HLEDÁNÍ

BUDOUCÍHO

ČASU

ANTOLOGIE SOUČASNÉ SVĚTOVÉ SCIENCE FICTION

PRÁCE

PRAHA 1985

Uspořádali

JAROSLAV VEIS A ZDENĚK VOLNÝ

© Práce 1985

Illustrations © Stanislav Vajce 1985

Existuje mezi vědou a uměním jedna veliká podobnost:

hledání pravdy a hledání té naprosto nejpodstatnější věci.

JOHN A. WHEELER

Hledání budoucího času?

Před dávnými a dávnými časy – jestli si potrpíte na přesnost, tedy v roce 1953 – konstatoval anglický recenzent v časopise The Listener o jedné vycházející knížce: Román je tak napínavý, že patrně ani nebude zahrnut mezi vážná literární díla.

Co víc, zmíněnému románu tehdy třiatřicetiletého Raye Bradburyho se nedostalo cti být zahrnut mezi „vážná literární díla“ ani po třiceti letech. Nevěsme hlavu, stal se zato neodmyslitelnou součástí pomyslného zlatého fondu pokrokové světové kultury. Autor dosáhl svého, neboť jsme mu uvěřili, že se papír skutečně vzněcuje při 451 stupních Fahrenheitovy stupnice, uvěřili jsme mu proto, že nás strhla vize napůl odlidštěné společnosti ničící kulturní dědictví, společnosti agresivního měšťáctví, plytkého a zlého.

Zároveň však Montagův příběh demonstroval takřka neomezené možnosti vědeckofantastické literatury: domýšlet dnešek, hledat budoucnost odpovídající hrdému názvu druhu homo sapiens sapiens. Abychom nemluvili obecně a naplano: Jednou z charakteristik posledních dvou desetiletí dvacátého století je stav, v němž už schází podmínky pro další extenzívní ekonomický rozvoj. Aby naše společnost neustrnula, musí nalézt místo surovinových, materiálních zdrojů jiné vklady. Těžko si představit, že by se jimi mohlo stát něco jiného než lidská tvořivá práce, nápaditost, tvůrčí schopnosti. A tak se před pokrokovým uměním otevírají nové obzory, téměř bez hranic: funkce inspirativní, objevitelská, úkol rozvíjet dnešek s příchutí budoucnosti.

Science fiction se podobnou úlohu pokouší plnit už pěknou řádku roků, ne nadarmo pracovníci ministerstva školství nedávno konstatovali, že právě tato četba zásadním způsobem rozvíjí představivost mladých lidí, bez níž studium moderní matematiky, fyziky a chemie není už prakticky možné.

Jaká četba? Co to vlastně je – science fiction? A čím se liší od jiných literárních žánrů?

Je jedním z krutých paradoxů, že se termín science fiction přenesl z angličtiny do celé řady jazyků, přestože jeho doslovný překlad znamená zároveň naprosté selhání, jak jej vystihnout. Science fiction není ani vědecká próza, ani literatura pro vědce – ostatně už Brian W. Aldiss lakonicky podotkl, že sci-fi je stejně tak čtení pro vědce, jako strašidelné příběhy literaturou pro strašidla.

Každopádně však známe autora tohoto termínu, jehož můžeme dodatečně proklínat. Jmenoval se Hugo Gernsback a dožil se úctyhodných třiaosmdesáti let (1884 až 1967). Pocházel ze starého kontinentu, přesněji z Lucemburska, většinu života však strávil ve Spojených státech, kde se nadšeně věnoval především radiotechnice, už v jejích samotných počátcích, ale zároveň také vydávání časopisů. Nikoli ledasjakých, nýbrž takových, co popularizovaly novou techniku a vynálezy. V nich tiskl také příběhy – ale nejen své vlastní – o tom, co by se stalo, kdyby… a co bude, až…

Za jejich literární úroveň by se rozhodně nedala strkat ruka do ohně, zato však hýřily nápady, invencí, objevy a někdy dokonce vtipem. Hugo Gernsback se nejprve vnucoval s názvem scientific fiction, který později zkrátil na scientifiction. Narození jeho dítka se datuje do dubna roku 1926, kdy v prvním, čísle zbrusu nového časopisu Amazing Stories – považovaného ostatně za první sci-fi časopis na světě – definoval v úvodníku scientifiction: „… typ příběhů, jaké psali Jules Verne, Herbert G. Wells a Edgar Allan Poe – směs příjemné romantiky s vědeckými fakty a s prorockou jasnozřivostí… Úžasné příběhy jsou nejen neobyčejně zajímavé a čtivé, jsou však vždy i poučné…“

Gernsbacka dnes nikdo nebere zas tak moc vážně, přestože mu byl za zásluhy vztyčen unikátní pomník: jmenuje se po něm cena Hugo, udělovaná čtenáři, jedna ze dvou nejvýznamnějších poct, jichž se anglicky píšící autor science fiction může nadít. Druhá je Nebula, o jejímž udělení rozhodují hlasy expertů. Je pozoruhodné, že na rozdíl od ocenění a soudů v jiných literárních sférách, kdy se názor kritiky a čtenářů často diametrálně rozchází, není zde naopak řídký jev, že v jednom roce získává obě ceny, Huga i Nebulu, jedno a totéž dílo.

Gernsbacka tedy berou všichni se shovívavým úsměvem, třebaže k tomu nemají důvod, neboť lepší definice science fiction vlastně dodnes neexistuje. A to jsou dějiny plné těch, kdož se o tento héraklovský úkol pokusili. Michel Butor označil science fiction za literaturu, zkoumající možnosti, jež nám věda dovoluje tušit, již zmiňovaný Brian Aldiss definuje vědeckofantastickou literaturu jako pátrání po definici člověka samotného, jeho místa a role ve vesmíru, Dmitrij Bilenkin vyvozuje, že vědeckofantastická literatura stejně jako věda modeluje podobu možných, třebaže zdánlivě neskutečných situací, nikoli však prostředky vědeckými, nýbrž literárními, přičemž vědeckých metod hojně využívá. Robert Heinlein zase dost výstižně hovoří o tom, že máme co dělat nikoli se „science fiction“, nýbrž se „speculatíve fiction“, a proto navrhuje zkratku s-f namísto sci-fi.

Je také třeba uvést, že v Sovětském svazu i ve Spojených státech se dost přísně odlišuje fantastická literatura – fantasy – od vědeckofantastické – science fiction. Doslova aplikováno, stavělo by to proti sobě například Raye Bradburyho a Arthura C. Clarka. Někteří teoretikové také hovoří o polit-fiction, soc-fiction, filos-fiction, psych-fiction a dalších fiction, což nám však připadá více než řešení problému jako jeho obcházení. A protože málokoho uspokojí bonmot George Haye, že science fiction je přesně to, co si dáváte do knihovny na polici označenou science fiction, nezbývá než souhlasit se Stanislawem Lemem, že „vytvořit definici fantastiky je jedním z nejtěžších úkolů, jaké si můžeme postavit.“ Přesto však – než problém nadobro uzavřeme – rádi bychom uvedli ještě jedenkrát slova Dmitrije Bilenkina, který konstatoval velmi suše a výstižně názor, k němuž se přikláníme: „… fantastika je pokračování realismu jinými prostředky.“ Ostatně kdyby tomu tak nebylo, museli bychom prohlásit za nerealistickou spoustu úhelných kamenů světové literatury, včetně Danta, Goethova Fausta a mnoha a mnoha dalších.

Dimenze Bilenkinova zorného úhlu však stojí za krátké rozvedení. Není to tak dlouho, co se jeden z našich předních a bezesporu navýsost renomovaných literárních teoretiků, vynikající znalec díla Karla Čapka, podivil a ohradil, když byl svědkem zlovolného pokusu vlákat tohoto skvělého autora, jednoho z nejlepších, jaké česká literatura světu dala, do osidel tak pokleslého žánru, jakým je science fiction. Je bezpochyby pravda, že Karel Čapek vědomě science fiction nepsal, a že Válka s mloky představuje pronikavou satiru na buržoazní společenský systém jako potenciální zdroj fašismu. Jenže stejně tak je nepochybné, že druh inteligentních a úžasně učenlivých mloků zůstane navždy (nebo zatím?) jen na papíře a do učebnic zoologie pronikne jen stěží, třebaže profesory biologie nelze podezírat z nedostatečného literárního vzdělání. Že Čapkovo jméno nechybí v žádném rejstříku ani jedněch dějin vědeckofantastické literatury – a těch není málo; ať nás nemate, že žádné v češtině. Nemluvě o tom, že za heslem Čapek Karel následuje dlouhá řada cifer, představující nejen odkazy na příslušné stránky, avšak rovněž dokládajících, že i česká vědeckofantastická literatura měla svého muže věhlasu vpravdě světového.

Neměli jsme však jen Čapka. Ludvík Souček kdysi trefně poznamenal, že kdyby měl někomu vysvětlovat, proč v zemi, jež má v tomto žánru tak bohatou tradici (jen namátkou: Komenský, Čech, Arbes, Weiss, Vachek, Hausmann, Běhounek, Nesvadba), nerostou z této tradice plody jako jinde, raději by zalezl pod stůl. Na jiném místě této stati, otištěné v Literárním měsíčníku, upozorňuje: „… nelze docenit úlohu vědeckofantastické literatury, modelující mezní situace (budoucnosti) v nesčetných variantách a připravující čtenáře na jejich řešení.“

Vraťme se však ještě na okamžik ke Karlu Čapkovi. Své význačné postavení v historii světové science fiction si nezajistil vymyšlením slova robot, jak se tu a tam můžeme dočíst. Ostatně historka o tom, že autorem nynějšího významného termínu nejen literárního, ale především vědeckého a technického je jeho bratr Josef, se již mnohokrát dávala k lepšímu. Karel Čapek vstoupil do historie díky své skvělé schopnosti reflektovat roli člověka ve společnosti, ve společnosti sociální nerovnosti, v níž neexistují záruky, že vývoj vědy a techniky, vývoj lidského poznání nebude zneužit právě proti tomu obyčejnému čapkovskému člověku. Ostatně jeho tvůrčí metodu i světonázorovou pozici vystihují slova Julia Fučíka: „Byl napadán za to, co neřekl, daleko surověji, než kdyby to byl celý svůj život hlásal.“

Kde hledat počátky dějin fantastické literatury? Tuhle otázku si klade téměř každá teoretická práce, zabývající se science fiction. Ukázali jsme, jak je nekonkrétní topologie žánru a jeho vymezení – to všechno se samozřejmě odráží i v historizujících pohledech, nejčastěji ulpívajících na vyjmenování několika notoricky známých kandidátů. Fanatičtí příznivci jsou ochotni za ranou science fiction vyhlásit literárně zpracované mytologie a všechna velká díla světového písemnictví, jež vznikla na úsvitu dějin. Jak prý lze jinak číst dramatický příběh Kyklópa Polyféma, který se s takovou chutí pustil do Odysseových druhů?

To bychom však zapomínali, že Homérovi současníci byli o existenci Kyklópů upřímně přesvědčeni a Odyssea jim představovala realistický cestopis. Fantazií, po verneovsku řečeno „neobyčejnou cestou“ se stala mnohem později, až pokročilo lidské poznání. Krása eposu však zůstává bez poskvrny, ať už mají pravdu F. A. Wolf a K. Lachmann a slepý pěvec Homéros nikdy neexistoval, anebo Odyssea byla skutečně dílem jediného génia, jenž složil s použitím staršího slovesného materiálu epické vyprávění, udivující dodnes uměleckou dokonalostí a imaginací do té doby naprosto výjimečnou.

Nelze samozřejmě hovořit o science fiction, neboť věda v tehdejší společnosti nehrála žádnou roli. Technika dlouho setrvávala na úrovni mýtických a sporných Archimedových zrcadel. Podmínky se proměnily až s průmyslovou revolucí a prudce dozrály. Dnes věda a technika představuje nejen dobrodiní či prokletí lidstva, ale především docela prozaicky výrobní sílu, pomocí níž člověk nejen proměňuje své prostředí, ale která se zároveň spolupodílí na hlubokých proměnách společenských.

Proto nám připadá symbolické, že první dvě knížky, které opustily Zemi, byla právě díla vědeckofantastická: novely bratří Strugackých a Olgy Larionové, jež si sebou na palubu kosmické lodi Saljut vzal Georgij Grečko. Symbolické proto, že se ke science fiction přihlásila „užitá“ kosmonautika, povolání zcela nové, které vzniklo před pouhými pětadvaceti lety a které má svou budoucnost – celou budoucnost – ještě před sebou. Stejně tak se k vědeckofantastické literatuře hlásí pracovníci z výpočetních středisek, přírodovědci, ekonomové, konstruktéři, výzkumní pracovníci, kteří potvrzují, že jim fantazie pomáhá v jejich práci. Ostatně dnes, kdy science fiction pronikla do univerzitních seminářů, kam ještě před nedávném měla dveře zamčené hned na několik západů, už nechodí po světě mnoho lidí, kteří se chlubí tím, že nevědí, proč v krásné hemingwayovské metafoře je to právě jen ta špička ledovce, co vyčnívá nad hladinu.

Narazili jsme již na sovětskou science fiction, na okamžik se u ní zdržme. Má tak skvělé historické předchůdce, jakými se nemůže pochlubit žádná jiná: Gogola, Dostojevského, Saltykova-Ščedrina, Černyševského, Alexeje Tolstého, Bulgakova. Sovětští literární teoretikové se pozoruhodně shodují v názoru, že moderní vědeckofantastickou literaturu zrodil právě kosmický rok 1957. Nejenže Zemi oblétlo první těleso, jež vzniklo díky lidskému mozku a lidským rukám, od ledna začal vycházet v měsíčníku Technika moloďoži na pokračování nový román tehdy již zdaleka ne neznámého autora – a zároveň vědce Ivana Jefremova. Podle svědectví Vladimíra Gakova, uveřejněného časopisem Sovětská literatura ve stati Nové oběžné dráhy sovětské fantastiky aneb Po dvaceti letech, obléhaly tehdy novinové stánky statisíce čtenářů.

Mlhovina Andromedy se brzy stala základním kamenem, na němž začala sovětská vědeckofantastická literatura budovat. Jefremov demonstroval budoucnost žánru – naprosto odlišnou od pseudofantastiky, utápějící se v technických detailech a popisech, jež měly příliš těžká křídla, než aby jim fantazie pomohla vzlétnout. Označení vědeckofantastický román získalo v Jefremově pojetí zcela nové kvality – autor objevil etiku, sociologii, psychologii, estetiku. Tedy vědní obory, jež do té doby zůstávaly na okraji literárního zájmu, anebo zcela mimo.

K odkazu Ivana Jefremova se hlásí nejen jeho současníci, jak to výslovně potvrzuje Alexandr Kazancev či Gennadij Gor, ale zároveň i následující literární generace, k níž se naše sonda vztahuje především: Dmitrij Bilenkin, Viktor Kolupajev, Kir Bulyčev, Ilja Varšavskij bratři Strugačtí, Jeremej Parnov, Michail Jemcev. Tito autoři vycházejí z vědomí, že – slovy Vladimíra Gakova – „lidstvo ještě nikdy neprožívalo tak ‚problémové‘ století, které si skutečně zasluhuje nejsoustředěnější pozornost“. Lidé odjakživa měli své lásky a nenávisti, radosti a žaly, nadchli se a zklamali. Nikdy však nenastala doba, která by člověka postavila před otázku, zda bude zachována příroda, přirozené životní prostředí. Nevzešlo století, kdy lidé pohlédli na svou vlastní planetu z vesmíru a kdy zároveň stáli před problémem, jak zachovat její obyvatele jako biologický druh.

Protože je naše planeta stále ještě rozdělená a jsme v situaci, kdy příslušníci jediného druhu mají ke všem těmto problémům rozdílný vztah. Ve společnosti, kde je životní prostředí všelidovým vlastnictvím, patří jeho ochrana k povinnostem každého občana, byla dokonce povýšena na zákon. Zákon, jehož bezohledného porušování jsme bohužel příliš častými svědky.

V Sovětském svazu si vědeckofantastické literatury váží, a to nejen proto, že podle metafory Alexandra Kazanceva představuje reflektor na lodní přídi, jehož kužel světla při cestě vpřed ukazuje cestu. Vydávají ročně desítky titulů původních i překladových ve velikých nákladech, které jsou přesto okamžitě rozebrány. Původní vědeckofantastickou tvorbou se zabývá i jedna z komisí při Svazu spisovatelů, která pracuje už téměř dvacet let. Zhruba více než před deseti lety vznikl v Leningradě seminář pro mladé autory, vedený Borisem Strugackým, analogický seminář pod vedením Dmitrije Bilenkina relativně nedávno otevřela i moskevská spisovatelská organizace. Není divu, že věnovaná péče se zúročila, například i v podobě cen, jež sovětská tvorba sklidila v zahraničí. Antologie sovětských vědeckofantastických povídek získala ve Stockholmu Cenu Julese Věrna, o rok později byl stejně odměněn i Piknik u cesty bratří Strugackých.

Sovětská science fiction dnes vychází na celém světě. Jevgenij Brandis, literární teoretik a kritik, u ní vyzvedává její světonázorové zaměření, schopnost modelovat kvalitativně nové sociální vztahy, „jejichž základem je optimistická představa o cestách lidské budoucnosti, aniž by se vyhýbala konfliktním situacím a nesčetným těžkostem, které nás v budoucnosti čekají. Gercen napsal, že ‚víra v budoucnost je naším nejušlechtilejším právem, nezadatelným blahem, věříme-li v ni, naplňuje nás to láskou k současnosti.‘ Je-li však budoucnost třpytivá lakem a cesta k ní vypadá jako uválcovaná silnice, pak ona díla, jež ji tak líčí, jsou předem odsouzena ke krachu.“

Dovolme si ještě jeden historický exkurs, na počátek minulého století, do doby poznamenané básnickým i myšlenkovým romantismem. Zajímá nás jedna velmi mladá plavovlasá dáma, je jí právě devatenáct, krátce se jmenuje Mary Wollstonecraft Shelleyová a se svým manželem si v létě roku 1816 vyrazila po Evropě. Je třeba výslovně uvést, že jejím manželem nebyl nikdo jiný než Percy Bysshe Shelley – ten slavný Shelley – který se přátelil s ještě slavnějším lordem Byronem. Snad pod dojmem alpských štítů kohosi z přátel napadlo, že by si měli vyzkoušet, kdo z nich napíše hrůzostrašnější příběh.

Zůstane zahaleno tajemstvím, zda oba velikáni básnické múzy vůbec něco stvořili. Zachoval se nevýrazný román Byronova osobního lékaře Polidoriho pod atraktivním názvem Upír, takže v beznadějně těžké konkurenci jednoznačně zvítězilo dílo devatenáctileté plavovlásky Frankenstein aneb Moderní Prométheus.

O dva roky později je Mary Shelleyová vydala v Londýně a ke čtenářům, kteří netuší, jakého historického předělu jsou svědky, se dostává román považovaný dnes za základní kámen science fiction. Příběh, třebaže romanticky laděný, ztvárnil podivuhodný a rozporuplný vztah vědy a vědce, demonstroval možnosti, jež nabízí domýšlení vědeckých poznatků. Jako všeho na světě i tohoto se mnohem později chopili teoretikové, kteří pak hovoří o literatuře, „pro niž je typické, že vypráví o situacích, jež nemohou vzniknout ve světě, který známe, jež však lze předpokládat na základě nějaké novinky ve vědě či technice, popřípadě i na základě pseudovědy či pseudotechniky ať už pozemského či mimozemského původu“ (Kingsley Amis). Mary Shelleyová tak vytvořila základní vzor fantastické literatury, jež odmítá nadpřirozené vysvětlení fantastického prvku.

Trvalo však ještě půl století – prvního století po Frankensteinovi – než si díla science fiction vydobyla výraznější ohlas mezi čtenáři. Třebaže mezitím vstoupili do literatury velikáni jako E. A. Poe či R. L Stevenson, na dvojici nejdůležitějších autorů se ještě čekalo.

Neměli mnoho společného. Jules Verne, rodák z Nantes, předurčený míněním rodiny k počestné dráze právníka, tolik v mládí toužil po dobrodružství, že si je celý život vymýšlel. V nejlepším smyslu slova byl reprezentantem doby, v níž žil. Okouzlen rychle se rozvíjející vědou, stále mocnější technikou a spoután dobovou morálkou psal jednu za druhou „neobyčejné cesty“ jako oslavu pokroku, rozumu a lidských ctností. Přestože předvídal to, nač si jeho současníci netroufli ani pomyslet, o čtyři desetiletí později H. G. Wellse považoval za fantastu. „Poslal jsem své postavy na Měsíc pomocí střelného prachu,“ rozhořčoval se Verne na sklonku života, „tedy něčeho, s čím se lze setkat každý den. Ale kde sebral pan Wells svůj cavorit? Ať mi ho ukáže!“

Pan Wells, syn zahradníka z Kentu, který se dlouho všelijak protloukal životem, věděl, že by měl s demonstrací cavoritu potíže. Čtenáři však nejsou tak přísní jako britský patentový úřad, jemuž se k udělení patentu musí předložit dva fungující exempláře. (Na tuto krutou podmínku si ostatně postěžoval v roce 1962 i Arthur C. Clarke v článku Jak jsem přišel o miliardu dolarů vynalézáním Telstaru ve volném čase – neboť sedmnáct let před Telstarem jako první přišel s originální myšlenkou, jak pomocí tří družic zajistit celosvětový příjem televizního signálu.)

A co víc, Wellsovi nebyl vynález cílem, nýbrž prostředkem. Vernův mechanický ráj ho nevzrušoval, zajímal ho člověk ve společnosti. Tento rozdíl v přístupu, který podle řady teoretiků Verne a Wells představují přímo exemplárně – podle jiných je samozřejmě všechno úplně jinak – se projevuje v základním uchopení „fantastické reality“ dodnes. Na jedné misce vah jsou tedy autoři, kteří spatřují smysl vědeckofantastické literatury v oslavě vědy, techniky a jejích možností, v předjímání budoucích objevů a rýsování cest, jimiž se lidstvo vydá. Proti nim jsou pak stavěni ti, kteří v duchu tradice utopistů usilují o analýzu sociální, snaží se přiblížit člověku jako biologickému i společenskému tvoru, oceňují význam a funkci vědy a poznání a někdy na ně padá hrůza z toho, co všechno už člověk proti sobě zneužil. Jedni tedy předvídají, jak bude člověk svůj svět – včetně vesmíru – měnit, druzí se pokoušejí o analýzy, jak v něm bude žit. Přičemž zdá se stále jasnější, že právě syntéza obou pohledů a pojetí by mohla dát nejlepší výsledky.

V častých sporech o to, v čem se Verne s Wellsem lišili, zapomínáme, čím jsou navždy spojeni: oba byli velcí spisovatelé. Dokázali ve své tvorbě spojit schopnost předjímat vývoj i umění zobrazit lidský charakter. Naneštěstí většina těch, kteří se jejich odkazu ve dvacátých letech ujímali, postrádala právě umělecké kvality. Ostatně sám Hugo Gernsback je skvělým příkladem – a to mu nutno přiznat snahu a dobrou vůli, zatímco v jiných případech se rozmohl obchod s literaturou – když se začala science fiction prodávat – anebo jen literární brak.

Je pozoruhodné, že americká ztracená generace, jež se ve dvacátých a třicátých letech zapsala do literárních dějin prvními významnými díly, zcela opominula utopická či fantastická témata. Přestože čtenářský zájem o science fiction neklesal, konstituující se žánr se stal úhorem, na němž se v potu tváře lopotili jen literární řemeslníci a často dokonce nedoučení tovaryšové a podruhové. Jak rozdílné situace jsme přitom svědky v Evropě! Konec dvacátých a třicátá léta jsou obdobím vzniku celé řady vědeckofantastických děl, jež bezesporu utvářela dějiny žánru. Vzhledem k politické situaci stoupá míra angažovanosti autorů, tvoří Bulgakov, Čapek, Erenburg, Huxley. Kdo z těch „vážných“ autorů se styděl za fantastická témata?

Kvalita americké science fiction se neprojevovala jen v obsahu, ale vyjádřeno obchodnickým termínem i ambaláží čili balením. Prakticky veškerá produkce vycházela na stránkách laciných časopisů, tištěných na tom nejhrubším a nejmizernějším papíře, kterému se říká pulp, doslova drť, papírmaš. Není se co divit, že se tohle pejorativní pojmenování přeneslo i na sci-fi časopisy jako takové – začaly být známé pod názvem pulps.

Patrně nejslavnějším z autorů této éry je literární otec Tarzana E. R. Burroughs. Vedle braku vycházela zde však i díla zajímavější – za zmínku stojí tvorba legendárních postav americké sci-fi E. E. „doc“ Smithe, Stanleye G. Weinbauma, Johna W. Campbella. Zejména poslední jméno je důležité, neboť právě Campbell ve funkci editora a vydavatele časopisu Astounding vyvedl americkou science fiction ze slepé uličky utilitarismu.

O čtyřicátých a padesátých letech se často hovoří jako o „zlatém věku science fiction“. Jsou to možná slova nadnesená, ale právě tehdy vstupovali do literatury dnešní žijící klasikové Isaac Asimov, Arthur C. Clarke – shodou okolností podle amerických literárně-sociologických průzkumů dva nejoblíbenější autoři všech dob – Robert Heinlein, Theodore Sturgeon či Ray D. Bradbury. Proti svým předchůdcům byli obohaceni o nový pohled na rozkvět vědy, která se prudce rozběhla vpřed, poznamenaná radioaktivními hřiby nad Hirošimou a Nagasaki. Ostatně právě atomovou pumu předpověděl jeden z autorů Astoundingu Steve Cartmille v povídce Poslední lhůta do takových podrobností, že to časopisu přineslo spoustu nepříjemností s kontrarozvědkou. Další důležitá zkušenost, kterou tehdejší až dosud okouzlená a naivní science fiction udělala, byla politická. Je zapotřebí zdůraznit, že science fiction jako jediná oblast americké literatury důsledně vzdorovala agresivnímu mccarthismu, aby z tohoto konfliktu vznikla celá řada skvělých děl – za všechny jmenujme Andersonova Sama Halla.

Johnu Campbellovi se podařilo soustředit všechny nejlepší kolem redakce Astounding Science Fiction – a co víc, dokázal je i ovlivňovat. Zní to až neuvěřitelně, ale zacházel tak daleko, že hotové texty kontroloval, nakolik odpovídají vědeckému poznání a jeho trendům, uvažoval věrohodnost zápletky a dokonce autorům dodával náměty na povídky! A to už v science fiction něco znamená.

Pozoruhodné je, že ani takový člověk jako Campbell se nevyvaroval předsudků – ve střetnutích člověka s mimozemšťany například vždy vyžadoval naše vítězství… Stejně tak mu příliš neležel na srdci jazyk, styl, propracovanost a věrohodnost postav.

Jeho názory zřejmě přesně korespondovaly se čtenářským přijetím, a publikum se v průběhu „zlatého věku“ rozrostlo úžasně. O něco později se vyjádřil jeden z velkých objevů tohoto období, profesor biochemie Isaac Asimov, o „zlatém věku“ jako o údobí ghetta, dobrovolného ghetta, kam se tvůrci i čtenáři spontánně odebrali. V podstatě odmítali „mainstream“, hlavní proud. Tenhle termín se ostatně překládá stejně obtížně jako pojem science fiction – říkejme vážná literatura – obecná, uznávaná? Zároveň však také literatura, která se potřebám tehdejšího mladého člověka začala vzdalovat nejen formálně, ale především obsahově. Jak to vyjádřil Ray Bradbury? „Když se kluci dají dohromady, chtějí mluvit o problémech, které je zajímají doopravdy. Jenomže v mainstreamu nikoho, kdo by o nich psal, nenajdou, o tomhle nepíše ani Saul Bellow, ani Norman Mailer.“

Izolace, třebaže šťastná a navenek spokojená, nemohla však znamenat konečné řešení. Její panování se zhroutilo okamžitě, jen co do literatury vstoupila další generace, která si začala říkat The New Wave, Nová vlna. Nastupujícím autorům nešlo o nic jiného než o pokus přiblížit žánr, od počátku progresivní svým zaměřením, tématy a ideovými východisky, soudobé vážné literatuře, jejímu úsilí v pátrání po nových formách, po nových prostředcích jazykových a stylistických.

Nová vlna se zvedla v Anglii, když Michael Moorcock začal v létě roku 1964 redigovat časopis New Worlds, Nové světy. Začínáme tušit, jak důležitou roli ve vývoji science fiction hrají časopisy, že? Mezi kmenové autory patřili kromě Moorcocka J. G. Ballard a Brian Aldiss, dále se brzy připojili Joana Russová, Ben Bova, Thomas M. Disch – abychom hovořili zejména o těch, jejichž povídky najdete v Hledání budoucího času. Nová vlna se ovšem přenesla brzy přes Atlantik a vpluli do ní například Ursula K. LeGuinová a Harlan Ellison.

Nová vlna však neusilovala jen o nové formální postupy, S novou formou zákonitě přinesla i nový obsah – zájem o člověka jako takového, o jeho společenské postavení, zařazení. Proměnily se zároveň i inspirační vědecké oblasti – tradiční inspiraci astronomickou a fyzikální nahradily vědy, jež dříve hrály v science fiction nanejvýš jako kompars: biologie, genetika, psychologie, teorie informace, problematika komunikace, lingvistika a v neposlední řadě vědy společenské. Do science fiction pronikl i sex – ostatně mnohem později, než do mainstreamu a detektivky, o „účelových“ tiscích samozřejmě nemluvě. Jak svého času napsal W. Prescott, Nová vlna se začala chovat ke čtenářům, žijícím jako dospělí, jako by skutečně dospělými byli.

Nová vlna přinesla také opětovný zájem o problematiku společenskou. Řadu let po konfliktu s mccarthismem opět postavila science fiction výrazně doleva. Byl to zlom o to výraznější, že i někteří autoři, kteří projevili osobní statečnost v dobách honby na čarodějnice, jako například Poul Anderson ve svém Samu Hallovi, byli nakonec postupem doby spojováni spíše s americkou pravicí. Do science fiction pronikl boj proti rasové diskriminaci, za všeobecnou rovnoprávnost, přední představitel Nové vlny Harlan Ellison se zásadně angažoval v kampani proti vietnamské válce. Levicové postoje jsou zcela zřejmé u Johna Brunnera, Michaela Moorcocka, Ursuly LeGuinové.

Ať už původní záměry Nové vlny byly jakékoli, rozhodující je, že skutečně došlo ke sblížení s mainstreamem. Kurt Vonnegut, kdysi řadový autor paperbackových sci-fi edic, se stal počátkem sedmdesátých let jedním z nejvěhlasnějších amerických spisovatelů a jeho díla začali analyzovat na seminářích univerzitní profesoři. Není ostatně divu, vždyť jeho absurdní a tápající hrdinové vypovídají o současné americké společnosti víc než celé šiky seberealističtěji vykreslených tradičních postav. A tvorové Ursuly LeGuinové, žijící v prazvláštním, milióny let vzdáleném světě, reflektují problémy Ameriky natolik, že zastánce tradičního pojetí science fiction A. C. Clarke si jen pohrdlivě odfrkne: „Tohle? To je přece o lidech…“

S exaktností vystudovaného matematika to řekl výstižněji, než kdyby se kdokoli pokoušel sáhodlouze teoretizovat o smyslu, poslání a cílech science fiction. Ovšemže, vystopujeme „základní“ témata: tvář budoucnosti, pokrok lidského poznání, vědy a techniky, dobývání vesmíru i času. Ale tohle všechno ožívá až s člověkem. Ani autor science fiction nesmí nikdy „opustit paní Brownovou“, jak parafrázuje Virginii Woolfovou teoretik sci-fi Patrick Parringer, „ačkoli jeho paní Brownová je často mezi lidmi cizincem, dost možná má šest nohou a zcela jistě vlastní jazyk…“

A právě tahle paní Brownová, nebo raději po našem paní Nováková, byť se šesti nohama, nás přivádí k prvotní a základní otázce po smyslu a podstatě toho všeho, čemu tak nepřesně a snad nešťastně říkáme science fiction. Po smyslu strojů časů, kosmických havárií, genetických mutací, fotonových raket, klonů, vyhasínajících sluncí, strašných virů a pozitronových mozků, robotů, biotů, androidů a kyborgů.

Tohle všechno je science fiction – a ještě mnoho jiného. Tohle všechno – a člověk, smysl jeho existence, oprávněnost hledání budoucího času.

