekl jsem.

„Díky,“ řekl muž. Vmáčkli se do jednoho z boxů u okna. „Viděli jsme vaši reklamu z dálnice.“

„Dnes v noci není dobré být na dálnici,“ řekl jim Dennis. „Všude jsou vyvěšena upozornění na nebezpečí tornád.“

„Slyšeli jsme o tom v rádiu,“ řekla žena – Linda, pokud nelhala značka na autě. „Jsme na cestě do Birminghamu a mysleli jsme si, že bychom mohli jet dál i za bouřky. Měli jsme se zastavit už v Holiday Inn, kterou jsme minuli asi o patnáct mil dřív.“

„To by bylo rozumné,“ souhlasil Dennis. „Nemá smysl pokoušet štěstí.“ Vrátil se na své místo.

Nově příchozí si objednali hamburgry, hranolky a kolu. Cheryl i já jsme se dali do práce. Blesk opět způsobil, že světla zamžikala, a zvuk hromu zvedl děti ze židlí. Když bylo jídlo hotové a Cheryl je obsloužila, řekl Dennis, „Já vám něco povím. Až se najíte, doprovodím vás do Holiday Inn. Pak můžete ráno zase vyrazit. Co vy na to?“

„Fajn,“ řekl Ray vděčně. „Stejně myslím, že bychom nedojeli o moc dál.“ Znovu obrátil svou pozornost k jídlu.

„Tak,“ řekla tiše Cheryl, která stála vedle mne. „Ani bych neřekla, že se dostaneme domů dřív.“

„Myslím, že ne. Je mi líto.“

Pokrčila rameny. „To patří k práci, ne? V každém případě si dovedu představit horší místa, kde může člověk uvíznout.“

Napadlo mě, že Alma už o mne musí mít starost, tak jsem šel k automatu, abych jí zatelefonoval. Hodil jsem do něj čtvrťák – a vyzváněcí tón zněl, jako když šlápneš kočce na ocas. Zavěsil jsem a zkusil to znovu. Mňoukání pokračovalo. „Zatraceně!“ zamumlal jsem. „Linky jsou v hajzlu.“

„Měl sis najít nějaké místo blíž k městu, Bobby,“ řekl Dennis. „Nikdy nepochopím, proč sis vybral flek v lese. Rozhodně bys měl lepší telefon a světlo, kdybys byl blíž Mo…“

Přerušil ho zvuk mokrých skřípajících brzd, takže se otočil na stoličce.

Když vzhlédl, vůz už vjížděl na parkoviště, pneumatiky klouzaly ve smyku a rozstřikovaly fontány vody. Pár sekund jsem si myslel, že nezastaví a projede výlohou rovnou do jídelny – ale pak brzdy zabraly a vůz málem narazil ze strany do mé dodávky, když konečně s trhnutím zastavil. V rudé záři neónu jsem poznal, že je to stará omšelá fordka Fairlane, buď šedá nebo špinavě béžová. Z potlučené kapoty stoupala pára. Trvalo snad minutu, než zhasly reflektory. Z auta vystoupila postava a pomalu – trochu kulhavě – vykročila k jídelně.

Dívali jsme se, jak přichází. Dennisovo tělo připomínalo natažené pero čekající, až někdo stiskne spoušť. „Jednoho jsme dostali živého, Bobby,“ řekl.

Dveře se otevřely a v poryvu větru provázeném bodavým přívalem dešťových kapek vkročil do mé jídelny muž, který vypadal jako chodící kostlivec.

III.

Byl tak mokrý, jako by jel v otevřeném voze. Byl kost a kůže, vážil možná všeho všudy sto dvacet liber i takhle mokrý. Neuspořádané mokré vlasy se mu lepily na hlavu, neholil se týden nebo déle. V bledé vyzáblé tváři zářily překvapivě modré oči; jeho pohled přelétl jídelnou, na pár sekund utkvěl na Dennisovi. Pak dokulhal ke vzdálenějšímu konci pultu a posadil se. Když mu Cheryl podala jídelní lístek, promnul si oči plné deště.

Dennis se na muže upřeně díval. Když promluvil, jeho hlas se naježil autoritou. „Hej, kámo.“ Ten nezvedl oči od jídelníčku. „Hej, mluvím s tebou.“

Muž odstrčil jídelní lístek a vytáhl z náprsní kapsy záplatované vojenské vesty promočený balíček Kools. „Slyším vás,“ řekl; měl hluboký a drsný hlas, který neladil s jeho žalostným fyzickým zjevem.

„Na to počasí jsi jel dost rychle, nemyslíš?“

Muž několikrát cvakl zapalovačem, než se objevil plamen. Pak si zapálil jednu z cigaret a zhluboka vdechl kouř. „Jó,“ odpověděl. „Jel jsem rychle. Sorry. Uviděl jsem neón a spěchal jsem sem. Slečno? Chtěl bych jenom šálek kávy, prosím. Horkou a opravdu silnou, ano?“

Cheryl kývla a otočila se. Málem se srazila se mnou, protože jsem podél pultu zamířil k němu, abych si ho pořádně prohlédl.

„Takový spěch by tě mohl zabít,“ upozornil ho Dennis.

„Máte pravdu. Sorry.“ Otřásl se a jednou rukou shrnul s čela slepené vlasy. Zblízka jsem viděl hluboké vrásky kolem úst a v koutcích očí a odhadoval jsem, že mu může být hodně přes třicet nebo těsně po čtyřicítce. Zápěstí měl štíhlá jako žena; vypadal, že pořádně nejedl nejmíň měsíc. Díval se na své ruce krví podlitýma očima. Nejspíš je pod drogami, pomyslel jsem si. Přejel mi mráz po zádech. Pak se na mne podíval těma očima – byly tak světle modré, že byly skoro bílé – a já měl pocit, že mi nohy přirostly k podlaze. „Něco se vám nezdá?“ zeptal se – ne hrubě, jen zvědavě.

„Kdepak.“ Zavrtěl jsem hlavou. Cheryl mu dala kávu a pak šla s účtem k Rayovi a Lindě. Muž se ani nedotkl smetany a cukru. Káva byla vařící, ale on jí půlku vypil jedním douškem jako mateřské mléko. „Dobrá,“ řekl. „To mě udrží vzhůru, ne?“

„Určitě.“ Nad náprsní kapsou vesty byl nezřetelný stín jména, které tam kdysi bylo vyšito. Myslím, že tam stálo Price, ale mohl jsem se mýlit.

„To jsem potřeboval. Zůstat vzhůru tak dlouho, jak jenom dokážu.“ Dopil kávu. „Můžu dostat ještě šálek, prosím?“

Nalil jsem mu. Vypil druhý hrnek stejně rychle jako první, pak si unaveně protřel oči.

„Už jste dlouho na cestě, co?“

Price přikývl. „Den a noc. Nevím, co je na tom hůř, hlava nebo zadek.“ Znovu ke mně vzhlédl. „Máte ještě něco jiného k pití? Co takhle pivo?“

„Bohužel ne. Nedostal jsem výčepní licenci.“

Povzdychl si. „Taky dobře. Mohl bych po něm být ospalý. Ale určitě bych teď jedno pivo snesl. Jenom hlt, abych si propláchl krk.“

Zvedl šálek s kávou a já se usmál a už jsem se otáčel, že půjdu.

Ale on najednou nedržel šálek. Měl v ruce plechovku se značkou Budweiser a já na okamžik ucítil vůni právě otevřeného piva.

Iluze trvala možná dvě sekundy. Zamrkal jsem a Price zase držel v ruce šálek. „Taky dobře,“ opakoval a postavil hrnek na stůl.

Podíval jsem se na Cheryl a pak na Dennise. Ani jeden si toho nevšiml. Zatraceně! pomyslel jsem si. Jsem příliš mladý, abych ztrácel zrak nebo rozum! „É…“ řekl jsem, nebo vydal nějaký podobně hloupý zvuk.

„Co ještě jeden šálek?“ zeptal se Price. „A pak bych měl radši zase vyrazit na silnici.“

Ruka, kterou jsem zvedl hrnek, se mi třásla, ale pokud si toho Price všiml, nic neřekl.

„Nechcete něco k jídlu?“ zeptala se ho Cheryl. „Co takhle talíř dušeného hovězího?“

Zavrtěl hlavou. „Ne, díky. Čím dřív budu zase na cestě, tím líp.“

Najednou se k němu otočil Dennis a probodl ho chladným pohledem, který ovládají jenom policajti a seržanti na cvičáku. „Zpátky na cestu?“ Odfrkl si. „Už jsi někdy zažil tornádo, kámo? Já teď doprovodím tyhle lidičky do Holiday Inn, asi patnáct mil zpátky. Pokud nejsi hloupej, strávíš tam noc taky. Nemá smysl pokoušet se…“

„Ne.“ Priceův hlas byl pevný jako skála. „Strávím noc za volantem.“

Dennisovy oči se zúžily. „Jak to, že máš tak naspěch? Neutíkáš před někým, že ne?“

„Noční stíny,“ řekla Cheryl.

Price se k ní prudce otočil, jako by dostal facku, a zdálo se mi, že jsem v jeho očích zahlédl jiskřičku strachu.

Cheryl ukázala na zapalovač, který Price položil vedle balíčku cigaret Kool. Byl to otlučený stříbrný Zippo a na boku měl vygravírovaný nápis Noční stíny a pod tím dvě zkřížené pušky. „Promiňte,“ řekla. „Jen jsem si toho všimla a byla jsem zvědavá, co to znamená.“

Price schoval zapalovač. „Byl jsem ve Vietnamu,“ řekl jí. „Každý v mé jednotce dostal takový.“

„Hele,“ v Dennisově hlase zazněl respekt. „Vy jste veterán?“

Price mlčel tak dlouho, až jsem myslel, že neodpoví. V nastalém tichu jsem zaslechl, jak děvčátko říká matce, že hranolky jsou „bekaný.“ A Price odpověděl, „Ano.“

„No to je věc! Hele, já chtěl taky jít, ale měl jsem vysoké číslo a stejně to tam už končilo. Viděl jste nějaký boj zblízka?“

Přes Priceovy rty přelétl lehký hořký úsměv. „Až moc.“

„A co? Pěchota? Námořnictvo? Zvláštní jednotky?“

Price pozvedl třetí šálek kávy, trochu upil a pák ho položil. Na několik sekund zavřel oči a když je otevřel, byly mrtvé a dívaly se do prázdna. „Noční stíny,“ řekl tiše. „Zvláštní jednotka. Vyčleněná k průzkumu nepřátelských pozic v podezřelých vesnicích.“ Řekl to, jako by četl z příručky. „Pořád jsme se potmě plížili rýžovými poli nebo džunglí.“

„Vsadím se, že jste pár Vietcongů dostali, ne?“ Dennis vstal, přišel blíž a posadil se jen pár míst od Pricea. „Člověče, já vám celou tu dobu držel palce. Chtěl jsem, abyste tam zůstali a dotáhli to do konce!“

Price mlčel. Nad jídelnou se přehnala ozvěna hromu. Světla na několik sekund zeslábla; když se opět rozsvítila, zdálo se, že ztratila něco ze svého výkonu. V místnosti se sešeřilo. Price pomalu otočil hlavu k Dennisovi nepřirozeně plynulým strojovým pohybem. Děkoval jsem Bohu, že nemusím snášet sílu pohledu Priceových mrtvolně bledých očí a viděl jsem, že Dennis mrkl. „Měl jsem zůstat,“ řekl. „Měl jsem být teď tam, pohřben v blátě rýžového pole s ostatními osmi muži své hlídky.“

„Ach,“ zamrkal Dennis. „Promiňte, nechtěl jsem…“

„Vrátil jsem se domů,“ pokračoval klidně Price, „protože jsem běžel po tělech svých přátel. Chcete vědět, jaké to je, pane policajte?“

„Válka skončila,“ řekl jsem mu. „Není třeba se k ní vracet.“

Price se zamračeně pousmál, ale nespustil oči z Dennise. „Někdo říká, že je za námi. Já říkám, že se vrací s muži, kteří tam byli. Jako já. Zvlášť jako já.“ Price se odmlčel. Vítr za dveřmi skučel a blesk na okamžik osvítil lámající se stromy na druhé straně dálnice. „Brodili jsme se v blátě až po kolena, pane policajte,“ řekl. „Postupovali jsme rýžovým polem v úplné tmě a dávali pozor, abychom nešlápli na nastražené bambusové kůly. Předpokládali jsme, že tam jsou. Pak se ozvaly první výstřely: pop pop pop – jako když bouchají kapslíky. Jeden z Nočních stínů vystřelil světlici a my viděli, že nás obkličují Congové. Někdo zařval, ‚Nepřítel na dohled!‘ a my začali střílet. Snažili jsme se někudy prorazit, ale byli všude. Jeden padl a na jeho místě vstali tři. Všude vybuchovaly granáty, vylétaly další světlice a křičeli ranění. Dostal jsem zásah do stehna a další kulku do ruky. Ztratil jsem pušku a pak na mne padl někdo, komu chybělo půl hlavy.“

„Hm… poslechněte,“ začal jsem. „Nemusíte…“

„Já chci, příteli.“ Rychle se podíval na mne a pak zpět na Dennise. Myslím, že jsem se přikrčil, když mne probodl jeho pohled. „Chci to říct všechno. Bojovali, křičeli a umírali všude kolem mne a já cítil, jak mě tahají za šaty kulky, které jimi prolétaly. Vím, že jsem řval taky, ale to, co vycházelo z mých úst, připomínalo spíš zvířecí vytí. Utíkal jsem. Jediný způsob, jak zachránit vlastní život, byl skákat po jejich tělech a zašlapávat je do bláta. Slyšel jsem některé z nich, jak se dusí a bublají pod vodou, když jsem dupal botami po jejich tvářích. Všechny ty kluky jsem znal jako své vlastní bratry… ale v té chvíli to byly jen kusy masa. Utíkal jsem. Z válečné lodi přiletěl bitevní vrtulník a zamíchal se do toho, díky němu jsem se z toho dostal. Sám.“ Naklonil se k Dennisovi. „A věřte mi, že se vracím na to rýžové pole ve Vietnamu vždy, když zavřu oči. Věřte, že muži, které jsem tam nechal, neodpočívají v pokoji. Takže si své názory o Vietnamu a kecy jako ‚držel jsem vám palce‘ nechte pro sebe, pane policajte. Už ty sračky nebudu poslouchat. Jasný?“

Dennis seděl beze slova. Nebyl zvyklý, aby s ním někdo takhle mluvil, dokonce ani veterán z Vietnamu, a viděl jsem, jak mu po tváři přelétl stín hněvu.

Price vytáhl z kapsy džín lahvičku, ruce se mu přitom chvěly. Vyklepal na pult dvě modrooranžové pilulky, spolkl je, zapil hltem kávy, pak opět uzavřel lahvičku a vrátil ji do kapsy. Kůže jeho obličeje měla ve slabém světle popelavou barvu.

„Vím, že jste tam vy hoši zažili těžké chvíle,“ řekl Dennis, „ale to není důvod k pohrdání představiteli zákona.“

„Zákon,“ opakoval Price. „Jo. Pravda. Sračky.“

„Jsou tu ženy a děti,“ připomněl jsem mu. „Dávejte si pozor na jazyk.“

Price vstal. Vypadal jako kostra jen lehce potažená kůží. „Pane, víc než třicet šest hodin jsem už nezamhouřil oka. Mám nervy nadranc. Nechci dělat potíže, ale když mi nějaký trouba řekne, že rozumí, mám chuť nakopat mu zuby do chřtánu – protože nikdo, kdo tam nebyl, nedokáže ani předstírat, že rozumí.“ Podíval se na Raye, Lindu a děti. „Lituji, přátelé. Nechtěl jsem vás rušit. Kolik vám dlužím, kamaráde?“ Začal šátrat po peněžence.

Dennis zvolna sklouzl se stoličky a zůstal stát s rukama na bocích. „Nech toho.“ Znovu použil svůj zupácký tón. „Jestli si myslíš, že tě odsud nechám odejít nevyspalýho a nadopovanýho práškama, jsi cvok. Nechci tě seškrabovat s dálnice.“

Price si ho nevšímal. Vytáhl z peněženky pár dolarů a položil je na pult. Nedotkl jsem se jich. „Ty prášky mi pomůžou zůstat vzhůru,“ řekl Price nakonec. „Jak vyjedu na silnici, budu v pořádku.“

„Kámo, nepustil bych tě, ani kdyby byl úplněk a čistý nebe bez mráčku. Rozhodně nechci uklízet tu bouračku, do který se ženeš. Tak hezky s námi jeď do Holiday Inn a…“

Price se zachmuřeně usmál. „Pane policajte, poslední místo, kde byste mě chtěl mít, je právě motel.“ Naklonil hlavu na stranu. „Byl jsem v motelu na Floridě před pár dny a myslím, že jsem nechal pokoj trochu neuklízeny. Ustupte a nechte mě projít.“

„Motel na Floridě?“ Dennis si nervózně olízl dolní ret. „O čem to sakra mluvíš?“

„O nočních můrách a skutečnosti, pane policajte. Před několika dny se v tom motelu v noci střetly. Snažil jsem se neusnout. Chtěl jsem si jen na chvilkou odpočinout, nevěděl jsem, že přijdou tak rychle.“ V koutcích úst mu zahrál křivý úsměv, ale oči prozrazovaly utrpení. „Vy určitě nechcete, abych zůstal přes noc v Holiday Inn, pane policajte. Jistě to doopravdy nechcete, že? A teď ustupte stranou.“

Viděl jsem, jak se Dennisova ruka dotkla pažby pistole. Prsty odepnuly kožený proužek, který držel zbraň v pouzdře. Tupě jsem se na něj díval. Bože, pomyslel jsem si. Co se to děje? Srdce mi začalo bušit tak hlasitě, že ho museli slyšet všichni ostatní. Ray a Linda se dívali a Cheryl couvala za pult.

Price a Dennis se chvíli dívali jeden na druhého, déšť šlehal do oken a hrom burácel jako kanonáda. Pak si Price povzdechl, jako by se s něčím smířil. Řekl, „Myslím, že bych si dal stejk. Ale pořádnej. Co vy na to?“ Podíval se na mne.

„Stejk?“ Hlas se mi třásl. „My tu nemáme žádné…“

Priceův pohled sklouzl k pultu přímo přede mnou. Uslyšel jsem zasyčení. Ucítil jsem vůni pečeného masa.

„Ach… jé,“ zašeptala Cheryl.

Na pultě ležel velký biftek, krásně růžovoučký a prýštila z něj krvavá šťáva. Krve by se ve mně nedořezal. Z masa stoupaly tenké proužky kouře.

Biftek začal pomalu blednout, až z něj zbyl jen obrys na pultě. Krvavá šťáva byla pryč. Když iluze zmizela, ještě chvíli jsem cítil vůni masa

– díky tomu jsem věděl, že jsem se nezbláznil.

Dennisovi zůstala překvapeně viset čelist. Ray vstal, aby něco viděl ze svého boxu a tvář jeho ženy připomínala zkyslé mléko. Zdálo se, že celý svět balancuje na ostří ticha – až zavytí větru mě vrátilo do skutečnosti.

„Jde mi to čím dál líp,“ řekl Price měkce. „Umím to už opravdu velmi dobře. Poprvé se mi to stalo asi před rokem. Našel jsem čtyři další veterány z Vietnamu, kteří to umějí taky. Prostě to, na co myslíme, se zhmotní – je to docela jednoduché. Představy samozřejmě vydrží jen pár sekund – pokud jsem vzhůru. Chci říct, že jsem zjistil, že ti ostatní byli postříkáni chemickým přípravkem, kterému jsme říkali Howdy Doody

– protože po něm ztuhneš a začneš sebou trhat jako loutka na drátech. Schytal jsem to u Khe Sahnu. To svinstvo mě málem udusilo. Pršelo to jako černý dehet a spálilo to zemi, že vypadala jako asfaltované parkoviště.“ Zabodl oči do Dennise. „Vy mě tu přece nechcete, pane policajte. Rozhodně ne s těmi krvavými počty, které nosím v hlavě.“

„Tys byl… v tom motelu… u Daytona Beach?“

Price zavřel oči. Na pravém spánku mu začala pulsovat žíla, královská modř v bledém mase. „Ach, Ježíši,“ zašeptal, „Usnul jsem a nemohl jsem se probudit. Měl jsem hrozný sen. Pořád stejný. Byl jsem v něm chycen jako v pasti, chtěl jsem se vzbudit křikem.“ Pokrčil rameny a po tvářích se mu pomalu skutálely dvě slzy. „Ach,“ řekl a trhl sebou, jako by si vzpomněl na něco strašného. „Oni… Když jsem se probudil, už byli ve dveřích. Vyrazili je z pantů. Vzbudil jsem se, právě když jeden z nich na mne namířil. A já uviděl jeho obličej. Uviděl jsem jeho blátem zamazanou znetvořenou tvář.“ Najednou prudce otevřel oči. „Netušil jsem, že přijdou tak rychle.“

„Kdo?“ zeptal jsem se. „Kdo přišel tak rychle?“

„Noční stíny,“ řekl Price s prázdným výrazem v obličeji, jeho tvář připomínala masku. „Bože můj… možná kdybych spal o sekundu déle. Ale já se zase dal na útěk a opustil ty mrtvé v motelu.“

„Půjdeš se mnou.“ Dennis sáhl po pistoli. Priceova hlava se k němu prudce otočila. „Nevím, jakou bláznivou hru to s námi…“ řekl Dennis.

Odmlčel se a vytřeštil oči na zbraň, kterou držel v ruce.

Už to nebyla pistole, Stala se z ní kypící masa horké gumy. Dennis vykřikl a odhodil ji. Roztavená hmota dopadla na podlahu s nechutným plesk.

„Teď odcházím.“ Priceův hlas zněl klidně. „Díky za kávu.“ Přešel kolem Dennise ke dveřím.

Dennis chytil láhev kečupu stojící na pultě. Cheryl vykřikla, „Ne!“ ale bylo příliš pozdě. Dennis se už rozmáchl lahví. Dopadla Priceovi do týla, roztříštila se a všechno kolem potřísnil kečup. Price se zapotácel a kolena se mu podlomila. Když klesl, jeho hlava dopadla na podlahu se zvukem připomínajícím upuštěný meloun. Tělo se začalo nekontrolovatelně zmítat.

„Dostal jsem ho!“ vykřikl Dennis vítězně. „Dostal jsem toho bláznivýho bastarda, nebo ne?“

Linda držela děvčátko v náručí. Chlapec natahoval krk, aby lépe viděl. Ray vyhrkl nervózně, „Nezabil jste ho, že ne?“

„Není mrtvý,“ řekl jsem. Podíval jsem se na pistoli; už byla zase v pořádku. Dennis ji zvedl a namířil na Pricea, jehož tělo sebou zmítalo dál. Přesně jako Howdy Doody, napadlo mě. Pak se Price přestal hýbat. „Je mrtvý!“ vykřikla Cheryl hlasem, který neměl daleko k šílenství. „Ach Bože, tys ho zabil, Dennisi!“

Dennis strčil do těla špičkou boty, pak se k němu sklonil. „Né. Pod víčky hýbá očima sem a tam.“ Sáhl mu na zápěstí, aby zjistil tep, a rychle odtáhl ruku. „Kriste Ježíši! Ten je studenej jako maso z lednice!“ Pak nahmatal puls a hvízdl. „Ale jede jako kůň na Derby.“

Dotkl jsem se místa na pultu, kde předtím byl zdánlivý biftek. Prsty se mi trochu umastily a cítil jsem z nich pečené maso. V té chvíli sebou Price trhl. Dennis od něj couvl bokem jako krab. Price přidušeně zakašlal, jako by se dávil.

„Co to povídal?“ zeptala se Cheryl. „Něco řekl!“

„Ne, neřekl nic.“ Dennis dloubl Pricea pistolí do žeber. „Tak pojď. Vstávej.“

„Odvez ho někam,“ řekl jsem. „Nechci ho tu…“

Cheryl na mne zasyčela. „Poslouchej. Slyšíš to taky?“

Slyšel jsem jen hřmot a burácení bouře.

„Ty nic neslyšíš?“ zeptala se mne. Oči jí skelnatěly hrůzou.

„Ano!“ řekl Ray. „Ano! Poslouchejte!“

Pak jsem také něco zaslechl, i přes hluk kvílejícího větru. Bylo to vzdálené čak-čak-čak, které sílilo a blížilo se. Vítr ten zvuk na okamžik přehlušil, ale pak se to vrátilo: ČAK-ČAK-ČAK, téměř nad hlavou.

„To je vrtulník!“ Ray vykoukl z okna. „Někdo tam venku lítá s helikoptérou!“

„V takový bouři nikdo nelítá vrtulníkem!“ okřikl ho Dennis. Zvuk rotorových listů zesílil a zeslábl, opět zesílil, ztišil se… a pak zmlkl.

Price se na podlaze zachvěl a začal se skládat do prenatální polohy. Otevřel ústa a tvář se mu zkřivila v agónii.

Zarachotil hrom. Nad lesem za dálnicí se vznesla rudá ohnivá koule. Pár sekund líně plála na obloze a pak se pomalu snesla k jídelně. Jak klesala, vybuchla zábleskem bílého světla, které mě téměř oslepilo.

Price něco zamumlal nesrozumitelným zděšeným hlasem. Měl pevně zavřené oči a rukama zoufale objímal kolena.

Dennis se zvedl. Zašilhal na světlo, které padalo směrem k parkovišti a zhaslo v louži vody. Z lesa vyletěla další ohnivá koule a opět rozkvetla do nesnesitelného jasu.

Dennis se ke mně otočil. „Slyšel jsem, co říkal,“ zachroptěl. „Řekl… ‚Nepřítel na dohled.‘“

Když druhá světlice padala k zemi a ozářila parkoviště, zdálo se mi, že vidím na dálnici jakési postavy. Přecházely směrem k nám. Šly ztuhle, děsivým nepřirozeným krokem. Světlice zhasla.

„Vzbuď ho,“ uslyšel jsem svůj šepot. „Dennisi… pro Boha živého… vzbuď ho.“

IV.

Dennis na mne tupě zíral, takže jsem vyskočil, abych se k Priceovi dostal přes pult.

Na parkovišti vyšlehly plameny. Po betonu se rozlétly jiskry. Vykřikl jsem, „K zemi!“ a otočil jsem se zpět, abych zatlačil Cheryl do úkrytu za pult.

„Co sakra –“ řekl Dennis.

Nedokončil. Kulky začaly dopadat na vozy a benzínová čerpadla s kovově znějícími ranami. Věděl jsem, že kdyby chytil benzín, všichni bychom zahynuli. Má dodávka se otřásla pod krupobitím nábojů a potom jsem ji viděl vybuchnout a přikrčil jsem se za pultem. Pak se okna roztříštila s příšerným rachotem a jídelna byla najednou plná letícího skla, větrných vírů a deště. Slyšel jsem Lindu vykřiknout, obě děti plakaly a myslím, že já něco řval taky.

Světla zhasla a jediným osvětlením byl odraz rudého neónu na betonu a vzdálené zářivky nad benzinovými čerpadly. Kulky se zakusovaly do stěn a nádobí se tříštilo, jako by ho někdo rozbíjel kladivem. Všude poletovaly ubrousky a pytlíčky s cukrem.

Cheryl mi zaťala prsty do paže a držela se, jako by to byly hřeby natlučené do mých kostí. Měla široce rozevřené vyděšené oči a něco se snažila říct. Pohybovala ústy, ale nevyšel z nich ani hlásek.

Ozvala se další exploze, když vyletělo do vzduchu jedno ze zbylých aut. Celá jídelna se zahoupala a já strachy málem začal zvracet.

Na stěnu dopadlo další krupobití kulí. Byly to stopovky, odrážely se, skákaly a proplétaly se vzduchem jako doběla rozžhavené konce cigaretových špačků. Jedna z nich urazila konec police a spadla na podlahu necelý metr ode mne. Žhavý náboj začal pomalu blednout a mizel stejně jako plechovka piva a neskutečný biftek. Vztáhl jsem ruku, abych se ho dotkl, ale ucítil jsem jen dřevěné třísky a střepy keramiky. Náboj – fantom, pomyslel jsem si. Dost skutečný, aby způsobil zkázu a smrt – a pak zmizel.

„Vy mě tu přece nechcete, pane policajte,“ varoval je Price. „Rozhodně ne s těmi krvavými počty, které nosím v hlavě.“ Střelba přestala. Vytrhl jsem se Cheryl a řekl: „Ty zůstaneš tady.“ Vykoukl jsem přes pult a uviděl hořet svůj vůz i dodávku, plameny rozdmychával vítr. Vítr, který proletěl dírou, kde dřív bývalo okenní sklo, mi dal mokrý pohlavek. Viděl jsem, že Price stále ještě leží zkroucený na podlaze a kolem něj kusy roztříštěného skla. Rukama chňapal po vzduchu, jeho tvář byla v blikavém světle neónu podivně zkroucena, oči měl zavřené. Louže kečupu za hlavou budila dojem, že má rozbitou lebku. Nahlížel právě do pekla a já odvrátil zrak, dokud jsem měl všech pět pohromadě.

Ray a Linda se s oběma dětmi krčili pod stolem ve svém boxu. Žena zlomeně naříkala. Podíval jsem se na Dennise, který ležel jen pár stop od Pricea; ležel tváří dolů a v zádech se mu šklebily čtyři díry. To, co teklo v pramíncích kolem jeho těla, nebyl kečup. Pravá ruka kamsi mířila a její prsty se zkroutily kolem zbraně, kterou držel.

Další světlice vylétla z lesa jako raketa na čtvrtého července.

Když světlo zesílilo, uviděl jsem je; nejméně pět postav, možná víc. Přikrčeni běželi přes parkoviště – ale pomalu, rychlostí noční můry. Šaty na nich visely a vlály a záře světlice se odrážela na jejich helmách. Nesli zbraně – pušky, řekl bych. Neviděl jsem jejich obličeje, ale to bylo dobře.

Na podlaze zasténal Price. Slyšel jsem ho říkat „světlo… jsou na dohled…“

Světlice visela přímo nad jídelnou. Najednou jsem pochopil, co se děje. My jsme byli na dohled. Byli jsme chyceni v Priceově zlém snu a Noční stíny, které nechal umírat v blátě, bojovaly znovu svou bitvu –stejný boj jako v Pines Haven Motor Inn. Oddíl Noční stíny opět ožil, pohánělo ho Priceovo vědomí a to, co mu provedlo to chemické svinstvo Howdy Doody.

A my byli na dohled v záři světlic, stejně jako nepřátelé tenkrát v rýžovém poli.

Ozval se zvuk, který připomínal chřestění kastanět. Ohnivé body proletěly obloukem rozbitým oknem a zabubnovaly na pult. Židličky po zásahu zasténaly a roztočily se. Pokladna zazvonila, zásuvka vyjela ven, pak se celá pokladna roztrhla na kusy a mince a bankovky se rozlétly. Přikrčil jsem se, ale jedna ohnivá vosa – nevím, co to bylo, snad kousek kovu nebo skla – mi rozřízla levou tvář od ucha až k hornímu rtu. Padl jsem za pultem na podlahu a po obličeji mi tekla krev.

Další výbuch setřásl s poliček šálky, talíře a sklenice. Celá střecha se prolomila dovnitř, začaly padat uvolněné trámy, podhledy a kusy kovové konstrukce.

Všechny nás čekala smrt. V té chvíli jsem to pochopil. Ti tvorové se nás chystali zabít. Pak jsem si vzpomněl na pistoli v Dennisově ruce a na to, že Price leží hned vedle dveří. Pokud jsme byli polapeni v jeho zlém snu a láhev kečupu poškodila něco v jeho hlavě, jediná cesta jak zastavit jeho představy byla zabít ho.

Nejsem žádný hrdina. Málem jsem si nadělal do kalhot, ale věděl jsem, že jsem jediný, kdo má svobodu pohybu. Vyskočil jsem, převalil se přes pult, dopadl vedle Dennise a začal mu kroutit z ruky pistoli. Dokonce i po smrti držel Dennis zbraň pevně. Další výbuch zahřměl u zdi vpravo. Žár mě popálil a tlaková vlna mnou smýkla po podlaze poseté střepy a zmáčené deštěm a krví.

Ale v ruce jsem držel tu pistoli.

Pak jsem slyšel Raye vykřiknout, „Za tebou!“

Ve dveřích stál kostlivec navlečený v zablácených zelenavých cárech a orámovaný plameny. Měl na hlavě promáčklou helmu a držel rezavou, slizem pokrytou pušku. Měl vyzáblou tvář plnou stínů, jejíž rysy skrývalo bahno rýžového pole. Začal zvedat pušku, aby na mne vystřelil –pomalu, nekonečně pomalu…

Cvakl jsem pojistkou pistole a dvakrát bez míření vystřelil. Od helmy odletěla jiskra, když se od ní jeden z nábojů odrazil, ale postava se zapotácela a couvla směrem k dodávce, kde se roztekla jako rosol a pak zmizela.

Dovnitř vlétly další stopovky. Cherylin volkswagen se zachvěl a jeho pneumatiky vybuchly téměř současně. Policejní vůz už seděl na prázdných gumách.

Další Noční stín, tentokrát bez helmy, kde bývaly vlasy, pokrýval jeho lebku sliz, vstal za oknem a vypálil z pušky. Slyšel jsem, jak mi kulka hvízdla kolem ucha. Zatímco jsem se snažil zamířit, viděl jsem, jak jeho kostnatý prst opět tiskne spoušť.

Nad hlavou mi proletěla pánev a uhodila ho do ramene, takže se netrefil. Pánev na okamžik uvízla v těle, jako by bylo uhněteno z bláta. Vystřelil jsem… dvakrát… viděl jsem, jak z vojákových prsou odlétly kusy tkáně. Jeho ústa se otevřela v tichém výkřiku a pak přízrak odplul do tmy.

Ohlédl jsem se. Cheryl stála za pultem na špičkách a tvář měla bledou šokem. „K zemi!“ zařval jsem a ona se znovu skrčila.

Doplazil jsem se k Priceovi a zatřásl jím. Neotvíral oči. „Probuď se!“ prosil jsem. „Zatraceně, vstávej!“ Pak jsem přiložil hlaveň pistole k jeho spánku. Bože, nechtěl jsem nikoho zabít, ale věděl jsem, že mu musím vyrazit z hlavy Noční stíny. Zaváhal jsem – příliš dlouho.

Něco dopadlo na mou levou klíční kost. Slyšel jsem, že kost praskla jako zlomená násada koštěte. Síla výstřelu mě přirazila k pultu a vklínila mezi dvě stoličky poďobané od střel. Ztratil jsem zbraň a hučení v hlavě mě ohlušilo.

Nevím, jak dlouho jsem byl v bezvědomí. Levou ruku jsem necítil, byla jako mrtvá. Všechna auta na parkovišti hořela a ve střeše jídelny byla díra, kterou by propadl náklaďák. Déšť mi padal do tváře a když jsem si otřel oči, uviděl jsem je stát nad Pricem.

Bylo jich osm. Ti dva, které jsem zabil, se vrátili. Táhli za sebou chaluhy, jejich boty a rozedrané šaty byly pokryty bahnem. Stáli tiše a dívali se na svého živého druha.

Byl jsem příliš unaven, než abych křičel. Nemohl jsem ani šeptat. Jen jsem se díval.

Price zvedl ruce. Vztáhl paže k Nočním stínům a otevřel oči. Panenky očí měl mrtvolně bílé a obklopené šarlatem.

„Skončete to,“ zašeptal. „Skončete to…“

Jeden z Nočních stínů zamířil svou pušku a vystřelil. Price sebou trhl. Pak vystřelil další a najednou stříleli všichni, hezky zblízka. Price sebou trhal a chytal se za hlavu, ale krev netekla; přízračné střely nedolétaly až k němu.

Noční stíny se začaly třepit a mizet. Jejich těly jsem jasně viděl plameny šlehající z hořících aut. Postavy zprůhledněly, pluly vzduchem jen jako nejasné obrysy. Pochopil jsem, že v Pines Haven Motor Inn se Price probudil příliš brzy; kdyby spal dál, přízraky z jeho zlého snu by s ním skoncovaly hned tam, v motelu na Floridě. Zabili ho přímo přede mnou – možná jim to sám dovolil, myslím, že si to přál už velmi, velmi dlouho.

Otřásl se a z úst mu unikl napůl výkřik, napůl povzdech.

Znělo to téměř, jako by se mu ulevilo.

Viděl jsem jeho tvář. Měl zavřené oči. Myslím, že konečně našel klid.

V.

Řidič náklaďáku, který vezl stavební dříví z Mobile do Birminghamu, uviděl hořící auta. Už si ani nepamatuji, jak vypadal.

Ray byl pořezán sklem, ale jeho žena a děti byly v pořádku. Fyzicky. Jak na tom byly duševně, to si netroufám říct.

Cheryl musela na nějaký čas do nemocnice. Dostal jsem od ní pohlednici s obrázkem mostu Golden Gate. Slibovala, že bude psát, jak se jí vede. Ale pochybuji, že o ní ještě někdy uslyším. Byla tou nejlepší číšnicí, kterou jsem kdy měl. Přeji jí hodně štěstí.

Policie mi položila tisíce otázek a já ten příběh vyprávěl vždy stejně. Později jsem zjistil, že ze stěn, aut a Dennisova těla nikdy nevytáhli žádné střely ani úlomky granátů – přesně jako v případě masakru v motelu. Já v sobě také neměl žádnou kulku, přestože jsem měl klíční kost čistě přeraženou na dva kusy.

Price zemřel na krvácení do mozku. Policie mi řekla, že to vypadalo, jako by mu v lebce něco vybuchlo.

Jídelnu jsem zavřel. Život farmáře mi vyhovuje. Alma mě chápe a nemluvíme o tom.

Ale nikdy jsem neukázal policii, co jsem našel, i když vlastně nevím proč.

V troskách jsem našel Priceovu náprsní tašku. Za obrázkem usmívající se mladé ženy s dítětem v náručí byl ukryt složený kousek papíru. Seznam na něm obsahoval jména čtyř mužů.

Vedle jednoho jména napsal Price NEBEZPEČNÝ.