JAROSLAV VEIS

ZDENĚ VOLNÝ

I. Vesmír je náš svět

(Jiří Grygar)

ARTHUR C. CLARKE:

Buď nás spojí láska…

Pane prezidente, pane generální tajemníku, delegáti z jednotlivých planet, je to nejen veliká čest, ale především ohromná zodpovědnost, když se na vás obracím v téhle vypjaté chvíli. Jsem si vědom – umím to velice dobře pochopit – že mnohé z vás šokovaly a zděsily některé zvěsti, které jste zaslechli. Avšak musím vás poprosit, abyste teď, v době, kdy je v sázce sama existence lidstva, samotná Země – zapomněli na vrozené předsudky.

Před časem jsem narazil na staletou frázi „pomyslet na nemyslitelné“. Je to přesně to, co teď musíme udělat. Faktům musíme čelit, aniž bychom se jich zalekli; nesmíme dopustit, aby logika ovládla naše city. Opravdu, musíme udělat pravý opak: musíme nechat své city, aby ovládly naši logiku!

Situace je zoufalá, ale není beznadějná, díky překvapivým objevům, které se podařily mým kolegům na stanici Antigea. Neboť ty zprávy jsou skutečně pravdivé, jsme schopni navázat spojení se supercivilizacemi v obalu naší Galaxie. Přinejmenším je můžeme na svou existenci upozornit – a jestliže můžeme udělat tohle, mělo by být možné obrátit se na ně o pomoc.

Není nic, absolutně nic, co v tak krátkém čase, který máme k dispozici, můžeme udělat vlastními silami. Od okamžiku, kdy průzkum transplutárních planet odhalil, že se tam skrývá černý trpaslík, uplynulo pouhých deset let. A jenom devadesát roků nás dělí od chvíle, kdy černý trpaslík prolétne perihéliem a zhoupne se kolem Slunce, aby znovu zamířil do hlubin vesmíru – a za sebou zanechal rozvrácenou Sluneční soustavu. Celá naše moc, veškerá naše opěvovaná nadvláda nad přírodními silami nedokáže změnit jeho dráhu ani o zlomek palce.

Od okamžiku, kdy jsme koncem dvacátého století objevili takzvané pulsary, víme, že existují civilizace vládnoucí energetickými zdroji nesrovnatelně mocnějšími než my. Někteří z vás si nepochybně vzpomenou na nedůvěřivost astronomů – a později nedůvěru celého lidstva – když jsme odhalili první známky kosmického inženýrství v Mracích Magellanových. Narazili jsme tady na hvězdné útvary, které se nechovaly podle přírodních zákonů, jak je známe my, dokonce ani dnes nechápeme jejich účel, zato si však jsme vědomi úžasných důsledků, jež z toho vyplývají. Sdílíme vesmír společně s tvory, kteří umějí hýbat samotnými hvězdami. Jestliže se rozhodnou, že nám pomohou, bude pro ně dětská zábava odchýlit těleso veliké jako je tenhle černý trpaslík, který má hmotu jenom několik tisíckrát větší než Země… Dětská zábava, tak jsem to řekl? No, třeba to bude doslova tak!

Jsem si jistý, že se všichni pamatujete na ohromnou diskusi, která se rozpoutala po objevu supercivilizací. Máme se pokusit navázat s nimi spojení, nebo bude lepší zůstat v skrytu? Ovšem, pořád tu ještě byla možnost, že o nás dávno všechno vědí, že je popudí naše troufalost, nebo že zareagují nějakým jiným způsobem, který by nám mohl být nepříjemný. Přestože prospěch z takového kontaktu mohl být ohromný, rizika byla děsivá. Ale teď už nemáme co ztratit, můžeme jenom všechno získat…

Až dosud neexistoval jiný aspekt, který by na celou záležitost umožňoval pohlížet jinak, než jako na trvalý filozofický problém. I když jsme mohli – s velkými náklady – postavit rádiové vysílače, schopné těm tvorům signály odvysílat. Jenže nejbližší supercivilizace je vzdálená sedm tisíc světelných let. I kdyby se dokonce obtěžovali odpovědět, než bychom dostali odpověď, trvalo by to čtrnáct tisíc roků. Za těchto okolností se zdálo, že naši nadlidé nemohou pro nás znamenat ani pomoc, ani hrozbu.

Teď se však všechno změnilo. Umíme ke hvězdám vyslat signály rychlostí, kterou ještě nedokážeme změřit a která docela dobře může být nekonečná. A víme, že oni takovou techniku používají – neboť jsme jejich signály zachytili, i když jsme z nich nerozluštili ani slovo.

Tyhle impulsy samozřejmě nejsou elektromagnetické. Nevíme, co vlastně jsou, dokonce pro ně ani nemáme pojmenování. Nebo spíš máme těch jmen příliš mnoho…

Ano, pánové, ukazuje se, že na těch babských povídačkách o telepatii, přenosu myšlenek anebo jak tomu chcete říkat, přece jenom něco bude. Ale není divu, že tady na Zemi, kde existuje v každém okamžiku kulisa miliard mozků, které planetu neustále zaplavují signály, studium těchhle jevů nikdy pořádně nepřekročilo. Dokonce i tak ubohý pokrok, jaký jsme dosáhli před vstupem do Kosmické éry, je skoro zázrak – stejný, jako kdyby se zákony hudby objevily v kotelně. Dokud jsme se nedokázali oprostit od změti mozkových signálů na naší planetě, neměli jsme žádnou naději postavit parapsychologii na skutečně vědecký základ.

Právě proto jsme se museli odstěhovat na protější stranu zemské dráhy, kde hlukovou kulisu nezmenšuje pouze vzdálenost sto osmdesáti miliónů mil, ale především ji odstiňuje nepředstavitelná masa Slunce. Pouze tam, na našem umělém planetoidu Antigea, jsme dokázali zjistit a změřit nepatrné mozkové signály a odhalit zákony jejich šíření.

V mnoha směrech nás dodnes naplňují úžasem. Ovšemže, základní skutečnosti jsme zjistili. Jak se už dlouho domnívalo těch pár lidí, kteří na tyhle jevy věřili, vyvolávají je emocionální stavy – nikoli pouze vůle nebo úmysl, uvědomělá myšlenka. Není tudíž překvapující, že se v minulosti tolik zpráv o paranormálních událostech spojovalo s okamžikem smrti nebo neštěstí. Strach představuje mocný zdroj, ve vzácných případech může proniknout přes okolní hlukové pozadí.

Když jsme konečně tenhle jev jednou odhalili, začali jsme dělat pokroky. Uměle jsme vzbuzovali emocionální stavy, nejprve v lidech jednotlivě, potom ve skupinách. Mohli jsme měřit, jak signál slábne v závislosti na vzdálenosti. Teď už máme spolehlivou kvantitativní teorii, kterou jsme ověřili až do vzdálenosti Saturnu. Věříme, že naše výpočty mohou být extrapolovány dokonce až ke hvězdám. Jestli jsou správné, jsme schopni vydat… výkřik, který okamžitě uslyší celá Galaxie. A jistě se najde někdo, kdo nám odpoví!

Zatím existuje pouze jeden jediný způsob, jímž můžeme vyvinout signál potřebné intenzity. Říkal jsem, že strach představuje mocný zdroj – ale ne mocný dostatečně. Dokonce i kdybychom dokázali celé lidstvo vyděsit v jednom okamžiku hrůzy, impuls by se nedal zjistit dál, než na vzdálenost dvou tisíc světelných let. A my potřebujeme aspoň čtyřikrát tolik. Můžeme to dokázat – využitím jediného citu, který je silnější než strach.

Ovšem, potřebujeme také, aby s námi spolupracovala ne méně než jedna miliarda lidí v okamžiku, který musí být synchronizovaný na sekundu. Všechny čistě technické problémy, které byly opravdu celkem triviální, moji kolegové už vyřešili. Vyžaduje to jednoduché elektrostimulační přístroje, které se v lékařském výzkumu používají už od přelomu dvacátého století, a nutný časový puls se dá vyslat planetární telekomunikační sítí. Všechny potřebné součástky mohou být vyrobeny do jednoho měsíce a naučit se je ovládat zabere pouhých pár minut. Co potrvá trochu déle, to bude psychologická příprava na – říkejme tomu den O.

A to, pánové, je váš problém; přirozeně, my vědci vám poskytneme veškerou možnou pomoc. Jsme si vědomi, že se vyskytnou protesty, rozhořčené výkřiky, že někdo odmítne spolupracovat. Ale když se člověk podívá na celou věc logicky, je ta myšlenka skutečně tak urážlivá? Mnozí z nás si myslí, že naopak, že je docela pěkná, že dokonce obsahuje určitou poetickou spravedlnost.

Lidstvo nyní stojí tváří v tvář smrtelnému nebezpečí.

Není správné, abychom v takovém okamžiku ohrožení zmobilizovali instinkt, který v minulosti vždy zaručoval, že jsme přežili? Básník minulé, skoro stejně tíživé epochy to vyjádřil lépe, než jak bych kdy mohl doufat, že se mi to podaří:

Buď nás spojí láska, nebo zemřeme.

EDWIN MORGAN

Kosmická báseň č. 3: mimo letovou dráhu

zlatá záplava beztížné pilotní křeslo

píseň kabiny hluboká temnota

narůstající bradka vznášející se kůrka

blýskavé setkání vtipkování na oběžné dráze

žhavý skafandr propašovaná foukací harmonika

imaginární salto vizionářský východ slunce

otáčející se kontinenty kosmické trosky

zlaté pojistné lano kosmická procházka

plazící se delty filmový měsíc

hluboký samet drsný spánek

šramotící sluchátko kosmické ticho

otáčející se země pojistné lano kontinentů

kabina vycházejícího slunce horká záplava

blýskavý skafandr narůstající měsíc

šramotící salto propašovaná oběžná dráha

drsný měsíc vizionářské setkání

beztížné sluchátko trosky kabiny

vznášející se pojistné lano hluboký spánek

plazící se kamera otáčející se ticho

vesmírná kůrka šramotící bradka

harmonika na oběžné dráze vznášející se píseň

LJUBEN DILOV

Lagrangeův bod

Blížily se oslavy desátého výročí založení prvního mimozemského města. Naprosto oprávněné oslavy, protože onen obrovský experiment splnil očekávání tím nejskvělejším způsobem.

Země, přeplněná spoustou lidstva, praskala ve švech jako staré šaty. Dvanáct miliard úst sotva lapalo po dechu a kolonizace jiných planet byla stále jen utopie. Jejich kruté podmínky by vyžadovaly staletí pionýrské práce a nevyčíslitelné prostředky, které by se stěží daly dohromady, protože se rodily další miliardy lidí, které měly také právo žít dobře. A dávné výpočty ukázaly, že je stokrát rychlejší a lacinější osídlit meziplanetární prostor. Tam nebyly obludné atmosférické tlaky Venuše, nezuřily tam strašné písečné bouře Marsu, nežhnul neuhasitelný žár Merkuru, neexistovaly meteorické deště Měsíce. A mrtvolný chlad vzduchoprázdna se dal lehce odstranit: stačilo ohradit ho vhodnými stěnami a slunce začalo dávat teplo, světlo i elektrickou energii. Ve vzduchoprázdnu rozkvetl i celý nový průmysl, který zajišťoval potřeby kosmického obyvatelstva.

Věci nebyly pochopitelně tak jednoduché, jak o nich mluvili průvodci po experimentálním městě. Avšak po staleté zkušenosti se stavbou orbitálních stanic měla Země potřebné technické možnosti a mezi vybudováním orbitální stanice pro sto lidí nebo pro jeden milión nebyl tak podstatný rozdíl. Experiment taky netkvěl v technických problémech, ale ve zdravotních, sociálních a psychologických. Do kosmu odcházelo natrvalo žít a pracovat ne pár vybraných a vycvičených kosmonautů, ale celý milión obyvatel. Pokud ta zkouška přinese pozitivní výsledky, mělo se v krátké době vybudovat množství takovýchto umělých planet vždy pro deset, dvacet a padesát miliónů lidí. Projekty se už zdokonalovaly v projekčních kancelářích. Proto se koncem desetiletého zkušebního období kosmické město hemžilo vědeckými komisemi, které jako mravenci prošťourávaly všechny duševní, sociální i strojové záhyby města.

Město se na ně mračilo, protože mu věčným vyptáváním a rejpáním lezly na nervy. Bylo to veselé a energické město, okouzlené svým mládím a jeho obyvatelé měli práce nad hlavu. Létali na asteroidy, drtili je, tavili v nedalekých metalurgických závodech a získávali nesmírné množství neuvěřitelně čistého niklu, železa, stříbra a jiných kovů. Několik let už město téměř plně zásobovalo Zemi základními kovy a definitivně skoncovalo s tisíciletým nemilosrdným saháním do jejích útrob a znečišťováním její tváře i jejího dechu. Kdyby nic jiného, tak už tato funkce plně ospravedlňovala jeho existenci.

To říkal i mladý starosta další skupině novinářů, kteří se s ním chtěli setkat. V přípravách na oslavy se vyzbrojil potřebnou dávkou trpělivosti, aby dokázal čelit ješitné zvědavosti tisíců hostů z matičky Země.

„Tak tedy přátelé,“ řekl novinářům po krátkém úvodu, „zastihli jste mě v časové tísni, ale ještě půl hodiny jsem vám k dispozici. Uvědomte si ovšem, že výsledky výzkumů budou brzy publikované a dají vyčerpávající odpověď na otázky, které, jak předpokládám, vás zajímají.“

Novináři to věděli a na tomto setkání chtěli vlastně spíš vyjádřit své nadšení nad tím, co viděli, a získat patřičnou náladu pro své budoucí reportáže. Nikde na Zemi nebyly tak přepychové byty, dopravní prostředky, pracoviště i zábavní podniky jako tady. Celé město představovalo superprodukt umění a génia lidské vynalézavosti, aby kompenzovalo ztrátu oněch zemských předností, které člověk ani nevnímá, ale když se octne mimo Zemi, hned pociťuje, že mu chybějí. Lidé, všichni mladí, se snadno přizpůsobili, nové vlastenectví je sdružilo v přátelský kolektiv, a první děti, které se tady narodily, už pobíhaly po trávnících hydroponických parků. Proto se teď novináři věnovali víc krásnému výhledu kolem než starostovu výkladu.

Zřejmě je taky pozval ne do své pracovny, ale do tohoto zákoutí, jako stvořeného pro snění, protože už sám pohled navozoval atmosféru k přátelskému rozhovoru. Vyhlídková terasa byla osvětlená jenom dvěma krásnými lampióny – Měsícem a Zemí. Ve stejné vzdálenosti od města svítil Měsíc tichým vztekem odraženého Slunce, a Země, dvakrát větší než on, dýchala na pestrém hvězdném koberci měkkou kůží své atmosféry jako nějaká barevná kulovitá bytost.

„Proč je město postavené právě tady a ne blíž Zemi?“ zeptal se jeden novinář, jakoby nespokojený tím pohledem.

Byl nejstarší z celé skupiny, měl špičatý nos a pichlavé oči; při prohlídce města pořád kladl takovéhle ignorantské otázky, takže se mu podařilo poštvat proti sobě všechny kolegy.

Starosta mu mohl právem odpovědět, že je to uvedeno v každé gymnaziální učebnici kosmologie, ale jak už jsme řekli, prozíravě si nashromáždil speciální zásoby vlídné trpělivosti.

„Lagrangeův bod. Zřejmě jste to zapomněl. Už před několika staletími Lagrange vypočítal, že vrchol rovnoramenného trojúhelníku o vzdálenosti přesně 360 240 kilometrů od Země a Měsíce představuje bod stálé rovnováhy. Těleso tam postavené bude vždycky ve stejné poloze vůči Zemi i Měsíci. To je zvlášť důležité pro dopravu, spoje a hodiny ve městě. Dodatečně se přišlo na další přednost, kterou Lagrange nemohl pochopitelně tehdy předvídat. Ukázalo se, že v této oblasti je nejméně meteoritů a kosmického prachu.“

„Děkuji,“ zamumlal starý novinář a dvěma prsty si popotáhl nos, jako by ho chtěl ještě víc zašpičatit. „Bod rovnováhy, říkáte…“

„Relativní,“ dodal starosta. „Vůči Zemi a Měsíci.“

„Ano, ano… A jak to vypadá s rovnováhou vlády? S její stabilitou?“

Starosta jeho otázku nepochopil, nepochopili ji ani ostatní novináři, proto se přestali uchichtávat.

„Chci říct: vy jste starosta, neaspirovali jiní občané města na vaši funkci? Nenahromadila se už nějaká nespokojenost s vámi, se systémem vlády?“

Starosta se zářivě usmál a vypadal ještě mladší.

„Se mnou stěží, protože jsem ještě nový. I to byste vlastně měli vědět předem. Máme nejdokonalejší typ demokracie, jakou kdy lidstvo dosáhlo. Všichni občané se pomocí svých domácích holovizorů přímo účastní všeho důležitého rozhodování. Je nás málo, máme dokonalou techniku, a to nám umožňuje přepych, který si zatím nemůže dovolit ani Země. Každé tři roky se volí nové vedení v čele se třemi starosty, kteří se za kontroly druhých dvou střídají po roce ve funkci. A kandidáty hledáme div ne lucernou, protože vládnutí je nesmírně nudná činnost, i když většinu věcí dělají elektrické mozky…“

„No dobře,“ přerušil ho zas onen novinář. „A jaké máte výhody z toho, že jste starosta?“

„Žádné. Jsou jenom povinnosti, závazky, kterým člověk musí pokud možno důstojně dostát. Tolik co starosta dostává i člověk na úplně podřadném místě technika. Ale já jsem vlastně asi jediný, kdo z toho bude mít nějakou výhodu. Mám to štěstí, že v době mé funkce bude výročí, takže se o mně budete nutně zmiňovat ve svých článcích. Znamená to, že se proslavím, a dokonce bez jakékoliv zásluhy. A to těší ještě víc, ne?“

Novináři se zasmáli jeho elegantnímu vtipu, navíc spokojení, že to jejich kolegovi pěkně vrazil. Ten to ale nepostřehl – byl jakoby naprogramovaný na stále hloupější a hloupější otázky.

„A ti, co žijí v dolních poschodích, nejsou nespokojení a nereptají proti těm, co žijí nahoře?“

Tón starostova hlasu nepatrně ochladí.

„Nutíte mě, abych vám připomněl, že v kosmu neexistuje nahoře a dole. Neexistuje ani vlevo a vpravo, protože jak jste viděli, město se otáčí, aby si vytvářelo vlastní gravitaci.“

„Vy se tedy nebojíte, že vás můžou svrhnout ze starostenství?“

„S netrpělivostí čekám, až mi vyprší funkční období, abych se mohl věnovat svému povolání. Jsem odborník v kosmické metalurgii,“ odpověděl mladý starosta, ale zachytil upřený pohled starého novináře a rozpačitě trochu ustoupil. „Pokud by mě předčasně odvolali, byla by to samozřejmě ostuda. Znamenalo by to, že jsem zklamal důvěru spoluobčanů.“

Starý novinář se vítězoslavně postavil a zvedl špičatý nos, který teď vypadal ještě špičatější.

„Ano, a tím jsme se dostali k podstatě mé otázky, vážený pane starosto. K tomu ‚předčasně‘. Říkáte – není prý nahoře a dole, není vlevo a vpravo. Ale nemalá skupina občanů přece žije blízko zařízení na zásobování vzduchem, ne? A co když někoho z nich napadne přerušit zásobování města?“

Starosta údivem ztuhl, ztuhli i novináři.

„Ale… ale proč by ho přerušoval?“

„Aby se sám zmocnil vlády!“

„No to… promiňte…“ zakoktal se starosta. „Jak vás to vůbec napadlo? Přece jsem vám vysvětlil, jaký je náš systém vlády. Každý může kandidovat, když…“

Novinář si několikrát popotáhl špičatý nos, a když dal ruku pryč, viděli, že se usmívá – prvně od té doby, co vkročil do města.

„Vůbec se tedy nebojíte takové možnosti? To jsem chtěl slyšet. Děkuji vám! Další otázky nemám.“

A posadil se s výrazem člověka, spokojeného s dobře vykonanou prací.

Ale ani ostatní novináři neměli další otázky. Styděli se za chování svého kolegy a raději se honem rozloučili s mladým, stále ještě zmateným starostou. Přehnaně nadšeně mu vyjádřili obdiv nad tím, co ve městě viděli – chtěli tím zahladit špatný dojem, který v něm nutně zanechalo toto setkání, a okamžitě odletěli na Zem.

O deset dní později bylo svoláno mimořádné zasedání Rady planety. Starosta prvního města v kosmu požádal Zemi, aby mu poslali lidi na ochranu zařízení na rozvod vzduchu. Místo ní poslali novou komisi, která po důkladném šetření referovala, že nikdo a nic neohrožuje rozvodné instalace, jejich technická ochrana je dostačující, ale starosta zřejmě vlivem starostí kolem nadcházejících oslav poněkud ztratil psychickou rovnováhu. Pro nemoc ho uvolnili z funkce a předali lékařům, kteří pomocí léků a psychoterapie zahnali za pouhých několik týdnů z jeho duše nemístný strach.

Oslavy proběhly – byly skvělé a veselé. Společně s ostatními se z desetiletých úspěchů města radoval i jeho bývalý starosta, ale o měsíc později v čele skupinky sedmi lidí zavřel na několik minut hlavní přívod vzduchu. A rozhlasem oznámil, že pokud mu nebude dána veškerá moc, vzduch nepustí. Město prý potřebuje pevnou ruku, která by hned v zárodku potlačila ony temné síly, které ohrožují jeho existenci.

Předali mu ji. Nepomohlo ani přesvědčování a vyhrožování ze Země. Jako všemocný vládce – jeho lidé ve dne v noci hlídkovali u přívodu kyslíku – prohlásil, že jestli se Rada planety pokusí zbavit ho moci, zničí dojednoho celý milión obyvatel. Potom nadšenou proklamací vyhlásil nezávislost města a nabídl planetě Zemi jednání o uzavření diplomatických a obchodních dohod. A jeho poddaní se zaradovali ze své nezávislosti, protože se ho báli. A uspořádali nové oslavy.

GUSTAVO GASPARINI

Návrat

Do nitra kosmického korábu pronikl Ranghor neuvěřitelně snadno. Nenarazil na žádnou psychosomatickou ani kryptodynamickou bariéru a dokonce ani na nejelementárnější biohypnotický ochranný zátaras.

Bezpečnostní zařízení na lodi je úplně vyřazeno z provozu, pomyslel si. Po chvíli potvrdila jeho domněnku i naprostá opuštěnost, v níž, jak posléze zjistil, se nacházela oběžná stanice první obvodové sféry.

Automatické přístroje, jimiž byl satelit vybaven, však porušeny nebyly, a stanice se pravidelně pohybovala po stanovené oběžné dráze. Během krátkého rekognoskačního letu však Ranghor zjistil, že všechna zařízení umístěná na povrchu stanice nebyla již po dlouhou dobu používána. Jeho detekční aparatura nezaznamenávala údaje o lidských bytostech ani o aktivních biogenetických jednotkách. Termochemická rovnováha anakatabolických prvků byla ostatně značně oslabena, takže bylo zcela nemožné, aby zde byl život.

Ranghor ponořil svůj astroskaf do následující sféry. S nadějí upíral zrak na stereoobrazovky, které mu v mihotavých obrazech otevíraly pohled do nesmírných vnitřních hloubek kosmického korábu. Na okamžik podlehl netrpělivé touze dosáhnout opět další sféry a zvýšil rychlost průzkumného člunu na maximum. Čekalo ho zklamání. I další stanice nebyla nic jiného než mrtvá rozpadávající se konstrukce, prázdná a nehostinná, tvrdošíjně unášená netečnými převody automatických mechanismů po osamělé parabole kolem vzdáleného středu kosmické lodi.

Jako šíp protínal Ranghorův astroskaf jednu sféru za druhou a mířil k srdci lodi. Jedna stanice střídala druhou, byly opuštěné, bez života. Ranghor cítil, jak se ho zmocňuje stále větší nepokoj.

Vypadalo to, jako by se posádka definitivně stáhla do hlubších sfér korábu. Existovala však ještě nějaká posádka? Co když se ukáže, že i všechny ostatní sféry jsou mrtvé, opuštěné a v dezolátním stavu, jako ty předcházející? Proběhl jím záchvěv strachu. Představil si zcela prázdnou obří kosmickou loď, němý přízrak rotující po slepé dráze přes osamělá souhvězdí, a jeho ruce pevněji sevřely řídicí aparaturu astroskafu, mířícího do další sféry.

Náhle přístroje začaly signalizovat hustou síť tisíců a tisíců malých stanic. Srdce se mu prudce rozbušilo. Přelétal od jedné ke druhé a úzkostně hledal stopy po člověku. Jeho naděje však byla marná.

Nakonec sklíčeně zamířil k nejvnitrnějším sférám. Proletěl už víc než polovinu cesty. Od pulsujícího srdce lodi, vyzařujícího obrovskou energii, která byla citelně znát, jej nedělily víc než čtyři sféry.

Ranghorovy smutné myšlenky zaletěly na Klannios, na domovskou planetu, kdysi tak silnou. Nyní se však vyčerpávala v zoufalém boji s neúprosným nepřítelem. Lesk a sláva Klanniosu, který v minulosti vládl celé galaxii, kdy se zdálo, že jeho obrovské impérium nikdy nedojde konce, se bortily již po mnoho eonů.

Obří kosmická loď byla zkonstruována právě v dobách dávné slávy, s úmyslem uskutečnit ctižádostivý sen a rozšířit vládu Klanniosu až k nejzazším koncům vesmíru. Loď odletěla do neznáma, na cestu, která měla trvat stovky, tisíce eonů. Vzpomínka na ni se postupně měnila v nádhernou legendu, zářivý symbol dávné moci, pohádkového zlatého věku, ve vzpomínku, která nyní pomáhala obyvatelům Klanniosu překonávat sklíčenost a zoufalství z hrůzného vpádu Zetů přinášejících dobu temna.

Zetové byli příslušníky obludné rasy, jež se náhle objevila u hranic říše Klanniosu a jako neutuchající příliv zaplavila celou galaxii. Účinné klannioské zbraně byly v boji proti Zetům nepoužitelné. Biologická podstata Zetů odporovala všem známým chemofyzikálním poznatkům. Proto Klannios žil v úzkostném očekávání jejich posledního útoku. Planeta byla ukryta za obrovský energetický štít, který vytvořily spojenými silami vědecké týmy celého Klanniosu. Štít již prokázal svou ničivou sílu na pokusných kosmických lodích, snad tedy dokáže rozmetat i mohutné rakety Zetů.

Hrozivé hordy nepřítele byly ještě daleko, ale rychle se blížily. Zatímco klanniosští vědci setrvávali v napjatém očekávání, ohromila je nenadálá a zcela neočekávaná zpráva: tajemná kosmická loď, vypuštěná před mnoha a mnoha lety, byla na cestě zpět. Oznámil to gigantický mozek počítače, který udržoval s lodí spojení od jejího vypuštění a který byl po mnoho eonů němý. Nyní se koráb blížil ke Klanniosu. Vynořil se z propasti zasuté minulosti jako ostrý světelný paprsek, jenž proniká hustou mlhou, aby s sebou přinesl netušené poznatky a možná i řešení, jak porazit Zety.

Na nějakou dobu zachvátila obyvatelstvo Klanniosu frenetická radost vyvolaná nadějí na osvobození. Jakmile si však na planetě uvědomili existenci energetického štítu, nadšení vyprchalo. Touto bariérou loď neproletí. Štít nebylo možné dezaktivovat, to by znamenalo jej zničit, a na vytvoření druhého štítu ještě před příchodem Zetů nebyl čas.

Z Klanniosu byly okamžitě na loď vyslány přesné instrukce o nové, vzdálenější dráze, po níž měla proletět okolo planety. Vědci však nedostali žádnou odpověď, dráha lodi se nezměnila. Do počítače napojeného na vesmírný koráb docházely jen přesné technické údaje vysílané z lodi automatickými přístroji. Neviditelným štítem však neprošlo žádné poselství od lidských bytostí.

Proto byl Ranghor vyslán na malém kosmickém člunu, aby se skrz jediný uzoučký průchod v energetickém štítu spojil s korábem, který se nezadržitelně přibližoval. Měl za úkol předat veliteli vesmírné lodi instrukce k okamžité změně dráhy a projednat s ním plán případného protiútoku na nepřítele.

Kde je však velitel lodi? Kde se nachází celá posádka? Mučivé otázky trýznily Ranghorův mozek stále naléhavěji. Snažil se je tvrdošíjně odehnat. Ale po každém odletu od další pusté stanice na něj doléhaly s větší a větší neúprosností.

Ranghor proletěl další opuštěnou sférou, srdce měl sevřené tíživými obavami. Jestliže se nakonec ukáže, že na lodi nikdo není, padne poslední naděje na úspěšný protiútok.

Zbývalo mu pravděpodobně už jen několik sfér. Jeho astroskaf se vnořil do světelné záplavy, sálající z jádra korábu, vletěl do oblasti světélkující energie, napájející nekonečné energetické obvody celé vesmírné lodi.

Přístroje signalizovaly další stanici. Ranghor si opět uvědomil, že mu srdce bije jako zvon. Na palubní desce se v pravidelném rytmu rozblikala signalizační světla, která jen podpořila novou naději. Vykřikl radostí. Přístroje konečně oznamovaly přítomnost lidských bytostí, vyspělých biogenetických kultur. Stanice je obydlená!

Ranghor přesně podle instrukcí zapnul ochranný kryptoštít. Jeho astroskaf se jako bublina snesl na povrch stanice a měkce přistál na rozlehlou střechu vysoké budovy, kde byly přistávací dráhy pro podobná plavidla.

Ranghor ještě jednou prověřil, zda mu funguje přenosný automatický tlumočník. Pak vystoupil z astroskafu a zamířil k jednomu z pohyblivých pásů, které se z plošiny uprostřed střechy rozbíhaly do všech směrů.

Okolo Ranghora se do nedohledna tyčily obrovské stavby, shora vypadaly jako prales věží, kupolí, cimbuří, mezi nimiž se vlnovitě vinuly vzdušné spirály pohyblivých komunikací. Před očima mu vyvstal obraz, který připomínal vzhled měst na Klanniosu.

Vzpomínka na planetu mu připomněla, že se okamžitě musí jakýmkoli způsobem spojit s velitelem, nebo s lidmi, kteří korábu vládnou. Čas letěl, vesmírný kolos mohl každou chvíli narazit na energetickou bariéru, a to by byl konec.

Jak Ranghor vstupoval na pohyblivou komunikaci, zakolísal. Pod ním, v hlubokých úžlabech mezi budovami, vířil rychlý a nepřetržitý tok vozidel všech tvarů i rozměrů a spěšně a freneticky kypělo lidské hemžení, které upoutávalo Ranghorův zrak a vyvolávalo v něm pocit silné závrati.

Jeho tělem proběhl od hlavy až k patám nezřetelný, avšak intenzívní pocit nevolnosti. Přičítal to účinkům, jež mělo na jeho organismus ovzduší satelitu příliš bohaté na kyslík. Dostal strach, že se zřítí dolů.

Koutkem oka postřehl, že se podél úzkých obrubníků opuštěné komunikace táhnou záchytné řemeny. Po několika váhavých krocích se jednoho chytil. Vtom jím projelo prudké škubnutí. Ztratil rovnováhu, křečovitě zamával rukama a pak už si jen stačil uvědomit, že se propadá do vzduchoprázdna, jež jej vtahuje jako obří trychtýř.

Z vyděšených výrazů pobledlých obličejů, sklánějících se nad ním, pochopil, že umírá. Z úst mu v teplých praméncích vytékala krev a měl pocit, jako by se mu do hrudi zarýval ocelový nůž, bránící mu v dýchání.

„Zavolejte velitele…,“ podařilo se mu s obrovským úsilím vypravit z úst. „Loď nesmí na Klanniosu přistát. Je třeba změnit dráhu… Energetický štít loď zničí…“

Jako v mlze viděl, jak si kolemstojící vyměnili významné pohledy.

„Blouzní!“ pronesl jeden hlas.

„Jakého velitele? O jaké lodi to mluvíte?“

„Klannios. Energetický štít. O čem to mluví?“

„Ticho! Copak nevidíte, že umírá?“

Hlasy mu splývaly do nerozeznatelného šumu, který sílil, až se z něj stalo temné dunění, hluboké a nesnesitelné burácení.