Našel jsem ještě čtyři veterány z Vietnamu, kteří to umějí taky, řekl Price.

Často sedávám dlouho do noci, dívám se na ta jména a přemýšlím. Ti muži dostali dávku svinstva pojmenovaného Howdy Doody v cizí zemi, kam nechtěli, ve válce, která se stala jednou z křižovatek, kde se setkává realita s noční můrou. Změnil jsem svůj názor na Vietnam, protože teď už chápu, že nejhorší z bojů stále ještě pokračují na bojištích ztýrané lidské paměti.

Yankee, který se představil jako Tompkins a mávl mi před nosem jakýmsi průkazem, mě navštívil jednoho květnového rána a říkal, že pracuje pro sdružení veteránů. Mluvil zdvořile, jako když másla ukrajuje, ale měl téměř černé zapadlé oči, které ani nemrkly. Vyptával se mě na

Pricea a skutečně se snažil vytáhnout z mé paměti každý detail. Řekl jsem mu, že policie má podrobný popis celé události a že k němu nemám co dodat. Pak jsem obrátil role a zeptal se ho, co mu říká Howdy Doody. Trochu překvapeně se usmál a řekl, že nikdy neslyšel o defoliantu toho jména. Nic takového, tvrdil. Jak jsem už řekl, byl velmi zdvořilý.

Ale já poznám obrys zbraně v podpažním pouzdře. Tompkins měl pod svým pláštěm právě takový obrys. Nikdy jsem nenašel sdružení veteránů, které by o něm něco zaslechlo.

Asi jsem měl dát ten seznam policii. Snad to jednou udělám. Nebo se možná pokusím najít ty čtyři muže sám, abych pochopil, co se za tím vším skrývá.

Nemyslím si, že Price byl zlý. Ne. Byl jen vyděšený a kdo může zazlívat člověku, že prchá před svou noční můrou? Rád bych věřil, že Price nakonec našel odvahu postavit se Nočním stínům. Že spáchal sebevraždu, aby zachránil naše životy.

Noviny se samozřejmě nikdy nedověděly pravdu. Napsaly, že Price byl veterán z Vietnamu, který se zbláznil, zabil šest lidí v motelu na Floridě a pak ještě policistu v přestřelce u jídelny a čerpací stanice U Velkého Boba.

Ale já vím, kde je Price pohřben. V Mobile prodávají v papírnictví malé americké vlaječky. Já žiju a můžu si dovolit utratit nějaké drobné.

A pak už jen musím zjistit, kolik odvahy zbylo ve mně.

NEKROLOG

CLIVE BARKER

„Viděl jsem budoucnost horroru a její jméno je Clive Barker,“ napsal o první knize Cliva Barkera Stephen King. Zda je Barkerskutečně budoucností horroru, o tom ještě čas nerozhodl, že však patří mezi špičky žánru, o tom není pochyb již dnes. Poté, co napsal několik divadelních her, vpadl mladý Brit Clive Barker (1952) do literatury horroru jako uragán sérií šesti povídkových sbírek Clive Barker’s Books of Blood (Knihy krve Cliva Barkera, 1984-85). Povídky v nich obsažené byly často drastické, šokující, provokující v oblasti neobvyklé sexuality, neuhlazené, nevyrovnané, plné silných obrazů a originální představivosti. I v povídkách, kde autor originální není, jde alespoň o osvěžující oprášení a přearanžování starších témat, čerpaných zejména z Barkerových oblíbených krvavých comicsů 50. let a ‚béčkových‘ filmů.

Barker přišel v navýsost pravý čas, neboť v polovině osmdesátých let doba uzrála na vznik radikální odnože horroru zvané ‚splatterpunk‘, již Barker svými povídkami nechtěně definoval. Splatterpunk je velmi deskriptivní a detailní v popisech brutality, násilí, krveprolití, rád také překračuje sexuální a jiná morální tabu. Ta lepší část splatterpunkových děl to nečiní samoúčelně, ale se snahou o intenzivnější čtenářský prožitek, o šokování realismem bez servítků a případně i o kritiku společnosti. Barker znovuobnovil slávu a význam krátké povídky v horroru. Nejenže byl jedinou opravdovou novou hvězdou horroru 80. let, ale dobrá dvě desetiletí před ním se nikomu v tomto žánru nepodařilo prosadit se na trhu sbírkou povídek. Pohled na žebříčky bestsellerů jasně ukazuje dominantní, až absolutní zastoupení románů.

Po vydání Knih krve Barker podlehl svodům vyšších finančních nabídek a začal se věnovat románové formě. Ďábel v lidské podobě pronásleduje stárnoucího milionáře v moderní faustiádě The Damnation Game (Hra o věčné zatracení, 1985; česky 1995 jako Věčné zatracení). Na půdu temné fantasy se pustil v epickém románu Weaveworld (Utkaný svět, 1987), následoval kratší román Cabal (1988; česky 1994), jehož protagonista opouští svět lidí útěkem k paradoxně lidštější rase monster. Na pomezí fantasy a horroru balancují rovněž romány The Great and Secret Show (Velká, tajná šou, 1989), Imajica (1991; česky 1995) a Everville (1994). Krom toho neuvěřitelně kreativní Barker vstoupil úspěšně do světa filmu (na rozdíl od Kinga, jehož vlastní pokusy o režii a scénář nepatří k nejvydařenějším) – režíroval snímky Hellraiser (na motivy jeho vlastní povídky) a Nightbreed (podle románu Cabal), u dalších filmů působil jako producent a na ještě dalších pracuje, což si vynutilo přesídlení do Hollywoodu. Dále se ještě podílí na tvorbě comicsů a ve volných chvílích se věnuje malování (původní vydání Knih krve mají Barkerovy obálky).

Původně jsem chtěl pro tuto antologii vybrat povídku Města v horách, kvůli její bizarní imaginaci v popisu zápasu obrů tvořených masou lidí. Města v horách však vyšla v českém překladu prvního svazku Knih krve, vybaveného přiléhavými ilustracemi Juraje Maxona. Povídka Zapovězené je přeložena ze čtvrtého dílu této řady a posloužila jako předloha pro film Candyman. Zdá se mi, že je důstojným zakončením této knihy. Nejen kvůli Barkerově významu na tomto poli, ale i pro její nosnou myšlenku, zřetelně vyslovenou a na vlastní kůži prožitou hrdinkou příběhu v samém závěru. Všechna monstra a příšery jsou skutečné. Vytváříme je my sami díky sdílené zkušenosti strachu a představivosti, pokaždé, když si přečteme nový hrůzostrašný příběh, nebo děsíme společnost u večerního táboráku. Procházejí kolektivním vědomím lidstva, nesmrtelné a nezničitelné, dokud si lidé budou vyprávět příběhy.

Clive Barker

ZAPOVĚZENÉ

Tak jako vznešený patos tragédie antických rozměrů, který obvykle uniká jejím bezprostředním obětem, byla i perfektní geometrie zástavby ve Spector Street viditelná jen z výšky. Dole v ponurých pravoúhlých betonových kaňonech a šedých špinavých průchodech nebylo vidět nic kouzelného, nic podnětného. Ani stromky ve dvorech a mezi domy už nerostly. Buď z nich zůstaly ohrfelé a olámané pahýly kmenů, nebo je někdo vytrhal i s kořeny. A vysoká, žlutošedá tráva se bez ohledu na roční období tvrdohlavě odmítala zazelenat.

Zdejší zástavba, včetně přilehlých pozemků, jistě byla snem nějakého architekta. Radnice jistě ronila slzy štěstí nad projektem, který uskladní obyvatele s hustotou tři sta třicet šest lidí na hektar a nechá přitom dost volného místa i pro dětské hřiště. Spolu se Spector Street bezpochyby vzrůstala reputace a příjmy těch, kdo ji navrhovali a stavěli. Při slavnostním otevření musela padat spousta vzletných slov o tom, že Spector Street je novým standardem, podle kterého se bude poměřovat každá budoucí výstavba. Slzy štěstí odtekly, slova odezněla – a tím všechno skončilo. Architekti se vrátili do svých restaurovaných georgiánských domů na druhém konci města a do Spector Street už víckrát nevytáhli paty.

Za svou práci se nemuseli stydět (a také se nestyděli). Byla profesionální – jako vždy –, perfektně vyprojektovaná, propočtená do posledního detailu. To, jak Spector Street vypadala, to mohli místní lidi vyčítat jen sami sobě. A opravdu bylo co. Helena tu viděla věci, s jakými se v centru nikdy nesetkala. Rozbité lampy, děravé ploty, vypálená auta bez kol a bez motorů. V jednom dvoře zničil oheň v přízemí tři nebo čtyři byty. Ohořelá okna a dveře tam někdo zatloukl dřevěnými fošnami a vlnitým plechem.

Na zdech tu všude nacházela graffiti. Opravdu všude. Kvůli nim se do Spector Street vlastně vypravila. Archie nelhal. Ani trošku. Tohle bylo přesně to pravé místo. Při pohledu na několik vrstev různých obrazců, jmen, oplzlostí a dogmat, naškrábaných a nastříkaných na každém dostupném kousku zdi, se dalo stěží uvěřit, že Spector Street postavili před necelými čtyřmi roky. Za tu dobu stačil panensky čistý povrch stěn projít dokonalou proměnou. Tak dokonalou, že se technické služby vzdaly všech nadějí na obnovu někdejší neposkvrněnosti. I kdyby téhle vizuální kakofonii vyhlásily válku a vrhaly do boje nové a nové vrstvy bílé barvy, neměly by žádnou šanci. Nabízely by jen místním bardům další, mnohem lákavější plochy pro vyjádření.

Helena byla v sedmém nebi. Každý roh, který obešla, před ní otevíral nekonečnou záplavu materiálů pro její diplomovou práci ‚Graffiti: Sémiotika městské bezvýchodnosti‘. Tohle téma v sobě spojovalo dva nejkrásnější obory – sociologii a estetiku. Helena procházela z jednoho dvora do druhého. Zaznamenávala si pečlivě obsah a polohu nejzajímavějších graffiti. Možná by stálo za to napsat o nich kromě diplomové práce i knihu. Jednou. Vrátila se do auta pro fotoaparát a stativ. Chtěla mít vedle textu i pár obrazových dokumentů.

Bylo to šílené. Nikdy se ve fotoaparátech moc nevyznala a teď musela pořád měnit clonu a čas kvůli protivnému říjnovému slunci. Jeho paprsky se věčně odrážely od zdí – a vždycky v jiném úhlu a s jinou intenzitou. Prokřehlé prsty byly k ničemu, všechno zvládaly až na desátý pokus. Dobrá nálada se vytrácela. Přesto Helenu ani nenapadlo, že by měla odejít. Zarputile přenášela stativ po Spector Street, nevšímala si apatického zájmu kolemjdoucích a sama sebe ujišťovala, že si všechno vynahradí, až tyhle záběry ukáže Trevorovi. Ten jí od samého začátku dávaly najevo, co si myslí o tématu, se kterým přišla.

„Čmáranice na zdi?“ usmíval se tím svým nesnesitelným způsobem. „To už tady bylo stokrát.“

Měl pravdu. Měl i neměl. Jistě, o graffiti už nějaké práce vyšly –nabité sociologickým žargonem, spoustou výrazů, jako je ‚kulturní nesvoboda‘ a ‚odcizení davu‘. Helena ale doufala, že ve spleti mazanic najde něco, po čem se nikdo před ní ještě nepokusil pátrat: nějaký jednotící prvek, pravidlo, tezi, na které by založila svou diplomovou práci. Kdyby zdejší graffiti důkladně roztřídila a porovnala, mohla by mezi nimi najít souvislosti. Proto byly ty fotografie tak důležité. Na zdech tady kolem už tolik rukou vyjádřilo – i když jen zhruba – tolik nápadů, myšlenek a pocitů, že by pouhý náznak společného, dominantního motivu nebo námětu hned vzbudil pozornost. A právě tohle teď nejvíc potřebovala – vzbudit pozornost.

„Co to děláte?“ ozvalo se jí za zády.

Přestala promýšlet svou strategii pro závěr studií a ohlédla se. Na chodníku za ní stála mladá žena se skládacím dětským kočárkem. Vypadala unaveně. A zimomřivě. Dítě v kočárku vrnělo, upadanýma ručičkama svíralo zbytek oranžového lízátka a obal od čokoládové tyčinky. Na kabátku mělo vedle čokoládových skvrn ještě rozmazané stopy jujubových bonbónů proti kašli.

Helena se usmála. Snad povzbudivě.

„Fotím tu zeď,“ řekla, i když to bylo na první pohled zřejmé.

Žena – asi dvacetiletá – se udiveně zeptala: „Ty prasečiny?“

„Ty nápisy a obrázky,“ řekla Helena. A pak dodala: „Jo, ty prasečiny.“

„Vy jste z rady?“

„Ne, z univerzity.“

„Je to prostě hnus,“ řekla žena. „Kdybyste je viděla. To nejsou jenom kluci.“

„Ne?“

„Dospělí chlapi. Jo, dospělí chlapi. Kašlou na všechno. Klidně to čmárají i ve dne. Představte si… za bílýho dne.“ Podívala se dolů na dítě, které lízátkem hladilo betonový chodník. „Kerry!“ okřikla ho, ale Kerry se dál věnoval svým problémům. „Smažou to už konečně?“ zeptala se Heleny.

„Nevím,“ řekla Helena. Po chvilce váhání znovu zopakovala: „Já jsem z univerzity.“

„Aha.“ Žena pokývala hlavou, jako kdyby to slyšela poprvé. „Takže vy s radou nic nemáte?“

„Ne.“

„Je to vážně sprostý, co? Nechutný. Dělá se mi špatně, když na to koukám.“

Helena přikývla. Koutkem oka sledovala dítě v kočárku. Kerry usoudil, že bude nejjistější ukrýt lízátko do ucha.

„Přestaň!“ Matka ho plácla přes ruku. Vůbec ne silou, spíš symbolicky. Kerry se z plných plic rozbrečel. Helena využila příležitost a vrátila se ke stativu. Ale Kerryho matka měla pořád ještě chuť si povídat. „Tyhle čmáranice, ty nejsou jenom venku,“ řekla.

„Prosím?“

„Lezou i do prázdných bytů. Rada je vždycky nechá zapečetit a zabednit, ale co z toho? Stejně tam lezou. Udělají z bytu záchod, po zdech nastříkají a naškrabou ty svoje prasečiny. Jo. Klidně si tam rozdělají oheň. Je to prostě hrůza.“

Helena zpozorněla. Co kdyby graffiti uvnitř domů byla jiná než venku, na očích veřejnosti? To by se mělo zjistit.

„Vy o takových místech víte?“

„Jako o prázdných bytech?“

„Kde jsou graffiti.“

„Jo, zrovna u nás máme jeden, možná dva,“ přisvědčila žena. „My bydlíme ve Střeleckým bloku.“

„Směla bych je vidět?“ zeptala se Helena.

Žena pokrčila rameny.

„Jmenuju se Helena Buchananová.“

„Já jsem Anna Marie,“ řekla Kerryho matka.

„Byla bych vám moc vděčná, kdybyste mi ty prázdné byty ukázala.“

Annu Marii neobvyklý zájem o čmáranice na zdech vyváděl z míry. Ani se to nesnažila skrývat. Znovu pokrčila rameny a řekla: „Nic tam neuvidíte. Je to všude stejný.“

Helena složila stativ a uklidila fotoaparát do pouzdra. Šla za Annou Marií k průchodu mezi dvěma bloky. Byly to nízkopodlažní domy, každý měl jen čtyři patra. I tak ale cesta mezi nimi na Helenu působila téměř klaustrofobně. Chodníky, schodiště, temná zákoutí a špatně osvětlené podchody musely být rájem pro zloděje. Trubice, které se pnuly po zdi z horních pater dolů a které měly původně sloužit ke spouštění plastových pytlů s odpadky, ale sloužily především jako noční můra inspektorů požární ochrany, byly už dávno uzavřené a zatavené. Plastové pytle se vršily na hromadách mezi domy, kde je trhaly a prohledávaly smečky toulavých psů. Všude kolem nich se povalovaly odpadky. Jejich zápach byl hnusný i teď v říjnu. V létě to asi bylo příšerné.

„Můj byt je támhle.“ Anna Marie ukázala na protější stranu čtvercového dvora. „Ty žlutý dveře.“ Potom ukázala o kus dál. „A pět nebo šest bytů odzadu,“ řekla, „tam jsou dva byty prázdný. Už pár týdnů. Z jednoho se rodina vystěhovala někam do Ruskinovýho bloku. A z toho druhýho prostě vzali roha uprostřed noci.“

Domluvila, obrátila se k Heleně zády, roztlačila kočárek, ve kterém si neúnavně pobrukoval a cintal malý Kerry, a zamířila podél betonové zdi ke svému bytu.

„Děkuju vám,“ řekla Helena. Anna Marie se ohlédla. Neodpověděla. Helena, povzbuzená příznivou shodou náhod, vyrazila kolem řady přízemních oken do prázdných bytů. Ani byty, které míjela, nebudily dojem, že v nich někdo bydlí. Závěsy zatažené, na schodech u dveří žádné láhve s mlékem, žádné zapomenuté hračky. Nic. Mrtvý beton. A graffiti, kupodivu nastříkaná i na dveřích obydlených domů. Helena si je prohlížela jen letmo. Měla strach, že se dveře otevřou, až u nich bude stát a číst nějakou zvlášť oplzlou čmáranici. A hlavně se už těšila na to, co najde v prázdných bytech.

Na prahu čísla 14 ji uvítal čpavý zápach moči, zaschlé i čerstvé, podbarvený pachem spáleného laku a plastu. Helena dobrých deset vteřin váhala, nezdálo se právě moudré jít dál. Spector Street sama o sobě pro ni byla cizím světem, betonovou pouští, vytěsněnou do své vlastní bídy, ale to temné bludiště místností tam vpředu, to nebylo jen cizí, to nahánělo strach. Vzpomněla si na Trevora, na jeho sebejistý, blahosklonný úsměv. Vešla dovnitř. Nohou odstrčila kus ohořelého prkna tak, aby to vpředu ve tmě bylo slyšet. Napadlo ji, že bude bezpečnější, když na sebe případné obyvatele bytu upozorní včas.

Šero zůstalo pořád stejně nehybné a tiché. Helena se rozhlédla po místnosti. Podle zbytků rozpáraného gauče v rohu a mokrého koberce na podlaze usoudila, že to snad kdysi mohl být obývací pokoj. Bledé zelené stěny byly (jak Anna Marie slibovala) hustě počmárané drobnými škrabaly, kteří se spokojí s tužkou i s uhlíkem, a také o poznání ambicióznějšími a svéráznějšími výtvarníky, kteří na zeď vychrlí ze svých sprejů ohňostroj barev.

Pár poznámek a postřehů bylo zajímavých, většina se ale podobala těm venku. Stejná jména, stejné dvojice. Helena se už poněkolikáté dozvěděla, jak moc by Fabian J. (sekáč,!) chtěl připravit Michelle o panenství, a jak by si to naopak Michelle k uzoufání ráda rozdala s někým, koho nazývá panem Sheenem. I tady se človíček, zvaný Bílá krysa, chlubil svými vrozenými schopnostmi a rudě nastříkané vzkazy věštily návrat Bratrů Žvanilů. Některé nápisy doprovázely kresby (nebo s nimi aspoň sousedily). Jejich společným rysem byla téměř emblematická jednoduchost. Ke slovu ‚Christos‘ patřila zřejmě postavička s ježatými vlasy, na kterých rostly další hlavy. Hned vedle se někdo pokusil znázornit soulož tak dokonale úsporným způsobem, že při prvním letmém pohledu ten výtvor Helena pokládala za obraz nože v lidském oku. Do bytu nepronikalo zabedněnými okny skoro žádné světlo. Bez blesku se fotoaparát nedal použít. Kdyby chtěla zdokumentovat i tenhle soubor graffiti, musela by sem přijít ještě jednou. Zatím se spokojila s obhlídkou místností.

Čím víc se vzdalovala ode dveří, tím větší bylo šero. Také zápach moči pořád sílil. Nejvíc čpěl u zadní stěny obývacího pokoje. Tam byl dotěrnější než kadidlo. Helena vstoupila do krátké chodby, která vedla k dalším dveřím. Pokoj za nimi byl nejdál od vchodu, skoro se ztrácel ve tmě. Helena musela pár vteřin čekat, než si oči zvykly. Poslední nájemník tu míval asi ložnici, ale všechno, co ložnici nějak připomínalo, už dávno někdo rozbil na padrť – kromě matrace. Ta zůstala relativně nedotčená, obklopená změtí pokrývek, novin, hrnků a misek, navršených v rohu místnosti.

Venku se dralo mezi mraky podzimní slunce. Jeho paprsky vklouzly mezerami v zabedněných oknech do ložnice a vykreslily na zdi nad matrací jasné, třpytivé linky. V ložnici se fantazie ubírala očekávaným směrem: do spleti milostných vzkazů a výhrůžek. Helena zběžně přelétla očima jednotlivé nápisy. Linky světla dovedly její pohled až ke dveřím. Když uviděla stěnu kolem nich, zajíkla se úžasem.

Před sebou měla graffiti – ale tohle bylo úplně odlišné od všech ostatních. Patřily k němu i samotné dveře, vkomponované do obrovitých, široce otevřených úst hlavy, kterou neznámý autor nastříkal sprejem na holou omítku. Provedení bylo mnohem zručnější než většina jiných podobných výtvorů na zdech ve Spector Street. Dobře volené detaily dávaly malbě zneklidňující vitalitu. Lícní kosti pod napjatou, máslově žlutou kůží, nepravidelné zuby, to všechno jako by se sbíhalo k otevřeným dveřím. Oči, snad kvůli nízkému stropu, byly pouhých pár centimetrů nad horním rtem, ale tenhle nepoměr vůbec nevadil, naopak, vzbuzoval dojem, že hlava je zvrácená dozadu. Prameny zacuchaných vlasů se kroutily a rozlézaly po stropě.

Byl to portrét? V detailech obočí, ve vráskách kolem úst, v pečlivé kresbě zkažených zubů, ve všem se skrývalo něco zvláštního, něco naléhavého, tísnivého. Možná tu někdo zobrazil svou noční můru, možná zjevení z heroinového snu. Ať už ho k tomu vedlo cokoli, výsledek byl ohromující. Zvlášť iluze dveří jako hrdla, kde ústil jícen krátké temné chodby a kde místo krčních mandlí zaujímal starý otlučený lustr. Za jícnem pak hluboko v útrobách spalovalo světlo obsah žaludku noční můry. Celý ten obraz působil impozantním, přízračným dojmem. Byl zrůdný, stvořený zcela nepokrytě s úmyslem nahánět strach. A svůj účel plnil. Helena stála v ložnici jako omámená, jako by ji velké zarudlé oči uvedly do hypnotického spánku. Otřásla se. Byla rozhodnutá, že se druhý den vrátí, přinese nějaký citlivější film a blesk a důkladně tohle mistrovské dílo zdokumentuje.

Ve chvíli, kdy se už chystala odejít, slunce znovu zmizelo za mraky. Světelné pruhy na zdi pohasly. Helena se ještě jednou ohlédla přes rameno zpátky do místnosti. Tehdy poprvé uviděla ta dvě slova, která tu někdo nastříkal sprejem pod okna.

„Sladkému sladké.“ Zvláštní. Ten citát už někde slyšela. Nebo četla? Mělo to být vyznání lásky? Tady? Jistě, byla tu v rohu matrace, bylo tu relativní soukromí – ale kdo by to sem psal? A kdo by to tu četl? Sem by sotva přišel párek pubertálních milenců hrát si na tatínka a na maminku – před očima té hrůzy na omítce kolem dveří. Helena došla blíž k oknům a prohlédla si nápis. Růžová barva, stejný odstín, jaký měly dásně kvílejícího muže. Třeba i autor byl stejný…

Za zády se jí ozval šramot. Helena se obrátila tak prudce, že málem zakopla o hromadu přikrývek rozházených vedle matrace.

„Kdo –“

Na konci chodby, ve dveřích do obývacího pokoje přešlapoval kluk. Tak šesti, možná sedmiletý. Oči mu svítily v šeru. Díval se na Helenu, jako by čekal, až si ho všimne.

„Copak?“ zeptala se.

„Anna Marie povídá, jestli nechceš čaj,“ vychrlil ze sebe jedním dechem.

Helena měla pocit, že uběhly celé hodiny od chvíle, kdy mluvila s Annou Marií. Ale pozvání na čaj přišlo vhod. Z toho vlhka a chladna a vůbec z toho bytu jí naskakovala husí kůže.

„Jo…“ řekla. „Jo, ráda.“

Kluk na ni pořád upřeně zíral.

„Ukážeš mi cestu?“ zeptala se ho.

„No když chceš,“ odpověděl. Nenamáhal se předstírat ochotu nebo srdečnost.

„To bys byl hodný.“

„Fotila jsi tady?“ zeptal se.

„Fotila jsem. Ale tady ne.“

„Proč ne?“

„Je tu moc velká tma.“

„Ve tmě to nefotí?“

„Ne.“

Kluk potřásl hlavou, jako by mu právě tahle informace chyběla v jeho celkovém náhledu na běh světa, a beze slova vyšel ven. Zřejmě pokládal za logické, že ho Helena bude následovat.

Doma ve své kuchyni Anna Marie zapomněla na ostražitou zvědavost a rozpovídala se ještě víc než venku. Zavalila Helenu nepřetržitým proudem klepů, zážitků a historek, vyprávěných za neustálého pobíhání a žonglování mezi nádobím, vařičem a stovkou dalších domácích pracovišť. Helena tu ekvilibristiku sledovala s upřímným obdivem. Tohle by prostě nezvládla. Rozhovor se nakonec stočil zpátky k důvodům, které sem do Spector Street Helenu přivedly.

„To budou fotky, no tedy,“ řekla Anna Marie. „Proč to děláte?“

„Píšu o graffiti. Fotky tam budou jako ilustrace.“

„No, nic hezkýho to není.“

„To máte pravdu, to není. Ale zajímá mě to.“

Anna Marie pokývala hlavou. „Neumíte si představit, jak mě to štve, tady,“ řekla. „Tady si ničím nejste jistá. Klidně vás tu přepadnou před vaším domem. Někdo tu věčně zapaluje odpadky. Prý děti. V létě sem jezdili hasiči dvakrát, třikrát za den. A zaletovali ty žlaby na smetí. Lidi teď vyhazujou pytle rovnou na chodník a všude kolem toho jsou krysy.“

„Jste sama?“

„Jo,“ přikývla Anna Marie. „Co Davey prásknul do bot, jsem sama.“

„Váš manžel?“

„Kerryho otec. Nebrali jsme se. Žili jsme spolu dva roky. Nebylo to špatný. Pak se najednou sebral a zmizel, když jsem s Kerrym byla u mámy.“ Zadívala se do šálku. „Je mi bez něj líp,“ řekla. „Někdy se tu ale bojím, vážně, takhle sama. Dáte si ještě čaj?“

„Už budu muset jít.“

„Jenom jeden šálek.“ Anna Marie vstala od stolu a došla s konvicí ke dřezu. Natáhla ruku, ale dřív, než stihla otočit kohoutkem, všimla si něčeho na kuchyňské lince a rychle to palcem zamáčkla. „Mám tě, hajzle,“ vydechla. Potom se ohlédla a řekla: „Těch zatracených mravenců tady jsou mraky.“

„Mravenců?“

„Je jich tu všude plno. Jsou z Egypta. Faraoni. Taková malá hnědá verbež. Lezou v trubkách ústředního topení a taky se tam rozmnožujou. Zamořili tu všechny byty. Hotová pohroma.“

Heleně se vyprávění o exotických vetřelcích (z Egypta?) zdálo přitažené za vlasy. Nijak to ale nedávala znát. Anna Marie se dívala oknem dolů na dvůr.

„Vyřiďte jim to,“ řekla, aniž by se zmínila, komu to Helena má vyřídit. „Vyřiďte jim, že tu lidi nemůžou ani chodit po ulici, když –“

„Doopravdy to je tak zlé?“ přerušila ji Helena, kterou už výčet pohrom začínal unavovat.

Anna Marie se odvrátila od okna a zadívala se Heleně do očí.

„Vraždí se tady,“ řekla.

„Vážně?“

„Jo, vraždí. V létě, zrovna, to byl ten starej pán z Ruskinovýho bloku. To je tady vedle. Já ho neznala, ale byl to přítel sestry mojí sousedky. Jméno jsem už zapomněla.“

„Je mrtvý?“

„Někdo ho rozsekal na cucky v jeho vlastním bytě. A skoro týden si toho nikdo nevšimnul.“

„Ani sousedi? Vůbec nikdo?“

Anna Marie pokrčila rameny, jako by na obou prostých, samozřejmých věcech – vraždě a osamělosti starého muže – nebylo už co probírat. Ale Helena se vyptávala dál.

„To nechápu,“ řekla.

Anna Marie dala vařit vodu na čaj. „No, stalo se to,“ odpověděla pevně.

„Já neříkám, že ne. Já jen –“

„Když ho našli, tak neměl oči,“ řekla Anna Marie dřív, než Helena stačila vyslovit další námitky.

Helena sebou trhla. „Ne…“ zašeptala bez dechu.

„Bylo to tak,“ řekla Anna Marie. „A nebylo to všechno, co mu udělal.“ Odmlčela se. Pak dodala: „Představte si, kdo tohle může udělat. Kdo? Představte si to.“ Helena pokývala hlavou. Myslela na totéž.

„Nevíte, jestli mají vraha?“

Anna Marie se ušklíbla. „Policajti na to tady kašlou. Drží se od baráků co nejdál. Maximálně zabásnou pár nalitejch fracků. Bojí se, víte. Jsou se vším rychle hotoví.“

„I s vraždou?“

„Vypadá to, že jo,“ odpověděla Anna Marie. „Prý měl hák.“

„Hák?“

„Ten, co vraždil. Měl hák, víte, jako ho měl Jack Rozparovač.“

Helena se nepokládala za experta na vraždy, ale s jistotou mohla říct, že Jack Rozparovač hák nepoužíval. Připadalo jí trapné dál se Anny Marie vyptávat. V duchu uvažovala, co všechno – vydloubané oči, zahnívající tělo v bytě na sídlišti, hák – co je z toho pravda a co výmysl. Protože i nejsvědomitější vypravěč svoje historky rád přibarví.

Anna Marie si do šálku nalila čaj a chystala se ho nalít i Heleně.

„Už ne, díky,“ řekla Helena. „Doopravdy už půjdu.“

„Jste vdaná?“ zeptala se Anna Marie.

„Jo. Za docenta z univerzity.“

„Jak se jmenuje?“

„Trevor.“

Anna Marie vmíchala do čaje dvě vrchovaté lžičky cukru. „Zajdete sem zas někdy?“ zeptala se.

„Doufám, že jo. Určitě tu ještě budu. Tenhle týden. Chci vyfotit pár obrázků v tom bytě na druhé straně dvora.“

„Fajn. Tak se stavte.“

„Ráda. A díky za pomoc.“

„To je v pořádku,“ odpověděla Anna Marie. „Ale zkuste někomu říct, jak to tady u nás vypadá, jo?“

„Asi měl hák místo ruky.“

Trevor zvedl oči od talíře s tagliatelle con prosciutto a nechápavě se na ni podíval. „Prosím?“

Helena se snažila mluvit absolutně bezbarvým hlasem. Věděla, že jinak jí Trevor moc nepomůže. Kdyby znal její názor na tu věc, okamžitě by začal tvrdit opak – když pro nic jiného, tak z vrozené hašteřivosti.

„Měl hák,“ zopakovala věcně.

Trevor odložil vidličku, promnul si v prstech nos a nadechl se. „O tom nikde nic nepsali,“ řekl.

„To bys musel číst místní noviny,“ namítla Helena. „Ty nekupujeme. A do celostátních to asi nedali.“

„‚Stařec zavražděný protézou maniaka‘?“ ušklíbl se Trevor, jako by sám sobě imponoval svým smyslem pro nadsázku. „V kterých novinách by na to nezabrali, to mi řekni. Kdy že se ta vražda měla stát?“

„Někdy v létě. Možná se o tom psalo, když jsme odjeli do Irska.“

„Možná.“ Trevor už zas držel v ruce vidličku. Naklonil se nad talíř. V pečlivě čištěných sklech brýlí se odrážely těstoviny a na drobno rozsekaná šunka. Oči za nimi vidět nebylo.

„Proč jsi řekl možná?“ nedala se odbýt Helena.

„Protože to není jisté. Podle mě to je absurdní.“

„Ty tomu nevěříš?“ řekla Helena.

Trevor unaveně zvedl oči od jídla. Jazykem pro sebe zachránil kousek tagliatelly, který uvázl v koutku úst. Obličej se mu roztekl do typického bezvýrazného výrazu – do takového, s jakým poslouchal své studenty při zkouškách. „A ty tomu věříš?“ zeptal se. Další seminářový trik – odpověď otázkou – zvlášť oblíbená ve hře o čas.

„Nevím,“ řekla Helena. Už chtěla v močále otázek a pochybností konečně najít pevnou půdu. Neměla nejmenší chuť plýtvat energií a hrát s Trevorem jeho hry.

„Tak dobře, necháme tu historku stranou,“ řekl Trevor. Napil se červeného vína. „Co vypravěčka? Nedělá si z tebe náhodou blázny?“

Helena si vzpomněla na vážnou, skoro napjatou tvář Anny Marie. „Ne,“ řekla. „To bych poznala, kdyby lhala.“

„Lhala nelhala – co na tom záleží? Sakra, i kdyby nelhala, tak co?“

Protivně rozumná otázka. Co na tom záleží? Záleží na tom, že Spector Street překonala její nejhorší představy o sídlištích? Špína, beznaděj, skládka lidí, které společnost nechce mít na očích – to už Helena tisíckrát slyšela, to brala jako nepříjemnou, trpkou realitu. Ale vražda a zohavení mrtvoly? Představa smrti jednoho určitého člověka byla silnější než obecné výklady. Usadila se v myšlenkách a – kdoví proč – odmítala se rozplynout.

Helena si uvědomila, že se jí tohle všechno promítá do tváře a že se tím Trevor na druhé straně stolu náramně baví.

„Jestli tak moc toužíš znát pravdu,“ řekl, „zajeď si tam a zeptej se – a nehraj tu se mnou u večeře na bylo nebylo.“

Helena po té poznámce mimoděk zvýšila hlas. „Já myslela, že si hraješ rád.“

Trevor podrážděně svraštil obočí. „Omyl,“ řekl. „Zase chyba.“

Koneckonců, neporadil jí špatně, i když sotva měl v úmyslu jí radit. Helena s Trevorem žila dost dlouho na to, aby ho viděla takového, jaký byl doopravdy. V tom, co kdysi obdivovala jako schopnost zaníceně diskutovat o čemkoli, už dávno poznala ubohou nedůtklivost a netolerantnost. Trevora nelákal dialog, Trevor byl jen patologicky ješitný. Pokud měl vůbec něco upřímně rád, bylo to deptání druhých lidí. Tomuhle sportu se samozřejmě nevěnoval sám. Celá univerzita budila dojem poslední bašty profesionálních žroutů času. Jejich společenství se stalo ideální živnou půdou pro sečtělé ignoranty, bloudící v pustinách vyčpělé rétoriky a bezcílné angažovanosti.

Z pouště do pouště. Helena jela do Spector Street hned následující den. Kromě fotoaparátu a stativu si vezla ještě blesk a nejcitlivější film, jaký sehnala. Bludištěm průchodů a dvorů zlostně profukoval studený vítr. Helena zamířila k číslu 14. Nějaký čas, možná hodinu pak strávila v jeho páchnoucím přítmí. Fotografovala nápisy a kresby na stěnách obývacího pokoje a ložnice. Nemyslela si, že pohled na graffiti v ložnici bude mít stejný účinek i podruhé. Ale měl. I když se snažila zachytit celek a detaily tak pečlivě a přesně, jak uměla, bylo jasné, že fotografie budou jen pouhou ozvěnou toho neutuchajícího, strnulého skřeku.

Jeho síla spočívala v kontextu. Násobila se obludnou šedí Spector Street. Vidět ten obraz tady, v troskách fádní panelákové ložnice, to bylo jako vidět na smetišti ikonu. Bylo to jako záblesk, symbol kroku přes práh světa nehybné, zahnívající nudy a úmorného snažení do přízračné, okouzlující říše temnoty. Helena se cítila nesvá. Její slovník byl analytický, zanesený frázemi z učebnicové terminologie. Neuměl si poradit s představami a s dojmy. Neuměl je vyjádřit. Byl až bolestně suchý, strohý. Helena doufala, že fotografie, určitě ploché a nevýrazné, aspoň naznačí tajemnou moc toho obrazu, když už nepostihnou způsob, jakým vyvolává mrazení v zádech.

Vyšla ze dveří opuštěného bytu. Mezi domy to profukovalo stejně nepříjemně jako před hodinou, ale kluk, který postával venku – ten samý, co pro ni včera přišel dovnitř – byl oblečený, jako by právě končilo jaro. Poněkud křečovitým úsměvem kryl snahu netřást se zimou.

„Ahoj,“ usmála se na něj Helena.

„Čekám tu,“ oznámil věcně.

„Čekáš?“

„Anna Marie řekla, že přijdeš.“

„Chtěla jsem přijít až za pár dní,“ řekla Helena. „To bys tu čekal tak dlouho?“

Kluk se zašklebil. „No a? Nemám co dělat.“

„Proč nejsi ve škole?“

„Se mi tam nelíbí,“ odpověděl bez váhání, jako by byla docházka do školy věcí jeho svobodné volby.

„Aha,“ řekla Helena. Vykročila podél betonové zdi směrem k protější straně dvora. Kluk se loudavým krokem vydal za ní. Uprostřed dvora, mezi trsy šedožluté trávy, stála hranice z rozlámaných židlí a dvou nebo tří suchých stromků.

„Co je to?“ řekla Helena víceméně sama pro sebe.

„Ohňová noc,“ ozvalo se vzadu. „Příští týden.“

„Aha.“

„Jdeš za Annou Marií?“ zeptal se.