„Nevěří mi! Nerozumí mi!“ uvědomil si zoufale. Pohnul rty ve snaze promluvit, ale zadusila ho nasládlá hmota krve a dunivý hukot v jeho uších vystřídalo závratné ticho. Zatímco ho pozvolna pohlcovala černá hlubina temnot, osvítil ho na zlomek vteřiny oslepující paprsek pravdy: NEROZUMĚJÍ! ZAPOMNĚLI! ZAPOMNĚLI, ZE ŽIJI NALODÍ!

Apokalyptický výbuch otřásl celou galaxií. Obří kosmický koráb vzplanul a proměnil se v kolosální vír čisté energie, již vzápětí pohltily bezedné propasti vesmíru.

To, co lidé nazvali Sluneční soustava, už neexistovalo.

Lidstvo zmizelo.

ILJA VARŠAVSKIJ

Džamblové

Radioteleskopy měsíční základny objevily záhadné těleso letící z hlubin vesmíru jako první. Po několika dnech propočítala jeho dráhu celá řada observatoří. Podle výpočtů tento objekt mířil k Zemi.

Byla učiněna všechna bezpečnostní opatření. Pozorování tělesa nemohlo dát odpověď na otázku, jaký náklad nese. Byla to první návštěva Země přátelsky naladěných rozumných bytostí, obyvatel dalekých světů, nebo to byl počátek ostřelování naší planety dobyvateli kosmického prostoru?

Desítky stíhacích raket byly v bojové pohotovosti. Elektronické stroje neustále zpracovávaly údaje o dráze tělesa, avšak výsledky nedávaly odpověď na otázku. Těleso letělo stejnoměrně a nic neukazovalo na to, že by mohlo být řízeno rozumnými bytostmi.

Zatím se těleso rychle blížilo k Zemi. Zanedlouho přeťalo dráhu Měsíce a přešlo na kruhovou dráhu kolem Země.

Hned druhý den všechny noviny světa hlásaly senzaci palcovými titulky. Těleso někdo řídil a hledal místo pro přistání na povrchu planety.

Dne 17. dubna ve dvě hodiny v noci vysunul křídla a přešel na klouzavý let. Zřejmě se chystal na přistání v Largetownu.

Na rychle připraveném kosmodromu byla v okolí města rozsvícena přistávací světla. Startovalo několik letadel, aby hosta doprovodilo k místu přistání.

Avšak koráb s cizími bytostmi si vedl krajně podivně.

Nevěnoval nejmenší pozornost doprovodným letadlům a přistál rovnou uprostřed města. Ve čtyři hodiny v noci dosedl na vysunuté tlumiče v městském parku.

Početné policejní a vojenské jednotky měly hodně práce, aby udržely mnohatisícový dav lidí, který se tu nehledě na pozdní dobu shromáždil, aby uvítal hosty z vesmíru.

Cizí bytosti však zcela zjevně nesdílely nadšení lidí a nespěchaly s navázáním kontaktů. Vstupní otvory zůstávaly stále neprodyšně uzavřeny. Člověk by si mohl myslet, že je koráb prázdný, nebýt ovšem tenké antény, která se vzápětí vysunula v přední části.

Co se dělo posléze, nemělo vůbec nic společného se slavnostním okamžikem. Davu se zmocnil nepřekonatelný strach a rozprchl se. Cesta necesta uháněly policejní jednotky na koních. Vojenské jednotky ustupovaly poměrně spořádaně, i ony však nesmírně pospíchaly. Nikdo nedokázal vysvětlit, co se stalo. Všem připadalo, že se strach, po kterém tuhne krev v žilách, vznáší ve vzduchu.

Do města byly přesunuty jiné vojenské jednotky, ale na přístupech k parku se najednou zastavily. Strach paralyzoval vůli vojáků i důstojníků. Oblast strachu zasahovala kruh s přibližným poloměrem jeden kilometr. Jako kdyby tento strach vyvolával někdo speciálním zařízením umístěným uvnitř tělesa.

Podivné chování hostů vyvolávalo pochybnosti o mírumilovných cílech jejich návštěvy. Z města byli spěšně odvezeni staří lidé a děti. Oblast obsazenou cizími bytostmi neprodyšně uzavřelo vojsko. Stovky zbraní byly namířeny na park, avšak rozkaz přísně zakazoval střílet, dokud hosté nedají zcela zjevně najevo své záměry. Všechny pokusy navázat s nimi kontakt vyšly naprázdno. Ani jeden člověk se nedokázal přemoci a překonat hranici strachu. Tajuplné záření pronikalo kovem i ocelovým pancířem tanků. Hranice strachu byla vymezena i směrem nahoru, takže nebylo možno létat nízko nad místem přistání objektu.

Fotografování z výšky dvou tisíc metrů ukázalo, že posádka opustila koráb a že je zaneprázdněna budováním nějakých staveb. Na snímcích byly jasně vidět zvláštní postavy pohybující se uprostřed pavoukovitých mechanismů stavějících kulovité bílé budovy. Počet cizích bytostí zřejmě nepřekročil číslo deset. Nevěnovaly vůbec žádnou pozornost okolí, byly plně zaujaty svou prací.

Celý svět s napjatou pozorností očekával další vývoj událostí.

Nikdo nemohl předpovědět, jak se celý ten záhadný příběh vysvětlí.

V noci 17. dubna vyšel Ed Dranquard z hospůdky Sama Horsta v té nejskvělejší náladě. Byl pěkně rozkymácený. Rozhodl se, že domů dojde pěšky, aby své hlavě umožnil osvobodit se z alkoholického oparu.

Ed zřejmě přecenil své možnosti, protože v parku nedokázal překonat touhu ulehnout.

Na zdravém vzduchu usnul tak tvrdě, že vzduchová vlna, která se snesla na Zemi, způsobila, že ani neotevřel oči, a když se zmátořil, dosedl na lavičku, kde začal chrápat dál, jako kdyby se nic nestalo.

Probudil se teprve ráno na podlaze nějaké neznámé místnosti. Rozhlédl se zarudlýma očima kolem sebe a uviděl špinavé zdi nějakého sklepa. Na podlaze něco zobalo pár holubů. Zrzavý huňatý pes tiše kňučel u dveří.

První, co Eda napadlo, bylo, že se stal obětí nočního přepadení. Když však strčil ruku do kapsy u saka, zjistil, že náprsní tašku i s penězi má na obvyklém místě.

Pokrčil rameny a namířil si to ke dveřím, najednou mu ale celým tělem projela prudká bolest, která ho donutila, aby se zastavil.

Znovu ulehl na zem, až bolest pominula. Zrzavý pes k němu přistoupil a dotkl se vlhkým studeným čumákem jeho ruky. Dranquard znovu vstal a udělal několik kroků ke dveřím, jenomže ho znovu na půli cesty zastavila neviditelná hranice bolesti. Pokusil se udělat ještě krok kupředu, ale měl pocit, že mu vnitřnosti někdo trhá stovkami kleští. Ještě několikrát zkusil překonat záhadnou hranici, ale nesnesitelná bolest ho vždycky donutila vrátit se.

Ed vztekle usedl na podlahu a chytil se za hlavu. Cítil se strašně. Hlava mu třeštila, měl příšernou žízeň a ke všemu ještě začal škytat.

Pes se rozkňučel. Najednou kňučení přešlo v srdcervoucí vytí. Dranquard zvedl hlavu. To, co uviděl, ho přivedlo k myšlence, že na něho přišlo delirium tremens.

Dvě bytosti fantastického vzezření stály uprostřed sklepa a prohlížely si ho červenýma očima bez víček. Zelený trup pokrytý lesklou kůží připomínal gumový pytel naplněný tekutinou. Dole byl trup opatřen dvěma pytlovitými výrůstky, nahoře byl zakončen obrovskou kulatou hlavou s trčícíma ušima a širokými ústy beze rtů. Příšery měly každá tři ruce s dlouhými vinoucími se chapadly na konci.

Ed vstal.

„Škyt… škyt!“ přepadla ho znovu škytavka.

„Škích-škích!“ zadrmolily příšery.

Udělal dva kroky kupředu. Příšery couvly o stejnou vzdálenost. Nechodily, takovým zvláštním způsobem se kutálely na svých pytlovitých výrůstcích.

Dranquard udělal ještě jeden krok a znovu mu začala ta strašná bolest rozdírat vnitřnosti. Beznadějně mávl rukou a znovu usedl na podlahu.

Příšery stály a tiše si něco pobroukávaly. Bylo vidět, že mu nechtějí ublížit.

Posunky jim dal najevo, že má žízeň. Místo odpovědi něco zabroukaly a odkutálely se ke dveřím. Za pár minut se jedna z nich vrátila a postavila před ním krabičku s nějakým želé a nádobku s nějakou tekutinou. Zřejmě se rozhodly s ním zacházet jako se zajatcem.

Želé mělo natrpklou chuť s vůní po jehličí, tekutina byla slaně kyselá, ale na žízeň byla výborná. Vypil půlku nádobky a pocítil lehkou závrať, až znovu usnul.

Zřejmě spal hodně dlouho. Když se probudil, uviděl vedle sebe novou krabičku s želé a plnou nádobku s růžovou tekutinou. Pes a holubi zmizeli.

Dveře ze sklepa byly pootevřeny, a tak se Dranquard rozhodl vyzkoušet bdělost svých věznitelů. Zase ho čekalo zklamání: bolestivá hranice mu nedovolovala přiblížit se k osudným dveřím.

Tak uplynulo několik dní. Dranquard téměř celou tu dobu prospal.

Potrava, kterou mu dávali, obsahovala zřejmě nějaké uspávací prostředky. Kdykoli se probudil, měl vedle sebe na podlaze novou porci želé a plný džbán.

Jednou ráno spatřil dvě příšery, jak jsou nad ním skloněny a jak si něco tiše brumlají. V rukou měly černé krabičky, z nichž trčely dlouhé pruty. Jedním z nich se příšera dotkla Edova obličeje. Nesnesitelná bolest ho doslova vymrštila na nohy.

Teď se obě příšery dotkly Edových zad a Dranquard se rozběhl ke dveřím ve snaze uniknout před jehlami zabodávajícími se do páteře. Tentokrát byl průchod volný. Prvně za celou dobu svého věznění Ed uviděl sluneční světlo. Připadalo mu, že místo, kde se teď nacházel, znal. Nebylo pochyb. Viděl špičku presbytariánského kostela a dvacetipatrovou budovu banky. Jak zvláštně to ale kolem dokola vypadalo! Neviděl ani živáčka, ani jediné auto. Jako kdyby město vymřelo.

Příšery opět dohnaly Dranquarda svými pruty.

Park, kam ho hnaly, vypadal rovněž velice zvláštně. Byl plný lehkých staveb kulovitého tvaru z nějaké bílé hmoty.

Mezi nimi se pohybovaly stroje podobné velkým pavoukům, přetahovaly části nějakých naprosto nic neříkajících zařízení.

To všechno mohl zahlédnout jenom koutkem oka, protože příšery ho neustále popoháněly svými pruty a snažily se ho zahnat do jedné z kulovitých budov.

V první místnosti, kterou ho vedly, se sklánělo několik bytostí nad něčím, co připomínalo operační stůl.

Přesně takový stůl byl ve velkém sále s poloprůhlednými stěnami. Tam z Dranquarda strhly oblečení a připoutaly ho elastickými řemeny ke zdi.

To, co s ním dělaly, se podobalo lékařské prohlídce. Promačkávaly ho, obkreslovaly, nějakým přístrojem mu prosvěcovaly hrudník a nutily ho, aby ohýbal ruce a nohy.

Nakonec ho uvolnily a Ed se mohl obléci.

Když procházel první místností, pohlédl na operační stůl a spatřil tam preparovaného mrtvého psa. Bytosti s neskrývaným zájmem prohlížely jeho vnitřnosti.

Dranquardovi došlo, co hrůzného zřejmě chystají i pro něho. Pro ně byl pouhým exemplářem lidského druhu, který bylo nutno pečlivě prozkoumat a který musí skončit na takovém stole.

Nyní ho vedly do jedné z nedalekých budov, kde měl podle všeho čekat na svůj osud.

Tisíce nejrůznějších nápadů na záchranu, jeden fantastičtější než druhý, se mu rodily v hlavě, ale všechny narážely na nemožnost překonat hranici bolesti, která spolehlivě uzavírala východ z vězení.

Nejstrašnější na tom všem bylo, že po každém pozření potravy upadl do hlubokého spánku, během kterého s ním mohly příšery dělat, co se jim zachtělo. Ostatně i když nespal, byl proti jejich přístrojům vyvolávajícím bolest bezmocný.

Bylo nutno něco podniknout, a tak se Dranquard rozhodl vyhlásit hladovku. Raději umřít hladem než na operačním stole.

Odmítnutím přijímat potravu byly bytosti vzrušeny. Výzkum živého organismu nebyl podle všeho ještě dokončen. Několik příšer neustále hlídalo v místnosti a snažilo se pomocí vylučování bolesti donutit ho k jídlu. Začal život podobající se blouznění. Ed stoicky snášel bolest, protože věděl, že kdyby se vzdal, skončí všechno velice rychle.

Za několik dní hladovky vstoupily do místnosti dvě příšery a gestikulací Eda vybízely, aby vstal. Tentokrát přestaly používat pruty vyvolávající bolest.

Vyšli ven. Jedna z hlídek vpředu, druhá za Edem, toto podivné procesí mířilo po Meanstreet. Ed jim sotva stačil.

V centru města bylo zcela pusto a prázdno. Jenom vysoko na nebi se vznášelo několik letadel.

Dranquard a jeho strážci zabočili na 17. Avenue. Náhle se první příšera zastavila u dveří jednoho obchodu. Nyní Ed pochopil cíl této cesty. Bytosti mu zřejmě chtěly nabídnout, aby se tam zásobil jídlem.

Pohled na pozemskou stravu v něm vyvolal příšerný hlad. Dychtivě sáhl po šunce a odšrouboval zátku u láhve whisky. S obtížemi ukousl veliký kus a lokl si z láhve vonící tekutiny. Celým tělem mu projelo příjemné teplo. Dva hlídači tuto scénu pozorovali lhostejnýma rudýma očima. V Edově hlavě se zrodil uličnický nápad. Podal jednu z láhví příšeře, která stála nejblíže.

Bytost uchopila láhev svými chapadly, pozorně ji chvíli prohlížela a nepostřehnutelně rychlým pohybem si ji převrátila do tlamy.

Od toho dne se Edova situace radikálně změnila. Den co den se v jeho místnosti objevovala skupina bytostí. Věrohodně napodobovala zvuk tekutiny vytékající z láhve a prosebně při tom zírala na svého zajatce, kterého tím žádala, aby se s nimi vydal za další dávkou whisky. Každý takový návrat připomínal triumfální pochod. První kráčel Dranquard se dvěma láhvemi, za ním desítka bytostí třímajících v každé ze svých tří tlap po jedné láhvi. Všichni měli vynikající náladu. Ed hlasitě prozpěvoval a bytosti mu tiše brumlaly do taktu.

Stavební práce v parku se zpomalily. Nepracující pavoukovité stroje znehybněly v těch nejneuvěřitelnějších polohách.

Při jedné výpravě za whisky si Ed přivlastnil banjo a všechny zpěvy teď probíhaly za hudebního doprovodu. Bytosti dovedly výtečně napodobit různé zvuky, a tak vytvořily docela slušný orchestr.

Netrvalo dlouho a v zóně byly vyčerpány všechny možnosti jak získat whisky, ovšem ukázalo se, že bytosti konzumují se stejnou chutí gin.

Dne 30. dubna dostal velitel vojsk blokující zónu strachu hlášení, že stavby bytostí v městském parku jsou v jednom plameni.

Po dvaceti minutách se v prostoru předsunutých hlídek objevilo podivné procesí. První kráčel velice nejistě vysoký člověk s banjem, který hlasitě prozpěvoval „Tipperary“. Za ním šlo v jedné řadě deset objímajících se bytostí snažících se všelijakými zvuky napodobit strunné nástroje. Všichni byli patřičně podroušení. Současně bylo zjištěno, že zóna strachu přestala existovat.

Dnes už nikdo neví, kdo jim začal říkat džamblové. V podstatě byly ty ubohé bytosti neustále opilé. Neustále vyžadovaly alkohol a domluvit se s nimi o něčem rozumném bylo vyloučeno. Bylo zjištěno, že jde o biology, kteří byli posláni na Zemi z planety jimi nazývané Ua, aby tu prozkoumali formy našeho života. V technice se absolutně nevyznali. Před startem byla jejich expedice vybavena soupravou automaticky fungujících přístrojů a mechanismů, avšak jak byly tyto přístroje zařízeny, to nevěděli.

Do jednoho ostatně brzy zahynuli, protože automatická továrna na výrobu syntetické stravy, kterou jim postavily v parku automaty, vyhořela a na zemskou stravu si nemohli zvyknout.

Pokud jde o koráb, kterým sem přiletěli, nepředstavoval z našeho hlediska nic výjimečného.

Snad jediným výsledkem jejich návštěvy byl pokles zájmu o vědeckofantastickou literaturu líčící přílet cizích bytostí na naši planetu.

JOANNA RUSSOVÁ

Nevinnost

Jsem na světě poslední, jediná. Musím být poslední, protože nikdo jiný už nerozumí. Například Siegfried. Hm, už je to jenom jméno. Od kolébky znal jenom fakta a fakta a byl na to tak pyšný. Veliký světlovlasý muž, který nás vozil sem a tam mezi hvězdami. Já byla jenom cestující a navíc černá jako krtek. Ale on dělal jako že nic a byl ke mně moc zdvořilý. Jednou mě vzal do strojovny a ukázal mi přístrojovou desku, světélkující proti šedavým stěnám, hvězdné mapy i samotné hvězdy za průzory. Povídal mi, jak jsem nevinná, že mě ani nemůže nechat o samotě. Ale tohle není pravda, jenom mě to prostě nezajímá.

„Co ty vůbec víš?“ zeptal se. A když jsem odpověděla, že znám nějaké příběhy, začal se smát. Smál se hlasitě a zakláněl přitom hlavu, až se mu světlo lampy třpytilo ve vlasech. Já jsem schýlila hlavu a jenom se rozpačitě usmívala.

„Opravdu?“ řekl. „To mi je musíš vyprávět.“

A tak jsem mu povídala o překrásném bílém městě, jehož jméno jsem už neznala. V tom městě vrhaly fontány, obklopené travnatými pahorky, vzhůru proudy vody, které zářily proti obloze jako křišťálové. A každý rok sestupovali lidé s pahorků ve zlatě nachových procesích, aby ukázali vlaštovkám cestu do města.

Bylo to jenom takové povídání pro radost, ale on poslouchal soustředěně, a když jsem skončila, řekl:

„To máš z nějaké knížky?“

Zavrtěla jsem hlavou.

„Tak jsi tam byla?“

„Ale ne,“ řekla jsem.

Jindy si přišel poslechnout další příběh. Když jsem skončila, řekl:

„To už muselo být hodně dávno. Víš, procestoval jsem celou Galaxii, ale podobné místo jsem neviděl nikde. Je to určitě aspoň tisíc roků.“

„Pořád ještě existuje,“ odpověděla jsem mu, „ale je moc staré. Nejmíň miliardu let. Vím to.“

„To není možné,“ pravil stroze, ale proč, to mi už nevysvětlil. Jenom povídal, že bych tomu stejně nerozuměla. Tohle bylo podruhé. Potřetí přišel s novým nápadem.

„Určitě jsi jenom zapomněla, kde to je,“ řekl s pevným přesvědčením. „Nemáš na fakta hlavu. Tak si teď pokus vzpomenout.“

Pochopitelně jsem si vzpomenout nedokázala, a tak se o bílém městě dozvěděl všechno kromě toho, kde leží a jak se jmenuje.

„Někde je určitě ukryté,“ mumlal si hněvivě a kopal do umělých plamenů v krbu. „V nějaké zapadlé končině. Zřejmě je velice primitivní. Přece si musíš vzpomenout!“

Pro mě to byla jenom hra. Vyprávěla jsem mu, že tam mají skutečný oheň se zlatavými plameny, průhlednými na pozadí stěn, a zapalují jej jenom proto, že je tak krásný. Znervózněl, začal přecházet podél stěny a nadával mi: hlupáku, copak nejsi schopná zapamatovat si jeden jediný fakt?

Pak kolem mě kroužil a vrhal na mě otázky na počet obyvatel, původ a na podobné věci.

„Jakou práci tam dělají?“ ptal se.

„Proč? Přeci žádnou,“ odpověděla jsem. „Žádnou, samozřejmě, kromě toho, že tepou zlato, čarují a tak podobně.“

Bavila jsem se.

„Chci se tam podívat. Určitě jsi viděla z toho města nějaké snímky. Nikdy jsem na podobném místě nebyl a tak rád bych takové město viděl.“

Po chvíli mě obvinil:

„Ty víš, kde to je, a nechceš mi to říct! Myslíš si, že bych tam s sebou přivedl ještě spoustu dalších lidí a ti by to všechno zničili. Ale neboj se, umím si taky představit, jak by to dopadlo. Věř mi. Přece mi musíš říct, kde to je. Dokud se tam nevypravím, nenajdu ani chvilku klidu. Koupím si malou raketku, víš, nic nákladného, a vydám se tam. Víš, tohle je… je to něco úplně jiného než všechno, co jsem zatím viděl, chtěl bych tam zůstat až do smrti. Nevím proč, ale připadá mi to tak. Že bych tam určitě zůstal.“

„Ale jdi,“ odpověděla jsem jenom.

Rozpačitě hleděl do stropu.

„Víš,“ řekl tiše, „představuju si, že na takovém místě se neumírá. Vlastně jsi mi to sama řekla.“

„Takové místo přece vůbec neexistuje,“ řekla jsem. „Všechno jsem si vystavěla jenom v hlavě. A nikdy ani nebylo.“

„Už jsi na ně zapomněla, protože jsi hloupá. Ale vezmu si raketu a tak dlouho budu hledat, až to město objevím. Já pitomý nejsem. Určitě to najdu.“

Pak odešel rozhodným krokem.

A opravdu to provedl tak, jak říkal. Ten natvrdlý hrdina se teď potuluje někde prostorem, mezi Antarem a Denebem, nebo tam někde, kdo ví?

Opravdu musím být poslední. Protože kromě mne už nikdo nerozumí.

Ti nevinní! Vesmír je jich plný.

GERHARD BRANSTNER

Dokonalý zločin

Ať se Fränki a Jožka dostali na kterékoli nebeské těleso, všude se jim přihodilo něco kromobyčejného a vždy se mohl Fränki vyznamenat jako muž bystrého ducha a vtipného rozumu. Následující případ ho však přivedl bezmála na pokraj zoufalství.

V muzeu, jež opatrovalo nejcennější umělecké poklady země, došlo několikrát ke krádeži cenných klenotů. Vyšetřování jednoznačně prokázalo, že zanechané stopy patří robotovi, který pracoval jako dešifrovač ve filologickém ústavu. A přesto nemohl být robot z činu usvědčen, protože měl bezvadné alibi. Když se o případu doslechl Fränki, prohlásil: „To je případ pro mě,“ a nabídl svou pomoc, jež byla ochotně přijata.

Nejprve přezkoumal totožnost stop a přesvědčil se, že skutečně náleží řečenému robotovi. A poněvadž byl tento robot jediný svého druhu, byla záměna automaticky vyloučena.

„Pak nemůže být v pořádku alibi,“ usoudil Jožka.

„Také si myslím,“ řekl Fränki.

Vyhledal vědce, který s robotem pracoval, a dozvěděl se od něj, že Codwig – tak se podezřelý jmenoval – stál v době činu v ústavu. Jelikož se Fränki nechtěl spoléhat pouze na výpověď tohoto muže, vzal do křížového výslechu i robota. A poněvadž v Codwigově paměti nebyly informace z doby činu smazány, mohl potvrdit, že skutečně stál ve filologickém ústavu.

„Pak je případ absolutně nevysvětlitelný,“ konstatoval Jožka. „Jednak je jisté, že loupež mohl spáchat pouze Codwig. Protože však roboti objektivně nejsou schopni lhát, je stejně tak jisté, že v době činu skutečně stál na svém místě. Jak si s tím chceš poradit?“

Fränki přiznal, že vskutku nevidí žádné řešení. Bylo to poprvé v životě, co něco takového přiznal, a Jožka velmi dobře věděl, co to pro přítele znamená. Fränki však nehodil flintu do žita a vypravil se – protože ho nic lepšího nenapadlo – do závodu, kde byl robot vyroben. Tam mu potvrdili, že Codwig je unikát, dokonce i náhradní díly musely být zhotovovány jednotlivě. Fränki, protože ho opět nic jiného nenapadlo, si nechal ukázat seznam vyexpedovaných náhradních dílů a podle tohoto seznamu si ověřoval konstrukci robota. A když byl hotov, zvolal: „Už to mám!“

Jožka nevěřícně potřásl hlavou. „Jak ti mohly prozradit náhradní díly, co ti neprozradil celý robot?“

„Protože náhradní díly dávají celého robota,“ vysvětloval Fränki. „Součásti stroje se obvykle vyměňují ještě dříve, než přestanou fungovat, aby se předešlo poruchám. Když si staré součásti, jakmile jsou kompletně vyměněny za nové, zase sestavíš dohromady, dostaneš sice ne nový, ale docela obstojně fungující stroj. A stejně to bylo i s naším robotem. Teď už jen zbývá najít osobu, která vyměněné součásti buď nezanesla do šrotu, nebo je tam zase posbírala. Ale to už není úkol pro mě.“

A opravdu místní úřady bez potíží našly hledanou osobu ve vědci, pod jehož vedením Codwig pracoval. Avšak tím případ neskončil, neboť dříve než bylo možno akta uzavřít, bylo třeba vyřešit otázku, který z obou robotů je teď vlastně Codwig. Na jedné straně, tvrdili mnozí, náleží toto jméno zloději, neboť on ho nosil původně; poněvadž prý však jeho totožnost kus po kuse přejímaly vtělované nové náhradní díly, mohlo toto jméno stejně dobře patřit robotu nevinnému, což by také bylo mimo veškerou pochybnost, kdyby vyměněné součásti bývaly putovaly do šrotu. Spor tedy nebylo možno rozhodnout, a proto byl ke konzultaci opět přizván Fränki.

„Tuto otázku je možno vyřešit jen tak,“ poučoval Fränki, „že ji rozpoznáme jako logicky nerozřešitelnou, neboť se zde jedná o zvláštní případ logické identity. Jestliže vám však tato odpověď nestačí, hoďte zlodějského robota do šrotu. Pak bude problém definitivně sprovozen ze světa.“

HARLAN ELLISON

Nevěřte Pozemšťanům

Bedzyk byl při tom, když Riila propadla šílenství, a sledoval, jak sebou tluče o průzor ve dveřích, dokud se její nepatrná hlavička neproměnila v kaši z masa a krve. Povzdechl si, zhluboka vydechl masivním hrudníkem připomínajícím měch a zauvažoval, proč si všichni vyděděnci mlčky zvolili právě jeho za svého vůdce. Loď visela v prostoru mezi Zemí a Měsícem, nikdo o ni nestál a nikdo si jí nevšímal, vor vydaný na pospas osudu v oceánu noci.

Také všichni kolem v lodním salónu sledovali, jak se Riila zabíjí, a když se její tělo svalilo na rohožku, odvrátili se, aby si Bedzyk mohl vybrat, kdo se o ni má postarat. Zvolil Johna Smithe – toho s peřím na místech, kde by měly být vlasy – a jednoho beze jména, který neuměl mluvit, jenom vřeštěl.

Tihle dva zvedli její těžké tělo s hlavou jako hrášek a odnesli je k odpadové rouře. Vyprázdnili ji, otevřeli, zastrčili tělo dovnitř, znovu zavřeli a vyfoukli je ven. Na cestě ke Slunci proplulo kolem oken salónu. V okamžení bylo pryč.

Bedzyk se posadil do hlubokého křesla a pisklavě natahoval vzduch do svého mohutného hrudníku. Je to radost, dělat vůdce těmhle lidem.

Lidem? Kdepak, to je v každém případě špatný výraz. Vyděděncům. To zní docela pěkně a ohebně. Byli odřezky, smetí, odpadky, prostě zmetci. Jak je výstižné, že Riilu pohřbili tímhle způsobem – odpadovou rourou. Takhle se jednoho dne rozloučí se světem všichni. Uvědomil si, že na lodi žádný „den“ neexistuje. Avšak jednoho krásného okamžiku – ať už ve dne nebo v noci – každého z nich vyplivne roura jako odpadky.

Muselo to tak být. Byli přece vyděděnci. Ale lidé? Ne, lidmi nebyli. Lidé nemají háky místo rukou, ani jedno jediné oko, ani krunýř jako želva, ani hrby vepředu či vzadu, nemají ani ploutve, ani další mutace, které vystavovali na odiv obyvatelé lodě. Lidé jsou normální. Mají pěkný pár paží a nohou a očí. Muž a žena tvoří pěkný pár. Lidé jsou pěkně rozmístěni po celé Sluneční soustavě a pěkně si mezi sebe rozdělují všechny požitky, které jim dává, a nové planety na jejích hranicích. A všichni s veselou myslí nechávají nechutné vyděděnce vymřít v jejich kosmickém vězení. „Je pryč.“

Přemítal s našpulenými rty, se zcela normální hlavou zabořenou do gigantického hrudníku. Vzhlédl k tomu, kdo na něho promluvil. Byl to John Smith, s peřím na místech, kde měly být vlasy. „Říkal jsem: už je pryč.“

Bedzyk jen přikývl. Riila byla jenom další v řadě. Už ztratili na lodi víc než dvě stě vyděděnců. A ztratí další.

Je to zvláštní, jak se tihle – znovu zaváhal, když měl použít slovo lidé a nakonec vybral výraz, který užívali mezi sebou: stvoření – jak se tahle stvoření obrnila proti smrti kolem sebe. Nebo se možná nepovažují za tak znetvořené, jako jsou ostatní. Na lodi nebyl stejný jedinec. Ani na jednoho nezapůsobila Nemoc stejně. Některým jenom zdeformovala svalová vlákna, ale končetiny se staly nepoužitelné; u jiných ucpání pórů způsobilo vypadání vlasů. Jiným způsobily zvláštní sekrety vylučované do krevního oběhu výrůstky na místech, jež měla zůstat neporušená. Avšak snad každý z nich se domníval, že není tak ohyzdný jako ostatní. Bylo to pochopitelné. Bedzyk sám považoval pohled na svou ohromnou hruď za méně nepříjemný než, dejme tomu, na Samswopeův pokroucený hřebínek a dvě hlavičky. Opravdu, mnoho lidí si může myslet, že se to stává, aby někomu narostl tak heroicky ohromný klínovitý hrudník porostlý tmavými chlupy, zcestně dumal Bedzyk. Oh, na ostatní je zoufalý pohled, ale na mě ne, jsem výjimka. Ano, to je pochopitelné.

V každém případě teď už nevěnovali žádnou pozornost tomu, když se někdo z nich zabil. Prostě se odvrátili, většině z nich přinesla smrt úlevu.

Pak se zarazil.

Začíná být jako ostatní! Musí přestat uvažovat tímhle způsobem. To není dobré. Nikdo nesmí smrt přijímat takhle. Rozhodl se, že dalšímu případu musí zabránit. Měl by vyděděnce důrazně varovat, říct jim, že takhle by se brzy dostali na dno, a hlavně sebou hodit.

Avšak věděl, že i příště bude jenom sedět a přihlížet jako tentokrát. Protože ke stejnému rozhodnutí dospěl už předtím, než zemřela Riila.

Do salónu vstoupil Samswope. Celý „den“ sloužil v kuchyni a obě hlavy mu pokrývaly kapky potu. Protáhl se mezi diskutujícími skupinkami vyděděnců a posadil se vedle Bedzyka.

„Hmm.“

To byl pozdrav, tak na sebe upozorňoval.

„Ahoj, Same. Jak to šlo?“

„Tak tak,“ natáhl ruku, napodobil Scalominu, jednookého bývalého klempíře sicilského původu, překlápěl dlaň sem tam přesně tak, jak gestikuloval Scalomina.

„Přežiju to. Bohužel.“ Poslední slovo však obsahovalo jenom drobek humoru.

„Vyprávěl jsem ti vůbec o té rozkošné kanadské husičce s vředovýma výrůstkama?“ Neusmíval se při těch slovech, ani jednou z hlav. Bedzyk znaveně přikývl, na tenhle způsob přistoupit nechtěl.

„Jo, tak dobře,“ řekl Samswope také s únavou. Dlouhou chvíli tiše seděl a pak ironicky dodal: „Ale řekl jsem ti taky, že jsem se s ní oženil?“ V myšlenkách zůstal u ženy.

Loď zachvátila morbidita.

„Před chvilkou se zabila Riila,“ bezstarostně prohodil Bedzyk. Jinak se to ani říct nedalo.