„Jdu.“

„Není doma.“

„Určitě?“

„Jo.“

„Víš, třeba mi pomůžeš ty…“ Zastavila se. Chvilku přemýšlela. Váhala. Pak se otočila. Podívala se mu do tváře. Všimla si, že má kruhy pod očima. „Slyšela jsem o starém pánovi, kterého tady blízko zavraždili,“ řekla mu. „Teď v létě. Nevíš o tom nic?“

„Ne.“

„Vůbec nic? Nevzpomínáš si, jestli tu někoho zabili?“

„Ne,“ řekl, jako by ji chtěl ujistit, že další otázky jsou zbytečné. „Nevzpomínám si.“

„Tak dobře. Díky.“

Na zpáteční cestě k autu už ji nedoprovázel. Když se naposledy ohlédla, ještě pořád přešlapoval kousek od ohniště a zíral na ni pobaveným, soucitným pohledem, jakým lidi obvykle zírají na pacienty psychiatrické léčebny.

Než uložila věci do auta, začalo drobně pršet. Helena by nejradši zapomněla na historku, kterou vyprávěla Anna Marie, a odjela by domů, kde ji, když nic jiného, čekal aspoň šálek pořádně horké kávy. Odjela by – kdyby nechtěla znát odpověď. Znát pravdu. Věříš tomu? ptal se včera v noci Trevor a ona nevěděla, co říct. Možná (bůhví, proč ji napadlo právě tohle), možná by ani neměla mluvit o pravdě jako o věci, která se dá najít, změřit, rozpitvat, prověřit. Možná, že odpověď neexistuje. Nebo je odpovědí jen další otázka. Nesmysl. Nejlepší bude se prostě zeptat.

Ruskinův blok vypadal snad ještě hůř než jeho soused. Ve své zanedbanosti se nezajímal dokonce ani o noc ohňů. Na balkóně v třetím patře nějaká žena uklízela před deštěm prádlo ze šňůry. Po trávě uprostřed dvora pobíhal pes a fena. Nevzrušeně, jakoby z povinnosti, se pod zamračenou oblohou pokoušeli pářit. Helena prošla kolem nich s energickým, odhodlaným výrazem v očích. Bernadetta jí jednou říkala, že odhodlaný výraz v očích je nejlepší prevence proti útoku psa. U zdi na druhé straně dvora si o něčem povídaly dvě ženy. Helena s úlevou zamířila k nim.

„Prosím vás…“

Ženy – mohlo jim oběma být kolem čtyřiceti – přerušily svou čilou výměnu informací a podívaly se na ni.

„… můžu vás o něco poprosit?“

Jedna po druhé ji zrentgenovala nedůvěřivým, hloubavým pohledem. Pak ta s červenějšími tvářemi bez obalu zavrčela: „Co chcete?“

Helena vší silou držela úsměv na rtech. Přemýšlela, co řekne, aby to nevypadalo, že má nějaké zvrhlé choutky. „Řekli mi…“ začala a vzápětí zmlkla. Bude to k něčemu? blesklo jí hlavou. Sotva. Zhluboka se nadechla, „… řekli mi, že se tu stala vražda. Je to pravda?“

Žena s červenými tvářemi povytáhla obočí – tak dokonale upravené, že ho skoro nebylo vidět. „Vražda?“ řekla.

„Vy jste od novin?“ ožila ta druhá. Její obličej kdysi možná působil svěžím, laskavým dojmem. Teď už ne. Teď byl ostražitý, zatrpklý, zbrázděný vráskami. Drobná ústa se skrývala pod vrstvou sytě rudé rtěnky a tmavé vlasy byly u kořínků šedé.

„Ne, nejsem od novin,“ řekla Helena. „Jsem přítelkyně Anny Marie ze Střeleckého bloku.“ Mluvit o přátelství s Annou Marií sice bylo přinejmenším předčasné, ale mohlo to u nich vzbudit důvěru.

„Na návštěvě, co?“ zeptala se žena s červenými tvářemi.

„Dá se to tak –“

„To jdete s křížkem po funuse.“

„Anna Marie mi povídala, že tu někoho zavraždili. V létě. Byla jsem zvědavá, jestli –“

„Jo?“

„Slyšely jste o tom?“

„Jo, tady se toho děje,“ řekla ta druhá. „To člověk neví ani polovičku toho, co se děje.“

„Takže,“ řekla Helena, „to je –“

„Museli zavřít záchody,“ přerušila ji ta první.

„Jo, to jo. To udělali,“ řekla ta druhá.

„Záchody?“ řekla Helena. Jak souvisely záchody se smrtí toho starého muže?

„Byla to hrůza,“ řekla žena s červenými tvářemi. „To přece povídal tvůj Frank, Josie, ne?“

„Ne, Frank ne,“ odpověděla Josie. „Frank byl u moře. To povídala paní Tyzacková.“

Josie se odmlčela, jako by chtěla své společnici uvolnit prostor k vyprávění. Znovu si Helenu přeměřila pátravým pohledem od hlavy až k patě.

„To budou tak dva měsíce,“ řekla. „V srpnu. Koncem srpna, ne?“

obrátila se na ženu s červenými tvářemi. „Ty si tohleto spíš pamatuješ, Maureen.“

Maureen se tvářila rozmrzele. „Co já vím,“ řekla. Zdálo se, že najednou, z neznámých důvodů ztratila chuť mluvit.

„Vážně by mě to zajímalo,“ řekla Helena. Tušila, že se Josie, bez ohledu na Maureen, dá každou chvíli do řeči. A bylo to správné tušení.

„Jsou tady takový záchodky,“ řekla Josie. „Tam, co se chodí nakupovat. Veřejný záchodky, víte. Já si to už nepamatuju tak přesně, ale ten kluk… no, kluk, to se nedá říct. Bylo mu přes dvacet, ale byl“ – chvilku lovila v paměti správná slova – „ten, víte, mentálně zaostalej. Říká se to tak, ne? Máma ho všude brala s sebou jako čtyřletýho prcka. No ale na ten záchod, tam ho pustila samotnýho, víte, a šla do krámu. Hned vedle. Je to takovej malej supermarket – jak se jmenuje?“ pokusila se znovu zapojit Maureen do hovoru, ale ani tentokrát neuspěla. Maureen se demonstrativně ohlédla někam dozadu. Mlčela. Josie mluvila dál sama. „Jo, kdyby se to aspoň stalo v noci, jo,“ řekla Heleně. „No představte si, za bílýho dne. Prostě kluk šel na záchod a máma do obchodu. Znáte to, nakupovala, zabrala se do toho, jo, a než si vzpomněla, že kluk nejde –“

V tom okamžiku se Maureen rozhodla zasáhnout. Bylo pro ni zjevně neúnosné, aby svojí nevraživostí dala v sázku přesnost vyprávění.

„Ale kdepak,“ opravila Josii. „Pohádal se tam s ní vedoucí. Kvůli nějaký špatný slanině, myslím. Proto se tak zdržela.“

„Aha,“ řekla Helena.

„Zkrátka,“ převzala zas iniciativu Josie, „už to všechno vyřídila a ten kluk pořád nešel a –“

„Tak poprosila někoho ze supermarketu –“ chtěla jí Maureen skočit do řeči, ale Josie už nemínila teď, v nejlepším přestat vyprávět.

„Poprosila jednoho chlapa ze supermarketu,“ zopakovala neústupným hlasem po Maureen, „aby jí ho přived.“

„No hrůza,“ řekla Maureen, jako by to zvěrstvo měla pořád před očima.

„Ležel na podlaze a kolem něj samá krev.“

„Někdo ho zabil?“

Josie zakroutila hlavou. „Kdyby ho zabili, tak je na tom, chudák, líp. Jo. To si představte. Normálně vzali břitvu…“ Nechala poslední slovo doznít do dramatického ticha, aby náležitě zvýraznila pointu. „A uřízli mu, no víte, co myslím. Přirození, no. Prostě mu to uřízli a hodili to do záchoda a spláchli. Jenom tak. Bez důvodu.“

„Proboha.“

„Měl by lepší, kdyby ho zabili,“ řekla znovu Josie. „Copak se tohle dá spravit, co? Takhle dopadnout…“

Nechutná historka. Byla odporná sama o sobě, ale snad ještě větší hnus budila bezcitnost, s jakou ji Josie vyprávěla a s jakou tu a tam utrousila to svoje ‚Měl by lepší, kdyby ho zabili‘.

„A ten kluk,“ řekla Helena, „popsal aspoň ty, co ho přepadli?“

„Ne,“ řekla Josie. „Vždyť je to imbecil. Nedá dohromady víc jak dvě slova.“

„A nikdo tam nikoho neviděl vcházet? Ani vycházet?“

„Tam pořád někdo chodí,“ řekla Maureen. Znělo by to jako vysvětlení – kdyby Helena potkávala v průchodech a na dvorech davy lidí, a he jen spěchající osamělé chodce. Ale možná by jich kolem obchodů potkala víc. Možná.

„Takže se neví, kdo to udělal?“ řekla.

„Ne,“ odpověděla Josie, teď už bez jiskry v očích. Pro ni byl podstatný průběh a následky zločinu. Ty chtěla probírat. O pachatele a jeho případné zatčení se nezajímala.

„Člověk aby se tu bál i ve vlastní posteli,“ poznamenala Maureen. „To vám tu řekne každej.“

„Anna Marie to říkala taky,“ potřásla Helena hlavou. „A vyprávěla mi o jednom starém pánovi. Prý ho tu někdo zavraždil teď v létě, tady ve vašem bloku.“

„Slyšela jsem něco takovýho,“ řekla Josie. „Jo. Povídalo se to. Starej pán a jeho pes. Utloukli je oba… No jo, ale to nebylo tady u nás. To bylo jinde. Na jiným sídlišti.“

„Určitě?“

Josie Helenu provrtala uraženým, znechuceným pohledem. „Koukejte,“ řekla, „kdyby se to stalo tady, věděly bysme to, ne?“

Helena jim poděkovala za pomoc. Ještě chvíli se procházela po šedožlutém čtverci mezi šedými betonovými zdmi. Hledala prázdné byty. Všimla si, že i tady jsou závěsy v oknech zatažené a dveře zamčené. Jako ve Střeleckém bloku. Žádný div. Komu by se chtělo ven, jestli po Spector Street chodí šílenec schopný zabít člověka a rozervat ho na kusy? Neobjevila nic nového, nic zajímavého. Prázdné byty měl Ruskinův blok čerstvě zapečetěné – jak se dalo soudit podle hřebíků roztroušených kolem dveří a oken. Něco ale přece upoutalo její pozornost. Graffiti na chodníku. Nesmazal ho ani déšť, ani podrážky chodců. Byl to stejný nápis, jaký viděla pod okny v ložnici čísla 14. „Sladkému sladké.“ Z těch dvou slov jí běhal po zádech mráz. Nevěděla proč, ale od první chvíle v nich cítila hrozbu. Snad proto, že tady ve Spector Street působil jejich obsah nějak nepatřičně svou přeslazenou vlídností a laskavostí. Snad…

Šla dál. Pořád pršelo. Zamířila ven z pravoúhlých šedožlutých dvorů do betonové země nikoho. Tady mělo být společenské centrum. A nikdy nebylo. Dětská hřiště se zdemolovanými prolézačkami a skluzavkami, pískoviště zaneřáděná od psů, vypuštěný bazén. A obchody. Vesměs špinavé, neútulné. Pár jich bylo zavřených, opevněných za roletami, mřížemi nebo pletivem, pár jich mělo dveře a.okna zatlučená těžkými prkny. Zbytek zel prázdnotou.

Helena prošla kolem obchodů k nejbližší křižovatce. Na rohu tam stál nízký zděný domek. Veřejné záchody, blesklo jí hlavou. Tabulka s příslušným nápisem pochopitelně dávno zmizela. Plechové dveře byly zamčené. Helena se u nich na chvíli zastavila. Otřásla se. Do nohou a do tváře ji šlehaly prudké nápory větru. Musela myslet na to, co se stalo tam uvnitř. Na muže s rozumem dítěte, který málem vykrvácel. Hnusná představa. A ten, kdo mu to udělal? Co to mohlo být zač? Jak vypadal? Zbytečná otázka. Když takovou bestii vytáhnou na denní světlo, vypadá skoro vždycky uboze. Ale musí mít obrovskou sílu. Možná, že ne. Lidi často přehánějí. Zvlášť ze strachu. Ne, neřádí tu žádné monstrum. Spíš politováníhodná zrůda.

S dalším závanem větru déšť zesílil. Nejvyšší čas pro dnešek skončit. Vydala se po betonových chodnících mezi pravoúhlými betonovými zdmi zpátky do bezpečí a pohodlí svého auta. Ledové kapky deště zábly ve tvářích tak úporně, že je přestávala cítit. Přidala do kroku.

Hosty u večeře ta historka báječně vyvedla z míry. Trevor zuřil. Aspoň se to zdálo podle výrazu, jaký měl v očích. Stalo se. Co řekla, to už nemohla vzít zpátky. A vlastně ani nechtěla. Vychutnávala rozpačité ticho, které zavládlo kolem stolu místo nepřetržitého mezioborového žvatlání. Ze všech nejdřív se vzpamatovala Bernadetta, Trevorova asistentka z katedry historie.

„A kdy to bylo?“ řekla.

„Někdy v létě,“ odpověděla jí Helena.

„Nevzpomínám si, že by to bylo v novinách,“ řekl Archie. Po dvou hodinách vytrvalého pití už se mu trochu pletl jazyk, což bylo mnohem zábavnější než jeho nechutně ironické bonmoty.

„Policie to možná tají,“ utrousil Daniel.

„Že by spiknutí?“ řekl Trevor jízlivě.

„Ne, běžná praxe,“ odsekl Daniel.

„Proč by něco takového měli tajit?“ řekla Helena. „To nedává smysl.“

„Odkdy práce policie dává smysl?“ zatvářil se Daniel nechápavě.

Bernadetta se vložila do hovoru dřív, než mu Helena stihla odpovědět. „Ty články o vraždách už se ani nečtou,“ řekla.

„Mluv za sebe,“ pokusil se jí někdo skočit do řeči, ale Bernadetta ho ignorovala.

„Jsme už otupělí vším tím násilím,“ pokračovala po krátké odmlce. „Nevnímáme už ani to, co se nám děje rovnou pod nosem.“

„V televizi to máte každou noc,“ přerušil ji Archie. „Smrt a neštěstí v pastelových barvách.“

„Nic nového,“ poznamenal Trevor. „Myslíte, že alžbětinská doba se v násilí a smrti vyžívala míň? Veřejné popravy byly jednou z nejpopulárnějších atrakcí.“

Nad stolem se rozehřměla kakofonie všemožných, více méně originálních názorů. Po dvou hodinách zdvořilého blábolení to byla příjemná změna. Když poslouchala vzrušenou diskusi, napadlo Helenu, jaká je škoda, že ještě nemá fotografie. Kdyby jim ukázala ty nápisy a malby, určitě by je vyplašila víc. Poslední se jako obvykle vyjádřil k tématu Purcell – a jako obvykle to bylo šílené.

„Dobře, Heleno má sladká,“ promluvil afektovaně unaveným hlasem, který v jeho případě znamenal, že má chuť se hádat, „a co jestli ti tví svědkové prostě lžou?“

Překotný hovor u stolu se náhle utišil. Všechny hlavy se obrátily k Purcellovi. Purcell jim okázale nevěnoval pozornost a něco šeptal do ucha svému příteli – nejnovějšímu úlovku z hejna slizkých, mazaných spratků, se kterým se poslední dobou nechával vidět ve společnosti.

„Lžou?“ řekla Helena. Cítila, jak se jí zvedá žaludek. A to Purcell zatím dal k lepšímu teprve tucet slov.

„Proč ne?“ odpověděl. Pohrával si v prstech s pohárem vína. „Prostě převypráví nějakou vžitou fikci. Týrání mrzáčka na veřejných záchodech. Vražda starého muže. Tohle už někde slyšel každý. Všimla sis, doufám, že historky o zločinech mají v sobě něco tradičního? Myslím východisko, které se přetváří, aby u dalších a dalších posluchačů vyvolávalo mrazení v zádech. Každý chce obohatit kolektivní fikci. Přidá si nové detaily, nové postavy, nové zápletky. Snaží se, aby to, co vypráví on, bylo ještě hroznější než to, co vyprávěli jemu.“

„Možná, že to vyprávěli tobě,“ řekla Helena. Purcell si vždycky byl tak jistý sám sebou. Nesnášela ho. I kdyby měl pravdu, nebyla by schopná s ním souhlasit. „Ale já o těch vraždách slyšela až tam.“

„Vážně?“ řekl Purcell, jako by mu právě oznámila, že je negramotná. „A slyšela jsi, že ve městě řádí maniak, co se dostal ven z psychiatrie a přepadává milence v autech?“

„To znám,“ řekl Daniel.

„Jemu rozpárá břicho,“ usmál se Purcell. „Samozřejmě hákem. Tělo nechá ležet na kapotě, zatímco ona uvnitř auta šílí hrůzou. To je, myslím, poučná historka. Odstrašující příklad totální heterosexuality.“ Až na Helenu se všichni rozesmáli. „Chápeš? Tyhle historky prostě vypráví kdekdo. A každý po svém.“

„Ale tys říkal, že mi lžou,“ namítla Helena.

„Ne. Lež v pravém slova –“

„Řekl jsi, že lžou.“

„To byla taková malá provokace,“ odpověděl Purcell konejšivým tónem, o poznání nesnesitelnějším než jindy. „Nemyslel jsem, že ti lhali. Tedy záměrně lhali. To ne. Ale musíš uznat, že z toho, o čem jsi nám vyprávěla, nic nebylo přímé svědectví. A nikdo neví, kdy a komu se to vlastně stalo. Všichni mají informace z druhé, třetí ruky. V nejlepším případě od příbuzných souseda jejich známého. To ani nepřipustíš tu možnost, že tam nikoho nezabili? Že jsou to jen řeči? Že hospodyňky na sídlišti mají prostě dlouhou chvíli?“

Helena mlčela. Nevěděla, jak mu odpovědět. To, co říkal, znělo rozumně. A logicky. Opravdu nemluvila s žádným přímým svědkem. A ještě něco bylo zvláštní – proč se ty dvě z Ruskinova bloku tak rychle shodly, že k vraždě toho starce došlo někde jinde, na jiném sídlišti? Proč každý o těch zločinech vyprávěl tak, jako by se děly přinejmenším za rohem, v sousední ulici, v sousedním bloku, a nikdy ne tam, kde žil?

„Ale proč?“ řekla Bernadetta.

„Co proč?“ zeptal se Archie udiveně.

„Ty historky. Proč by je vyprávěly, takovou hrůzu, kdyby to nebyla pravda?“

„No jistě,“ přidala se k ní Helena. Využila první příležitost vrátit horký brambor zpátky Purcellovi. „Proč?“

Purcell se tvářil bohorovně. Dmul se pýchou nad tím, že jeho zásah změnil okamžitě průběh debaty. „Ale má drahá, to já nevím,“ řekl a podíval se jí do očí soucitným pohledem vítěze. „Copak mě neznáš, Heleno? Víš co? Dělej to jako já. Neber mě moc vážně.“ Spratek vedle Purcella se zahihňal.

„Mám pocit, že to je problém tabu,“ řekl Archie.

„Utajování –“ nadechl se Daniel.