„Všiml jsem si.“ Samswope to přiblížil: „Viděl jsem, jak ji nesli přes kuchyň k odpadové rouře. Jenom v tomhle týdnu už je šestá. Uděláš s tím něco, Bedzyku?“

Bedzyk se zavrtěl v křesle. Zamířil pohled přesně mezi obě Samswopeovy hlavy. Jeho slova zazněla hořce bezmocností a hněvem z toho, že na něho naložili takové břímě.

„Co tím myslíš, že já něco udělám? Mě tady taky vězní. Když udělali ten velký zátah, unesli mě od ženy a od tří dětí stejně jako tebe vytáhli od tvých ojetých aut. Co k čertu chceš, abych dělal? Prosit je, aby netloukli hlavou do průzoru, že tím utrpí náš výhled na západní část vesmíru?“

Samswope si znaveným pohybem přejel současně oběma rukama tváře. Zavřel modré oči své levé hlavy a hnědýma očima pravé hlavy rychle zamžikal. Jeho levá hlava, která až dosud hovořila, mu poklesla na prsa. Pravá hlava, téměř němá, cosi nesouvisle mumlala. Pak se levá vztyčila s očima zastřenýma znechucením a záští.

„Drž hubu, ty oplzlý idiote!“ Praštil pravou hlavu sevřenou pěstí.

Bedzyk ho pozoroval bez lítosti. Když sledoval poprvé, jak se Samswope bije – nebo je lepší výraz mrská? – bylo mu mutanta líto. Avšak teď se to stalo běžným způsobem, jímž Samswope zachraňoval svou němou hlavu ze záchvatu. Někdy si dokonce Bedzyk myslel, že Samswope je na tom lépe než většina ostatních. Přinejmenším měl ventil, objekt, který mohl nenávidět.

„Neber si to tak, Same. Nám nic nepomůže, vůbec nic, zavšivená věc…“

Samswope hodil po Bedzykovi pohledem, pak pečlivě zvážil jeho silné paže a ohromný hrudník a unaveně zamumlal: „Já nevím, Bedzyku, já nevím.“

Levá hlava mu spadla do dlaní. Pravou imbecilně mrkal na Bedzyka, který se zachvěl a stočil pohled pryč.

„Kdybychom tehdy bývali mohli přistát na Venuši,“ prodralo se ze Samswopeových dlaní, „kdyby nám to byli dovolili.“

„Už bys měl vědět, Same,“ hořce mu připomněl Bedzyk, „pro nás není ve Sluneční soustavě místo. Ani na Zemi, ani nikde jinde. Všude existují umístěnky, kvóty, příděly. Tolik na Io, tolik na Kallistó, tolik na Měsíc a na Venuši a na Mars a každé jiné místo, kde by ses mohl chtít usadit. Pro vyděděnce není místo. Vůbec žádné místo ve vesmíru.“

Na druhé straně salónu se srazili tři rybí muži, kteří měli na hlavách helmy připomínající průhledné bubliny. Dva se snažili otevřít záklopku na helmě třetího. Tohle už bylo něco docela jiného, třetí rybí muž s nimi zápasil, nechtěl, aby ho vzduch zabil. Tohle už nebude sebevražda, ale vražda, pokud jim v tom nezabrání.

Bedzyk se vymrštil na nohy a vrhl se na oba útočící rybí muže. Jednoho z nich chytil za biceps a otočil ho. Pěst už měl napůl sevřenou, když si uvědomil, že jediný silnější úder by mohl roztříštit kouli s vodou, v níž plavala rybí tvář, a mutanta zabít. Místo aby ho udeřil, otočil rybího muže kolem sebe a tvrdě ho vyrazil ze dveří kajuty. Mutant odklopýtal, do životodárné vody bublal kletby a vrhal zuřivé pohledy zpátky na své společníky. Druhý rybí muž už následoval prvního ze salónu dobrovolně.

Poslednímu pomohl Bedzyk k odpočívadlu a bez zájmu sledoval, jak si mutant pouští do vody proudící v kouli bubliny čerstvého vzduchu. Rybí muž vydechl ústy bez rtů poděkování. Bedzyk mu pokynul a šel si sednout zpátky do křesla.

Samswope si třel němou hlavu. „Tihle tři nikdy nebudou dospělí.“

Bedzyk se svalil do křesla.

„Taky bys neměl velkou radost, kdybys musel žít v akváriu, Swopy.“

Samswope si přestal masírovat nažloutlou vrásčitou kůži němé hlavy a zdálo se, že něco odsekne, ale zablikání a pronikavé zaskuhrání vnitřního spojení ho zarazilo.

„Bedzyku, Bedzyku, jsi dole?“

Byl to hlas Harmonie Teatové seshora z řídící kabiny. Ale proč vždycky volají jeho? Proč pokaždé chtějí, aby jim on dělal soudce?

„Jo, jsem tady, v salónu. Co se nahoře děje?“

Skuhrající skříňka znovu zablikala a ze stropu se linul měkký hlas Harmonie Teatové.

„Právě jsem zachytila loď, je tři třicet daleko a blíží se k nám. Prověřila jsem letové řády i doplňky, v těch místech by nemělo být nic. Co mám dělat? Myslíš, že to je celní loď ze Země?“

Bedzyk se zvedl na nohy. Povzdechl si.

„Nemyslím, že to je celní loď. Vyhnali nás, ale pochybuju, že by byli tak nápadití a tak drzí, aby od nás vybírali poplatky za to, že tudy letíme. Nevím, co by to mohlo být, Harmonie. Dávej pozor a zachyť všechny jejich signály. Běžím nahoru.“

Dlouhým krokem vyrazil ze salónu a křížícími se chodbami stoupal k pilotní kabině. Ještě než se dostal na úroveň hydroponických plantáží, uvědomil si, že jej následuje Samswope.

„Já, ehm, tak mě napadlo, že bych měl jít s tebou, Bede,“ řekl Samswope omluvně a mnul si přitom maličké zarudlé ručičky. „Nechtělo se mi zůstat dole s těma – s těma zrůdama.“

Němá hlava mu visela na stranu a neklidně podřimovala.

Bedzyk neodpověděl. Otočil se na patě a znovu se lhostejně pustil vzhůru, už se neohlédl.

Ale žádné obtíže se neobjevily. Loď se sama ohlásila, poměrně ještě daleko. Byl to diplomatický kurýr z Ústředí soustavy v Butte ve státě Montana na Zemi. A diplomatickou poštu zastupoval zvláštní zmocněnec jménem Curran. Když loď přimanévrovala k plavidlu vyděděných a natočila se do pozice, aby se dala připojit, Harmonie Teatová – s dlouhými šedozelenými vlasy spadajícími až přes špičatý výrůstek na páteři – zapojila přitažlivé pole této části trupu. Pozemská loď se přiblížila k plavidlu vyděděných a zachytila se zámky.

Curran přestoupil bez doprovodu.

Byl to štíhlý, nezvykle snědý mladý muž s vlasy sestřiženými tak nakrátko, že temeno hlavy měl téměř lysé. Pohled měl ostražitý a vystupování svěží a přátelské, díky zaměstnání v diplomatickém sboru.

Bedzyka však jeho okouzlující vystupování zajímalo pramálo.

„Co tu chcete?“

„S kým mám tu čest, pane, smím-li se zeptat?“ Curran představoval dokonalý model diplomata.

„Na Zemi jsem se jmenoval Bedzyk.“ Chladný, pohrdavý tón vyjadřoval: Možná jsem ohyzdný, ale pořád mi ještě zůstala trocha důstojnosti.

„Jmenuji se Curran, pane Bedzyku. Alan Curran z Ústředí soustavy. Dostal jsem za úkol, abych letěl za vámi a promluvil s vámi o…“

Bedzyk se opřel o přepážku hned proti přechodové komoře, dokonce ani vyslance nepozval dál do salónu.

„Chcete nás vyhnat i z vaší oblohy, je to tak? Vy smradlaví, zavšivení…“ Vzteky se zajíkl. Nebyl schopný větu dokončit, jak se rozzuřil. „Svrhli jste dole tolik bomb, a my, kteří máme v krvi jakousi citlivou látku, jsme se proměnili ve zrůdy. A co jste udělali… prohlásili jste to za Nemoc, sebrali nás a vyšoupli do vesmíru, ať jsme chtěli nebo nechtěli.“

„Pane Bedzyku, já…“

„Vy co? Co vy k sakru, pane z Ústředí systému? S vaším čisťoučkým a hlaďoučkým tělem a útulným hnízdečkem na Zemi a rozmisťováním, kolik lidí má kde žít, aby se právě udržela kulturní rovnováha. Co vy? Chcete nás vyzvat, abychom už zmizeli? No dobře, půjdeme.“ Hlas mu téměř skřehotal, vášnivý projev mu zkřivil tvář a ruce držel přitisknuté k bokům ze strachu, aby vyslance neuhodil.

„Zmizíme z vašeho nebe. Celou dobu jsme na cestě k hranicím, pane Currane, a nikde ve vesmíru pro nás není místo. Nenechají nás přistát ani na vnějších planetách, kam až si můžeme zaplatit cestu. Ani nápad, zamoření, hned je napadne. No dobře, pane Currane. Nevzrušujte se, my zmizíme.“

Otočil se a už byl téměř v chodbě, když jej zastavil Curranův pevný hlas.

„Bedzyku!“

Muž s hrudníkem jako klín se otočil. Curran si stahoval dolů zip na blůze. Rozhalil ji a ukázal prsa.

Pokrývaly je leprově zelené a hnědé boláky. Jeho tvář přitom úplně vyhasla. Byl to člověk napadený Nemocí, který si přál vědět, jak ji dostal – a jak by se jí zbavil. Tady na lodi říkali Curranově zvláštnímu postižení „náběhy“.

Bedzyk zvolna kráčel zpátky, ani na okamžik přitom nespustil oči z Curranovy tváře.

„Vyslali vás, abyste s námi promluvil?“ zeptal se Bedzyk udiveně.

Curran si zapjal blůzu a přikývl. Položil si ruku na prsa, jako by se chtěl ujistit, že boláky nezmizely. Jeho mladé oči zřetelně zaplavoval děs.

„Tam dole to je čím dál horší, Bedzyku,“ řekl, jako by strašně pospíchal. „Den ze dne tam je víc a víc proměn. Nikdy jsem nic takového neviděl…“

Zaváhal a otřásl se.

Přejel si rukou po tváři a nepatrně zakolísal, jako by se mu udělalo zle z nějaké vzpomínky, jež ho právě přepadla. „Já… rád bych se posadil.“

Bedzyk ho vzal za loket a vedl několik kroků směrem k salónu. Ze spojovací chodby se však vynořila Dresden, dívka se skleněnýma rukama, která nosila nestvůrné rukavice vycpané bavlnou, a Bedzyk si uvědomil, kolika stovkám zrůdných tvarů by se Curran musel postavit tváří v tvář. V jeho stavu by to špatně dopadlo. Obrátil se a odvedl Currana zpět nahoru do pilotní kabiny. Bedzyk mávl směrem ke křeslu u ovládacího pultu.

„Posaďte se.“

Curran vypadal jako vyděšený student. Zapadl do křesla a znovu si sáhl na prsa, jako by nevěřil.

„Už to mám víc než dva měsíce… zatím mi na to nepřišli; nechával jsem si to pro sebe, nikomu jsem to neukazoval…“

Divoce se zachvěl.

Bedzyk se opřel o poličku se záznamy a zkřížil nohy. Paže si založil přes svůj ohromný hrudník a hleděl na Currana.

„Co ti dole chtějí? Co chtějí od svých drahých vyděděnců?“

Poslednímu slovu dodal příchuť chininu.

„Je to, je to tak zlé, že tomu nebudete věřit, Bedzyku.“ Rukou si nervózně přičísl vlasy. „Domnívali jsme se, že už jsme Nemoc vyhladili. Měli jsme všechny důvody věřit, že postřik, vyvinutý firmou Terra Pharmaceuticals, jí udělá konec. Pokropili tím celou planetu, jenže v postřiku bylo cosi, s čím vůbec nepočítali, co se vlastně s Nemocí spojilo a utvořilo ještě schopnější druh.

A právě tehdy se všechno zvrátilo. Dřív to byla nemoc, která udeřila a zmizela, nechala po sobě jenom pár takových, jako jste vy, s oslabenou imunitou v krevním oběhu, který je proto senzitivní, co dřív představovalo výjimku, to se stalo pravidlem. Na lidech probíhají změny vám přímo před očima. Já… já…“ znovu se zajíkl otřesený vzpomínkou.

„Moje, moje snoubenka,“ pokračoval s pohledem upřeným na aktovku s odznakem atašé a na svoje ruce, „obědval jsem s ní ve vyhlídkové kavárně na Rockefeller Plaza. Za dvacet minut jsme museli být zpátky v práci v kanceláři v Butte, měli jsme právě čas začít chytat taxík a ona… ona… se změnila, zatímco jsme tam seděli. Její oči, ty, ty se… nedokážu to vysvětlit, nevíte, co to bylo, když jsem viděl, jak se z nich stává voda a vytékají jí po tvářích, to bylo…“ Tvář mu ztvrdla, jako by se pokoušel uchovat si alespoň zbytek zdravého rozumu.

Bedzyk hysterii ostře zkrotil.

„Právě teď máme na lodi sedm takový případů. Vím přesně, co chcete popsat. A to nejsou ti, kteří na tom jsou nejhůř. Pokračujte, říkal jste?“

Tak prozaické přijímání hrůzy potlačilo Curranovy běsy.

„Situace se zhoršila natolik, že se všichni schovali do sterilních krytů. Ulice vyprázdněné, prostě hrůza. Pak na to přišel nějaký doktor, šarlatán tam odkudsi od Cincinnati. Sérum připravené z látek v krvi vy… vy…“

„Vyděděných?“ dokončil za něho Bedzyk poslední slovo.

Curran nesměle přikývl.

O tenkou skořápku Curranova klidu zabušil Bedzykův ostrý smích. Probodl očima muže sedícího na poličce. Dostal zuřivý výraz.

„Čemu se smějete? Potřebujeme vaši pomoc! Potřebujeme, aby se všichni zdejší lidé stali dárci krve.“

Bedzyk se náhle přestal smát.

„Proč k tomu nepoužijete svoje napadené.“ Ukázal prudce palcem proti velkému průzoru, za nímž visela nabobtnalá a pestrobarevná Země. „Proč to nejde s nimi…“ a zlomyslně dodal: „S vámi?“

Curran sebou trhl, poněvadž si uvědomil, jak snadno jej mohou postižení odrovnat.

„Nejsme vhodní. Jsme napadení už novou mutací Nemoci. Naše krev už obsahuje jiné látky než vaše. Vás postihla prvotní Nemoc nebo virus, či jak tomu říkají. My máme komplikovanější. Výzkumy prokázaly, že jediní, kteří mají to, co potřebujeme, jste vy, vydě…“ zarazil se: „Vy, lidé, kteří se nalodili ještě předtím, než Nemoc vytvořila novou mutaci.“

Bedzyk zahloubané supěl. Na okamžik mu zkřivil rty užaslý úsměv. „Vy pozemšťané jste fantastičtí.“ Potřásl hlavou, jak ho to kdesi uvnitř pobavilo.

Sklouzl z police a obrátil se k východu, napůl pro sebe, napůl k neexistující třetí osobě v pilotní kabině řekl: „Ti Pozemšťané jsou neuvěřitelní! Umíš to pochopit, umíš si to vůbec představit?“

Jeho nedůvěru k návrhu zastínil údiv. „Nejdřív nás nastrkají do železného vězení a vystřelí nás pryč, abychom tu o samotě pomřeli, nestáli ani o kousíček z nás, jenom říkali, ať už jste pryč. Když se pak dostanou do pořádného maléru, přiběhnou za námi, prosím vás, pomozte nám, vy oškliví, vy špinaví, pomozte nám, pěkným sličným Pozemšťanům.“ Náhle se otočil. „Vypadněte odsud! Vypadněte z lodi! My vám nepomůžeme. Máte svoje příděly a svoje kvóty pro každou planetu…“

Curran mu skočil do řeči.

„Ano, o to jde. Jestliže příliš poklesne populace, lidé se totiž vyvražďují v pouličních bouřích, je to strašné, naruší se rovnováha a celý náš Kulturní systém se zdeformuje a zhroutí a…“

Bedzyk ho přerušil, aby dokončil předchozí větu.

„Ano, máte svoje mizerné kvótičky, ale pro nás místo nemáte. No dobře, tak my pro vás taky ne! A teď už ksakru vypadněte z lodi. Nechceme vám pomoct!“

Curran vyskočil na nohy.

„Takhle mě nemůžete poslat pryč! Nemluvíte za všechny, co jsou na palubě. Takhle nemůžete zacházet s vyslancem ze Země…!“

Bedzyk ho uchopil za blůzu, a dřív než si atašé stačil uvědomit, co se vlastně děje, hnal ho proti zavřeným dveřím na chodbu. Curran narazil do dveří a odrazil se od nich zpět. Když se pokusil klopýtat zpátky k Bedzykovi, muž s obrovitou hrudí popadl jeho aktovku, která ležela vedle pilotního křesla, a vrazil mu ji do žaludku.

„Tady! Tu máte svou nabídku a svůj zavšivený požadavek a vypadněte z téhle lodi! Nechceme vás ani vi…“

Dveře se rozlétly, za nimi stáli vydědění.

Chodba jich byla plná až na roh, na nějž navazoval příčný průchod k salónu a ke kuchyni. Strkali do sebe navzájem, jak se pokoušeli nahlédnout do pilotní kabiny. Samswope, Harmonie Teatová a Dresden stáli v čele, a Samswope odkudsi vyhrabal účinnou vražednou zbraň, svářecí pistolku. Svíral ji pevně, výhružně, a Bedzykovi polichotilo, že mu přišli na pomoc.

„To nebudeš potřebovat, Same, pan Curran je zrovna na odcho…“

Pak mu to došlo. Svářečka nemířila na Currana, ale na něho.

Strnul s jednou rukou dál svírající Curranův rukáv, jak si atašé tiskl aktovku k břichu.

„Dresden to všechno vyslechla, pane Currane,“ pronesl Samswope patetickým a podlézavým tónem. „Tenhle by si přál, abychom na téhle skořápce shnili.“ Volnou rukou ukázal na Bedzyka a jeho němá hlava přikývla na souhlas. „Co nám můžete nabídnout, pane Currane, smíme se vrátit domů…?“

Bedzyk zaslechl v Samswopově hlase fňukání a doprošování, jaké v něm dosud jenom vyciťoval.

Pokusil se ho přerušit.

„Zbláznil ses, Swope? Bláto, nejste nic víc než bláto! Bláto, když jste zahlédli záblesk naděje, že se dostanete z lodi pryč! Copak nechápete, že vás chtějí jenom využít? Copak tomu nerozumíte?“

Samswope zesinal ve tváři a vykřikl: „Drž hubu! Ty drž hubu a nech mluvit Currana! My na téhle lodi umřít nechceme. Tobě se tu možná líbí, ty hliněný bůžku, ale my to tady nenávidíme! Tak drž hubu a nech ho mluvit!“

Curran nato rychle řekl: „Jestliže nám dovolíte, abychom sem vyslali zdravotnickou skupinu, a stanete se dárci krve, mám slib od Ústředí soustavy, že vám všem bude povoleno přistát na Zemi a opatříme vám rezervaci, takže budete moci do určité míry znovu žít normálním životem…“

„Co se to s vámi děje?“ opět vpadl Bedzyk, který se marně pokoušel překřičet hluk v chodbě. „Copak nechápete, že lže? Využijí nás a vypovědí nás znova!“

Samswope hrozivě zavrčel: „Jestli nebudeš držet hubu, tak tě zabiju, Bedzyku!“

Bedzyk se ponořil do mlčení a pozoroval scénu před sebou. Všichni roztáli. Nechávali se zaslepovat tím prohnilým přeběhlíkem ze Země falešnou nadějí.

„Příděly jsme už stanovili, takže místo pro vás bude, snad v nově zalesněných údolích v Jižní Americe nebo v rhodeských stepích. Bude to nádhera, ale teď potřebujeme vaši krev, potřebujeme vaši pomoc.“

„Nevěřte mu! Nedůvěřujte mu, Pozemšťanovi se přece věřit nedá!“ křičel Bedzyk a snažil se vykroutit svářecí pistoli ze Samswopova sevření.

Samswope vypálil naslepo. Pilotní kabinu vyplnil záblesk energie, vytékající z ústí svářecí pistole a nato zápach spáleného masa, Bedzyk bolestí široce rozevřel oči. Slabě vykřikl a zakolísal dozadu na Currana. Ten se uhnul, Bedzyk v agónii vyjekl a zhroutil se na podlahu. V jeho ohromném hrudníku zela vypálená ohromná díra. Ohromný hrudník, ohromná smrt, ležel s očima otevřenýma a zkrvavenými rty dokázal ještě vyslovit:

„Ne… Pozemšťanovi se ne… nedá… se nedá věřit… Pozemšťanovi…“

Poslední slovo zůstalo jako věčná rytina v drahokamu.

Curranovi zbledla tvář, až vypadala proti jeho modré blůze jako pouhý opar.

„V-v-vy…“

Samswope vstoupil do kabiny a uchopil Currana za rukáv téměř na stejném místě jako předtím Bedzyk.

„Slibujete nám, že smíme přistát a bude nám dovoleno, abychom se usídlili někde na Zemi?“

Curran oněměle přikývl. Kdyby pro sebe žádali Zemi celou, byl by na to kývl stejně. Ale Samswope ho nepouštěl.

„V pořádku, tak… pošlete sem svoji zdravotnickou skupinu a dostanete tu krev. My se chceme vrátit domů, pane Currane, chceme se vrátit, a to je pro nás víc než všechno na světě!“

Odvedli ho k přechodové komoře. Curran spatřil, jak za jeho zády tři mutanti odnášejí na ramenou spálené Bedzykovo tělo a prodírají se zástupem. Sledoval je očima, dokud je neodnesli za roh příčné chodby.

Samswope vedle něho řekl:

„Nesou ho k odpadové rouře. Tak to tady děláme, pane Currane.“ Naladil tvrdý a nekompromisní tón. „Nelíbí se nám to, dělat to takhle, pane Currane. Chceme se vrátit domů. Dohlédnete na to, ano, pane Currane?“

Curran opět oněměle přikývl a vkročil do přechodové komory, která spojovala obě lodi.

O deset hodin později přiletěla zdravotnická skupina. Vyděděnci se chovali naprosto poslušně a úžasně spolupracovali.

Trvalo téměř jedenáct měsíců, než provedli očkování přesně podle předpisů preventivní péče všem obyvatelům Země i celého Systému, a během celé téhle doby si žádný z vyděděnců na život nesáhl. Taky proč? Vraceli se domů. Už brzy přiletí vlečné rakety a navedou velkou loď vyděděnců na oběžnou dráhu pro sestup na Zemi. Vraceli se domů. Najednou pro ně místo bylo, přes stav, v jakém se nacházeli. Nálada stoupla vysoko a za „večerů“ se chodbami rozléval smích, ačkoli to znělo podivně. Došlo dokonce ke svatbě mezi Arkayem (byl slepý a ocas měl jako koště) a hezkou mladou bytostí, které ostatní říkali Danae, protože nemohla mluvit. Bez úst to je totiž nemožné. V salónu při obřadu vystupoval Samswope v roli kněze, protože vyděděnci si ho vyvolili za vůdce stejným tichým způsobem, jakým si Bedzyka zvolili vůdcem před ním. Nálada stoupla vysoko, každý věděl, že se okamžitě, jak se podaří Nemoc na Zemi zvládnout, vrátí domů.

Až jednoho dne přilétla raketa.

Žádná malá vlečná loď, jak očekávali, ale nákladní raketa skoro stejně veliká jako jejich vlastní. Samswope spěchal, aby srovnal obě přechodové komory, a jakmile na ovládacím panelu zazářily červené kontrolky, spojil obě lodi pevně k sobě a dral se tlačenicí zpátky, aby jako první přivítal muže, kteří je osvobodí.

Když se přechodová komora se zasyčením otevřela a spatřili prvních deset, kteří byli vtlačeni dovnitř, poznali, na čem jsou.

Jeden měl hlavu plochou jako talíř, bez očí a s ústy na krku. Jiný měl na místech, kde vyrůstají paže, několik set tisíc maličkých chapadýlek a batolil se na pahýlech, z nichž se už nikdy nestanou nohy. Další přinesla dvojice obrovitých mužů s prázdnými tvářemi uzavřené v kouli. Koule obsahovala žlutou huspeninu a to, co v té žluté huspenině plavalo, byla žena.

Pak už jim to bylo jasné. Domů se nevrátí. Jak se přechodovou komorou hrnuli další a další vyděděnci a rozmnožovali je, pochopili, že tihle jsou poslední, kteří se na Zemi nakazili. Poslední, jež Nemoc zasáhla – a zmutovali dřív, než je sérum mohlo zachránit. Tihle byli poslední, teď už byla Země očištěná.

Samswope pozoroval, jak táhli kolem, někteří se vlekli na zakrnělých přívěscích, jiné nesli v koších, dalším vyrůstala z prsou jediná ruka, s modrými vlasy nebo celým tělem porostlým houbou. Hleděl na ně a pochopil, že muž, kterého zabil, měl pravdu. Neboť v zástupu zahlédl vyděděnce s obnaženou hrudí, pokrytou velikými vředy. Currana.

A když se dopravní loď odpojila a klouzala zpátky s tichým varováním Ne abyste letěli za námi, a nepokoušejte se přistát, tady pro vás místo není – Samswope zaslechl v uších Bedzykův hysterický hlas:

Nevěřte jim! Pro nás není místo nikde na světě! Nevěřte jim!

Pozemšťanovi se nedá věřit!

Samswope se pomalu vydal ke kuchyni s myšlenkou, že by potřeboval někoho, kdo by za ním zavřel odpadovou rouru. Na tom, kdo to bude, nezáleželo. Vyděděnců teď bylo na palubě víc než dost.

IVAN IZAKOVIČ

Samota

Být sám je jako být mrtvý…

E. A. POE

– Haló? Sunday Times? Výborně… Dejte mi šéfa, darling… Není tam…? Kdo… Tak mě přepojte… Tady Smith, ano, Jolyon Smith. První strana už je hotová? Ještě ne…? Mám senzačku. Kdepak, krátkou… Benst, ten mořeplavec, je na světě, vlastně naopak, už není. Úředně potvrzeno… Ano, budu stručný. Dáte mi sekretářku…? Haló, Winifred?! Můžu? Tak diktuju. Titulek: Tragédie – nebo nešťastná náhoda, otazník. Text: Včera na vlnách Atlantiku nedaleko Azorských ostrovů objevila francouzská loď Bordeaux plavidlo, které neodpovídalo na signály, stop. Byla to plachetnice osamělého anglického mořeplavce Donalda Bensta, stop. Na palubě byly zásoby potravin na padesát dní, pitné vody na čtyřicet dní, stop. Jeho lodní deník po dvou stech čtyřiceti dnech plavby končí slovy, uvozovky, vím, musím tu hru ukončit, a to přesně v jedenáct hodin dvacet minut, uvozovky, konec… Máte to? Dobře, to je všechno. Bye, bye, dejte mi ještě starého…

O nezvěstném mořeplavci, kterého Smith ne docela výstižně nazval přítelem, se toho už v tisku napsalo hodně. I on o něm nedávno napsal článek plný dohadů. Tentokrát se o jeho osudu dověděl z oficiálních míst. A první! Pomohl mu přítel z dětství, major Heron, jinak navigační důstojník, který nechal armádu armádou a našel si lepší místo na ministerstvu námořnictví.

Text posledního Benstova záznamu se Smithovi nějak nezdál. Věděl však, že se na Jamese Herona může spolehnout.

Heron nechtěl mluvit o podrobnostech do telefonu. Cestou do jeho mládeneckého bytu v Birmingham street vrtalo Smithovi hlavou, co se mohlo Benstovi přihodit. „Musím tu hru skončit.“ Jakou hru? A proč ten přesný časový údaj?

Heron mu naznačil i další překvapení. Skrývá ho prý Benstův palubní deník, který si na noc „vypůjčil“ z úřadu.

– Ne, vážně ti ho nemůžu půjčit, – zapřísahal se Heron, – zítra ho musím vrátit, pusť se radši do čtení…

Heron si sedl vedle něho a přes rameno sledoval, kterou stránku čte; občas ji tiše komentoval.

Smith zprvu nic zvláštního neobjevil.

Přesně vedený deník. Kratší zápisy se střídaly s delšími. Záznamy drobných závad, které ho pronásledovaly od prvního dne plavby, hlášení o poloze, o poruchách přístrojů vlastní konstrukce. Když mu vypověděl generátor, zůstal bez elektřiny, bez rádiového spojení, bez meteorologických předpovědí. Začal uvažovat o tom, že to vzdá. Do lodi mu zatéká…

– Se stavbou lodi začal pozdě, – poznamenal Smith nahlas.

– Vím, pokoušel jsem se mu to rozmluvit, ale nedal si říct. Za ideálních podmínek je to rychlá stabilní loď, ale jen pro jachting u pobřeží. Vydat se na takovou cestu bez zkušebních plaveb bylo šílenství.

– Byl paličatý jako lidé odkázaní sami na sebe.

– Přirozeně, vždyť mu šlo o existenci… Čti dál. „Dnes jsem musel znovu čerpat vodu a utěsňovat dno. Vítr pětadvacet uzlů. Včera mi z automatického kormidla znovu vypadly dva šroubky. Příšerné. Na nic se nemůžu spolehnout. Spím jenom na jedno oko. Všechno se tady rozpadává. A na všechno jsem sám…“ přečetl Smith mimoděk nahlas.

– Ale proč potom pokračoval v plavbě?

– Takhle se ptáš ty, vítěz Bostonské regaty? – podivil se Smith.

– Jenže já nepotřeboval speciální chronometr, nemusel jsem opravovat generátor, neplavil jsem se sám celé týdny, měsíce… Přitom ho ještě čekal Hornův mys, – poznamenal Heron zamyšleně. – Věděl moc dobře, že dva jeho soupeři, kteří tam dopluli první, se převrhli a měli velké štěstí, že se zachránili. Musel si uvědomit, že s nekvalitní lodí to nedokáže.

Smith ukázal prstem na poslední řádek a tázavě se podíval na přítele.

„Co kdybych se z ničeho nic objevil v Anglii…? Ne; musím pokračovat v plavbě. Kdybych se vrátil, deset let práce by vyšlo nazmar. Já to dokážu! Když přeplul Atlantik nějaký chlápek z Československa, který ho předtím viděl leda v kinu, potom já…“

Zápis zůstal nedokončený.

– Byl přesvědčený, že když v těch závodech kolem světa zvítězí, získá nejen sportovní slávu, ale i výbornou reklamu pro své přístroje.

– Ano, byl to šikovný člověk a výtečný inženýr. – Smith položil deník na stůl a charakteristickými pohyby si protřel koutky očí. Heron vzal deník do rukou a mechanicky v něm listoval. Nakonec se ozval:

– Nechtěl bych být v jeho kůži. Ty stránky jsou plné obav a strachu z hrozícího neúspěchu. Marně hledá řešení. Přiznat si porážku je vždycky bolestné…

– Proč mu neoznámili, že ostatní soupeři to už vzdali, vlastně až na jednoho?

– Nevím. Myslím, že to bylo v době, kdy přestal vysílat. Rozebral vysílačku. Proč, to se už nedovíme. Celý měsíc o něm nebylo nic slyšet. Nic, co by nasvědčovalo, kde se nachází…

– Má vůbec smysl číst to dál? – zapochyboval Smith.

– Tady někde to začíná být zajímavé, – prohlásil Heron. – Tvrdí, že zachytil vysílání jakési záhadné stanice. Potvrdil příjem – a to je všechno. Kdo to byl, nevíme. Potom se znovu odmlčel.

Nedovedli si vysvětlit proč. Když plachetnici objevili, vysílačka byla rozebraná. Ale Benst byl přece inženýr elektrotechnik, kdyby byl chtěl, určitě by ji dal dohromady.

Oba se podělili o zbytek whisky a mlčky, upřeně pozorovali roztávající kousky ledu ve sklenkách, oba mysleli na totéž.

– Co myslíš, měl to v hlavě v pořádku, nebo ne? – přerušil tíživé ticho Smith.

– Na tohle se mě neptej… Ty bys skákal do moře mezi žraloky…? Ale nemůžu vyloučit ani nešťastnou náhodu… Pokusme se rekonstruovat zbytek té podivné plavby. Zakreslím ti ji do mapy, chceš?

– Výborně. Uveřejníme ji. Za honorář, to se rozumí.

V Heronovi se nezapřel odborník. Zprvu plnou čarou, potom přerušovanou vyznačoval trasu poslední Benstovy plavby.

– Dvaadvacátého března dosáhl Falklandské ostrovy. To byl nejjižnější bod jeho plavby. Náhle změnil kurs a pomalu, váhavě, místy dokonce kličkami zamířil k severu. Pár neděl se bůhvíproč motal nedaleko brazilských břehů, až nakonec zamířil ke Kapverdským ostrovům. Právě v tom období se v jeho záznamech hromadí ty podivné poznámky, útržky vět, úvah, nesrozumitelné shluky čísel. Snad jsou to šifry. Pokoušel jsem se je rozluštit. Nepodařilo se mi to. V té chvíli jsem poprvé zapochyboval o jeho duševním stavu… Muselo se mu něco přihodit, snad onemocněl, dostal horečky, byl vyčerpaný, působilo na něj dlouhé odloučení od lidí… Jinak si to nedovedu vysvětlit. Asi na úrovni Haiti začal znovu vysílat. Byla to záplava zpráv, ale všechny jsou formulované tak, že nic neříkají o trase plavby, nic neprozrazují o jeho stavu, náladě, kondici. Záznamy v navigačním deníku končí čtyřiadvacátého června… Dva týdny předtím, než ta francouzská loď objevila opuštěnou plachetnici.

Naléhavé vyzvánění telefonu donutilo majora zvednout sluchátko. Cosi do něj zamumlal a elegantním gestem je podal Smithovi.

Na lince byla June, Benstova manželka. Ubezpečil ji, že je neruší, právě dočítají Donaldův navigační deník a sám jí chtěl volat. Dověděl se překvapující novinku. Odpoledne jí přinesli manželovy osobní věci, které zůstaly na palubě plachetnice. Našly se tam dokonce i nějaké magnetofonové pásky…

Víc Smithovi říkat nemusela.

Ještě téhož večera se před domem Benstových setkali tři pánové: Smith, Heron a dr. Fleming, jejich bývalý spolužák, známý psycholog, který si prostudoval Benstovy zápisy z plavby. Byly jich plné dva notesy…

– Pane doktore, opravdu není v Donaldově deníku nic, co by vysvětlovalo jeho… prostě to, co se pravděpodobně stalo? – obrátila se June na doktora Fleminga po překonání počátečních rozpaků.

– Pro mě jako psychologa to byla vzrušující četba, – prohlásil dr. Fleming rozvážně. – Zápisy mají rozdílný charakter. Jsou tam originální reflexe, úvahy, aforismy na různá témata, myšlenky inspirované prožitým nebezpečím, pozorováními, samotou. Někdy je to celá strana, jindy jenom věta nebo odstavec. Tu a tam delší popis nebo útržky reflexí, někdy trochu zmatené, nesourodé, dokonce i záhadné. Myslím, že právě na těch místech musíme hledat odpověď na otázku, co se s panem Benstem stalo… Podívejte, zápisy začal citátem ze Seneky, přesněji jeho parafrází: „Na mnohé činy si netroufáme ne proto, že jsou těžké; vypadají těžké proto, že na ně nemáme odvahu.“ Sympatické i symptomatické, viďte? Asi kvůli přehlednosti na okraj vždycky poznamenal téma. První nazval prostě: plavba… Mám vám přečíst pár řádků?

Všichni přitakali.

„Je to vášeň, vášeň, které se už nezbavím. Ten, kdo se ještě nenapil toho koktajlu rozkoše i hořkosti, nádhery a dřiny, nepochopí, že je to vlastně odvěká nenasytná touha člověka projevit se, dokázat něco, soutěžit, zvítězit nad sebou, nad jinými, nad živly. V každém z nás dřímá potenciální hrdina… Nebo je to jenom obyčejná touha po změně, změně životního rytmu, prostředí, touha po volnosti, po tom, abychom si ověřili vlastní schopnosti? A únik, únik z vyšlapaných pěšinek všedních dní, zautomatizovaných návyků, únik před každodenností a neschopností najít v šedi života něco nového?!

Dobrovolná izolace. Ne, nepotřebuji diváky, nechybí mi potlesk bariér, povzbuzování, vavřínové věnce, medaile…

Moc bych vám, děti, chyběl, kdybych se nevrátil?“

June při těch slovech tlumeně vzlykla, tvář si schovala do dlaní. Heron se pokusil gestem Fleminga zastavit, ale ten si ho nevšiml a pokračoval:

„Samota… Pustil jsem se do samotářského boje, protože jsem chtěl zvítězil sám nad sebou, nad utrpením, slabostí, rezignací. Každý by se měl aspoň jednou v životě pokusit o nemožné… Je tolik mučivých problémů, nad nimiž není čas se v životním shonu zamyslet. Tady si rytmus dne diktuji sám; není to nádherné?

Ne, nejsem stvořený pro samotu, to jsem si jenom namlouval… Samota nic nevyřeší. Ibsen neměl pravdu, když tvrdil, že nejsilnější je ten, kdo je nejvíc sám… Snad to nemyslel tak, jak to dnes chápu já… Akceptuji skutečnost. Mám to kvalifikovat jako rezignaci? Každý v sobě nosí kus samoty, ale není osamělejší samoty než dobrovolné duševní ghetto mořeplavce…“

Fleming se odmlčel, kvapně obrátil několik stránek zápisníku a zvolal:

– Tak, už jsme u toho, tady začínají řádky, nad kterými jsem se nejvíc zamýšlel:

„Vysílačku jsem znovu složil. Zachycuji zvláštní signály, pravidelně se opožďují… Přišel jsem na jejich kód… Jsou nekonečně zvědaví. Zajímá je všechno. Vybrali si mě proto, že jsem sám? Kdy už mi dáte pokoj…?“

– Nebo tohle:

„Člověk si neuvědomuje svou velikost, dokud ho o ní nepřesvědčí jiní… Sám jsem překvapený, co všechno ukrývá můj mozek. Bolí mě prázdnota, která mě obklopuje, jsou to zlé chvíle, kdy si člověk uvědomuje, že je sám, že bude sám. Proto jsem rád, že si s nimi můžu povídat, i když je to zvláštní dialog. Mám pocit, že si jenom ověřují určitá fakta, že o nás všechno už dávno vědí… Tušil jsem to. Předtucha? Hloupost. Ne, nesmíme se dát znechutit minulostí, zkušeností, musíme se dívat dopředu. Chceme-li být opravdu současníky doby, v níž žijeme, musíme být i současníky budoucnosti!“

– Mám pokračovat? – zvedl dr. Fleming oči k ostatním. Všichni přikývli. – Co řeknete tomuhle:

„Dnes v noci se mě zmocnil pocit, že jsem zůstal na světě sám, jediný, po jakési záhadné katastrofě, epidemii z kosmu nebo po bleskové termonukleární válce – kontinenty se rozpadly, většinu zemského povrchu pokrývá oceán jako kdysi, nemám kam doplout, a až jednou zahlédnu nějaký břeh, bude liduprázdný, pustý jako moje nitro…

Musím si vytvořit vlastní svět. Ten mi nevezmou…! Ne, nejsou takoví. Vždyť nejde jenom o mne… Lidé, ve vás je budoucnost téhle planety, jste za ni odpovědní. Nesmíte stát lhostejně na kraji propasti. Nespoléhejte se na jiné, nevymlouvejte se, že vy za nic nemůžete, že sami nic nedokážete…

Z dlouhé chvíle si čtu, co jsem napsal v posledních dnech. Neměl bych to zničit…? Zbývá mi tak málo času. Jak vystihnout podstatné? Proč nechtějí připustit možnost návratu? June mě přece čeká! Jak jim to vysvětlit…? Co ještě chcete?“

June Benstová poslouchala doktora se zavřenýma očima. Pojednou sebou trhla a tiše se zeptala:

– Nechápu. O kom to mluví?

Nikdo jí neodpověděl. Jenom dr. Fleming si odkašlal a požádal ji:

– Jestli dovolíte, June, ukážu tyhle texty kolegům. Nerad bych tvrdil něco unáhleně, ale vypadá to tak, že hlavní momenty, za nimiž bychom měli hledat příčinu jeho tragického odchodu, jsou samota a fyzické i psychické vyčerpání. Sám nám poskytl doklady pro typické smyslové halucinace, ale také příznaky rozpadu osobnosti. Bohužel… Ledaže bychom připustili…

– Co? Co máš na mysli! – Ve vzduchu zůstalo viset Smithovo krátké, nedůvěřivé zvolání.

Fleming odmítl vyslovit svůj dohad. Proto Smith pokračoval:

– Promiňte, ale musím vám něco říct. Dnes odpoledne jsem dostal do redakce zprávu z Argentiny, že Donald tam v březnu přistál. Někde u Rio Salado s ním mluvila pobřežní hlídka. Sehnala mu dokonce dřevo na opravu dna… Co je však horší, jury by to kvalifikovala jako poskytnutí pomoci.

– To znamená, že i kdyby byl plavbu šťastně dokončil, byl by diskvalifikován, – konstatoval věcně Heron a povzdechl si.

– Ale to by bylo nespravedlivé! – zaprotestovala June.

– Propozice jsou bohužel jasné.

– Všechno bylo tedy zbytečné… Jsem na smrt unavená, – přiznala se.

– Myslím, že už je pozdě, – pochopil Heron.

– Ne, prosím vás, zůstaňte. Už toho není moc, viďte? Fleming přikývl:

– Stále se zmiňuje o odchodu, o pokušení udělat něco, co bychom prý mohli chápat jako nerozum. Píše doslova: „Odejít? Vždyť ani nevím jak. Dokud to odmítám, dokud si uvědomuji nesmyslnost takové myšlenky, je všechno v pořádku. Ale co když nakonec pokušení zvítězí? Nenaléhají, to ne, ale…“

– Nedokážu to rozluštit… „musím“, ne, podívejte se na to, paní Benstová…, psal to velmi rozrušený…

– Dovolíte? – June začala číst mužovy zápisky pomalu, ale stále úspěšněji. „Nenaléhají, ale co když jim podlehnu? Možná je to… řešení. Doufám, že mě pochopíte, i když to nemůžu napsat… Ano, udělám to, ne, to není oběť, nedělám to kvůli sobě… Nikdo mi v tom nezabrání. Ale jestli mě v tom rozhodnutí ovlivnili, neodpustím jim to. Nic už se nedovědí, nic… Bože, ten tlak v hlavě… Rozumím. Mám se připravit. Jedenáct dvacet, přesně. Dobrá, budu připravený… Neprodlužujme to zbytečně. Hra tedy končí. Odcházím… Kdo hledá, najde!“

– Kdo hledá, najde, – opakovala June poslední slova jako v transu.

První se vzpamatoval Fleming:

– Kdo hledá, najde. Nehledejme v tom nic obrazného. Mám pocit, že je to konkrétní vzkaz, upozornění…

– Copak se bál psát? Já to nechápu, – zavrtěl hlavou Smith.

– Pásek! – zvolala June prudce. – Jasně! Upozorňuje na magnetofonový pásek, který se našel v podpalubí.

– Pásek! Jak jsme na něj mohli zapomenout? – zavrtěl hlavou Smith.

Do tichého šumu otáčejícího se pásku zazněl Smithův zklamaný povzdech:

– Nic… nic na něm není.

Vtom všichni zaslechli zřetelný závan větru, pak Benstův přerývaný, vzrušený dech a po krátkém nervózním odkašlání i jeho chraptivý hlas:

– – – Snad to ještě stačím. Pokusím se. Papíru jsem to nechtěl svěřit. Vím, neměl jsem to všechno nechávat na poslední chvíli… Tak abyste věděli, navázali se mnou kontakt, a to pomocí radiosondy. Přišli z kosmických dálek. Odborníkům určitě řekne víc tohle: Jejich domovem je šestá planeta hvězdy Epsilon Boota. Už nás nebude děsit kosmická samota! „Jsou nesčetná slunce a nesčetné země. Na těchto světech žijí rozumné bytosti.“ To netvrdím já, tvrdil to už Giordano Bruno, ještě než jsme ho my lidé odsoudili na smrt. Věděl to stejně jako mnozí před ním i po něm. Nemusíme se jich bát. Abych nezapomněl, našimi smysly je nepostřehnete, můžeme je vnímat pouze v určitém duševním stavu a v určitém prostředí. Potřebují k tomu jen náš zájem, soustředění, ticho a spolupráci. Asi se ptáte, proč jsme jejich přítomnost mezi námi dosud nezaznamenali. Jenže přítomnost není správné slovo. A jsou opatrní. Zatím nás jenom pozorují. Ale o první kontakt se pokusili už před třinácti sty lety. Neskončilo to prý dobře. Tvrdí, že za to nemohou… Proč si vybrali zrovna mne? Nevím, asi mají nad oceánem příznivější podmínky pro výzkum. Víte, co mi včera naznačili? Ze naše představy o nich jsou směšné, stejně jako naše vědomosti o času, hmotě a energii. Snad se jim podaří přenést mé vědomosti mimo naši galaxii. Tady se jim pracuje špatně. Rušíme je bionikou našich mozků. I tuto překážku styku mezi námi a jejich civilizací dovedou odstranit. Musíme se však zbavit vnitřního umrtvení, otevřít své mozky dokořán, naučit se rychleji myslet, zbavit se zbytků pudů, vášní, a určitě je zaregistrujeme a pochopíme. Důvěřujte jim… Proč nedebatujeme se včelami, proč nepoučujeme mravence? Protože je podceňujeme a nevíme, jak na to. Proto se jim nedivme. A přestaňme už s drancováním vlastního těla, duše, prostředí. Stojíme na prahu velkých objevů. Bože, už mi zbývají jenom vteřiny… Nesmím je zklamat… Děti, nezapomeňte, jediná krása je krása poznání, pochopení a pravdy… Chci být ještě užitečný. Proto odcházím… I kvůli vám. Sbohem! – – –

Několik vteřin se pásek točil naprázdno, bylo slyšet jenom pleskání uvolněného konce.

Smith se vzpamatoval první:

– Pánové! Kolosální!! Bytosti z kosmu. Donald nezmizel beze stopy! To bude senzace. Zavolám hned do redakce…

Major Heron zchladil jeho nadšení jediným slovem:

– Neblázni!

– Ne, Jolyone, to nesmíte, – prohlásila vzápětí June. – To, co jste tady slyšel, nebudete nikdy nikde publikovat.

Novinář se na ni zaraženě zadíval:

– June, co to říkáte? Takový fantastický trhák! Víte, co se z toho dá vytěžit?!

– Ne, to nedovolím, – odpověděla odměřeně a s důrazem.

– Vždyť vám to zaplatíme. Copak to nechápete?!

– Vy, vy jste nic nepochopil… Fleming vstal:

– Bude nejlíp, když půjdeme, přátelé.

– Ano, jděte, jděte, – vybuchla June. – Nechte mě… Nechci, nedovolím, – opakovala trpce, vyčerpaně, zoufale.

ISAAC ASIMOV

Stroj, který vyhrál válku

Oslava slibovala dlouhé trvání a její ozvěny pronikly i do tichých hlubin podzemních prostor Multivaku.

Když ničím jiným, tak alespoň tím, že tu nastal klid a nikdo nepřicházel – poprvé po deseti letech nepobíhali technici kolem životně důležitých center počítače, tlumená světélka přestala pomrkávat v prapodivných vzorech a proud informací tam i zpět se zarazil.

Dlouho stát nebude, samozřejmě, taky mír projeví své potřeby. Ale teď by mohl i Multivac možná den, snad dokonce týden oslavovat velké vítězství a odpočívat.

Lamar Swift, úřadující ředitel Sluneční federace, sundal vojenskou čapku, kterou nosil, a rozhlédl se po prázdné a dlouhé hlavní chodbě obrovitého počítače. Trochu unaveně se pak posadil na jednu z houpacích židlí techniků. Uniforma, v níž se nikdy necítil příjemně, na něm náhle zmačkaně a splihle visela.

„Je to asi hrozné, ale nějak mi to všecko bude chybět,“ řekl. „Sotva si dokážu vzpomenout, že jsme někdy neválči-li s Denebem. Žít v míru a dívat se na hvězdy beze strachu mi připadá nepřirozené.“

Oba muži, kteří tu byli s ním, byli mladší než on. Ani jeden nebyl tak šedivý, ani jeden nevypadal tak unaveně.

John Henderson stěží ovládal ulehčení, provázející pocit triumfu. „Je po nich!“ pronášel úzkými rty, „Je po nich! Znovu a znovu si to opakuju a pořád tomu nemůžu věřit. Tolik let jsme o tom všichni mluvili, nad Zemí, nad všemi jejími světy, nad každou lidskou bytostí visela bez ustání hrozba a pořád to všecko byla pravda, každičké slovo z toho. Teď žijem a Denebiány jsme zničili, rozdrtili jsme je. Ode dneška už nikomu hrozit nebudou, nikdy.“

„Díky Multivaku,“ řekl Swift, zlehka se podíval na vždy klidného Jablonského, který po celou dobu války byl hlavním překladatelem vědeckých orákulí. „Nebo ne, Maxi?“

Jablonský pokrčil rameny. Bezmyšlenkovitě sáhl po cigaretě, ale pak se zarazil. Jedině on ze všech tisíců, které žily v chodbách uvnitř Multivaku, směl kouřit, ale čím víc se blížil konec, tím rázněji usiloval o to, aby se mohl využívání svého privilegia vyhnout.

„Jo, to tvrdí oni“ řekl a ukázal rozpláclým palcem směrem k pravému rameni a vzhůru.

„Žárlíš, Maxi?“

„Že provolávají slávu Multivaku? Že největší hrdina téhle války je Multivac?“ Jablonského obličej pokrytý vráskami nabral výraz politování. „Co bych z toho měl? Jen nech Multivak, aby zůstal strojem, který vyhrál válku, když je to těší.“

Henderson se úkosem podíval po obou zbývajících. Trojice si po kratičké údobí mezihry, oddělující nebezpečí války od problémů míru, kdy se celá metropole zbláznila, instinktivně vyhledala jediný klidný kout vůbec. A v této chvíli, kdy konečně se mohli zastavit, si Henderson byl vědom jen tíže své viny. Jako kdyby byla těžká až příliš, než aby ji mohl nést déle. Musel ji odhodit, spolu s válkou – hned! „Multivac neměl s vítězstvím nic společného,“ řekl. „Je to jen stroj.“

„Veliký stroj,“ řekl Swift.

„Tedy jen veliký stroj. Ale o nic lepší než údaje, které dostával.“ Na okamžik se zarazil, jako kdyby ho to, co řekl, najednou zbavilo veškeré síly.

Jablonský se na něj podíval, tlustými prsty znovu zašátral po cigaretě a znovu ruku stáhl zpátky. „To bys měl vědět ty. Ty jsi dodával údaje. Nebo prostě chceš tvrdit, že jsi všeho dosáhl sám?“

„Ne,“ řekl Henderson hněvivě. „Nikdo ničeho nedosáhl. Co víte o údajích, které musel Multivac zpracovávat? Získávaly je stovky pomocných počítačů tady na Zemi, na Měsíci, na Marsu a dokonce na Titanu. A z Titanu chodily vždycky pozdě a vždycky vyvolávaly pocit, že můžou způsobit zcela neočekávané odchylky.“

„To by popletlo hlavu kdekomu,“ řekl s jemným soucitem Swift.

Henderson zavrtěl hlavou. „A nebylo to jenom tohle. Přiznávám, že když jsem před osmi lety nahradil Leponta a stal se hlavním programátorem, byl jsem nervózní. Ale tenkrát to všechno byla jen legrace. Válčilo se na dálku, bylo to dobrodružství bez opravdového nebezpečí. Ještě nenastala situace, kdy jsme museli nasadit lodi s lidmi na palubě a kdy mezihvězdné výboje začaly polykat celé planety, pokud se podařilo přesně je zaměřit. Ale pak, když začaly skutečné obtíže –“

Rozzlobeně – konečně mohl uvolnit hněv – řekl: „Vůbec nic o tom nevíte.“

„Hm,“ řekl Smith, „tak nám to pověz. Je po válce. Vyhráli jsme.“

„Jo,“ kývl na něj Henderson. Musí si to připomínat. Země vyhrála, všecko je výborné. „Takže údaje začaly být bezvýznamné.“

„Bezvýznamné? To myslíš doslova?“

„Doslova. Co byste čekali? Potíž s vámi oběma byla v tom, že jste nikdy nevylezli z téhle díry. Maxi, ty jsi nikdy nevyšel z Multivaku a vy, pane řediteli, jste vyjma státních návštěv, kdy jste viděl přesně to, co chtěli, abyste viděl, nikdy neopustil budovu.“

„Nevěděl jsem tak málo,“ řekl Swift, „jak si myslíš.“

„Víte vůbec,“ řekl Henderson, „do jaké míry začaly být údaje o naší výrobní kapacitě, možnostech surovin, přípravě pracovních sil – ve skutečnosti o všem, co bylo pro válečné úsilí důležité – v druhé půli války nedůvěryhodné a nepravdivé? Šéfové skupin, civilové i vojáci, do nich s chutí promítali svoje nadnesené představy, kde se to vážné zlehčovalo a to kladné zveličovalo. Stroje dokážou hodně, jenže lidé, kteří je programujou a jejich výpočty potom používají, mají všichni svou kůži a myslí především na to, jak si ji chránit a jak se zbavit svých konkurentů. Způsob, jak tohle odstranit, neexistuje. Zkoušel jsem to a selhal jsem.“

„To je jasné,“ řekl, aby ho uklidnil, Swift. „Vím, že ses snažil.“

Tentokrát se Jablonský rozhodl, že si cigaretu zapálí. „Stejně jsi nějaké údaje musel Multivaku dodávat. A o tom, že by byly falešné, jsi nám nic neříkal.“

„Jak jsem vám to mohl říct? A i kdybych se pro to rozhodl, copak vy byste si mohli dovolit uvěřit mi? Veškeré naše válečné úsilí bylo zaměřené k Multivaku, byl naší největší zbraní, protože Denebiáni nic podobného neměli. Co jiného zdvíhalo tváří v tvář osudu naši morálku než přesvědčení, že Multivac vždycky dokáže předvídat a překazit každý jejich tah? Že rovnou zabrání, aby oni mohli překazit něco nám? Ať se propadnu do vesmíru, ale vždyť potom, co nám vyhodili z hyperprostoru průzkumný výboj, neměli jsme o Denebu žádné zprávy, které bychom mohli Multivaku dodat a spolehnout se na ně. Raději jsme to přece ani nezveřejnili.“

„To je pravda,“ řekl Swift.

„A kdybych vám řekl,“ pokračoval Henderson, „že našim údajům se nedá věřit, co byste udělali jiného, než že byste nevěřili mně a povolali na moje místo někoho jiného? Nemohl jsem si to dovolit.“

„Cos tedy dělal?“ ptal se Jablonský.

„Teď už jsme válku vyhráli, tak vám můžu říct, co jsem dělal. Údaje jsem opravoval.“

„Jak?“ chtěl vědět Jablonský.

„Snad intuicí. Čaroval jsem s nimi trochu, aby se víc blížily pravdě. Zpočátku jen nepatrně, tu a tam jsem trošku opravil zjevné nesmysly. A když se nám potom obloha nad hlavou nezhroutila, troufl jsem si víc. A čím blíž byl konec, tím méně starostí jsem si dělal. Prostě jsem, když to bylo potřeba, nezbytné údaje napsal. Dokonce jsem nechal jednu z podřízených částí Multivaku, aby mi zpracovala údaje podle soukromě programovaného vzorku, který jsem si pro ten účel vymyslel.“

„Náhodná čísla?“ řekl Jablonský.

„Vůbec ne. Zavedl jsem řadu nezbytných ovlivňujících faktorů.“

Jablonský se zcela neočekávaně usmál a jeho tmavé oči nad váčky dolních víček zajiskřily. „Třikrát mi přinesli informace, že někdo neoprávněně používal podřízený počítač, a já je vždycky nechal plavat. Kdyby na tom záleželo, měl jsem po tom jít, dostat tě, Johne, a zjistit, co provádíš. Jenže v té době samozřejmě na ničem, co se týkalo Multivaku, nezáleželo, takže jsi se z toho dostal.“

„Co tím myslíš, že na ničem nezáleželo?“ zeptal se podezřívavě Henderson.

„Prostě na ničem. Předpokládám, že kdybych vám to řekl tenkrát, zbavilo by tě to tvého utrpení, ale kdyby tys mi řekl, co děláš, ušetřil bys trápení zase mě. Proč si myslíš, že pokaždé, když jsi dodával údaje, byl Multivac schopný zpracovat je?“

„Nebyl snad?“ řekl Swift.

„Ne tak docela. Nebyl spolehlivý. Koneckonců, kde byli v posledních letech války moji technici? Řeknu vám to – byli pryč a krmili počítače na tisících různých vesmírných zařízeních. Odešli! Musel jsem dělat s dětmi, kterým jsem nemohl důvěřovat, a veterány, kteří už byli pozadu. A kromě toho, myslíte, že jsem mohl důvěřovat součástkám, které přicházely v posledních letech z Cryogenics? Tam na tom, co se týče personálu, nebyli o nic líp než já. Pro mě nehrálo roli, jestli údaje, které vstupovaly do Multivaku byly spolehlivé nebo ne. Výsledky nebyly spolehlivé. Tolik jsem zase věděl.“

„Cos tedy dělal?“ ptal se Henderson.

„Dělal jsem to, co ty, Johne. Zavedl jsem šíbrovské faktory. Usměrňoval jsem události podle intuice – a takhle stroj vyhrál válku.“

Swift se opřel do křesla a natáhl nohy. „Takové překvapení. Jak se ukazuje, tak materiál, který mi byl předáván, abych podle něj činil rozhodnutí, byla jen člověkem vytvořená interpretace údajů, které si jiný člověk vymyslel. Je to tak, ne?“

„Vypadá to tak,“ řekl Jablonský.

„Takže můžu usuzovat, že jsem se nemýlil, když jsem ty podklady nepovažoval za zvlášť spolehlivé,“ řekl Swift.

„Nepovažoval?“ Jablonskému, nehledě na to, co právě řekl, se podařilo vypadat, co se týče profesionality, uraženě.

„Obávám se, že ne. Mohlo se zdát, že Multivac tvrdí: udeř tady a ne tam, udělej tohle a ne tamto. Čekej, nic nepodnikej. Ale nikdy jsem si nemohl být jistý, že to, co se zdá, že Multivac tvrdí, tvrdí opravdu, nebo přesněji, že to opravdu prohlásil. Jistotu jsem neměl.“

„Ale souhrnná zpráva vždycky byla zcela jasná, pane,“ řekl Jablonský.

„Pro ty, kdo nemuseli rozhodovat, možná, ale ne pro mě. Obavy z odpovědnosti za taková rozhodnutí byly nesnesitelné a ani Multivac nestačil, aby tu tíhu z člověka sňal… Ale důležitý moment spočívá v tom, že mé pochyby byly oprávněné, a o to víc se mi ulevuje.“

Spiklenectví společné zpovědi Jablonského přimělo zapomenout na tituly. „Cos tedy dělal, Lamare? Koneckonců, rozhodovat jsi musel. Jak?“

„Snad bychom měli už jít mezi ostatní, ale nejdřív vám to povím. Proč ne? Používal jsem počítač, Maxi, ale starší než Multivac, mnohem starší.“

Zalovil v kapse a vytáhl hrst drobných – starodávných mincí pocházejících z dávných let předtím, než nedostatek kovů pomohl na svět úvěrovému systému v rámci počítačového komplexu.

Smith se trochu ostýchavě usmál. „Pořád je ještě potřebuju, abych si uvědomoval, že peníze skutečně existují. Staříci se těžko zbavují zvyků z mládí.“ Vysypal peníze zpátky do kapsy. V prstech mu zůstala jediná mince. Díval se na ni, ale nevnímal ji. „Přátelé, Multivac není ani první počítač, ani ten nejslavnější a dokonce ani takový, který dokáže nejúčinněji sejmout tomu, kdo se musí rozhodnout, tíhu odpovědnosti z ramenou. Tuhle válku vyhrál stroj, Johne; i když je to neobyčejně jednoduché zařízení. Používal jsem ho vždycky, když jsem stál před zvlášť obtížným rozhodnutím.“

Zlehka, jako kdyby si na něco vzpomněl, se znovu usmál a cvrnkl minci do vzduchu. Otáčela se a blýskala a potom mu přistála na nastavené dlani. Sevřel dlaň a přitiskl minci na hřbet levé ruky. Pravou ruku nezdvihl, aby mince zůstala zakrytá.

„Panna, nebo orel, pánové?“

CZESLAW CHRUSZCZEWSKI

Tříčlenná hlídka

Kosmická loď „Země“ přistála na neznámé planetě. Cesta trvala dva roky.

„Jak dva mžitky očí,“ řekl velitel expedice. „Překročili jsme časovou bariéru a urychlili přechod. Tříčlenná hlídka provede úvodní průzkum atmosféry.“

Několik slov o této trojici kosmonautů. První byl význačným vědcem, druhý hrdinným vojákem, třetí kosmickým básníkem. První získal specializaci při hledání cizích civilizací, druhý patřil ke službě, dohlížející na bezpečnost průzkumníků kosmu, třetí baladami opěvoval krásu vesmíru. První byl známý svou výjimečnou soustředěností; s neuvěřitelnou rychlostí spojoval minulý čas s přítomností i budoucnem, z toho, co bylo a co je, předpovídal to, co bude; a dělal to s příslovečnou precizitou. Druhý se proslavil zachráněním kosmonautů, kteří zabloudili na Saturnově měsíci. Básník vzrušoval celý svět vizemi nedaleké budoucnosti. Psal: „Konečně najdeme velkou cestu, nalezneme most, rozklenutý mezi hvězdami, objevíme ve vesmíru ostrovy absolutního štěstí.“ Vědec pomocí armády počítačů prováděl složité výpočty, voják podrobně zjišťoval tajemství všech možných i nemožných kosmických nebezpečí, studoval složité mechanismy nástrah, jako by vybudované jinými, lidem nepřátelskými bytostmi.

Tři kosmonauté: vědec, voják a básník opustili před chvílí kosmickou loď.

„Nad obzorem je jasně modré nebe,“ hlásil vědec.

„Naše loď přistála v údolí mezi pohořími,“ řekl voják.

„Čistý horský vzduch!“ zvolal básník. „Skutečný balzám.“

„Omamuje,“ řekl voják. „Buďme opatrní. Nasaďme si helmy a dýchejme přes přístroje.“

Provedli jeho doporučení. Z hvězdoletu vyjel vozík.

„Univerzální automobil urychlí naši obhlídku,“ řekl voják. „Nasedat. Malá projížďka nám udělá dobře. Podle plánu pojedeme přímo a po hodině se stočíme doleva, abychom tak opsali velký kruh, v jehož středu se nachází náš hvězdolet.“

Uplynulo třicet minut.

„Pozor!“ zvolal voják. „Po pravé straně stromy – nestromy.“

„Och, jak jsou překrásné, nádherné,“ rozplýval se básník. „Barevné větvičky, stříbrné haluze.“

„Železné,“ opravil ho vědec. „Stromy z kovu. Viděl jsem podobné v Galaxii dvojitých sluncí. Ochraňují citlivější struktury před poškozením.“

„A co chrání na této planetě?“ zeptal se voják.

„Mezi stromy je vidět obloukovitý průsek. Můžeme tudy projet.“

„Je to past,“ zastavil voják vůz. „Vypustíme přítele člověka, ať to místo prozkoumá.“

Vědec uvedl do pohybu umělého psa. Byla to výborná hračka, dobře vycvičená a vynikajícím způsobem připravená na roli objevitele náhod.

Pes vyskočil z auta směrem k železným stromům. Pozorně prohlédl průsek a postavil se na zadní nohy, jako by napodoboval člověka. Čichal a čichal, až konečně vyslal signál: „Všechno v pořádku.“

„Doufejme, že se nemýlí,“ řekl voják. „Musíme být ve střehu,“ připomínal. „Oči i uši dokořán. Jdu první, pojďte za mnou.“

Prošli průsekem mezi železnými stromy. Nic se nestalo. Pes běhal na zelené polaně.

„Louka!“ zvolal básník. „A támhle domek, vesnická chalupa. Asi jsem zešílel.“

„Nezešílels,“ potvrzoval vědec. „Vidím to taky.“

„Stát!“ nařídil jako vždy nedůvěřivý voják. „Je to léčka. Ani hnout.“

Uslyšeli vrznutí dveří. Z chalupy vyšel stařec. Došoural se k lavičce pod oknem a vytáhl z kapsy dýmku s dlouhou troubelí.