„Vůbec ne,“ odsekl Archie. „Svět není jen politika, Danieli.“

„Prosím tě, nebuď naivní.“

„Smrt že je tabu?“ řekl Trevor. „Bernadetta už o tom tady mluvila. Máme smrt pořád na očích. V televizi, v novinách.“

„Možná, že tam není dost blízko,“ dodala Bernadetta.

„Bude někomu vadit, když si zapálím?“ přerušil ji Purcell. „Dezert se, jak vidím, odkládá na neurčito.“

Helena ignorovala jeho jízlivou poznámku a zeptala se Bernadetty, co myslí tím ‚není dost blízko‘.

Bernadetta pokrčila rameny. „To mě jenom tak napadlo. Možná jde o ten pocit, že smrt je za rohem, na dosah. O to vědomí, že je tady. Fyzicky tady. Takhle pod kůži se televize nedostane.“

Helena svraštila obočí. Ten postřeh měl něco do sebe. Ale co? Kdyby aspoň na chvilku byli zticha. Sakra.

„Podle tebe to jsou taky jenom řeči?“ zeptala se.

„Andrew mluvil –“ začala Bernadetta.

„Jak jinak,“ řekl Purcell. „Má někdo sirky? Tady ten prevít dal do zastavárny i můj zapalovač.“

,,-o tom, že ti chybí svědci.“

„Ale to nic neznamená,“ zakroutila Helena hlavou. „Jen to, že jsem je zatím nepotkala.“

„Prima,“ řekl Purcell. „Tak mi zkus jednoho najít. Jestli seženeš důkaz, že ten tvůj maniak je tvor z masa a krve, jste všichni mými hosty na večeři u Apollinaira. Platí? Zkuste hádat: zbláznil jsem se, nebo vím, co dělám?“ Hlasitě se rozesmál a za bouřlivého potlesku párkrát klepl rukou do stolu.

„Výborně,“ řekl Trevor. „Co ty na to, Heleno?“

I když se do Spector Street vrátila až příští pondělí, v myšlenkách tam byla pořád. Vítr, déšť, zamčené plechové dveře, portrét v ložnici. Nedokázala myslet na nic jiného. Trevor se jako vždycky v sobotu odpoledne pustil do pátrání po vhodných záminkách pro hádku, ale veškerá snaha tentokrát byla zbytečná. Helena bez zájmu sledovala četným opakováním k ubohosti dovedený rituál. Mlčela. Trevor to nedokázal snést. Křičel, běsnil, zmítal se v nejistotě. Jako by ztrácel půdu pod nohama. Nakonec práskl dveřmi a vyrazil za některou ze svých utěšovatelek. Tím líp. Helena byla ráda, že mu vidí paty. Nevrátil se ani večer, ani ráno, ale doby, kdy kvůli tomu prolévala potoky slz, ty byly dávno pryč. Neměla chuť přemýšlet, kam šel. Ubožák. Dřív by ráno byl doma a tvářil by se provinile. Teď, posledních pár měsíců, už se netvářil vůbec nijak. Nezáleželo na tom. Už mu nic nevyčítala. Proč taky? Nestál jí za to. Už ani za to. Ale za co vlastně stojí ten, kdo nestojí ani za výčitky?

I v neděli zůstal tam, kam odešel, a zůstal tam znovu celou noc. Ráno, když Helena zamykala auto mezi šedými bloky panelových domů, blesklo jí hlavou, že je sama, že nikdo neví, že sem jela. Mohla tu být celé dny a nikdo by ji nehledal. Mohla dopadnout stejně jako ten stařec, o kterém jí vyprávěla Anna Marie. Představila si mrtvé tělo bez očí, zhroucené v křesle, zapomenuté okolním světem za dveřmi sídlištního bytu, kde létají mraky nenasytných much a po stole teče žluklé máslo.

Blížila se noc ohňů. Přes víkend se hromada všech možných, vesměs hořlavých věcí na dvoře Střeleckého bloku rozrostla do neskutečné velikosti. Hranice budila dost křehký, vratký dojem, ale nikdo tu, jak se zdálo, nic nenamítal proti tomu, aby děti prolézaly jejími útrobami a šplhaly se nahoru na vrchol. Kusy nábytku uvnitř hranice bezpochyby ještě před pár dny stály v zabedněných bytech. Ta změť haraburdí nemohla nikdy vzplanout. A pokud ano, příšerně by kouřila. Cestou přes dvůr k bytu Anny Marie se na Helenu celkem čtyřikrát sesypal hrozen dětí a vyžebral si peníze.

„Penny strašákovi,“ ozývalo se všude kolem, i když na hranici žádný strašák nebyl. Než se dostala ke dveřím, už neměla v kapsách drobné.

Tentokrát Anna Marie byla doma. Nijak přívětivě se ale netvářila. Zůstala stát ve dveřích a dívala se Heleně do očí nepřítomným, jakoby uhranutým pohledem.

„Nezlobte se. Doufám, že vás moc nezdržuju…“

Žádná odpověď.

„… jenom na slovíčko.“

„Mám práci,“ řekla Anna Marie. Žádné pozvání. Žádný čaj. Nic.

„No… bude to jenom chvilka.“

Někde vzadu byly otevřené dveře nebo okno. Průvan honil po zemi útržky novin a zvedal je do vzduchu jako velké bílé motýly.

„Co chcete?“ zeptala se Anna Marie unaveně.

„Promluvit si o tom starém pánovi.“

Anna Marie se zamračila. Nevypadala dobře. Její obličej barvou i vzhledem připomínal okoralé těsto. Vlasy měla mastné a zplihlé.

„O kom?“

„Posledně jste mi vyprávěla, že tu někdo zavraždil nějakého starého muže, vzpomínáte si?“

„Ne.“

„Říkala jste, že byl z vedlejšího bloku.“

„To si nevzpomínám,“ řekla Anna Marie.

„Ale opravdu jste mi říkala –“

V kuchyni spadlo něco na zem a rozbilo se to o podlahu. Anna Marie sebou trhla. Neohlédla se. Pořád stála mezi dveřmi a rukou se opírala o zárubeň, jako by chtěla mít jistotu, že Helena nepůjde dál. Vzadu za ní se v chodbě povalovaly rozbité, okousané hračky.

„Je vám dobře?“

Anna Marie přikývla. „Mám práci,“ řekla znovu.

„Vážně si nevzpomínáte na toho starého pána?“

„Musela jste mi špatně rozumět,“ odsekla Anna Marie. Potom dodala přiškrceným hlasem: „Proč ke mně chodíte? Každej to pak ví.“

„Co ví?“

Mladá žena se otřásla. „Vy to nechápete? Myslíte, že jsou lidi slepí?“

„Ale já se chtěla jen zeptat –“

„No a?“ vyhrkla Anna Marie. „Koukejte, jestli jsem něco řekla, tak jsem lhala.“

„Dobře, děkuju vám.“ Helena vůbec nic nechápala. Připadala si jako ve zlém snu. Ještě se ani neotočila a ve dveřích už zaklapl zámek.

To ráno po všech stránkách nestálo za nic. Helena šla k obchodům. Podívala se do supermarketu, o kterém jí vyprávěla Josie. Chtěla tam zjistit, co se stalo s veřejnými záchody. Bohužel, supermarket změnil před měsícem majitele a nový vlastník, nemluvný Pákistánec, trval na tom, že nemá tušení, naprosto nemá tušení, kdo, kdy a proč dal záchody zavřít. Celou dobu, co s ním mluvila, ji bedlivě pozorovali všichni zákazníci v obchodě. Cítila se tam jako malomocná – a ten pocit ještě zesílil, když si pak před obchodem všimla, že z prádelny vychází ven Josie. Zavolala na ni, ale Josie to neslyšela (nebo nechtěla slyšet) a přidala do kroku, aniž by se ohlédla. Rychle zmizela v šedém labyrintu chodníků a průchodů. Helena se rozběhla za ní. Další hloupost. Josii tu přece nemohla najít. Mohla tu nanejvýš zabloudit.

Do očí jí vyhrkly slzy. Stála mezi hromadami plastových pytlů, zmatená, bezradná, nevěděla kudy kam. Byla tu cizí. Nepatřila sem. Kolikrát už kritizovala někoho, kdo si myslel, že ví všechno o společnosti, kterou sledoval z okna rychlíku. A teď to dělá sama. Přenáší si tady fotoaparát od zdi ke zdi, vyptává se kdekoho na kdeco a pak životem (a smrtí) zdejších lidí ohromuje hosty u večeře. Může se divit, že jí Anna Marie měla už plné zuby? Co jiného si zasloužila, než vykopnout ze dveří?

Byla prochladlá a unavená. A zklamaná. Tím víc, že právě Purcellovi musela nakonec dát za pravdu. Už ho viděla, ten jeho obličej. Ano, slyšela tu jen samé výmysly. Řeči. Byla tu pro smích. Říkali jí to, co chtěla slyšet, vodili ji za nos – a ona, blázen, hltala každé slovo. Teď přišel čas tuhle komedii skončit. Sbalit svých pět švestek, svou naivitu a vrátit se domů.

Cestou k autu si vzpomněla na ten portrét. Zastavila se. Má tam jít? Proč ne? Ráda by ho viděla ještě jednou. Naposled. Jen tak. Ne jako předmět studia, prostě proto, že ji přitahoval. Byl zvláštní, opravdu zvláštní. Celá ta místnost… Jenže u dveří čísla 14 ji čekalo zas další zklamání. Rada nechala prázdné byty znovu zapečetit. Dveře byly zamčené, okna zabedněná.

Už toho měla dost. Umínila si, že tentokrát se tak lehce nevzdá. Obešla Střelecký blok a propočítala si, kde je zadní dvorek čísla 14. Branka se otevírala pomalu a ztěžka. Musela se do ní opřít ze všech sil, aby překonala odpor shnilých koberců, holého vánočního stromku, vodou nasáklých časopisů a dalších odpadků, které ji zevnitř blokovaly.

Opatrně přešla přes dvorek pod zabedněná okna. Dívala se do mezer mezi fošnami. Skoro nic neviděla. Na zdech v ložnici se mlhavě rýsovaly malby a nápisy, ale opravdu jen mlhavě. Helena přitiskla tvář k prknům a čekala, až si oči zvyknou ve tmě.

Uvnitř místnosti se pohnul stín. Zakryl jí na okamžik výhled. Helena odstoupila od okna. Co to bylo? Nerozuměla tomu. Snad její vlastní stín? Sotva. Ona se přece nehýbala. To uvnitř, to ano.

Pomalu se blížila zpátky k oknu. Něco tam bylo. Něco vířilo vzduch a prach. Slyšela tlumený, tichý nářek, ale nebyla si jistá, jestli zvuk přichází zevnitř nebo zvenčí. Znovu přitiskla tvář na hrubá, nehoblovaná prkna. Vtom do nich z druhé strany něco udeřilo. Něco obrovského. Vykřikla. Po dřevu sklouzly drápy.

Pes! Dost velký, když skočil tak vysoko.

„Bože, já jsem pitomá,“ řekla s úlevou. Nadechla se. Teprve teď si uvědomila, že jí pot lepí šaty k tělu.

Škrábání se přestalo ozývat stejně rychle a nečekaně, jako začalo. Helena couvala do bezpečné vzdálenosti od okna. Pro jistotu. Za nic na světě by nešla blíž. Bylo to jasné. Ten, koho sem rada poslala, nic neobhlížel, nic nekontroloval. Jen zatloukl okna a zamkl dveře a pospíchal pryč. Vůbec ho nezajímalo, jestli v bytě náhodou někdo není. Někdo nebo něco. Ještě štěstí, že se nedostala dovnitř. To zvíře tam určitě má hroznou žízeň. A hlad. Nebyl by div, kdyby se v tom šeru vzteklo.

Dívala se na zabedněná okna. Škvíry v bednění nemohly být širší než centimetr. Přesto Helena cítila, že pes uvnitř stojí na zadních tlapách a sleduje ji. Slyšela jeho prudký, přerývaný dech, slyšela skřípání jeho drápů na parapetu.

„Kruci…“ řekla. „Jen si tam zůstaň.“

Couvala k brance. Pod nohama se jí hemžili brouci a pavouci, kterým zničila střechu nad hlavou, když při otvírání branky odstrčila koberce. Vyděšená havěť pobíhala sem a tam, snažila se najít nový domov.

Helena zavřela branku a vydala se podél zadních dvorů zpátky k silnici. Tam uslyšela pronikavý jekot sirén. Po zádech jí přeběhl mráz. Jekot byl pořád hlasitější. Blížil se. Když došla do dvora Střeleckého bloku, právě kolem hranice pro ohňovou noc utíkal hlouček policistů. A z druhé strany přijížděla sanitka. Lidi vycházeli ven z bytů, postávali na balkónech, zvědavě se rozhlíželi. Spousta jich už sešla dolů na trávník. Ve chvíli, kdy Helena pochopila, kam všichni míří, leknutím se jí sevřel žaludek. Policisté zaháněli dav stranou, aby sanitka mohla projet k bytu Anny Marie. Za ambulancí jelo ještě policejní auto. V něm seděli dva muži v civilu.

Helena se prodírala davem. Útržky polohlasných, překotných rozhovorů, které slyšela, nedávaly smysl. Pár, většinou starších žen si otíralo slzy. Přes hlavy lidí v prvních řadách nebylo nic vidět. Vedle Heleny stál vousatý muž s dítětem na ramenou. Zeptala se ho, co se stalo. Nevěděl. Slyšel, že někoho zabili, ale jistý si tím nebyl.

„Annu Marii?“ zeptala se.

Žena před nimi se ohlédla a řekla: „Vy ji znáte?“ Řekla to se zvláštní, skoro posvátnou úctou, jako by mluvila o někom, koho všichni milovali.

„Trochu,“ odpověděla Helena váhavě. „Prosím vás, můžete mi říct, co se děje?“

Žena si bezděky položila přes obličej rozevřenou dlaň, jako by chtěla zadržet slova, která se jí drala ven z úst. Ale nezadržela je. „Dítě,“ řekla.

„Kerry?“

„Někdo se tam dostal zezadu. Jo. A podříznul ho.“

Helenu polilo nesnesitelné horko. Znovu se začala potit. Před očima se jí míhaly obrovské útržky novin. Létaly v průvanu, stoupaly do výšky, až pod strop, a snášely se odtud na podlahu.

„Ne…“ vydechla.

„Jo. Představte si to.“

Heleně bylo z té tragédky na zvracení. „Ne,“ řekla ještě jednou. Odmítala jí uvěřit. Odmítala vzít na vědomí, co se stalo. Nenáviděla ji.

Beze slova se otočila a šla pryč. Razila si cestu ven z houstnoucího davu. Věděla, že tam nebude nic k vidění – a když bude, nechtěla to vidět. Lidi se pořád hrnuli ze svých domů jako krysy. To Helenu znechutilo ještě víc. Nepatřila k nim. Byli jí cizí, strašně cizí. Nejradši by jim nafackovala do těch nedočkavých, tupých tváří. Chtěla se jich zeptat, jestli chápou, že zírají na bolest a utrpení. Proč tady jsou? Neměla sílu někoho přesvědčovat. Beztak by to bylo k ničemu. Dav se těšil na svoje divadlo a nenechal by si kazit zábavu.

Trevor už byl doma. Nic nevysvětloval, nic neomlouval. Prostě seděl a čekal na výslech. Když se ho nedočkal, roztekl se do trapné dobrosrdečnosti, což bylo mnohem horší, než kdyby zůstal zticha. Helena si mimoděk všímala, jak ho nezájem vyvádí z míry. Dřív by snad měla škodolibou radost. Teď už ani to ne.

Zapla rádio, vyladila místní stanici a poslouchala zprávy. Dozvěděla se jen to, co jí řekla ta žena tam v davu. Kerry Latimer byl mrtvý. Neznámý pachatel nebo pachatelé vnikli do domu zadním dvorem a zavraždili dítě, které si hrálo v kuchyni na podlaze. Mluvčí policie přemílal obvyklé fráze o „brutálním zločinu“ a „nebezpečném maniakovi“. Ovšemže neopomněl mírně rozechvělým hlasem zdůraznit, jaký otřesný pohled se policistům v bytě Anny Marie naskytl.

„Proč to rádio?“ zeptal se Trevor nenucené, když Helena poslouchala už třetí zpravodajskou relaci. Nemělo smysl s ním o Spector Street mluvit, ale stejně absurdní bylo pořád mlčet. Aniž by se mu dívala do očí, popsala několika slovy, co se ve Střeleckém bloku stalo.

„Jestli se nemýlím, s tou Annou Marií ses potkala, když jsi tam byla poprvé, ne?“

Přikývla. Doufala, že se Trevor dál nebude vyptávat. Nic by ji před ním neponížilo tak jako slzy, které se jí už draly přes víčka.

„To znamená, žes měla pravdu,“ řekl.

„Pravdu?“

„Že tam řádí maniak.“

„Ne,“ povzdechla si. „Ne.“

„Ale to dítě…“

Vstala a došla k oknu. Dívala se dolů do ulice. Už byla tma. Helenu děsily její vlastní myšlenky. Snad je vážně lepší nic nechápat, nic nevědět. Modlila se, aby měl Purcell pravdu, aby všechno, co slyšela, byly jen samé lži. V duchu se pořád vracela ke své ranní cestě do Spector Street. Proč se Anna Marie chovala tak divně? Proč byla taková bledá, nervózní, napjatá? Jako by na něco čekala. Na něco hrozně důležitého. Nebo na někoho? Helena ji svou návštěvou ráno zaskočila. Možná vyrušila. O tom nebylo pochyb. Ale na co čekala? Na koho? Co když Anna Marie zná vraha? Co když ho sama pozvala?

„Snad ho najdou, zmetka,“ řekla Helena, ještě stále s očima upřenýma do ulice.

„Určitě ho najdou,“ odpověděl Trevor. „Vždyť zabil dítě, proboha. Když se vyšetřuje vražda dítěte, dávají tomu vždycky prioritu.“

Dole na rohu se objevil muž. Chvíli tam zůstal stát, pak se ohlédl a zapískal. K noze mu přiběhl obrovský vlčák. Muž ho poplácal po hřbetě. Mluvil na něj. Pak oba společně vyrazili směrem ke katedrále.

„Pes,“ trhla sebou Helena.

„Cože?“

Na toho psa úplně zapomněla. Sakra. Tím horší to bylo teď. Necítila se o nic líp než odpoledne, když skočil do bednění v tom okně.

„Pes?“ divil se Trevor.

„Chtěla jsem ještě vidět tu ložnici, víš. Fotila jsem tam graffiti. A dneska byl uvnitř pes. Někdo ho tam zavřel.“

„Vážně?“

„Pojde tam hlady.“

„Proč myslíš? Třeba ho někdo chodí krmit.“

„Kdybys ho slyšel –“

„Psi štěkají,“ řekl Trevor,: „Na co by jinak byli?“

„Ne,“ trvala na svém Helena. Dobře si pamatovala ty zvuky za oknem. „Tenhle neštěkal.“

„Nemysli na psa,“ řekl Trevor. „Ani na toho kluka. Nedá se nic dělat. Už se stalo. Zkus na to prostě zapomenout.“

Ještě ráno by asi přikývla. Ráno… Během posledních pár hodin se v ní odehrálo něco zvláštního. Slovy to neuměla pojmenovat, jen cítila, jak to neúprosně otřásá vším, čím si dřív byla jistá. Už věděla, že se nic nedá prostě zapomenout. Každá zkušenost člověka poznamená. Někdy úplně nepatrnou jizvou, jindy amputací rukou a nohou. Helena zatím neznala rozsah svých zranění, ale tušila, že budou hlubší než se zdá. A to jí nahánělo strach.

„Došlo nám pití,“ řekla. Nalila do sklenice posledních pár kapek whisky.

Trevor se rozzářil. Pokládal to zřejmě za možnost ukázat se v lepším světle. „Mám pro něj skočit?“ zeptal se. „Otevřeme si jednu nebo dvě –“

„Dobře. Když chceš.“

Byl pryč půl hodiny. Vůbec by nevadilo, kdyby se vrátil později. Chtěla být sama. Necítila se dobře. Chtěla sedět a přemýšlet. I když ji Trevor uklidňoval, že o toho psa v tom Střeleckém bloku je dobře postaráno, měla pořád před očima zamčené dveře a zabedněná okna, přízračnou tvář na zdi v ložnici, prkna rozrývaná zvířecími drápy. V uších jí pořád znělo temné chrčení za oknem na dvoře čísla 14. Ne, nevěřila, že tam toho psa někdo chová. Ne. Určitě. Byl tam uvězněný, pobíhal po místnostech, šílený z hladu a žízně, hltal své vlastní výkaly. Každá hodina, strávená v šeru, jen stupňovala jeho zuřivost. Helenu napadlo, že někdo – třeba děti, které shánějí dřevo, aby měly dost paliva pro noc ohňů – že se nějak dostanou i do toho bytu. Neměla strach o ně, bála se, že pes, až bude mít volnou cestu ven, poběží do města a najde si ji. Nebude to pro něj problém (jak se aspoň zdálo její opilé hlavě). A pak, až ji zvětří… –

Trevor přinesl další láhev. Pili spolu snad celou noc, dokud se Heleně k ránu nevzbouřil žaludek. Našla si útočiště na záchodě. Trevor přešlapoval za dveřmi a ptal se jí, co potřebuje. Potřebovala být sama. Zůstala uvnitř hodinu. Trevor čekal. Nešel spát. Teprve když se objevila ve dveřích, zamířil do ložnice. Helena neměla nejmenší chuť tam jít za ním. Lehla si v pokoji na gauč a do svítání si trochu zdřímla.

Z vraždy se přes noc stala událost. Všechny bulvární plátky o ní informovaly na prvních stranách palcovými titulky. O vraždě ve Spector Street se zmiňovaly dokonce i ty nejserióznější noviny. Fotografie otřesené matky před domem a záběry otevřených dveří do kuchyně sice byly rozmazané, ale pro čtenáře jistě působivé. Tam vzadu na podlaze byl stín – a nebo krev?

Helenu příliš bolela hlava na to, aby byla schopná číst jednotlivé články. Trevor – možná, že v rámci mírové strategie, možná, že z opravdového zájmu – každopádně koupil ohromný balík novin a teď jí podrobně referoval, co čte.

„Ona je ve vazbě,“ řekl nad Daily Telegraphem. Tyhle noviny absolutně nesnášel. Koupil je snad poprvé v životě – jen proto, že mají vyhlášenou, až neskutečně podrobnou kriminální rubriku.

Helena zpozorněla. „Ve vazbě?“ řekla. „Anna Marie?“

„No ano.“

„Ukaž.“

Trevor jí podal noviny. Helena zmateně přelétla pohledem přes celou stránku.

„Třetí sloupec,“ utrousil Trevor.

Bylo to tam černé na bílém. Annu Marii vzali do vazby kvůli podezření, které vyvolává rozdíl mezi předpokládanou dobou smrti a dobou, kdy vraždu ohlásila. Helena přečetla odstavec ještě jednou, aby si byla jistá, že ho správně chápe. Opravdu. Bylo to tak. Podle policejního patologa nastala smrt v době od šesti nula nula do šesti třiceti ráno. Ale Anna Marie vraždu ohlásila až odpoledne, po dvanácté hodině.

Helena si přečetla znovu celý článek. A ještě jednou. Potřetí. Počtvrté. Ale nic to neměnilo na hrozném faktu, kterému se podvědomě bránila uvěřit. Kerryho někdo zabil už před svítáním. Když tam ráno přišla, byl už čtyři hodiny mrtvý. Ležel v kuchyni na podlaze, pár metrů od nich, a Anna Marie nic neřekla. Proč? Na co čekala? Nebo na koho? Proč nevolala policii hned?

„Ježíši…“ vydechla Helena šeptem. Noviny jí vypadly z rukou.

„Stalo se něco?“

„Musím na policii.“

„Proč?“

„Byla jsem tam.“ Trevor udiveně svraštil obočí. „On už byl mrtvý, Trevore. Když jsem ráno mluvila s Annou Marií, byl Kerry už mrtvý.“

Vytočila číslo, které policie nechala otisknout v novinách. Za půl hodiny pro ni přijeli. Během asi dvouhodinového výslechu se dozvěděla spoustu hrozných a nepochopitelných věcí. Mimo jiné to, že o ní na policii nikdo nemluvil, i když si jí ve Střeleckém bloku jistě museli všimnout.

„Nechtějí nic vědět,“ řekl detektiv. „Myslíte, že máme svědky? Je tam lidí jako much, ale nikdo nic nevidí, neslyší. Ani případ, jako je tohle –“

„Je první?“ zeptala se Helena.

Detektiv se na ni nechápavě podíval přes hromadu papírů, chaoticky rozházených po stole. „První?“

„Slyšela jsem o vraždách. V létě tam –“

Detektiv zakroutil hlavou. „To nevím. Na tom sídlišti máme spíš přepadení a rvačky. Jo, někoho, nějakou ženu, museli odvézt do nemoc nice. Ale vraždy, to ne. Ne.“

Líbil se jí. Měl hezkou, klidnou tvář a energický, soustředěný pohled v očích. Asi mu připadala směšná se svými otázkami. „Nevíte,“ zeptala se, „proč mi to vyprávěli? Třeba o člověku, co ho někdo zabil a vydloubal mu oči? Takovou hrůzu.“

Detektiv se poškrábal na svém nápadně dlouhém nose. „To nám vypráví taky,“ odpověděl. „Přijdou sem a řeknou, že se chtějí přiznat. Nevěřila byste, kolik svinstva tu pak posloucháme. Hodinu žvaní, co provedli – nebo si myslí, že provedli. Do nejmenších detailů. A když se na to podíváme, nic nenajdeme. Jo, blbnou.“

„Možná… kdyby vám to nevyprávěli… tak by to udělali.“

Detektiv přikývl. „Jo,“ řekl. „Můžete mít pravdu. Jo. Pánbůh s námi.“

Takže to, co jí vyprávěli, to jsou přiznání k nespáchaným zločinům? Představy? Hrozné představy, kterými se člověk chrání před hroznými činy? Ale všechno přece má nějakou prvotní příčinu, zdroj. Helena cestou domů v pestrých, rušných ulicích míjela stovky obličejů. Kdo z nich už podobnou historku slyšel nebo vyprávěl? Většina? Všichni? Je to lidová tvořivost, jak říkal Purcell? Doutná opravdu v každém srdci větší nebo menší plamínek zla?

„Volal Purcell,“ oznámil jí Trevor, když dorazila domů. „Zve nás na večeři.“

Ušklíbla se.

„K Apollinairovi, vzpomínáš?“ řekl s úsměvem. „Prý musí držet slovo, když prohrál sázku.“

Nesnesla pomyšlení na to, že by smrt Kerryho byla důvodem k oslavě vyhrané sázky. Bylo to absurdní, groteskní.

„Urazí se, když nepřijdeme,“ poznamenal Trevor.

„No a? Nechci večeřet s Purcellem.“

„Znáš ho,“ řekl Trevor málem prosebně. „Víš, jak umí dělat potíže. Nesmím ho dráždit. Zatím ne.“

Podívala se mu do očí. Tvářil se jako zmoklý kokršpaněl. Prevít, blesklo jí hlavou. „Dobře, tak půjdu,“ řekla. „Nečekej ale, že tam budu samou radostí tancovat po stole.“

„To necháme na Archiem,“ rozzářil se Trevor. „Bude to zítra večer. Máš čas?“

„Mám.“

„Purcell zamluvil stůl na osmou.“

Večerní vydání novin už odsunula tragédii malého Kerryho z prvních stran dovnitř listů. Nepřinášela žádné další podrobnosti, jen uváděla, že ve Spector Street probíhá vyšetřování. Tu a tam se objevila krátká zpráva, že Anna Marie byla po výslechu propuštěna z vazby a že se zdržuje u přátel. Kromě toho se ještě pár článků zmiňovalo, že pohřeb se koná zítra.

Helenu v první chvíli vůbec nenapadlo uvažovat o tom, jestli má, nebo nemá jít na pohřeb do Spector Street. Ale ráno – jako by jí tu myšlenku něco vnuklo, když spala – ráno už byla rozhodnutá, že tam půjde.

Smrt probudila sídliště k životu. Helena cestou od silnice k Ruskinovu bloku ještě nikdy nepotkala tolik lidí. Bez ohledu na vítr a neustále hrozící déšť už někteří postávali na kraji chodníků, snad proto, aby měli dobrý výhled, až kolem pojede pohřební průvod. I když se v davu místy objevily černé šaty a obleky – nebo pláště a šály – celkový dojem byl spíš slavnostní, ne pochmurný. Do šedi tlumených hlasů a vážných tváří se vplétal křik dětí, které pobíhaly mezi dospělými, nedotčené všeobecnou snahou o důstojný vzhled. Koneckonců i hloučky jejich rodičů se čas od času neubránily zábleskům přidušeného smíchu. Ale to nevadilo. Naopak. Zjevná převaha neklidu a očekávání nad soucitem a lítostí byla kupodivu příjemná, téměř povznášející. Aspoň Helena to tak cítila.

A nešlo tu jen o chování těch lidí. Helena si uvědomila, poprvé si vědomě přiznala, že je jí ve Spector Street dobře. Šedé pravoúhlé stavby, zakrslé stromky a žlutošedá tráva, to všechno se jí teď zdálo přirozenější, skutečnější než měkkým starožitným kobercem vystlaný svět, ve kterém žila. Anonymní tváře na balkónech a v ulicích byly snesitelnější než její známí z univerzity. Nevěděla proč, ale opravdu to tak bylo. Cítila se tu doma.

Zahlédla čelo pohřebního průvodu. Sunul se jako hlemýžď úzkou uličkou mezi lidmi. V pohřebním voze byla drobná bílá rakev, pokrytá květinami. Když se vůz přiblížil, většina žen v davu začala tiše plakat. Jedna omdlela. Všichni se tísnili u kraje chodníku. Tváře měli napjaté, neklidné, strnulé. Dokonce i pokřikování dětí se náhle utišilo.

Helena neplakala. Nikdy neuměla pořádně plakat. Nedokázala by to, i kdyby chtěla. Věděla o sobě, že se málokdy rozpláče, zvlášť když není sama. Ve druhém voze byla Anna Marie a dvě další ženy. Helena si všimla, že ani truchlící matka nedává příliš najevo zármutek. Zdálo se dokonce, jako by ji obřad okouzloval. Seděla vzpřímená na zadním sedadle auta, její bledá tvář byla ve své nehybnosti až mrazivě krásná. Bylo to absurdní, ale opravdu se zdálo, jako by Anna Marie prožívala vrcholné okamžiky svého života, chvíle, kdy poprvé a naposled vystoupí z anonymního davu do centra pozornosti. Auta pomalu projížděla kolem. Sunula se pořád dál, dokud nezmizela z dohledu.

Hloučky diváků se rozptýlily v šedých ulicích. Na kraji chodníku přešlapovalo a rozmlouvalo už jen pár posledních vytrvalců. Helena zamířila do dvora Střeleckého bloku. Chtěla si prohlédnout zamčený byt v přízemí čísla 14. Kdyby tam ten pes ještě byl, sehnala by nějakého technika nebo údržbáře a požádala ho, aby s tím něco udělal.

Na rozdíl od zaplněných ulic a průchodů byl Střelecký blok nečekaně pustý. Sousedi Anny Marie možná odjeli do krematoria. Možná. Helena každopádně nezahlédla ani na chodnících, ani na balkónech nebo v oknech živou duši. Jen kolem ohniště si hrály děti. Jejich hlasy, smích a výkřiky se rozléhaly po dvoře a odrážely se od mrtvých šedých zdí.

Dveře čísla 14 byly otevřené. Helena zůstala stát na prahu. Neslyšela nic zvláštního, nic podezřelého. Vešla dovnitř. Rozhlédla se. Už o tom bytě přemýšlela tolikrát, že jí tu všechno připadalo důvěrně známé. Pes utekl – nebo snad pošel, kdoví. Nebyl tam. Výborně. Napadlo ji, že by se mohla ještě jednou podívat do ložnice. Na ten portrét a na ta slova pod okny. Ještě jednou. Naposled. Proč ne?

„Sladkému sladké.“ Vůbec se nesnažila někde najít původ a smysl toho výrazu. Nezáleželo na tom. I kdyby nějaký význam a původ měl, tady by určitě vyzníval jinak. Změnil by se jako všechno. Jako všichni. Jako ona. Stála pár vteřin v obývacím pokoji. Cekala, až si oči zvyknou na tmu. Ze dvora se ozýval vřískot dětí. Znělo to jako vzdálený křik hejna vyplašených ptáků.

Překročila hromadu roztlučeného, rozebraného nábytku a prošla chodbou do ložnice. Nespěchala. Vychutnávala krok za krokem. Srdce jí tlouklo. Usmála se.

Portrét byl na svém místě. Tajemný, podmanivý. Zatím ho nikdo nezničil, ani nepřestříkal jiným graffiti. Helena ustoupila dozadu, aby viděla obraz v celku. Podpatkem zavadila o kraj matrace, která ještě pořád ležela na podlaze u zdi. Ohlédla se. Všimla si, že někdo matraci převrátil neroztrhanou stranou vzhůru. Po matraci se povalovaly zmuchlané přikrývky a mezi nimi špinavý oškubaný polštář. V záhybech jedné z přikrývek se něco lesklo. Helena se naklonila nad matraci a pozorně si to prohlédla. Nic zvláštního. Jen hrst čokoládových bonbónů a karamel, zabalených do lesklého papíru. Vlastně ne. Ne, to nebyly jen bonbóny. V záhybech přikrývky se lesklo i pár žiletek. Možná deset. Možná víc. A na některých byla krev. Helena prudce vstala a couvla o krok zpátky. Vtom k ní z pokoje dolehlo tiché bzučení. Ohlédla se. Stín. Do jícnu chodby, který Helenu spojoval s vnějším světem, dopadl stín. Někdo tam stál. Temná silueta ve světle ze vstupních dveří. Nějaký muž. Helena mu neviděla do tváře. Voněl. Byla to příjemná, povědomá vůně. Cukrová vata. Ano, voněl jako cukrová vata. Opravdu. A ten bzukot se ozýval buď kolem něj, a nebo v něm.

„Já si tu jenom,“ řekla Helena, „prohlížím,.. ten obraz.“

Bzukot se rozléhal dál. Monotónně, vytrvale. Připomínalo to zvuky ospalého odpoledne ‚v tiché venkovské usedlosti někde daleko odtud. Muž ve dveřích se nehýbal.

„Tak to by bylo,“ pokračovala Helena. „Co jsem chtěla vidět, jsem viděla. Tak…“ Bláhově doufala, že ho těmi slovy přiměje ustoupit stranou a pustit ji ven. Bylo to zbytečné. Stál tam jako socha a Helena marně sbírala odvahu k tomu, aby vykročila a prošla okolo něj.

„Musím už jít,“ řekla. Přes veškerou snahu jí do každé slabiky prosakoval strach. „Cekají mě…“

Mluvila koneckonců pravdu. Byli pozvaní na večeři k Apollinairovi. Ale do osmé zbývaly ještě čtyři hodiny. Dost dlouho. Příliš dlouho.

„Dovolíte?“ řekla.

Bzučení se trochu ztišilo. Muž ve dveřích se pohnul. A promluvil. Jeho klidný, bezpřízvučný hlas byl skoro stejně sladký jako jeho vůně.

„Proč?“ vydechl.

„Měla bych… měla…“

Nebylo mu vidět do očí, ale i tak Helena cítila, že se na ni upřeně dívá. Cítila se unavená, malátná, jako by v ní ten pohled čím dál víc rozehříval dojem ospalého letního odpoledne.

„Přišel jsem pro tebe,“ řekl.

Ta čtyři slova se jí odrážela uvnitř lebky monotónní, neochabující ozvěnou. Přišel jsem pro tebe. Pozvání? Hrozba? Jestli to byla hrozba, zněla jinak, než obvykle hrozba zní.

„Já… neznám vás,“ řekla Helena.

„Ne,“ zamručel tiše. „Ale pochybuješ o mně.“

„Pochybuju?“

„Nestačilo ti vyprávění. Nestačily nápisy na zdech. Musel jsem přijít.“

Tok myšlenek se zpomaloval. Přestávala vnímat. Slyšela jen útržky toho, co říkal. O legendě. O nevíře. O důkazu. O ruce. Sklouzla ospalým pohledem dolů k jeho dlaním. Jedna ruka mu chyběla. Místo ní měl – hák.

„Oni to vědí,“ řekl. „Vědí, žes pochybovala. Žes mě donutila prolít nevinnou krev. Ale já se ptám, k čemu je krev, když ne k prolévání? Musíš je chápat. Počkají si, až tohle tady skončí. Policie, kamery, to všechno půjde za čerstvou krví – a oni tady zase budou sami. A budou si dál vyprávět svoje historky o Cukráři.“

„O Cukráři?“ Nemohla pohnout jazykem. Byl těžký, nesnesitelně těžký.

„Přišel jsem pro tebe,“ bzučela ta čtyři slova tak tiše a měkce, jako by je šeptal vánek mezi listy stromů. Stín pomalu kráčel chodbou do ložnice.

Znala ho. Když se vynořil z přítmí chodby, uvědomila si, že tvář toho muže je tváří portrétu na zdi kolem dveří. Teprve teď se ukázalo, jak přesný to byl portrét. Až kýčovitě přesný ve všech detailech. Voskově bledý obličej. Promodralé rty. Červeně nalíčené tváře. Oči se leskly, jako by měl rubínovou duhovku. Vypadal skoro směšně v tom dlouhém, od krve ušpiněném kabátě a kalhotách. Ale možná, že právě tohle byly rekvizity, které člověk potřebuje k tomu, aby se začal bát. Lidi koneckonců nejsou zas tak složití. Vždycky je upoutá a ohromí krev. Odlišnosti, přízraky, vraždy, démoni, otevřené hroby. To všechno budí pozornost, ať už to má nebo nemá vnitřní smysl. Vždyť celý život, vědomí, celá historie se točí kolem drobných nicotností.

Helenu okouzloval jeho hlas, oblečení, jeho tvář, bzučení v jeho těle. Bránila se tomu, věděla, že má před sebou zlo. Ty žiletky patřily jemu. A krev? Co by se stalo, kdyby ho nechala, aby se přiblížil?