„Úžasné, fantastické,“ šeptal pobavený básník. „Tak proto jsme letěli a překonávali kosmické vzdálenosti, abychom po dvouleté cestě uviděli na neznámé planetě vesnickou chalupu a sedláka, kouřícího fajfku.“

„Třeba to není sedlák,“ zapochyboval voják. „Možná se nám to jenom zdá, že vidíme člověka a chalupu. Možná vyvolávají takové představy v naší obrazotvornosti.“

„Promluvíme s tím vesničanem,“ navrhl vědec. „Přesvědčíme se, zda je to přelud nebo skutečnost.“

Přišli blíže. Hospodář vstal a zdvořile se uklonil.

„Srdečně vás zdravíme,“ začal básník. Sedlák se usmál a odpověděl:

„Dobrý den. Z daleka, pánové?“ Nečekal na odpověď a zval: „Pojďte dál, něco si zakousneme. Jste určitě po cestě unaveni.“

Otevřel dveře. První vešel voják, za ním básník a nakonec vědec. V prostorné světnici se usadili na lavici u stolu.

„Připravím jídlo a pití, které rozjasňuje mysl. A co – řeč vám uletěla, nebo jak?“

„Přiznávám, poněkud nás to zaskočilo,“ řekl vědec. „Je těžké pochopit, že se tento dům nachází na jiné planetě jiné sluneční soustavy. Ale je docela možné, že jsme se vinou navigačního omylu vrátili na Zemi.“

„Země? Nikdy jsem o Zemi neslyšel,“ řekl stařec. „Tady jsem od nepaměti žil, tady žiju a tady umřu. Nečekal jsem hosty, ale rád vás vidím. Odkud jste tedy přibyli?“

„Z planety Země,“ odpověděl vědec a rozložil na stole mapu vesmíru a ukázal cestu, již za dva roky urazili.

„Můžeme říci,“ pravil stařec, „že jsme sousedé. Tady je vaše sluneční soustava, tady naše, sousedíme přes kosmickou mez. No, posilněte se. Potom povykládáme.“

Jedli mlčky.

„Na zdraví,“ přál hospodář. „Hlad se hlásí, to je dobře, po procházce je to vždycky tak.“

Někdo zaklepal na dveře, vesničan zvolal:

„Dále! Prosím.“

Do světnice vešel muž v nejlepších letech.

„Máme hosty,“ usmál se starý na příchozí z jiné planety. „Seznamte se, to je můj syn.“

„Velká čest pro nás,“ uklonil se syn. „Sledujeme váš ohnivý vůz už několik měsíců. První ho svým dalekohledem zpozoroval astronom Barot.“

„Astronom!“ zasmál se starý. „Jaký on je astronom! Učí naše děti počty a ve volném čase se dívá po nebi.“

„No ale uviděl je,“ položil syn ruku otci na rameno. „Díval se, díval, až našel. A naše obec teď bude známá v celém světě.“

„Ano, bude známá.“ Starý jako by zesmutněl.

„Přistáli na naší louce za bílého dne. Postavíme na tom místě pomník s nápisem: Zde jsme přivítali kosmické poutníky, zde… a tak dále.“ Muž sevřel pěstě. „Konečně skončí naše chudoba.“

„Chudoba?“ zajímal se vědec.

„Byli jsme velice chudí. Kolem dokola bohaté vesnice, pěkná městečka a v téhle dědině se tře bída.“

„Zem je tady jistě špatná, neúrodná,“ odpověděl na to básník.

„Zem jako zem,“ ozval se hospodář. „Příčina bídy je v něčem jiném. Ale – co bylo, bylo, býlím zarostlo. Zbytečně o tom mluvit.“

„Je to tak,“ souhlasil syn. „Je to zbytečné.“

Voják přistoupil k oknu. Na dvoře se shromažďovali lidé. Ženy, muži, děti, všichni v bílém oblečení. Když spatřili kosmonauta, strnuli. Po chvíli někdo zanotoval píseň, k níž se připojila nejprve děvčata, potom zaburácely basy a barytony.

„Jé, zpívají!“ Básník si stoupl ke druhému oknu, vedle něho vědec. „Co to zpívají?“

„Děkovnou píseň,“ vysvětlil starý. „Obdivují příchozí z kosmu a děkují za milost.“

„Za milost?“ divil se vědec.

„Za pozornost,“ vysvětloval sedlák, „za laskavost, za to, že jste k nám konečně přiletěli.“

Zpěv umlkl. Uprostřed bílých postav se objevily hnědožluté. „Příznivci ohně, hanebná sekta,“ objasnil starý. „Co chtějí?“

Do světnice vešel chlap v kostkovaném plášti.

„Vítáte zřejmě hosty z nebe,“ spustil na sedláka.

„Vítáme. Co je vám do toho?“

„Nepotřebujeme nové bohy. Staří jsou nejlepší.“

„Co chceš?“

„Budeme soudit ty, kteří se vydávají za bohy.“

„Jsme lidé,“ ozval se vědec. „Kosmonauté. Přiletěli jsme z jiné planety.“

„Přiletěli jste?“ přistoupil chlap blíže. „Že nevidím křídla!“

„Kosmickou lodí,“ řekl voják. „Stojí v údolí, nedaleko odtud.“

„Nikdo nikdy neslyšel o kosmických lodích. To je nesmysl,“ věděl všechno chlap. „Žádné lodě neexistují. To jsou výmysly buřičů proti pořádku. V téhle vesnici se odjakživa děly podivné věci. Místo aby pole obdělávali, do nebe se dívají.“

„Obděláváme pole i pozorujeme nebe,“ řekl hospodář. „Jedno druhému není na překážku.“

„Ale úroda za nic nestojí,“ dotvrdil chlap.

„Protože nám nechcete pomoci,“ zvýšil hlas starý. „Pronásledujete nás, ničíte obilí.“

„To je trest bohů, od nichž jste odešli. Barot sestrojil instrument, kterým se dívá na hvězdy. Takové věci jsou k neštěstí.“ Chlap zdvihl obě ruce a začal křičet: „Prokletí na vaše hlavy, proklínám vás!“

„Tišeji,“ řekl klidně voják. „Co křičíš? Tišeji, povídám, nebo použiju uklidňovač.“

Chlap se vylekal a vyběhl na dvůr.

„Vzdávají hold falešným bohům,“ křičel. „Viděl jsem je, jsou to netvoři, nesou nám zkázu!“

„Vypadá to na bouřku,“ řekl voják. „Naváži spojení s hvězdoletem. Hrozí nám nebezpečí.“

„Vyslal jsem psa,“ řekl vědec. „Donese zprávu o našem setkání.“

„Obyvatelé vesnice bojují se členy sekty!“ volal vzrušený básník. „Krásný pohled! Bijí se po hlavách, lámou hole o své krky, jsou ve svém hněvu báječní. Napíši o tom boji poému, nikdy jsem nic podobného neviděl.“

„Ještě se k nim přidáš,“ zažertoval voják.

„Ano, to je výborný nápad!“ Básník vyběhl ze světnice dřív, než mu v tom stačili zabránit.

Obyvatelé vesnice básníka obklopili.

„Veď nás!“ volali.

„Kam?“ ptal se naivně.

„Do boje!“

„Musel bych změnit kvalifikaci.“

„Změň, změň!“ křičel dav.

„Píši balady a romance.“

„Piš a veď nás do boje! Jsi jedním z Nich, máš velkou moc.“

Básník zčervenal, neboť byl vždy skromný. O něco později ho obrovský náraz porazil. Voják, který stál v okně, zdvihl zbraň.

„Ne,“ protestoval vědec. „Uspi bojující. Tím vrátíme vědomí básníkovi a společně se vydáme zpátky k hvězdoletu.“

Voják vystřelil uspávací náboj. Usnuli všichni – i obyvatelé vesnice i členové sekty, spánkem spravedlivých usnul i hospodář a usnul jeho syn, usnul i vůdce sekty. Naopak se probudil básník.

„Měl jsem fantastický sen,“ řekl a protřel si oči. Když uviděl kolem sebe hromadu spících lidí, zabručel: „Asi to nebyl sen.“

Hlídka se vrátila na kosmickou loď, kosmonaute podávali hlášení.

Vědec řekl:

„Nejlépe uděláme, když odletíme bez rozloučení. Ty bytosti začaly s průzkumem kosmu. Nemá smysl jejich výzkum urychlovat. Dříve nebo později se vydají na cestu vesmírem, jednou se setkají s jinými obyvateli kosmu a svoje myšlení nahradí rozumným.“

Voják řekl:

„Chtěli nás zabít, ten žlutohnědý chlap se snažil podpálit dům, v poslední chvíli jsem pochodeň uhasil.“

Básník řekl:

„Objevili jsme novou civilizaci na jiné planetě. Je to památný objev. Napíši o té bitvě baladu. Učaroval mi nový rytmus děje, jeho kolorit, spád.“

Vědec navrhl:

„Zanechme na planetě básníka.“

„Zabijí ho,“ pravil voják.

„Anebo právě naopak,“ řekl vědec.

„Co to znamená právě naopak?“ zeptal se básník.

„Vytvoří snesitelné podmínky existence,“ vysvětlil vědec. „A ty zorganizuješ školu básníků a po jisté době se všichni obyvatelé planety stanou básníky.“

„Planeta básníků, che, che,“ zabručel voják.

„Nechte tady tedy vojáka,“ navrhl vědec. „Nedá se zabít a dožije se spokojeného stáří. Bude obyvatele učit, jak chránit životy druhých. To je těžké umění.“

Básník řekl vědci:

„Zůstaň na planetě ty. Tvoje působení povede k tomu, že za čas jiná výprava objeví nejmoudřejší civilizaci vesmíru.“

Tehdy se ozval velitel expedice:

„Nikdo tady nezůstane. Nemáme čas na takové experimenty. Jsme průzkumníky kosmu. Před dvěma lety jsme se vydali ze Země na dalekou cestu. Je čas se vrátit domů. Vědec bude vyprávět o výsledcích svých výzkumů, voják o svých bohatýrských činech, básník o svých dojmech. Na ta vyprávění čekají naše ženy a naše děti, naši přátelé. Nikdo tady nezůstane. Co bych řekl vašim nejbližším? Ať je to jak chce, jsme jenom lidé.“

Zanechali po sobě pouze legendu. Legendu o třech bílých bozích, kteří sestoupili z nebe na planetu. Zanechali rovněž umělého psa, kterého ukryl astronom Barot.

Brzy se na oné planetě začala epocha bouřlivého rozvoje techniky.

STEN SVENSSON

Bludný duch

VEŠKERÁ HLOUPOST PRAMENÍ Z NEZNALOSTI, hlásalo povznášející motto, namalované červenofialovou barvou ve výšce deseti metrů nad zemí nad ohromnou branou do Velkého předváděcího sálu. Přestože červeně pomalovaná budova nebyla starší než tři roky, opadávala z ní omítka po kusech, následkem čehož se motto divákům nejevilo jako nezvratná Pravda, na niž si svým umístěním podle všeho osobovalo nárok.

Pracovní skupina č. 25 vykonala záslužnou práci, prodchnuta iniciativou a horlivostí, jakou se vyznačuje veškerý personál ve vývojovém oddělení jedné větší švédské automobilky, která svým zaměstnancům dává chléb a peníze. Člověk si jen těžko dovedl představit něco pilnějšího než pracovní skupinu č. 25. Docela určitě jich všech sedm dostane medaili a jmenování vedoucími, jakmile dnešní předvedení skončí. To znamená, pokud se zdaří, ale o tom se stěží dalo pochybovat.

Ve Velkém předváděcím sále stál výsledek projektu, který zaměstnával mozky pracovní skupiny č. 25 celé dva roky, navíc si vyžádal sedm let vývoje a projekce, po celou tu dobu pod vedením a ochranou slavného profesora Wotana, jehož pokusy s myšožravými vlčáky vzbudily obrovskou pozornost na celém světě. Dokonce mu přinesly do jisté míry i uznání obskurních zájemců ve filmovém průmyslu a dvou latinskoamerických vlád, v žádném případě však nikoli od myší, vystavených praktickým výsledkům výzkumu pana profesora.

Teď tam stál, výsledek nového vědeckého zaměření profesora Wotana. O třetí hodině tohoto slunečního všedního odpoledne vstoupí Lars Tideman do velkého skleněného zvonu, operačního centra ještě větší krychle, stojící v jeho těsné blízkosti a zvané operační ovládací centrum. Operační ovládací centrum pokrývala hustá síť páček, knoflíků a indikátorů.

Z hubeného tělíčka profesora Wotana se vydral ječivý, rezavý hlas:

„Stanete se svědky největšího vítězství Lidského Ducha v dějinách. Spatříte nejenom Vítězství Člověka Nad Hmotou, nýbrž i Vítězství Člověka Nad Samotným Časem! Jako jednotlivci spočineme jednou všichni ve svém rovu, oplakáváni a zasypáni květy od našich nejdražších…, ale Lidský Rod od dnešního dne nikdy nikdo oplakávat nebude, nad hrobem Lidského Rodu nikdy nebudou ležet věnce, neboť od dnešního dne žádného hrobu nebude třeba. Tímto činí Lidský Rod krok k nesmrtelnosti: Člověk rozkotal zdi svého posledního žaláře, drazí posluchači, Člověk překonal poslední omezení své existence. Neboť vězte, vy všichni padlí hrdinové a vznešení filozofové: čtvrtý rozměr je náš! Budoucnost Lidského Rodu leží v lůně Času!“

Během této řeči se profesorovi nahromadilo v hlavě nemálo krve. Když mu tento nikterak vulgární, spíš nábožensky zanícený ruměnec prchl z tváře, vypařil se a do jisté míry koutky úst vyslintal, došlo na rozumnější a konkrétnější výklad téhož:

„Tento skleněný zvon, jak říkáme my – operační centrum –, je, jak vidíte, sdostatek velký, aby se do něj vešel dospělý člověk. Tamhle ostatně přichází: Lars Tideman – první chrononaut světa!“

Z publika – převážně kapitánů soukromého a státního průmyslu – zapršel potlesk nakrátko ostříhanému blonďatému třicátníkovi, působícímu zcela bezbarvým dojmem. Přesto živě kontrastoval s publikem, které z devadesáti procent mělo na sobě smokink, respektive večerní ohoz. Zbývajících deset procent tvořili provozní mechanici v růžových overalech.

Časoletec Tideman měl na sobě zelenkavý overal s přesýpacími hodinami, emblémem Temvýzu na levé straně prsou. (Temvýz, zkratka Ústavu pro temporální Výzkum, společného to vlastnictví státu a automobilky). Wotan pokračoval:

„Staneme se teď svědky následující události: Časoletec Tideman se postaví do operačního centra. V ovládacím operačním centru jsou všechny páčky a ovládače nastaveny předem, kromě této páky, kterou stisknu přesně v patnáct nula nula. Tím chrononaut Tideman vykoná ‚časový skok‘ do siluru a pobude tam, jak dlouho si bude přát. Za pomoci vlastního kapesního ovládače se pak může vrátit do naší doby, jakmile to bude považovat za vhodné. V zásadě bychom mohli nechat Tidemana, aby se vrátil přesně v témž okamžiku, kdy odcestoval, ale existuje riziko, že by mohlo dojít k nepříjemnosti, protože by se nám mohl vrátit o něco dřív, než odcestoval, a dnes ještě nikdo nevíme, co by z toho mohlo pojit. Proto u nás necháme mezi Tidemanovým odletem a návratem uplynout pět vteřin. Po dobu pěti vteřin tedy operační centrum zůstane prázdné. Pak se Tideman vrátí a bude nám vyprávět o svých zážitcích.“

Wotan přistoupil k páce. Publikum, které docela nedávno požilo občerstvení, tak závratné perspektivy ohromily. Všichni cítili údery Křídel Historie. Všichni zmlkli v očekávání věcí příštích. Odpočítávání znělo jako duté sólo bicích v hudbě osudu.

Nula.

Zašumění se přilepilo jako hypnotická kaše na tváře diváků. Tideman zmizel.

A o pět vteřin později.

Se Tideman vrací, hrozně kýchne, a když

Se Tideman vrací, hrozně kýchne, a když

Se Tideman vrací, hrozně kýchne, a když

Ano, všichni víme, co se stalo: Tideman se vrátil, se shrbenými zády a plesnivě šedými vlasy, podle všeho musel v siluru zůstat až do svého děsivého stáří. Proč, to jsme se nedozvěděli. Právě se chystal vystoupit z časového zvonu, když kýchl.

To trvalo pět vteřin. Načež se přesně totéž opakovalo po pět vteřin. Načež se přesně totéž opakovalo po pět vteřin. Načež…

Profesor Wotan záhy pochopil, že se jedná o „fenomén časové ozvěny“, jak tomu říkáme teď. Krátký zbytek svého života strávil v Lángholmenské věznici ve společnosti svých drahých vlčáků.

Automobilka si uvědomila obrovskou (třebaže poněkud trapnou) reklamní hodnotu, tkvící v osobě neustále se vracejícího Tidemana. Kolem dokola založili bombastický park, v němž diváci ze všech koutů světa mohou spatřit toto podivuhodné a neustále se opakující divadlo. Jeden z předních výrobců tabletek proti nachlazení brzy odkoupil veškerá reklamní práva od Tidemanových pozůstalých („Neváhej jako Tideman, kup si krabičku Smoothie, dokud je čas!“).

Ještě dlouho poté, co naše civilizace zmizela v lůnu historie, vzývali lidé kandhrického, telgurského a mežnického kulturního okruhu nejrůznějšími způsoby „neustále se navracejícího a neustále přítomného boha“. Rouhačské hordy se všemožně snažily dostat do božského zvonu, aby se zmocnily pozůstatků Živoucího Boha, nebo aby dokázaly boží smrtelnost tím, že ho fyzicky zmrzačí. Ale nebylo jim to nic platné. Pozůstatky zmizely a bůh se vždycky znovu utvořil, jako mělo kdysi ve zvyku svaté prase Séhrímn ve Valhalle. Kultury, které vzývaly tohoto neustále reprizovaného boha, byly krajně tradicionalistické a měly tuhý kořínek. Není divu – bůh sám byl vyhraněný příklad umírněnosti, stability a důsledného jednání.

O miliardy let později, když Slunce naposledy vzplanulo a sežehlo veškerý život na Zemi na uhel, takže tu opět ležela pustá a prázdná, přicházeli tu a tam mimozemští návštěvníci a podivovali se nad tím věčným kýcháním.

Mnohem později, když se veškerá hmota vesmíru znovu soustředila do hustoty vymykající se veškerým představám, když se aeony opět vrátily do vlastního lůna, chrononaut Tideman klidně, metodicky a periodicky šířil v této hvězdné polévce bacily jako neúnavné důkazy toho, že Člověk Je Věčný, jakož i toho, že nikdy nebude existovat lék proti obyčejné rýmě.

JAMES BLISH

Masky

Dívka seděla s rukama složenýma v klíně a tváří naprosto bez výrazu, tak strnulou, že mohla vyjadřovat obranu i strach.

„Položte ruce na stůl,“ řekl vyšetřovatel. „Víme, že si je malujete.“

Vypadal, že se nudí. Předtím měl možná v úmyslu zapůsobit na zatčenou a vyvolat v ní pocit, že oni vědí všechno, ale teď se spíš zdálo, že jeho práce ho vůbec nezajímá.

„Jste Margareta Nolandová, bytem Washington, Bethseda-sever, společná ubytovna 458,“ pronesl. „Manžel se jmenuje Lincoln Noland. Nemáte pracovní povolení. Vaše osobní číslo je 26 L24 10X5.“

„Opravdu?“ řekla. „Do smrti si je nezapamatuju.“

Vyšetřovatel si něco poznamenal, nejspíš „reakcionářka, brání se dvacítkové číselné soustavě“. Nezměněným tónem však řekl:

„Položte ruce na stůl.“

Teď už Margareta poslechla. Nehty měla nalakované pracně a s úzkostlivou pečlivostí, každý nesl jiný vzor. Tohle byla poslední móda, i když nezaměstnaní ze společných ubytoven si to mohli sotva dovolit. Dívka nenosila na zápěstí přívěsek se zvětšovacími skly jako ženy z vyšší společnosti, tedy ženy, které měly vlastní pokoj i zaměstnání. Skla používaly, aby mohly obdivovat jedna druhé nové kresby na nehtech.

„Provádíte malování,“ řekl vyšetřovatel.

„Ne, to není pravda,“ odpověděla Margareta. „Jenom kopíruju.“

„Bez pracovního povolení.“

„Ano,“ zašeptala.

„Jakým způsobem?“

„Zatelefonují mi,“ řekla. „A já přijdu.“

„To víme. Ale jak provádíte kopírování?“

„Nejprve potřu nehty základní vrstvou, aby se zaplnily rýhy,“ odpověděla váhavě. „Když zaschne, je úplně hladká a citlivá na světlo. Pak na nehet přiložím masku, to je něco jako negativ. K expozici úplně stačí obyčejné fluorescenční světlo. Těžší je masku vyvolat tak, aby barvy vystoupily naprosto správně. Nepotřebujete k tomu nic víc než vodu a trochu jódu, ale musí mít správnou teplotu.“

Její hlas postupně dostával zabarvení zoufalé posedlosti, jako by se proti zdravému rozumu přesvědčovala, že vyšetřovatel se zajímá jenom o technickou stránku věci. Náhle si však znovu uvědomila, kde se nachází.

„Je to snadné,“ řekla. „Jako umýt ruce děcku. Není to vůbec žádná práce.“

„Žádné děti jste nikdy neměla,“ hrubě řekl vyšetřovatel. „Kdo vám masky dodává?“

„Různí lidé,“ odpověděla znovu bezbarvě. „Sháním je různě. Lidé je prodávají. Je to legální.“

Vyšetřovatel stiskl knoflík. Její ruce zalilo teplé světlo. Na obrazovce po její levici se v plných barvách objevilo jejích deset nehtů ve značném zvětšení, až barvy přímo křičely.

„Zatelefonují mi a já přijdu,“ řekl, aniž by se ji pokoušel napodobovat. „Jste žádaná. Vaše vzory jsou originální, vynalézavé… a reakční. No a pak někdo zavolá nám. Copak je tohle?“

Proti jednomu jejímu prstu se na obrazovce objevil jeho ukazováček.

„Co je to?“

„To je – nevím, co je to. Něco strašně starého. Vzorek ze štítu, když ještě vojáci nosili štíty. Víc o tom nevím.“

„Vy nevíte, co nápis na svitku znamená?“

„Já… nevěděla jsem, že to je nápis. Myslela jsem si, že je to jenom ornament.“

„Polloi andres os eis aner,“ četl vyšetřovatel. „Vy nevíte, co to znamená?“

„Prosím ne, vůbec jsem netušila, že to dává nějaký smysl.“

„Ani kdyby vás to mělo stát život?“

„Ne, prosím ne. Je to jenom vzor.“

Jeho prst se náhle posunul na obrazovce.

„A co to je tady?“

„Tady to není vůbec nic,“ cítila se na trochu pevnější půdě. „Jenom malé barevné tečky, které tvoří náhodný vzorek. Lidi se na ně rádi dívají a představují si různé tvary, jako když třeba pozorujete mraky.“

Ozvalo se přidušené klapnutí a teplé světlo se proměnilo v čistě kadmiovou červeň. Ve stejném okamžiku jeden z nehtů vyplnil téměř celou obrazovku. V jednobarevném světle ztratil vzorek své vlastní barvy, ale zřetelně vystoupila písmena, jež tečky vytvářely.

ZBRANĚ HESLO 5/11

„Ty zbraně už máme,“ řekl vyšetřovatel. „A taky většinu z těch ‚jeden za všechny, všichni za jednoho‘. Tak znova, kdo vám dodává masky?“

„Dobře,“ řekla Margareta. „Vyrábím si je sama. Bez pracovního povolení.“

„Právě jste spáchala sebevraždu. Je vám to jasné?“

Pokusila se pokrčit rameny.

„Žít bez práce je hrozné. Už mi je všechno jedno.“

„Váš manžel je vyučený rytec miniatur.“

„Ten pracovní povolení má.“

„Omezené. Nemá licenci, aby směl dělat návrhy.“

Mlčela. Zvolna sňala ruce ze stolu a složila je k sobě jako dítě, které si hraje na kapličku a zvoneček. Vyšetřovatel ji pozoroval a poprvé se na jeho obličeji objevil záblesk zájmu.

„Tak,“ řekl. „Je po hře, i když se snažíte zatajit stopy. Váš manžel se teď patrně ukrývá. Ale pro vás bude nejlepší, když mi všechno rychle povíte.“

Nedostal odpověď.

„Jestli budeme potřebovat provést všechny potřebné testy,“ řekl vyšetřovatel s laskavostí, jež viditelně skrývala lačnost, „nehty vám strhneme. Když nám pomůžete, možná, že vám prsty nejdřív umrtvíme.“

Dívka jako by náhle ochabla. Naklonila se vpřed a položila na stůl sevřenou pěst palcem vzhůru.

„Tady je mapa,“ její hlas zněl prázdně. „Ukáže se v ultrafialovém světle. Je trochu nezřetelná. Ale, prosím vás, postupujte pomalu, příliš silné světlo by mě popálilo.“

Vyšetřovatel beze slova otočil přepínačem. Přestože se teď neobjevilo viditelné světlo, ultrafialové záření dopadalo na ruku s plnou intenzitou, takže během sekundy začalo dívčino zápěstí a paže hněvivě rudnout. Na obrazovce se neobjevil žádný útvar, jenom téměř nepostřehnutelný záblesk zeleného světla.

Vyšetřovatel se na židli prkenně vzpřímil a z hrdla se mu vydral hrozný, zoufalý výkřik. Další křeč jej srazila na podlahu.

Nehet na palci ztratil poslední slabou vrstvičku fluorescenční barvy a znovu zažehl záblesk světla na obrazovce. Margareta odtáhla paži, na níž jí už začínaly naskakovat puchýře, a obešla stůl. Vyšetřovatel ležel tiše a nehybně. Rozhodla se správně, byl to epileptik a stačilo pár záblesků, aby mu vyvolalo silný záchvat.

Ovšem úniková cesta neexistovala – po tom výkřiku. Každým okamžikem mohl být v místnosti strážný. Ale vyšetřovatele už měli ve své moci. Až se probere, z toho, co záchvatu těsně předcházelo, si nebude pamatovat vůbec nic. A tohle se mu může stávat znova a znova, dokud jeho nadřízení neznejistí do té míry, že ho vymění. To se nestane hned, může trvat celá léta, než pojmou podezření, že jeho „nehody“ jsou právě epileptické záchvaty. Dnes to bude například vypadat jako násilný útok.

Nakopla vyšetřovatele přesně pod ucho. Ostrá bolest, která ji pálila na předloktí, jí velice ztěžovala, aby udeřila jemně, ale i s tím se vypořádala.

Venku z chodby se začal ozýval přidušený pokřik. Rozhlédla se. Všechno dokončila a nezbývala žádná naděje. Sloupla masku z druhého palce a spolkla ji.

Jed působil velice rychle. Sotva jí zbyl čas, aby si ještě naposledy vzpomněla, že dělat masky je jako děcku umýt ruce.

ANDRZEJ CZECHOWSKI

Vyslanci

Popravdě řečeno: Khoggo se ani vzhledem, ani chemickým složením nelišil od obyčejného kamene (z něhož ostatně pocházel), ale obyvatelé smetiště dobře znali jeho skutečný původ. Samozřejmě, že vědomosti byly oboustranné. Vyzařování mimoprostorových vln bylo těžké nezpozorovat, zejména pro takového odborníka v tomto oboru, jakým byl Khoggo. Stezky lidí, kteří se zajímají o jedno a totéž, se přece musí protínat na mnoha různých místech.

Ostatně společné zájmy tvoří dobrý základ k navázání známostí. Pakliže však někdo chce něco skrývat, nevadí, když dělá, že je tomu právě naopak.

Když to bylo nezbytné, Khoggo se dovedl pohybovat. Ale obyčejně ležel klidně, do poloviny zarytý v zemi, poblíž zrezivělé plechovky nebo zažloutlého listu papíru, na nichž bylo těžko najít něco pozoruhodného. Khoggo však dobře věděl, že tímto způsobem dokáže zcela jistě vzbudit zájem dalších obyvatel smetiště. Khoggo byl zcela právem považován za opravdu zkušeného. Jiná věc je, že ona moudrost ne vždy sloužila důležitým věcem – kromě Khoggovy zábavy. Teď také nezkoušel zkoumat svoje bezprostřední okolí. Nehýbal se, zpomalil svůj životní rytmus a prostě čekal, až se něco stane.

Za určitý čas něco ťuklo do plechovky a Khoggovi se rovnou před nosem sypaly hrudky hlíny. Ffang jako obvykle usoudil, že na sebe musí upozornit zvukovými signály. Nacházel se v dokonale plochém úlomku cihly a byl jedním z nejpohyblivějších obyvatel smetiště. Časem se pouštěl na daleké výpravy a říkalo se, že jednou ho hrající si děti použily místo disku. Byla to historka jako stvořená pro hlášení na ústředí, ale jak to vypadalo, Ffang o té záležitosti mlčel.

– Dnes nic nového – řekl. – Samé láhve po patnácti lístcích. Až by si jeden myslel, že jsme na poušti.

(Samozřejmě, že Ffang mluvil pozemšťansky. Jestli se to někomu zdá divné, ať jen uváží, jaký vlastně jazyk museli společně umět všichni obyvatelé smetiště. Ovšem místo hlasu se Ffang vyjadřoval mimoprostorovými vlnami, které jsou daleko výhodnější a pro lidi zcela neslyšitelné. Bylo by je možno srovnat s telepatií, kdyby ovšem existovala.)

Místo odpovědi se Khoggo uvnitř svého kamene otočil. Smetí vyhazovali nejčastěji na druhé straně smetiště, kde zastavovala auta: každý den to byla pro téměř všechny obyvatele smetiště příležitost k doplnění sbírek. Khoggo býval přítomen zřídka, protože tajně zastával teorii, že není možné udělat objev a hned to nevykecat. Dával přednost individuálnímu výzkumu. Ve společnosti se objevoval pouze tehdy, když ho zaujalo něco z toho, co zaslechl. Toho dne ještě nové smetí neviděl, ale také neměl žádný důvod, aby Ffangovi nevěřil.

– Noviny píší o likvidaci smetišť – pokračoval Ffang. – Asi vynalezli takový stroj, co zmáčkne auto do krychličky. Přečetl jsem si, že smetiště jsou „úzkým profilem civilizace“. Uvidíš – přijde čas a budem se odtud stěhovat. Všichni se pustíme do širokého světa, Khoggo!

Khoggo dobře věděl, že Ffang ho chce naštvat a vyprovokovat ho tak k řeči. Ostatně nezamýšlel odříci mu to potěšení. Rozhovory obyvatel smetiště obsahovaly zřídka nějaké skutečné informace: z jazykových důvodů a vzhledem k propastným strukturálním rozdílům se téměř vždy omezovaly na záležitosti, které byly předmětem bezprostředního zájmu rozmlouvajících. Nejčastěji to byla výměna citátů z přečtených novin, samozřejmě pomineme-li obvyklé klepy mezi kolegy. Ty byly pozorně sledovány a v dobrém smyslu obohacovaly život na smetišti.

– Vždycky jsem si myslel, že smetiště znamenají ohnisko civilizace – řekl poučně Khoggo. – A myslím si to i teď. Neexistuje totiž výrobek civilizace, který by se jednoho krásného dne neocitl na smetišti. Tady se shromažďují použité předměty se stopami, jež prozrazují, jak byly používány. Nikde jinde se technologické detaily neodhalují tak snadno jako v podmínkách smetiště. Ostatně – shromažďují se tu informace civilizací odvrhované. Podle mého názoru je z nich možno získat více, než z těch informací, které civilizace přijímá. To jsou zásady, o něž se moje mise na Zemi opírá a já s nimi zcela souhlasím. Samozřejmě, že nemůžu vědět, co si o tom myslí na Arcturu.