Když zvedl ruku, Helena se prudce shýbla, popadla přikrývku z matrace a hodila ji na něj. Do obličeje a na ramena mu vlétla sprška bonbónů a žiletek. Za nimi dopadla přikrývka. Oslepila ho. Ale v okamžiku, kdy Helena už už chtěla využít příležitost a proklouznout kolem něj ven, skutálel se jí po přikrývce pod nohy polštář.

Nebyl to polštář. Ať vezl pohřební vůz v bílé rakvi kohokoliv – nebo cokoliv, nemohlo to být tělo malého Kerryho. To leželo tady, u jejích nohou, s bledou, bezkrevnou tváří obrácenou ke stropu. Nemělo na sobě šaty. Celé bylo poseté hroznými ranami a nesrozumitelnými rituálními znaky.

Než se stihla znovu nadechnout. Cukrář odhodil přikrývku. Rychlé škubnutí paže rozeplo kabát. Helena si všimla – i když nechtěla věřit svým očím – všimla si, že pod kabátem není trup, ale jen kosti a zbytky uhnívajících vnitřností. Že dutinu mezi žebry vyplňuje včelí roj. Včely se hemžily po kostech a cárech masa. Helenou otřásal hnus. Bylo to odporné a Cukrář to věděl. Možná s tím počítal. Rozesmál se.

„Sladkému sladké,“ broukal si. Hák na pahýlu ruky se blížil k její tváři. Neviděla už světlo zvenčí, neslyšela děti, které si hrály na dvoře. Už nevnímala nic. Jen jeho. A neměla už sílu ho zastavit.

„Ne… prosím… ne,“ vydechla.

„Ty ve mě pořád nevěříš?“ zeptal se udiveně.

Helena potřásla hlavou. „Copak můžu nevěřit?“

„Tak proč nechceš, abych tě zabil?“

Nevěděla co odpovědět. Bála se, že udělá chybu a že ta chyba pro ni bude osudná. Mlčela.

„Až pochopíš,“ ozval se ďábelsky sladký hlas, „až mi budeš rozumět… aspoň trochu… ztratí pro tebe život význam.“ Hlas byl tišší a tišší. Skoro šeptal. „Jsem příběh,“ bzučelo jí v uších. „To je požehnání, věř mi. Žít ve snech lidí, nechat se vyprávět po ulicích, když je tma a všichni se bojí mluvit nahlas. Žít, ale nebýt. Rozumíš?“

Bezvládné tělo začínalo rozumět. Nervy unavené rostoucím napětím začínaly rozumět. To sladké, co nabízel Cukrář, to byl život bez úmorného pachtění, bez dožívání. Byla to smrt – ale smrt, o jaké se vypráví od úst k ústům. A píše po zdech. Nesmrtelná smrt.

„Buď mojí obětí,“ řekl Cukrář.

„Ne…“ zašeptala Helena.

„Rozhodni se, jak myslíš,“ odpověděl něžně, náleží na tobě. Nenutím tě. Ale uvažuj. Uvažuj. Kdyby tě rozpáral můj hák, tady, víš…“ Hrot háku se jí zvolna posouval přes břicho a ňadra až nahoru na krk. „… představ si, jakou hrůzu jim tohle místo bude nahánět. Když půjdou okolo, budou sem ukazovat prstem a říkat, že tohle je to místo, kde ležela ta dívka s těma krásnýma zelenýma očima. Tvým vrahem budou strašit děti. A každý pár milenců se tady přitiskne blíž k sobě.“

Znělo to, jako by ji sváděl.

„Ty bys nechtěla být nesmrtelná?“ zeptal se.

Helena zakroutila hlavou. „Radši ať si mě nepamatují,“ řekla, „než aby si pamatovali tohle.“

Pokrčil rameny. „Co vědí dobří?“ ptal se dál vemlouvavým sladkým hlasem. „Jen to, co je špatní naučili svými činy.“ Odtáhl hák od její tváře. „Slíbil jsem ti, že neudělám nic proti tvojí vůli. A já sliby plním. Dovolíš, abych tě políbil?“

Přibližoval se. Pomalu. Nezadržitelně. Byl pořád blíž a blíž. Ignoroval zmatené, bláhové hrozby. Bzukot v jeho útrobách sílil. Helena si uvědomila, že se jí musí každou chvíli dotknout. Třásla se hnusem. Z posledních sil před sebe napřáhla ruce, aby ho odstrčila.

Mrtvolně bledá tvář zakryla portrét na stěně. Helena ustupovala podél matrace dozadu. Neodstrčila ho. Kdyby ho chtěla odstrčit, musela by na něj sáhnout. Zvedal se jí žaludek. Včely bzučely čím dál hlasitěji. Zneklidněly. Hemžily se po žebrech, prolézaly jícnem do úst, sedaly Cukrářovi na rty, do vlasů, poletovaly kolem něj.

Helena ho znovu a znovu prosila, ať ji nechá jít. Marně. Zády už narazila do zdi. Nebylo kam ustupovat. Přemohla hnus a strach, opřela se oběma rukama o změť kostí, včel a uhnívajících cárů. Tlačila to všechno pryč, co nejdál od sebe. V tom okamžiku se jí mihl za zády pahýl s hákem. Hrot se zařízl do kůže na krku. Helena cítila, že jí v těch místech začíná téct krev. Jediným trhnutím by teď přesekl krční žílu. Zatím ale Cukrář plnil to, co slíbil. Cekal.

Prudké pohyby rozvířily po místnosti oblaka včel. Všude se rozléhal bzukot. Spousta jich už dosedla i Heleně na tvář, na šaty, do vlasů, do uší, na rty. Jako by něco hledaly. Potravu? Helena se je vůbec nepokoušela zahnat nebo zabít. Na krku cítila ostrý, kovově chladný hák. Byla v pasti. Neodvažovala se pohnout. Ztrácela poslední zbytky naděje, tak jako v dětství, když ji spánek zaváděl do náruče zlých snů. Ale tehdy, mezi démony, v krutém sevření, které ji rvalo na kusy, tehdy zbývala pořád jedna možnost. Nechat je být, nebojovat s nimi, odevzdat tělo napospas temnotě. Cukrář tiskl své rty k jejím rtům a zvuky v místnosti pohlcoval bzukot včel. Už neslyšela ani vlastní dech. Začala s tím vším hrát starou osvědčenou hru z dětství. Nebránila se. Strach, napětí, včely, přízrak, portrét, zdi, celé se to najednou rozplývalo, mizelo…

Probudila se. Kde je? Trhla sebou. Ta chvíle po procitnutí do tmy, ta byla hrozná. A ještě horší to bylo vzápětí. Když si vzpomněla. Na všechno. Se vzpomínkami se vracel i strach. Vytřeštila oči. Ne, nic ji nebolelo. Opatrně si položila ruku na krk. Našla tam jen zaschlé drobné škrábnutí od háku. Žádné skutečné poranění. Ležela na matraci. Znásilnil ji tady? Zděšeně obhlížela své tělo. Nekrvácela, neměla roztrhané šaty. Možná ji opravdu chtěl jen políbit. Možná.

Sedla si. Zvenčí se proplétalo škvírami v zabedněných oknech slabé kalné světlo. Dveřmi ne. Zavřel je za sebou? Ne. Na prahu se ozýval šepot. Ženský hlas.

Helena zůstala sedět v rohu místnosti. Nehýbala se. Blázni. Každý tu věděl, co se stane, co jí hrozí, koho svými otázkami, svou zvědavostí přivolává. Každý. Oni ho chrání, toho psychopata. Dali mu střechu nad hlavou, dali mu lůžko, sladkosti, ukryli ho před zvědavýma očima. Uctívají ho. Mlčí, i když prolévá jejich krev. Dokonce i krev jejich dětí. Anna Marie klidně stála pár kroků od Kerryho a – Kerry! To byl důkaz. Důkaz, že otevřeli rakev (co dali dovnitř místo něj? psa?) a odnesli mrtvolu dítěte sem do svatyně. Nabídli ho Cukráři jako hračku, jako milence. Helena sevřela rty. Musí odtud malého Kerryho vzít pryč. Odnese ho na policii. Ať jí uvěří, nebo ne – asi neuvěří –to dítě, to bude fakt. Jasný, nepopiratelný fakt. Obviní je. Za tohle se budou všichni zodpovídat. A když ne všichni, tak někdo z nich určitě. Budou trpět za to, jak trpěla ona.

Šepot u dveří se náhle ztišil. Někdo šel z obývacího pokoje do ložnice. Nesvítil si. Helena se přikrčila. Modlila se, ať si jí nevšimnou.

Mezi zárubněmi se mihl stín. Sotva znatelná, štíhlá silueta. Pro něco se shýbla na podlahu. Anna Marie, blesklo Heleně hlavou, když ve tmě rozeznala prameny světlých vlasů. A to, co zvedá, to je Kerry. Ano, určitě ano. Matka vyšla s mrtvolou svého dítěte v náručí ven z ložnice.

Helena čekala, až v obývacím pokoji odezní kroky. Potom rychle vstala a proklouzla chodbou. U vnějších dveří ještě zahlédla nejasnou siluetu Anny Marie. Venku nebyla snad ani jedna lampa. Žena s dítětem jí zmizela z očí. Helena doklopýtala ke dveřím. Na každém kroku do něčeho narážela, o něco zakopávala. Dostala se ven právě včas, aby uviděla Annu Marii odcházet přes dvůr do tmy.

Venku bylo chladno. Hvězdy nesvítily. Nesvítilo se ani na balkónech, ani v průchodech, ani za okny. Všude byla tma. Jen tma. V jediném bytě nezářila dokonce ani televize. Střelecký blok byl mrtvý.

Má jít dál za Annou Marií? Váhala. Proč odtud prostě nevypadnout, nevlézt si potichu do auta, nenastartovat a neujíždět pryč? A Kerry? Nechtěla jim dát čas a příležitost, aby se ho zbavili. Beze svědků. Až by sem pak přivedla policii, všichni by zas jen mlčeli, soucitně se usmívali a krčili rameny. Kdo by jí potom věřil? Nikdo. Hrůzu, kterou tady prožila, by do sebe vsákly strašidelné historky, vyprávěné po večerech. A nápisy na zdi. Ne. Kdyby teď utekla, nemohla by si vážit sama sebe. Nikdy.

Vyrazila. Všimla si, že Anna Marie nejde po chodníku domů, že se brodí v trávě a míří někam do střední části dvora. K ohništi! Ano, k ohništi! Hranice navršená z kusů starého nábytku, větví, prken a spousty dalších věcí se temně rýsovala proti noční obloze. Anna Marie zůstala na okamžik stát před ohništěm. Pak se shýbla – a zmizela někde uvnitř. Tak takhle si to naplánovali. Takhle tedy chtěli odstranit důkazy. Hrob se jim nezdál dost bezpečný. Chtěli tu Kerryho spálit a kosti zlikvidovat s popelem.

Helena stála necelých deset metrů od hranice a dívala se, jak Anna Marie vylézá ven a utíká pryč. Bez dítěte.

Když se černá silueta ztratila z dohledu, rozběhla se Helena vysokou travou k úzké mezeře mezi dvěma kusy dřeva, kudy Anna Marie nesla Kerryho do ohniště. Zdálo se, že drobné bledé tělíčko není ukryté nijak zvlášť pečlivě. Helena měla pocit, že ho vidí. Ale zvenčí na něj nedosáhla. Musela se nasoukat dovnitř. Naštěstí byla po matce štíhlá. Roztrhla si šaty o nějaký hřebík. Ohlédla se. Uvolnila roztrženou látku. Prsty se jí třásly. Když se znovu obrátila k místu, kde zahlédla Kerryho, už tam nic neviděla.

Zmateně prohledávala své nejbližší okolí. Nahmatala jen klubko hadrů, pár polen, mastný papír a zadní opěradlo starého vysloužilého křesla. Nic víc. Hledala dál. Nepřemýšlela o tom, že dřív nebo později nahmatá ve tmě ztuhlé mrtvé dítě. Nakonec, žádný odpor k němu necítila. K němu ne. Toho dne už tu zažila mnohem horší věci. Nevzdávala se. Na nohou měla škrábance, v prstech zadřené třísky, ale pořád se sunula kupředu. Koutkem oka zahlédla světlo. Ve skloněné hlavě hučela krev. Tam! Kerry ležel sotva metr a půl od ní. Sehnula se, aby dosáhla pod změť trámů, ale prsty se natáhly do prázdna. Chyběl ještě kousek.

Pár centimetrů. Zkusila to znovu. Marně. Nezbývalo než se prodrat blíž, skoro k samému středu hranice.

Šlo to těžko. Trámy musela podlézt po kolenou a po loktech. Kerry ležel za nimi, tváří k zemi. Helena se zhluboka nadechla a pak se pro něj shýbla. V tom okamžiku jí něco dosedlo na ruce. Trhla sebou. Málem vykřikla. Bzučelo to. Až teď si uvědomila, že jí v uších nehučí krev, ale včelí roj.

„Věděl jsem, že přijdeš,“ ozvalo se ve tmě za jejími zády. Široká dlaň jí zakryla ústa. Helena cítila, jak ji něžná, ale neúprosná síla strhává někam dozadu. Tam, kde čekala jeho náruč.

„Je čas,“ šeptal jí Cukrář sladkým hlasem do zátylku, když světlo pochodní problesklo mezi chaoticky naskládanými kusy dřeva. „Už musíme jít, rozumíš… ty a já.“

Pokoušela se mu vytrhnout, zakřičet na lidi s pochodněmi, aby nezapalovali hranici, ale Cukrář ji objímal příliš pevně. Světlo se rozrůstalo – a spolu s ním přicházelo i teplo. Přes plameny bylo vidět, jak se k ohni blíží z temnoty Střeleckého bloku dav lidí. Byli tu celou dobu. Čekali. Všechna světla v bytech i podél chodníků měli zhasnutá. A čekali.

Oheň se rozhoříval. Groteskní uspořádání hranice bránilo kouři a plamenům, aby pronikly až k Heleně. Zatím. Zatím se mohla pořád ještě dívat přes oheň do zářících dětských očí. Pořád ještě mohla slyšet, jak dospělí na děti pokřikují, aby nechodily moc blízko. Viděla staré ženy s řídkou krví, které si hřály ruce u plamenů. Křik a praskání dřeva bylo čím dál hlasitější. Cukrář uvolnil sevření. Věděl, že teď už Helenu nikdo neuslyší – a i kdyby slyšel, už jí nepomůže.

Včely se prodíraly ven z Cukrářových útrob. Létaly bezradně kolem. Některé se pokusily uniknout, ale ohnivá stěna je srážela k zemi jako roj drobných meteorů. Tělo malého Kerryho, které leželo blíž k plamenům, se začínalo škvařit. Z vlasů se kouřilo, na zádech naskakovaly puchýře.

Vzápětí Heleně obrovský žár sežehl tváře a zadusil její volání o pomoc. Helena rezignovaně klesla zpátky Cukráři do náručí. Už nemělo smysl se vzpírat, bojovat. Vyhrál. Dokázal ji svést a oba dva to věděli. Mířili do světa, který Heleně sliboval, do kterého ji lákal. Teď už je nic nemohlo zastavit.

Snad těm lidem tady uvízne v paměti. Snad. Až ráno mezi popelem najdou zbytky kostí a její popraskanou lebku. Snad se z ní opravdu stane příběh, kterým budou strašit děti. Proč ne? Lhala, když říkala, že o takový život nestojí. Stála o něj. Chtěla tak žít. Žít, ale nebýt. Cukrář se rozesmál, když je vyslídily první plameny. Pro něj tahle smrt nic neznamenala. On žil na stovkách zdí a na desítkách tisíc rtů. A kdyby o něm zas pár lidí začlo pochybovat, jeho věrní mu pokorně přichystají sladké znovuzrození. On měl ke smíchu důvod. A Helena koneckonců také. Smála se od chvíle, kdy v davu zahlédla známou tvář. Ano, byl tam Trevor. Odepřel si večeři u Apollinaira a přišel ji sem hledat.

Vyptával se lidí kolem ohně. Všichni kroutili hlavami, aniž by odtrhli oči od plamenů. V těch očích jiskřil pobavený úsměv. Hlupáček, blesklo Heleně hlavou při pohledu na Trevorovo komické přešlapování a podupávání. Úpěnlivě si přála, aby ji teď viděl. Aby ji viděl hořet. Ne kvůli záchraně před smrtí – na to bylo beztak už pozdě – ta myšlenka se zrodila ze soucitu. Z lítosti. Helena věděla, jakou hrůzu by prožíval, co všechno by si v těch okamžicích bezmocného děsu vyčítal. Výčitky. Aspoň ty by mu ještě ráda věnovala. Pár výčitek.

A příběh, který by všem vyprávěl.

Digitalizoval Wendy

12.05.2006

OBSAH

Prolog

Stephen King: Trápení s dětičkami

I. Praotci hrůzy

Charles Dickens: Hlídač

William Hope Hodgson: Hlas ve tmě

E. L. White: Lakandů

H. P. Lovecraft: Krysy ve zdech

Robert E. Howard: Holubi z pekel

II. Otcové strachu

Henry Kuttner: Hřbitovní krysy

Henry Kuttner: Byl to démon

Robert Bloch: S úctou váš Jack Rozparovač

Shirley Jacksonová: Loterie

Fredric Brown: Neohlížejte se

A. E. van Vogt: Netvor z hlubin

E. Mayne Hullová: Šesté přání

Theodore Sturgeon: Žárlivý duch

Ray Bradbury: Mrtvý muž

III. Synové děsu

Richard Matheson: Noemovy děti

Ramsey Campbell: Tváře v Borových dunách

Joe R. Lansdale: Rybí noc

Brian Lumley: Cesta domů

Pat Murphy: Jeho rostlinná manželka

T. E. D. Klein: Černý muž s rohem

Brian A. Hopkins: Kde jsi, rytíři?

Carol T. Noble: Nákupy

Thomas Ligotti: Dovádění

Darrell Schweitzer: Muž, který byl ošklivý na panenky s dýňovou hlavou

Robert McCammon: Noční stíny

Nekrolog

Clive Barker: Zapovězené

HLAS KRVE

NEJLEPŠÍ BRITSKÉ A AMERICKÉ HORRORY

EDICE

MAHTA

Vydalo nakladatelství NAJÁDA v edici MANTA, svazek 1 jako svou 43. publikaci

Sestavil a úvodními poznámkami opatřil Ivan Adamovič.

Přeložili Ivan Adamovič, Jarmila Emmerová, Jan Kantůrek, Tomáš Korbař, Ludmila,Kosatíková, Ondřej Neff, Jiří T. Pelech, Olga Syřišťová, Stanislav Švachouček, Emanuel Tilsch, Robert Tschorn, Mirek Valina a Blanka Vykoukalová.

Obálku s použitím reprodukce Jima Burnse navrhl Ondřej Misík, studio Wagner

Redakce: Ivan Adamovič a Jana Drexlerová.

Vydání první.

Grafická úprava a sazba Martin Hlaváč.

vytiskla tiskárna Zdeněk Misík, Postupická 2937, Praha 4 Doporučená cena 205,– Kč (včetně DPH)