Ffang neodpověděl. Vrtěl se na místě a zanechával červené stopy na plechovce. Khoggo se snažil nedívat se na něho. Jelikož se sám nerad zbytečně pohyboval, považoval přílišnou hybnost jiných téměř za urážku své osoby. Byl to projev atavismu, protože v Khoggově vlasti by v té době nikoho ani nenapadlo obviňovat ho z lenosti. Khoggo za chvíli pokračoval ve svých vývodech:

– Civilizace je vlastně pásmo vyšší organizace. Je známo, že kolem takovéhoto pásma vždycky vznikne prostor zvýšené dezorganizace, shodně s nejzákladnějšími přírodními zákony. Dotýká se to stejně materiální kultury, jako intelektuální. Pořádek má za následek nepořádek, což platí v každém bodě vesmíru. Ovšem působí tu nejenom zákony, ale také rozpory přírody, i když se to nedá všeobecně pochopit. Můžeme tedy uplatňovat i odlišné názory, například takové, cos o nich mluvil. Samozřejmě, že ani v nejmenším neodporují skutečným zásadám: naopak je znovu potvrzují. To jsem chtěl říct, Ffangu.

Khoggo současně soustředil svoje receptory na Ffanga. Ale ten vůbec nevypadal na to, že by ztratil odvahu.

– To nepopírám, Khoggo.– řekl. – Měl jsem na mysli přechodné změny. Víš přece dobře, že jsou možné různé odchylky. Jen si vzpomeň, co se dělo na Prokyonu, nebo na stagnaci a úpadek Hadamarů. Profesor Wiliam Harrows z Kalifornské univerzity nemíní skrývat nebezpečí, spojená s dalším hospodářským růstem. Trpíme přemírou materiálních výhod, které pak způsobují zvýšenou spotřebu. Člověk ztratil kontakt s přírodou – říká profesor Konrád Lorenz. Jaké alternativy vidíte… – vidíš, Khoggo? Takové věci můžeš najít skoro na každém popsaném listu papíru.

– Ale zapomínáš na imponderabilia – přerušil ho Khoggo, který nebyl takovým obratem rozhovoru nadšen. – „Staré smetí“, to je přece výraz s dostatečným zabarvením, je to něco, k čemu se neustále vracíme. Četl jsem o New Yorku, že se pomalu mění v jedno velké smetiště. Ale na stejné stránce bylo napsáno, že je to město neopakovatelného charakteru. Diskutovat se může pořád, ale zvítězí názor, který je více podepřen praxí. Tradice a objektivní zákony rozvoje se vzájemně popírají, protože v důsledku působení oněch zákonů vzniká tradice.

(Proti všemu očekávání si Khoggo vůbec nebyl tak jistý. Zvláště argument o New Yorku se mu zdál málo přesvědčující. Ale, jak bylo již řečeno, působil tu atavismus.)

– No dobře – začal Ffang, ale právě v té chvíli uslyšeli pozdrav a mezi nimi se octl červený, lesknoucí se předmět. Byla to Margala, která přišla opět navštívit Khogga. Jako mazánek zdejších kolonií považovala Margala za čest zvýrazňovat svou estetickou vnímavost a zvláštní druh logiky, kterou používala. Červené sklíčko však ve skutečnosti ukrývalo jednoho z nejzkušenějších špiónů, jaké měla informační služba Altairu k dispozici. Pravdu o Margale tušili všichni, ale domněnka a jistota není jedno a to samé. Tím spíše, že každý si svůj názor nechával pro sebe. Proto se Margale úloha, kterou přijala, vyplácela.

(To, že se příroda v různých částech světa ubírá stejnými cestami, nemusí se ještě zdát divné. Dvoje pohlaví znamená nejjednodušší řešení. A intelekt je univerzálnější, než jsme ochotni připustit. Ostatně Khoggo pocházel z hvězdy, která byla od Altairu vzdálenější než Země, a tedy spíše on by měl právo se divit.)

– Vy vždycky mluvíte o něčem zajímavém – řekla Margala Ffangovi a Khoggovi. – Zato na jiných návštěvách se nudím! Ryyl a Ao jsou asi nejhorší. Pořád jen probírají šachové úlohy. „Ukázat nejvýhodnější kontinuaci“ nebo „Mat ve dvou tazích“. Gumm zase jenom řeší křížovky, protože, jak on říká, myšlení je nejlepší odpočinek od práce.

– My se bavíme o budoucnosti – vysvětlil jí Ffang. – Myslím si, že nás čeká stěhování, ale Khoggo se mnou nesouhlasí.

– Ale ne? – řekla Margala. – Byla jsem dnes sama na procházce. Ráno bylo moc pěkné počasí, nebe se odráželo v kalužinách a bodláky byly takové krásné. Některé kaluže pokrývala vrstvička benzínu: překrásné barevné efekty! Samozřejmě, že mluvím o kalužích u cesty. Benzínové páry tam kondenzují ze vzduchu, auta totiž nespalují benzín dokonale. Je to skutečně pravý příklad mrhání energií.

– Co tomu říkáš, Ffangu? – zeptal se jízlivě Khoggo.

Ffang se neklidně zavrtěl. Omyl, jehož se Ffang dopustil, když vrak starého auta vyhozeného na smetiště měl, aniž by se namáhal s prohlídkou motoru, za elektrické vozidlo a podal o tom hned zprávu na Arcturus, se stal námětem jednoho z nejpopulárnějších vtipů na smetišti. Ffang si svůj omyl nevyčítal, protože vozidlo poháněné benzínem nesouhlasilo s názorem zdravého rozumu. Litoval však, že podávanou informaci nezašifroval. A protože zprávu nedementoval, sledoval teď pozorně postup prací na elektromobilech. I když Ffang neměl strach z inspekce, vidina budoucích změn ho poněkud zneklidňovala.

– Řekni, co si o tom myslíš ty, Margalo? – vyrazil ze sebe. – Uvažuji, zda jsme si vybrali ten nejvhodnější postup výzkumu. Khoggo je toho názoru, že smetiště je ohnisko, v němž se koncentruje celkový obraz. Jestliže ale není jediným ohniskem…

– Nic si nenamlouvej – vpadl mu do řeči rozzlobený Khoggo.

– Sama nevím – řekla Margala. – Ale jsme tu proto, abychom zkoumali, čím se lidé liší od nás a čím jsou nám podobni, ne? Jejich technická civilizace mi ovšem připadá málo zajímavá. Nudí mě hlavně takové spory jako: co bylo dřív – benzín nebo pára? To, čeho si vážím nejvíc, je jejich všeobecná kultura, zejména umění. Myslím si, že v něm dosáhli opravdových úspěchů, například: „Dover číslo pět. Mrtvola přichází ke komisaři“. Obsah té knihy jsem podala ve svém posledním hlášení na Altair.

– Nemají tušení o mimoprostoru – řekl Khoggo zamyšleně. – A matematiku používají k počítání předmětů denní potřeby, jak to vyplývá z úvah popsaných v knížce, kterou jsem našel v minulém roce. Samozřejmě, že od té doby už asi dokázali víc. Ale ať je to jak chce, ta knížka se octla na smetišti. V každém případě mají ke hvězdám daleko. Myslím si – no, podívej se, Margalo, prší. Počasí se teď mění každou hodinu.

Iyx se změnil v aktivní bytost a vylezl ze zetlelého kmene stromu, který si vybral jako místo k úvahám. Jakožto návštěvník ze středu galaxie byl pro primitivní, mimoprostorové smysly ostatních obyvatel smetiště neviditelným. Jejich rozmluvy ho nezajímaly. Dokonce přestal brát na vědomí i fakt, že nepocházejí z této planety. Vznášel se volně ve vzduchu a pozorně sledoval padající kapky. Velice citlivé Iyxovy receptory přesně registrovaly každý detail jejich složení. Každá kapka byla jiná – jenom příroda dokáže vytvořit takovou rozmanitost.

Iyx ve svých chladných úvahách výhody skutečně divoké přírody nepřeceňoval. Věděl, že různorodost forem nejlépe vyniká ve spojení s uspořádaným původním základem civilizace. Místo svého pobytu na Zemi si Iyx vybral na základě již dříve určeného algoritmu výzkumu. Na jeho realizaci nepotřeboval více než dvě sekundy. A výsledek skutečně souhlasil s předpoklady. Před cestou na další obydlené hvězdy ramene spirály shromažďoval teď Iyx dojmy, jejichž systematizace a formulování mu měly vyplnit čas příští etapy cesty.

VIKTOR KOLUPAJEV

Takové legrační stromy

Nejdřív nebylo nic, pak nějaké podvědomí. Plné vědomí stále někam unikalo, i když jedna utkvělá myšlenka se v hlavě už probouzela, pokoušela se přivést k životu i ostatní části mozku, které ještě spaly. Touto osamocenou myšlenkou bylo – přijít k vědomí. Chytil se jí, jako se chytá stébla tonoucí. Na nějakou dobu mu hlavu zaplnilo svištění a rachot, to však netrvalo dlouho. Pak nastalo zvonící ticho a on definitivně nabyl vědomí.

Ležel pod průhledným víkem, které se odklopilo ve chvíli, kdy začal vnímat. Ještě chvíli zůstal ležet, cítil, jak se mu do svalů vrací síla a paměť, jak si obnovuje všechno, co měla obsáhnout. Pak teprve zlehka seskočil z vyvýšeného místa. Teď si pamatoval a věděl všechno. Věděl, že zařízení, které mu vrátilo vědomí, mělo někde malou závadu. Tento nepříjemný okamžik přechodu k vědomí neměl vnímat.

„A co děti?“ pomyslel si. Jejich kabina byla ve vedlejší místnosti. Zatímco šel ke dveřím ovládací kabiny, stačil pohledem přejet všechny světelné indikátory.

Všechno bylo v pořádku, až na jediné zelené oko, které na něho, aspoň mu to tak připadalo, mrkalo. Byl to jeho indikátor. Co se dá dělat. Přijde na to, jaké to zanechalo následky, až se budou chystat na zpáteční cestu. Ale teď za dětmi.

Když otevřel dveře dětské místnosti, hned mu bylo jasné, že tady je všechno v naprostém pořádku. Lépe řečeno – v nepořádku. Děti po sobě házely polštáře, to byl právě ten rachot a hvízdání. Přechod podle všeho proběhl normálně.

„Taťko,“ vykřikla Vina. „Zaházeli jsme Sandra polštáři, ale začal si on.“

„Ano, já jsem si začal,“ přiznal se Sandro. „Bylo mi strašně hezky, ale oni se mračili. Musel jsem je tedy trochu rozhýbat.“

„Tati, to jsme už na místě?“ zeptala se Oza. Byla nejstarší a nečekala, až jim otec bude připomínat, aby ve svém pokoji udělali pořádek.

„Ano,“ odpověděl otec. „Už jsme tam doletěli, náš koráb se dostal na oběžnou dráhu této planety. Jestli si pospíšíte, můžete ji ještě uvidět na výhledové obrazovce.“

„Já první!“ zvolala Vina.

„Já myslím,“ opravil ji otec, „že ty budeš poslední. Na to, aby sis dala do pořádku svou postel, budeš potřebovat spoustu času.“

„Já jí pomůžu, tati,“ řekl Sandro.

„Na úklid máte deset minut. Pospěšte si. Ale aby tu byl naprostý pořádek.“

Vyšel ven a měl radost, že děti v pořádku přežily přechod. Co se to stalo s jeho přístroji? Jak mohl slyšet ten hvízdot a rachot? Myslel na to cestou do ovládací kabiny korábu a také ještě uvnitř, dokud za ním nepřiběhly děti.

Zařízení svého korábu znal velmi dobře, proto si stále nedokázal vysvětlit ten hluk.

Dveře se otevřely a dovnitř vběhly děti. Vážná a soustředěná Oza věděla, že teď uvidí něco zajímavého a poučného. Rozhodný, vojensky naladěný Sandro, připravený při sebemenším povelu vrhnout se z korábu dolů, aby dosáhl planety jako první. Netrpělivostí planoucí Vina vzrušeně vyčkávala, až jí někdo dovolí pohrát si s tou zajímavou hračkou, které se říká Planeta.

Otec je rozesadil do otáčivých křesel. Připadal jim jako kouzelník, který se chystá předvést nejzajímavější vrcholné kouzlo svého programu.

„Tak, tatí, dělej!“ nevydržela to Vina.

„Všechno je připraveno,“ řekl otec. „Tak co to tedy je za planetu!“ Stiskl tlačítko. Křídla uzavírající výhledovou obrazovku se rozevřela, naježila a zmizela. Před nimi stála průhledná polokoule, rozprostírala se jim nad hlavou i pod nohama.

Vina to nevydržela a vypískla nadšením. Sandro se celý naklonil kupředu. Oza užasle znehybněla v nepohodlné poloze.

Před nimi ležela mlhovinová koule, nehybná mlhovinová koule. Slunce ozařovalo tuto polovinu planety. Chvílemi bylo mezi spirálami oblačné pokrývky vidět modré skvrny oceánů, světle hnědé pruhy pouští, řetězy hor, oslepující polární čapky.

Ano! Pro tohle stálo za to přemístit se stovkami světelných let. Otec fotografoval, děti mlčely a široce otevřenýma očima sledovaly tento zázrak.

„Chcete se podívat blíž?“ zeptal se otec.

„Chtěl bych tam stát,“ prohlásil rozhodně Sandro.

„To ještě stihneme. Přece jsme sem nepřiletěli na pět minut.“

„Taťko, my tam dole budeme chodit?!“ radostně zvolala Vina.

„A na co bychom asi měli skafandry?“ řekla Oza. „Samozřejmě že na planetě budeme chodit, a dokonce i běhat.“

„Budeme,“ souhlasil otec, „jenže tam dole z ní uvidíme jenom malou část, zatímco odtud můžeme vidět všechno.“

„Jsme ale příliš vysoko,“ řekl Sandro.

„Poletíme níž a celou si ji prohlédneme.“

„A jak se jmenuje?“ zeptala se Oza.

„Hledal jsem ji ve hvězdných atlasech,“ odpověděl otec. „Má nesmírně divné jméno. Nelze je do našeho jazyka přeložit. Smysl jména neznáme.“

„Tak ji pojmenujeme,“ navrhl Sandro.

„To ne, synu, tahle planeta své jméno má.“

Usedl k ovládacímu pultu, koráb se dal do pohybu, začal opisovat kruhy kolem planety a blížit se k ní po spirále.

Zakrátko letěli nad samotnými oblaky, mezi nimi viděli řeky, jezera, lesy, pole a dokonce i města. Opravdová města! Byla samozřejmě poněkud podivná, malá i velká, částečně nebo úplně zničená. Ale některá byla nepoškozená.

„Otče,“ řekl Sandro, „tady existuje nějaká civilizace?“

„Ano,“ odpověděl otec. „Nebo možná existovala.“

„Jestli ale ještě existuje, pak bychom to museli vidět. Pojď si trochu prohlédnout nějaké město.“

„Souhlasím,“ odpověděl otec. Jejich koráb znehybněl ve výšce deseti kilometrů. Všichni čtyři upřeně sledovali obrazovku.

Ve městě se nic nepohnulo. Už je začaly bolet oči, když Oza řekla:

„Tamhle jsou tečky. Pohybují se.“

„Jaké tečky?“ získali všichni zájem.

„Tamhle ty, co vypadají jako křížky.“

„To se ti zdálo,“ řekl Sandro.

„Ba ne, nezdálo,“ zastala se sestry Vina. „Trochu se pohybují.“

Ještě několik minut je pozorovali a došli k závěru, že se předměty skutečně pohybují, ale tak pomalu, že to lze jen těžko postřehnout. Otec porovnal jejich rozměry s velikostí budov. Byly prakticky stejné.

„Určitě to nejsou obyvatelé toho města,“ řekl otec. „Nevešli by se do těch budov. Kromě toho se nepohybují po povrchu planety. Vidíte dole ty stíny? Jsou nad povrchem.“

„A kde jsou živí obyvatelé?“ rozpačitě se zeptala Vina. Nesmírně toužila po tom, aby uviděla opravdovou živou bytost z jiné planety.

„Sestoupíme ještě níž,“ navrhl otec.

Všichni souhlasili. Koráb znehybněl ve výšce pěti set metrů v samotné houšti zavěšených neklesajících létajících křížů. Ulice města teď bylo vidět zřetelně. Ticho a naprosto žádný pohyb. Tady ani oblaka neměnila svůj tvar. Všimla si toho Oza.

„Nějaký mrtvý, nehybný svět, který usnul,“ řekl otec. „Z výšky několika set kilometrů vypadá podstatně krásněji.“

„Podívejte, podívejte!“ zvolala Vina. „Tamhle roste strom!“

„Ano,“ souhlasil otec. „Hodně se to podobá stromu. Jenomže stromu mrtvému.“

„Ale ne! Tam se nedívejte, tamhle dole! Pod námi, trochu víc vlevo. Vidíte, právě mu pučí větve!“

„Tamhle ten černý keř?“ zeptal se otec.

„Ano, ano, jenomže to není keř,“ řekl Sandro. „Spíš se to podobá stromu.“

„To je ale divný strom,“ poznamenala Oza.

„Ano. To jsou ale legrační stromy! Rostou přímo před očima.“

A strom skutečně přímo před očima rostl. Jeho rovné větve se vypínaly pod různými úhly k povrchu, postupně se ohýbaly a klesaly dolů. Pak celý strom pomalu sedal a nořil se dolů.

„Tamhle je ještě jeden!“ zvolal Sandro.

„A další!“

„Jsou živé, tati. Sestoupíme dolů a podíváme se. Ano?“

„Až později,“ odpověděl otec. „Je tu město. Bude lepší, když sestoupíme v místě opuštěnějším.“

Nedokázal si to vysvětlit, ale ty stromy se mu nelíbily. Rostly nejen tam, kde stromy běžně rostou, ale i uprostřed dlažby a na střechách budov.

Vedl koráb na sever. Dole občas viděli podivné stromy a zpustlá, polozničená města.

Znovu zaslechli neznámý rachot a svištění, při němž se svíralo srdce. Napadlo ho, že sem asi neměl brát děti. Měl vybrat nějakou už dlouho známou planetu se všelijakými těmi atrakcemi a cestovní kanceláří, s hotely a průvodci. Příště navštíví planetu jinou, ne takovouhle divnou a nehybnou.

Najednou si z ničeho nic vzpomněl na svou planetu obydlenou veselými a odvážnými lidmi, přáteli a známými, na svou ženu, která teď byla na daleké výpravě, na dům na srázném břehu u modrého moře. Ne. Ať si děti prohlédnou tuhle nebývalou planetu.

Zvolili místo na mrtvě zelené louce v lese, která o kus dál přecházela v mírně se svažující pahorek přeťatý úzkým klikatým zákopem vyrytým tu kdysi zvířaty nebo vymletým vodou.

Odebral zkoušky vzduchu, byl dokonale dýchatelný. Sám se rozhodl vyjít ven bez skafandru, ale děti donutil, aby si ho oblékly. Nasadil si reaktivní vaky, to pro případ, že by se museli rychle přemístit. Děti i přesto byly stále stejně živé a zvědavé. Otec však měl trochu starosti. Tato planeta v něm vyvolávala nedefinovatelný neklid.

A tak sestoupili na povrch planety. Skafandry jim nepřekážely v pohybu, děti začaly skákat, dělat kotrmelce, běhat za sebou a křičet nadšením. Výjimečnost situace byla zvýrazněna tím, že kolem dokola panovalo naprosté ticho, nebylo cítit sebemenší závan větru, nikde se nic ani nepohnulo.

Najednou otec první spatřil ten letící předmět. Přiletěl odněkud od západu. Byl podlouhlý. Snášel se však na povrch po nesmírně ploché dráze.

„Podívejte se,“ zvolal.

Děti se zastavily a také sledovaly ten předmět.

„Co to je?“ zeptala se Oza.

„Pták,“ vyslovila svůj názor Vina.

„Ne,“ řekl Sandro. „Nemělo to křídla.“

Znovu otec zaslechl pronikavé svištění. Tentokrát však vzniklo v něm samotném, protože kolem dokola bylo naprosté ticho.

Předmět dopadl a začal se zarývat do země, která se pojednou pohnula, pozvedla, jako kdyby ji někdo zevnitř kypřil. Najednou země pukla a začaly z ní klíčit výhonky, byly černé a sestávaly se z klubíček, kuliček a nepravidelných rovnoběžnostěnů. Rostly před očima, proměňovaly se ve vysoké stromy připomínající nádherné fontány. Jedny výhonky se zatím stačily rozlámat a sesypat na zem, avšak další už klíčily z půdy a třetí dosahovaly výšky dobrých deseti metrů. Strom nezůstal chvíli v klidu. Celý jako by hrál, žil, pohyboval se, rostl a po částech umíral. Tento bouřlivý pohyb tolik kontrastoval s ostatním nehybným a spícím světem, že to vyvolávalo bezděčné nadšení a radost.

Strom zřejmě dosáhl kulminačního bodu svého vývoje a začal se zmenšovat, sesouvat se, rozpadávat na drobné kousky. Něco letělo kolem otcova ramene, ten stačil předmět chytit. Byl to kousek z toho podivného stromu, tvrdý jako kus ocele a prohřátým když ho člověk stiskl, až horký.

Otec si pohodil tím kouskem stromu na dlani a schoval ho v kapse u bundy.

„Strom! To je strom!“ volaly děti a sbíraly kousky, na které se rozpadl.

„Podívejte se, letí další!“ zvolal Sandro.

Všichni otočili hlavy směrem, kterým chlapec ukázal. Stejný podlouhlý předmět letěl k nim.

„To je semeno!“ řekl otec. „Jistě je to semeno toho podivného stromu. Podívejte se, vpředu je špičaté, aby mohlo lépe vniknout do půdy. A ještě se otáčí kolem své osy. Jako vývrtka se zaryje do země a dá život novému stromu.“ Otec byl svým vysvětlením nesmírně spokojen. Do jeho hypotézy se vešlo všechno. „Vidíte, jak se zakousne do země? Teď se objeví výhonky.“

Otec měl samozřejmě pravdu. Ze země se znovu prodraly černé, živé, pohyblivé výhonky.

Ve vzduchu se najednou objevilo několik semen pohromadě, pak další a další. Bylo jich nesmírně mnoho. Blížila se pomalu, mlčky, zarývala se do země a na mnoha místech začala pučet, vypínat se, nejprve křehká stébla, z nich mohutné stromy. Stál tu už celý les. Táhl se od severního obzoru k jižnímu v šíři několika set metrů.

„Stromy! To jsou ale legrační stromy!“

Jedny stromy teprve začínaly klíčit, jiné se už rozpadaly na kousky a ty pomalu odlétaly paprskovitě od místa, kam dopadlo semeno. Tyto jednotlivé části stromů bylo také možno považovat za semena, protože nechávaly vyrůst nový zakrslý strom vysoký několik centimetrů.

„No nazdar!“ volaly děti. Ano, něco takového ještě neviděly. Těžko vůbec někdo něco takového mohl vidět. Vlna rostoucích a umírajících stromů se valila jejich směrem. Už dosáhla mělkého příkopu a překročila jej.

„Tati,“ řekla Vina. „Chtěla bych se tam podívat. Tam do toho háje.“

„Já taky,“ přimlouval se Sandro.

„Já se toho trochu bojím,“ přiznala Oza.

„Ne,“ řekl otec. „Nikam nepůjdeme. Vždyť ani nevíme, co to je. Navíc mi připadá, že tam musí být vedro. Sáhněte si.“ Otec zachytil jeden kousek stromu, který pomalu letěl kolem nich. „Vidíte, jak je teplý. A to jich tam je obrovská spousta. Bude vám tam horko.“

„Vždyť máme skafandry!“ namítl Sandro.

„Ale jenom lehké skafandry. Cítili jste, jak je teplý ten kousek stromu?“

„Odkud sem přilétají semena?“ zeptala se Vina.

„Tam odtud,“ ukázal rukou Sandro.

„Jasně že tam odtud, ale mě zajímá, kde se tam berou. To rostou na stromech?“

„To je záhada, neměli bychom se na to podívat?“ navrhl otec. Chtěl z nějakého důvodu aspoň na chvíli děti odtud dostat. „Zapojte vaky. Nahoru a na západ.“

Vyletěli všichni najednou. Shora byla krajina velice malebná. Proletěli nad pásmem neopakovatelného, nevídaného lesa, orientovali se podle létajících semen a letěli dál.

„Je v tom nějaká zákonitost,“ poznamenal otec. „Nelétají kamkoli, ale právě sem do toho zákopu, příkopu nebo jak by se tomu dalo říkat. Třeba v době dešťů je plný vody a semena v něm dozrávají.“

Uletěli asi deset kilometrů a uviděli před sebou řadu urostlých kmenů.

„Vsaďte se, že vylétají odněkud odtud,“ navrhl Sandro.

„Proč se chceš prosím tě sázet,“ řekla Vina. „Je to jasné na první pohled.“

„Mně se ta semena nelíbí,“ prohlásila Oza.

„Tak jsi měla zůstat doma,“ řekl Sandro.

„Sandro, tohle neříkej,“ zarazil ho otec.

Kmeny stromů byly hladké, nebyl na nich jediný souček nebo větvička. Samotné stromy byly nakloněny pod úhlem třiceti stupňů k obzoru a připadaly jako mrtvé, hrozivé. Nehýbaly se, jenom se zlehka přikrčovaly, jako když usedají na bobek vždycky ve chvíli, kdy z nich vylétala semena.

„Kdepak, tohle tak zajímavé není,“ řekl Sandro. „Tamten živý les je lepší. Dívat se na něj je docela zajímavé.“

„Podívejte se, semena létají i sem!“ zvolala Oza.

„Tak to jsme přehlédli,“ zabručel nespokojeně Sandro. „Zatímco jsme letěli, ty stromy začaly určitě samy vymršťovat semena. Letíme tam. Chci se na to podívat.“

„Já také,“ prohlásila Vina.

„Jenže já chci na koráb,“ unaveně řekla Oza.

„Tak dobře,“ řekl otec. „Letíme zpátky. Podíváme se, co se stalo s naším lesem. A pak zpátky na koráb. Vždyť jsme dnes ještě ani nesnídali. Souhlasíte?“

„Souhlasíme,“ řekly děti. Samozřejmě že byly trochu unavené.

Vrátili se zpátky na místo, kde bujně rostly podivné, nebývalé, doposud nevídané stromy. Prohlíželi si je z výšky několika desítek metrů.

Jenom les byl plný života. Všechno ostatní zůstávalo bez pohybu. V úzkém a dlouhém příkopu, z výšky to bylo dobře vidět, ležely nějaké pěticípé předměty, jejichž jeden výběžek byl zkrácen. Když na ně dopadla část stromu, začaly také klíčit. Otec si všiml, že ty stromy byly obdivuhodně životaschopné. Začínaly růst všude, ať už to byla půda hlinitá nebo kamenitá, nebo na těchto nepravidelných hvězdách. Pás pohyblivého lesa už dosáhl místa, kde stáli před několika minutami, a postupoval stále dál.

„Do korábu!“ zavelel otec. „Snídat a odpočívat. Pak budeme pokračovat v prohlídce.“

Letěli ke korábu a zpozorovali, že pole protínají ještě dvě další čáry, které jsou spolu rovnoběžné, nějaké dva zákopy.

A pak se ocitli na korábu. Otec se zabořil do křesla před ovládacím pultem a koráb odstartoval kolmo, až se zastavil ve výšce pěti kilometrů.

V jídelně na ně už čekala snídaně. Ještě byli rozrušeni tím, co viděli, a tak vyprávěl jeden přes druhého: „A jeden ten strom… Kdo ví, proč nemají listí… Strom… Kmeny… Vidělas to?“

„Ale ty pěticípé hvězdy se podobají lidem,“ řekla Vina.

„Cože?“ zakuckal se otec. „Cos to povídala?“

„Že se moc podobají lidem.“

„Ano, ano,“ potvrdili to Oza a Sandro.

„To je divné,“ uvažoval otec. „Tak dobrá. Jděte do sálu, trochu si odpočiňte a já se dám do práce v řídící kabině.“

„Bude ti to trvat dlouho?“ zeptala se Vina.

„Ale ne. Hned budu hotov. Možná že si zaletím dolů. Ale nemějte o mě strach.“

Ale v hlavě mu znovu zazněl ten hluk. Hluk, který tu nemá místo. Když hluk utichl, drala se mu do hlavy nesmyslná, hloupá, hrozná myšlenka. Ne. To se nesmí stát! Zavřel se v řídící kabině, zapojil širokoúhlou obrazovku, vytáhl kameru, která snímala s vysokou frekvencí, kazetu chtěl vložit do projektoru, rozmyslel si to ale a nechal ji ležet na dobře viditelném místě, aby hned padla do očí každému, kdo sem vstoupí.

Pak si natáhl vak, na ovládacím pultě zvolil dobu pro start. Mělo k němu dojít za patnáct minut, automaticky, kdyby se s ním něco stalo. Automatický start nařídil na svůj mozkový rytmus, kdyby koráb musel odstartovat rychle a on na něm nebyl. Přešel do přetlakové komory. Patnáct minut mu muselo úplně stačit. Spustil se dolů.

Čím blíže se dostával k povrchu planety při ovládání reaktivního vaku, tím výrazněji mu v hlavě znělo svištění, kvílení a rachot. K povrchu už zbývalo málo, když vtom se něco stalo s časem.

Čas začal plynout stále rychleji. I stromy, které předtím vyrostly za deset minut, teď vznikaly a umíraly ve dvou sekundách.

Dopadl na dno zákopu a cítil, jak se mu do prsou zaryla střepina granátu. Hlava mu třeštila z toho svištění a kvílení, z rachotu výbuchů, z tenounkého hvízdání střepin. Chtěl vstát, ale nemohl, jenom se trochu pozvedl a klesl naznak.

„Ještě že tohle děti nevidí,“ stačil si pomyslet. „Jsou odtud tisíce kilometrů. Na Sibiři… Co si tam žena se třemi počne? Šaško, Zojo, Valentino… Kéž by nic z toho nikdy neviděly…“

Ležel a cítil, jak mu horká vlna zalévá prsa. Upřel pohled na oblohu, kde slaboučce mihotalo nehybné světélko. Teď se k tomu rachotu a řevu připojil ještě jeden zvuk – monotónní hukot. To letěla bombardovací letadla s hákovými kříži na křídlech, doprovázely je stíhačky. Tři bombardéry se najednou odpojily od ostatních a zamířily nahoru.

„Sandro, Ozo, Vino… Nestihnu to.“

„Start,“ zašeptal.

„Vasko, co je?“ zachroptěl voják, který ležel vedle něho. „Proč máme vstávat? Ještě nepřišel povel…“

„Start, Sandro, start.“ Pozvedl se na lokty, zarostlý, šedivý, hrozný. Špinavý plášť mu nabobtnal krví.

Stačil si všimnout, jak se zachvělo mihotavé světélko korábu.

„Lež, Vasko, lež. Hned půjdeme do útoku.“

Podivný černý strom podobající se fontáně vyrostl před ním a desítky jeho částeček se mu vpily do těla.

Poslední, co zaslechl, bylo:

„Vpřéééd!“

Vesmír se postavil na zadní, zvrátil se a pohasl.

Svět, ze kterého přiletěl nebo snad který si jednoduše vymyslel v několika okamžicích, stejně tak i svět, v němž žil, zmizel navždycky.

A ze zákopů se vylila a vrhla kupředu vlna ohlušených, špinavých, rozzuřených vojáků, kteří něco křičeli…

ZDENĚK VOLNÝ

Vykoupení

Pootevřeným oknem nasával Tomáš Jansa čerstvý jarní vzduch, který v něm probouzel lehkou závrať ze zvolna uplývajícího času. Měl rád tyhle chvíle, mezi lidmi, a přesto úžasně sám, a když neznámý přistoupil k jeho stolku, sevřel rozčarováním rty.

„Jen se posaďte,“ souhlasil s chladným sebezapřením.

„Ještě jedno, pane inženýre?“ složil před ním pan Karel těžký tác s půllitry. „A pán si taky dá pivo?“

Příchozí váhavě přikývl. Neomaleně civěl přímo na Jansu, jak si přikládá sklenici ke rtům a potom stírá zbytky pěny. Jako by tenhle obrázek viděl poprvé v životě.

Tomáš Jansa opět odvrátil pohled k oknu, do tiché, odlehlé uličky a parku na protější straně, spokojeně pozoroval, jak síla tryskající ze země nezadržitelně vzhůru rozevírá nalité pupence na keřích bezu a pámelníku. Tajemná síla, z níž život kypěl jako mořský příboj.

„Hezké,“ vyzývavě konstatoval chlapík. Krčil úřednická ramínka, na hlavě, od které mu odstávaly uši, měl běžné, trochu umaštěné vlasy. Ze všeho nejvíc připomínal netopýra.

Katastrofa, ušklíbl se v duchu Tomáš Jansa, další z těch, kteří se chodí vykecat do hospody, protože doma si ani nešpitnou.

A tak mu ho přišlo líto.

„Dobře se na to odtud dívá,“ připustil s drobným úsměvem.

„Nebojíte se,“ mužík náhle vyrazil prstem proti skleněné tabuli, „že… slunce… Jak bych to řekl? Že slunce… prostě vyhasne?“

Tomáš Jansa měl strach, že najde manželku unavenou a podrážděnou, že kluk, který už hrál dorosteneckou ligu, začne kouřit a neudělá přijímačky na vysokou, že dcera…

Spokojeně zavrtěl hlavou.

Neznámý opatrně upil a převaloval nápoj na jazyku. Potom polkl a přikývl, jako by od Jansy ani jinou odpověď neočekával.

„Nezastávám filozofii žít ze dne na den,“ řekl Tomáš, zaujatý problémem, nahlas, „ale perspektiva šesti miliard roků… připadá mi dostatečná.“

„Museli jste se dostat na dost vysoký stupeň vývoje,“ netopýří mužík jako by shrnul chuťové počitky. „Říkáte šest miliard roků?“

„Ano, i podle Hertzsprungova-Russellova diagramu,“ neodpustil si Jansa, aby se neblýskl.

„Tak se s tím diagramem rozlučte,“ suše pravil společník a znovu se napil, tentokrát již s chutí.

„Co tím chcete říct?“ odsekl Tomáš Jansa, vědecky podložené poznatky měl vždycky za posvátné.

„Jak bych vám to jen přiblížil?“ pomlaskl spokojeně jeho protějšek. „Už delší dobu budujeme… transgalaktické spojení. To by vás samozřejmě vůbec nemuselo zajímat, natož aby vás to v nejmenším ohrožovalo, kdybychom v poslední době nevyvinuli nový, nesmírně účinný pohon, který může doplňovat spotřebovanou energii přímo z hmoty hvězd.“

„Co tím chcete říct? Že by vám mělo slunce sloužit jako nějaká benzínová pumpa u dálnice?“

„Perfektně vystiženo,“ pochválil cizinec.

„Ale to… to je přece nemožné!“

„Ano, také se to někteří domnívali, jenže teď už máme tři otestované prototypy.“

„Technickou stránku… tu jsem neměl na mysli…“

„Ve skutečnosti vypadám poněkud jinak,“ podotkl netopýří mužík, jako by četl Jansovy myšlenky. „Ale co záleží na vzhledu?“

Tomáš Jansa zamumlal cosi nesrozumitelného.

„Abych se vrátil k tématu,“ pokračoval protějšek. „Mohl byste namítnout, že se na jedno tankování určitě neodebere zase tolik energie, abyste se toho museli vážně obávat. Ovšem víte, jak to u takové dálnice chodí…“

Netopýří mužík hleděl před sebe prázdnýma očima. Jansa by se byl vsadil, že pokud vnímá elektromagnetické vlny, rozhodně mu k tomuto účelu slouží úplně jiný orgán.

„Vždyť je to všechno nesmysl,“ zavrtěl hlavou, jako by si vyčítal, že se vůbec dal strhnout k podobným úvahám. „Proč mi to vůbec vyprávíte?“

„Důležitá otázka,“ pochválil jej mužík. „Hned se k ní dostaneme. Předpokládal jsem, že budete mít svoje pochybnosti.“

Jansa se ironicky zasmál. Ulevilo se mu, zřetelně. Zelené pupence bezu natáhly svěží, příjemnou barvu.

„Býváte často takhle jasnozřivý?“

„Kéž bych byl vždycky.“

„Proč si neuděláte čerpací stanici z kterékoli jiné hvězdy?“ snadno rozřešil Tomáš Jansa problém transgalaktického spojení. „Například Alfa Kentaura je odsud pár světelných roků. Pro vás to přece není dál, než dohodí kamenem.“

„Světelných roků?“ Neznámý nejistě zamrkal. „Aha, vím, kterou hvězdu máte na mysli. Ale co když je také obydlená?“

„Tak si vyberete kteroukoli jinou. Byl bych rád, kdyby mi někdy nabízeli takový výběr.“ Jansa dopil a odstrčil sklenici od sebe.

„Musím vás bohužel zklamat.“

V tentýž okamžik se přihnal pan Karel a postavil před ně nové sklenice ověnčené pěnou.

„Poslední,“ rozhodně prohlásil Tomáš Jansa. „Domů se musí chodit za světla.“

Pan Karel se letmo usmál a vyrobil dvě silné čárky.

„Bohužel vás musím zklamat,“ tvrdohlavě opakoval netopýří mužík a Tomášovi už šel na nervy. „Galaxií nelze létat, jak si člověk zamane. Jen…“

„Tak co máme dělat?“

„Konečně rozumné slovo!“ pochválil jej společník, s nezastíraným požitkem usrkávající ze sklenice. „Konečně konstruktivní přístup!“

„Ano?“

„Mám pro vás radu, kterou jistě oceníte.“ Netopýřímu mužíkovi jako by se do hlasu vloudil úlisný podtón. „Je tu jen takový… podružný problém. Delikátní, řekl bych. Nemám samozřejmě vaši měnu…“

Tomáš Jansa se dal do smíchu, nejprve z překvapení a pak z jakési nesnadno definovatelné úlevy, smál se nahlas, jasně, s příjemným vědomím nadcházejícího jara. Konečně přišel věci na kloub.

„Nebojte se, ty dvě piva za vás zaplatím,“ řekl velkomyslně, když znovu nabral dech.

„Děkuju, pane inženýre,“ řekl mužík zdvořile, jestli se ho smích dotkl, rozhodně nic nedával najevo.

„Vy mě znáte?“

„Vůbec ne, jak vás to mohlo napadnout? Tak vás přece oslovil ten… člověk…“

„Aha, pan Karel.“ Tomáš Jansa se rozhlédl, číšníkova silueta se mihla vzdáleným koncem výčepu a rozplynula se za dveřmi do kuchyně. „Ale co bude s vaší radou?“

„Je naprosto jednoduchá a uvidíte, že zároveň účinná.“ Mužík se zatvářil pyšně.

„Vážně?“

„Jednoduše napíšete Galaktické radě.“

„To vůbec není špatná rada,“ souhlasil Tomáš Jansa, marně usilující zachovat si vážnou tvář. „Jenže – jak se taková záležitost provede?“

„To může být složitější,“ připustil netopýří mužík.

„Ale to vy jistě dokážete.“ Tomáš se rozhodl, že ho přestane šetřit. „V tom případě by jistě bylo nejlepší, kdybyste byl od galaktické bezpečnosti.“

„Bohužel, nemůžu sloužit,“ netopýří mužík omluvně zavrtěl hlavou. „Ale…“

„Pak ovšem jsme v maléru.“ >

„Ale neházejte flintu do… do žita,“ zakoktal neznámý s potlačovaným triumfem. „Totiž, jsem od konkurence. Abyste rozuměl, taková čerpací stanice, smím-li použít vašich slov, to není jenom tak. Profrčet kolem a vysát hvězdu jako ústřici.“

„Bodejť,“ posměšně souhlasil Jansa. „To by se taky jeden mohl ošklivě spálit, když je uvnitř nějakých čtrnáct miliónů Kelvinů.“

„Měl jsem na mysli něco jiného, když dovolíte. Není třeba konstruovat speciální technická zařízení, ve smyslu, v němž chápete obsah tohoto pojmu. Naprosto nezbytně však musíte celou trasu bezvadně propočítat, samozřejmě i s ohledem na relativistické efekty, a předem prozkoumat. Přípravy dosud trvaly, vyjádřeno ve vašich jednotkách, kolem pěti tisíc osmi set miliónů let.“

„Jestli tomu dobře rozumím, váš projekt v konkursu prohrál.“

„Rád bych, abyste si uvědomil, že se za celou dobu vyvíjela nejen základní myšlenka, ale především naše možnosti. Dnes jsou nesrovnatelně větší než tehdy. Kdysi jsme například uměli využívat jenom přírodní útvary, které málokdy stoprocentně vyhovovaly. Tenhle problém jistě dobře znáte z vlastní technické praxe. A tak se vlastně není co divit, že pozdější řešení je mnohem dokonalejší a že nás tak trochu zaskočilo.“

„Jak to myslíte?“

„Jednoduše dokonalejší – přestože je trasa delší, lze ji proletět za kratší dobu. Využívá známého paradoxu…“

„To je jasné. Ale co jste měl na mysli těmi nevyhovujícími přírodními útvary?“ změřil si Jansa podezíravě netopýřího mužíka.

Neznámý váhavě upil. „Výtečné,“ prohlásil. „Opravdu dobré. Rád bych vám tenhle problém nastínil takovým způsobem, abych se vás nedotkl. Nerad bych vás urazil.“

„Jen do toho,“ jedovatě jej vyzval Jansa.

„Zkrátka – na přesně stanoveném místě bylo třeba uložit dostatečný energetický zdroj.“ Mužík se odmlčel.

„A to se vám povedlo.“

„Jak se to vezme,“ netopýří mužík se jízlivě pousmál. „Technická stránka – perfektní. A přece stačila malá nedbalost…“

„Nedbalost?“

„Šlendrián, a vždycky se to vymstí.“

Jansa vyčkával.

„Měli si přece všimnout, že se jim nepodařilo v uměle vytvořené hvězdě zkoncentrovat všechnu hmotu. Že zbytky krouží kolem – anebo nad tím mávli rukou?“

„Třeba spěchali?“

„Přece věděli o tolika případech, kdy právě takhle vznikly planety a na nich…“

„Život?“

„Zatáhnete mi ještě jedno?“

„Ale co teď s námi?“ Tomáš Jansa předstíral, že úplně propadl představě.

„Ještě jedno?“

„Vem vás čert,“ souhlasil.

„Co teď s vámi? To hravě zvládneme,“ spokojeně pomlaskl netopýří mužík. „Napíšete petici a já ji předám Galaktické radě. Stejně budu muset kolem.“

„Petici? Ale co…?“

„Musíte!“ prohlásil mužík s nervózním důrazem. „Vaše hvězda bude ještě sice nějakou dobu v záruce, tuším dvě stě miliónů let, ale to na věci nemůže nic změnit. Co s vámi? Stačí, když požádáte Galaktickou radu o ochranu. Protože jste víceméně,“ netopýří mužík na okamžik zaváhal, avšak okamžitě navázal, „víceméně inteligentní tvorové, jsou vám ji povinni poskytnout.“

„A projekt půjde k ledu. Transgalaktická dálnice…“

„Bude, ovšemže bude. A dnes už zase mnohem lepší.“

„Dohlédli jste si na svoje nové slunce?“

„Udržujeme dokonale sterilní prostředí. Všechno je připravené, máte nás v rukou,“ přiznal.

„Ale plzeň na své přestupní stanici pít nebudete,“ přisadil si Tomáš Jansa.

Mužík smutně přikývl.

„Řekněte, to jste vytušili okamžitě, že by na nějaké z těch neplánovaných planetách mohl vzniknout život?“

„Nejen vytušili,“ odvrátil pohled netopýří mužík.

„V tlačenici se teda vyznáte,“ pokývl Tomáš Jansa po chvilce. „Víte, jenom si myslím, že nejsem ten pravý… Pro tu petici.“

„A kdo?“

„Snad by to nejlépe příslušelo generálnímu tajemníkovi OSN.“

„Nemáme čas na protokol,“ ostře namítl společník a kvapně upil. „Vy musíte k manželce a já…“

„Důvěrné poslání?“

„Nevím, proč bych to měl před vámi tajit,“ pokrčil mužík drobnými ramínky. „Musím zkontrolovat náš nový radiomaják v Krabí mlhovině. Pulzar, jak tomu říkáte. Zničeho nic se dvakrát za sebou náhle změnila perioda pulzů…“

„Asi se vám v tom někdo rýpe,“ řekl Tomáš Jansa se zadostiučiněním. „Máte to daleko?“

„Celkem to ujde, asi šest tisíc pět set těch vašich světelných roků. Chápejte, když už se člověk dostane do těchhle končin, tak mu toho navalí…“

„Ovšem, urychlíme to. Co kdybych to napsal třeba takhle?“ Tomáš Jansa uchopil jeden z papírových tácků a položil jej rubem před sebe.

„Prosím vás, dělejte, jak je u vás obvyklé,“ netopýří mužík zvedl dlaně ve zdvořilém gestu. „Galaktická rada vždycky respektuje domorodé zvyky.“

Jansa přikývl. Nadepsal: Galaktické radě. Potom se krátce zamyslel a doplnil: Rád bych vedl klidný život.

Pod to se s čistým svědomím podepsal.

„Na petici Galaktické radě je to dobré až dost,“ ujistil jej mužík, když mu obsah přečetl. „Obávám se, že delší žádostí by se stejně nezabývala. Ostatně, abychom mezi sebou byli naprosto upřímní, Galaktická rada je samozřejmě o všem dokonale informována. Na to můžete vzít jed. Avšak bez písemného dokladu… Jako byste neznal úředního šimla!“

Vítězným gestem si zastrčil tácek do kapsy.

Tomáš Jansa se mu nerozhodně zahleděl do tváře. Podlouhlá místnost se plnila lidmi a cigaretovým kouřem, k jejich stolku si přisedla jiná dvojice.

Netopýří mužík mu oplatil trochu nejistým úsměvem a rychle dopil. „Nebudu se snadno loučit s touhle planetou.“ Pokýval hlavou. „Ačkoli mě samozřejmě těší, že jsem splnil úkol.“

„Tohle jste si zasloužil,“ ukázal inženýr Jansa s úsměvem na sklenici. „Rozhodně.“

„Ani nevíte, jak mě vaše ocenění těší. Abych se přiznal, tyhle dlouhé služební cesty moc nemiluju. Vlastně je skoro nenávidím.“

„Určitě by se na světě našla horší zaměstnání,“ prohodil Tomáš Jansa zdvořile.

Mužík mávl rukou. „Ani nemluvte.“

Pravice si stiskli téměř obřadně, a než opět usedl, inženýr Jansa ještě hodnou chvíli hleděl ke dveřím. Nač lidé nepřijdou, aby z člověka vytáhli pár korun, shrnul své myšlenky, když sahal pro peněženku.

„Pane Karel,“ oslovil opoceného číšníka, který přiběhl jako duch s plochýma nohama, „ten host, co seděl tady pod oknem. Znáte ho? Chodí sem často?“

„Za těch osm roků jsem ho tady neviděl ani jednou, pane inženýre. A mohl bych na to skoro přísahat.“

Osm roků? Tomáš Jansa jako by cítil nepostřehnutelnou rotaci Galaxie, přestože jednotlivá souhvězdí mu na černém pozadí splývala.

„Snad vás neobtěžoval? Stačilo…“

„Ale vůbec ne. Docela jsem se… bavil.“

„To mě těší.“

„A možná, že jsem udělal pro lidstvo mnohem víc, než Pavlov, Watt a Einstein dohromady.“

Střetl se s číšníkovým podezíravým pohledem.

Dokud pan Karel nesjel očima dolů, ke známé bankovce, zbarvené ve správném, platném odstínu, jako by jej ochromila křeč. Potom se zdvořile usmál.

„Ano, pane inženýre,“ souhlasil, přestože mu podezření z očí nezmizelo. „Určitě to bude tak, jak říkáte.“

Inženýr Jansa už beze slova zastrčil drobné do kapsy, protáhl se výčepem a po třech cementových schůdcích sestoupil na chodník. Ulička i park se zvolna halily do soumraku, a když se nadechl, čerstvý jarní vzduch v něm probouzel lehkou závrať z uplývajícího času.

LARRY NIVEN

Bezpečný za každé rychlosti

Ptáte se, jak se mohlo přihodit, že mi selhal vůz?

Už vidím vaše oči plné hrůzy, že by se to mohlo stát vám taky. Že by potom byla k ničemu všechna opatření, k nimž se uchylujete – vy, bytosti potenciálně nesmrtelné, jejichž délku života nic neomezuje – aby se vaše bohorovnost nemohla znenadání přervat. Že by mohlo náhle expandovat a pohltit vás silové pole, které za vás pracuje v kuchyni. Vaše přemisťovací kabina by mohla zapomenout, že vás má dopravit do přijímače, a ztratit vás v přemisťovači. Chodník by se mohl rozběhnout sto mil za hodinu a v zatáčce vámi praštit o zeď. Přes noc by mohly uschnout všechny plantáže omlazovacích bylin na Tisíci planetách a vy byste stárli a šedivěli, tváře by se vám vrásčily a tepny kornatěly. Ne, nic z toho se v historii lidského rodu nepřihodilo, ale proboha, kdyby se člověk nemohl spolehnout na svůj vůz, čemu by vůbec mohl věřit?

Jen klid, vážený čtenáři, tak zlé to zase není.

Už proto, protože všechno se přihodilo na Margravu, na planetě v počátečních stadiích kolonizace. Dvacet minut cesty mě dělilo od Trojúhelníkového jezera a letěl jsem ve výšce tisíc stop do oblasti těžby dřeva na Klikaté řece. Už několik dní stroje kácely příliš mladé stromy a bylo třeba, aby mechanik přepnul obvody v řídícím mozku. Řídil za mě autopilot a já jsem hrál na zadním sedadle úplný dvojitý pasiáns, měl jsem puštěnou kameru, abych se v případě, že mi vyjde, mohl později pochlubit.

Vtom se na mě snesl rok, zaťal do vozu deset ohromných drápů a zhltl ho.

Z toho je jasné, že se to ani nikde jinde než na Margravu stát nemohlo. Za prvé na žádné civilizované planetě bych na dvouhodinovou cestu nepoužil vůz. Vzal bych si přemisťovací kabinu. Za druhé – kde jinde narazíte na roka?

V každém případě mě však ten veliký zatracený pták chytil a spolkl a všechno se ponořilo do tmy. Vůz letěl klidně dál a roka si nevšímal, ale když se pták pokusil odlétnout a nedařilo se mu to, let začal být bouřlivý. Zvenčí jsem zaslechl skřípot. Zkusil jsem zapnout rádio, ale nevydalo ani hlásek. Buď vlny nemohly proniknout vším tím masem kolem mě, nebo mě cesta rokovým hrdlem stála všechny antény.

Zdálo se, že nic jiného udělat nemůžu. Rozsvítil jsem si v kabině světlo a pokračoval ve hře. Skřípavé zvuky neutichaly a teď jsem už viděl, co je způsobuje. Rok kdysi spolkl pár balvanů ze stejného důvodu, proč kuřata zobou písek: aby mu lépe trávilo. Při peristaltických stazích skaliska drhla o vůz, pokoušela se ho rozervat na menší kousky, s nimiž by si už poradily kalné trávicí šťávy.

Byl jsem zvědavý, jak chytrý je řídící mozek. Když uviděl, jak se rok snáší na dřevorubecký tábor, a jestli si uvědomil, že se pták není schopen vznést přes všechen křik a tlučení křídly, vyvodí z toho řídící počítač správné závěry? Napadne ho, že pták sezobl vůz? Obával jsem se, že ne. Kdyby byl řídící mozek tak schopný, dokázal by se sám postarat o svoje záležitosti.

Tenhle problém jsem nikdy nevyřešil. Náhle se kolem mě ovinul ochranný obal jako na zásah přespříliš starostlivé matky a vůz pleskl do masa rychlostí tři sta mil za hodinu!

Ochranný obal se zase sám sroloval. Světla stále zalévala kabinu načervenalou září, avšak červeň tmavla. Balvany se přestaly převalovat. Karty jsem měl rozházené po celé kabině, jako kdyby řádila sněhová vichřice.

Když jsem programoval autopilota, zřejmě jsem zapomněl na jakýsi ubohý kopeček. Rok odstínil radar i sonar a tenhle výsledek se dal předvídat. Jednoduchá zkouška ukázala, že řízení se nárazem rozbilo, rádio stále nefunguje a že nouzové signalizační rakety odmítají vzplanout, aby se vyzkoušelo, jestli bych se tak nepropálil rokovým břichem ven.

Neexistovala úniková cesta, aniž bych otevřel dveře záplavě trávicích šťáv. Mohl bych to podniknout, kdybych měl skafandr, avšak jak jsem měl vědět, že jej budu potřebovat během dvouhodinové vyjížďky?

Dalo se dělat jenom jedno. Sesbíral jsem karty, zamíchal a rozdal na novou hru.

To se stalo půl roku předtím, než se roková zdechlina rozložila natolik, abych se dostal ven. Během té doby jsem vyhrál pět partií úplného dvojitého pasiánsu. Film mi stačil jenom na čtyři, pak kamera doběhla. S uspokojením konstatuji, že nouzový syntetizátor potravy pracoval úžasně, i když kapku jednotvárně, syntetizátor vzduchu neselhal ani jedinkrát a televizor s vestavěnými hodinami jako měřič času pracoval bezvadně. Kromě času však ukazoval jenom technikolorové vlnky ze statické elektřiny. Pračka se rozbila někdy v srpnu, ale spravil jsem ji bez větších nesnází. 24. října ve dvě odpoledne jsem se opřel do dveří, a když se otevřely, brodil jsem se ven mezi dvěma rokovými žebry tkání a mumifikovanou kůží a zhluboka jsem se nadechl opravdového vzduchu. Smrděl rokem. Dveře kabiny jsem nechal otevřené a slyšel jsem, jak syntetizátor vzduchu vrčí jako blázen ve snaze zápach pohltit.

Vypálil jsem pár signalizačních raket a patnáct minut nato přistál vůz a odnesl mě domů. Říkali, že jsem člověk s nejdelšími vlasy, jaké kdy viděli. Už jsem se vyptával prezidenta Všeobecné dopravní Dicksona, proč se k železným zásobám nepřidává tuba s depilační pastou.

„Trosečník má prostě vypadat jako trosečník,“ řekl mi. „Když máte na hlavě rok nestříhané vlasy, váš zachránce okamžitě pozná, že jste se na nějakou dobu ztratil a podnikne příslušná opatření.“

Všeobecná dopravní mi vyplatila sumu víc než dostatečnou, jako náhradu za to, že si můj vůz nedokázal poradit. (Zaslechl jsem, že se pro model příštího roku mění záruky.) Stejnou částku mi slíbili, když napíšu tenhle článek. Zdá se, že kolem mého opožděného příjezdu na Klikatou řeku kolují podivné a potenciálně škodlivé šeptandy.

Jen klid, vážený čtenáři. Nejenže jsem nehodu přežil bez úhony, ale dokonce jsem vyvázl s vydatným ziskem. Váš vůz je naprosto bezpečný, pokud byl vyroben po roce 3100.

BRIAN W. ALDISS

Venku

Z domu nikdy nevycházeli.

Muž, jemuž říkali Harley, vstával první. Někdy se vydával v tom, v čem spal, na bezcílnou procházku po domě – pořád, den co den, tu bylo mírné teplo. Pak budil Calvina, mužného, rozložitého chlapa, který vypadal, jako kdyby byl nadaný nejmíň na tucet věcí, avšak ve skutečnosti žádnou nikdy nezkusil. Právě takovou společnost Harley potřeboval.

Dapple, dívka s šedýma vražednýma očima a černými vlasy, měla špatné spaní a hovor obou mužů ji probouzel. Vstávala a chodila probudit May; spolu pak scházely dolů a připravovaly jídlo. Zatím vstávali další dva členové domácnosti, Jagger a Pief. Každý „den“ tak začínal: ne nápovědí jako je svítání, ale tím, že se jich všech šest prospalo zpět do stavu bdění. Nikdy se během dne nenamáhali, přesto však, když vlezli zpátky do postelí, spali pevně.

Za celý den je vzrušila jen jedna věc: když poprvé otevírali zásobárnu. Jako zásobárnu měli pokojík mezi kuchyní a modrým pokojem. Na zdi proti dveřím byla široká police a na této polici závisela jejich existence. Sem „přicházely“ všechny jejich dodávky. Dveře do prázdné místnosti mohli zamknout třeba až úplně nakonec, ale když se ráno vrátili, to, co potřebovali – potraviny, prádlo, nová pračka – na ně čekalo na polici. Byla to prostě jednou daná stránka jejich existence: nikdy se na to jeden druhého nevyptávali.

To ráno byly Dapple s May hotovy s jídlem dřív, než čtveřice mužů sešla dolů. Dapple dokonce musela dojít k úpatí širokého schodiště a zavolat, a teprve potom se objevil Pief, takže museli otevření zásobárny odložit, dokud se nenajedí. I když otevírání nebylo v žádném případě obřadem, ženy by byly nervózní, kdyby proběhlo bez nich. Byla to prostě jedna z těch věcí…

„Doufám, že tam bude nějaký tabák,“ řekl Harley, když odmykal dveře. „Dochází mi.“

Vešli dovnitř a podívali se na polici. Byla skoro prázdná.

„Nic k jídlu,“ všimla si May. Ruce měla opřené v bocích obtočených zástěrou. „Dneska budeme mít zkrácené příděly.“

Nestalo se to poprvé. Jednou – kdy jen to bylo? – pamatovali si jen málo – zůstala police prázdná tři dny a nic k jídlu se neobjevilo. Přijali tenkrát nouzi klidně.

„Než vyhládnem, tak tě sníme, May,“ řekl Pief a všichni se krátce zasmáli, aby dali najevo, že si žertu všimli, ačkoli Pief si ho vyzkoušel už minule. Pief byl nenápadný mužík, typ, jehož by si v davu nikdo nevšiml. Ty vtípky byly jeho nejvýraznějším rysem.

Na polici ležely jen dva balíčky. V jednom byl Harleyův tabák, v druhém karty. Harley strčil tabák se zachrochtáním do kapsy, vzal druhý balíček a sundal z něj obal. Rozložil karty před ostatními do vějíře.

„Hrajete někdo?“ zeptal se.

„Pokra,“ řekl Jagger.

„Kanastu.“

„Žolíky.“

„Potom si zahrajem,“ řekl Calvin. „Aspoň večer líp uběhne čas.“ Karty byly výzva; budou muset sedět a hrát, kolem stolu, tváří v tvář.

Nedělo se nic, co by je dělilo, ale nezdálo se ani, že by tu byla nějaká síla, která by je udržela pospolu, když tahle drobná záležitost otevření zásobárny byla za nimi. Jagger luxoval dole v hale, za hlavním vchodem, který se nikdy neotevíral. Po schodech vystoupal nahoru, aby uklidil horní patro. Ne že by tu byla špína, ale úklid je něco, co se tak jako tak dělá ráno. Ženy seděly s Piafem a nesoustředěně se dohadovaly, jak to zařídit s příděly, ale potom všichni tři ztratili souvislost a rozprchli se po svém. Calvin a Harley se už bezcílně vydali každý svou cestou.

Dům samotný trochu připomínal bludiště. Bylo v něm jen pár oken a ta nešla otevřít, byla nerozbitná a nepropouštěla světlo. Všude ležela temnota; každého, kdo vstoupil do místnosti, provázelo osvětlení z neviditelného zdroje – vstupovalo se do tmy, jež se vzápětí rozplynula. Místnosti byly zařízené, ale nesourodými kusy nábytku, které k sobě měly pramalý vztah; jako kdyby žádný z pokojů neměl svůj účel. Ale místnosti určené pro bytosti bez smyslu života už mají takový nádech.

V přízemí, v prvním patře ani v dlouhých podkrovních prostorách nebylo možné rozeznat žádný systém. Jenom důvěrná znalost místností a chodeb mohla zmenšit pocit bludiště. Času k seznámení s domem tu bylo přinejmenším dost.

Harley trávil dlouhé chvíle procházením s rukama v kapsách. Na jednom místě se setkal s Dapple. Graciézně se skláněla nad skicářem a amatérsky kopírovala obraz, visící na jedné ze stěn – obraz pokoje, v němž seděla. Vyměnili si několik slov, pak Harley pokračoval.

Kdesi v koutku jeho vědomí se něco ukrývalo jako pavouk v rohu pavučiny. Vešel do místnosti, které říkali pokoj s klavírem, a vtom si uvědomil, čeho se bojí. Když se tma rozplynula, téměř kradmo se rozhlédl kolem sebe a pak se očima zastavil na velkém křídle. Na polici se čas od času ocitaly podivné věci a oni je potom roznášeli po domě: jedna z nich stála na piánu.

Byl to model, těžký a téměř dvě stopy vysoký, skoro kulatý, s ostrou špicí a čtyřmi opěrnými rameny. Harley věděl, co to je. Byla to loď létající ze Země do vesmíru, model hřmotných nákladních lodí, ztěžka se loudajících ke skutečným vesmírným korábům.

Zneklidňovalo to víc, než když se v zásobárně objevil samotný klavír. Harley se posadil na stoličku k piánu, nespouštěl oči z modelu a napjatě se pokoušel vydolovat něco z hlubin svého vědomí… něco spojeného s vesmírnými koráby.

Cokoli to bylo, bylo to nepříjemné. Kdykoli se domníval, že na to v duchu ukázal prstem, uhnulo mu to pryč. Vždycky mu to uhnulo. Kdyby jen si o tom s někým mohl promluvit. Potom by to snad dokázal vylovit z úkrytu. Bylo to nepříjemné, hrozivé; byť i hrozba samotná cosi slibovala.

Kdyby do toho dokázal proniknout, postavit se tomu, pak by mohl udělat něco… určitého. A dokud stál teprve před tím, nemohl dokonce ani říct, co určitého se od něj chtělo.

Zaslechl kroky za zády. Aniž se otočil, zdvihl Harley beze slova víko klávesnice a přejel po ní prstem. Teprve potom se bezstarostně ohlédl přes rameno. Stál tam s rukama v kapsách Calvin a klidně a spokojeně se díval.

„Viděl jsem, že se tu svítí,“ řekl bezstarostně. „Myslel jsem, že se tu stavím, když už jdu kolem.“

„Napadlo mě, že bych si na chvíli mohl zahrát na piáno,“ odpověděl Harley s úsměvem. O té věci nemělo smysl mluvit, ani s tak blízkým známým, jako byl Calvin, protože… protože její podstata… protože jeden se musel chovat jakoby nic, jako zcela klidná lidská bytost. Znělo to přinejmenším jasně a uklidnilo ho to: chovat se jako normální lidská bytost.

Když znovu nabyl jistoty, spustil z klávesnice jemný vodopád hudby. Hrál dobře. Všichni hráli dobře, Dapple, May, Pief… od té doby, co piáno postavili, hráli všichni dobře. Bylo to – přirozené? Harley střelil očima po Calvinovi. Rozložitý chlap se opřel o nástroj, zády k tomu znepokojujícímu modelu, jako by ho nic na světě nezajímalo. Na tváři se mu zračila jen prázdná přívětivost. Všichni byli přívětiví a nikdy se nehádali.

Všech šest se jich sešlo u hubeného oběda. Mluvili o banalitách a příjemných věcech a pak následovalo odpoledne, ve stejném duchu jako ráno, jako všechna ostatní rána: bezpečné, pohodlné, bezcílné. Jen Harleymu se zdálo, že se odchyluje od běžného vzoru – měl teď klíč k problému. Nebylo to nic obrovitého, ale v mrtvém klidu jejich dní to bylo až dost.

Nadhodila ho May. Když si brala želé, obvinil ji se smíchem Jagger, že si bere víc, než je její spravedlivý díl. Dapple, která May vždy hájila, řekla: „Vzala si míň než ty, Jaggere.“

„Ne,“ opravila ji May. „Myslím, že jsem si vzala víc než kdokoli jiný. Mám k tomu svůj důvod.“

Takové vtípky občas dělal každý z nich. Ale Harley na to nezapomněl ani potom. Přecházel po jednom z tichých pokojů. Vnitřní, skryté důvody… Cítili i ostatní týž neklid jako on? Měli důvod skrývat jej? A další otázka:

Kde je ‚tady‘?

Rázně ji odmrštil.

Starej se vždycky jen o jednu věc. Objev si svou cestu k hlubině. Roztřiď si, co víš.

Za prvé: Země se pomalu blíží k nejhoršímu bodu ve studené válce s Nititiány.

Za druhé: Nititiáni mají znepokojující schopnost převzít identický vzhled svých nepřátel.

Za třetí: Těmito prostředky mohou pronikat do lidské společnosti.

Za čtvrté: Země je neschopná zjistit, jaká je nititiánská civilizace uvnitř.

Uvnitř… Harleyho zalila vlna klaustrofobie. Uvědomil si, že tahle základní fakta, jež zná, nemají nejmenší vztah k jejich malému světu uvnitř. Přišli sem, aniž věděl, jakým způsobem, zvenku – což byla rozsáhlá abstrakce, kterou nikdo z nich nikdy neviděl. V duchu si představil hvězdnou prázdnotu, v níž plují či bojují lidé a příšery. Rychle tu představu zrušil. Takové myšlenky neladily s klidným chováním jeho společníků: když nikdy nemluvili o tom, co je venku, mysleli na to?

Harley nešťastně přecházel po místnosti a parketová podlaha odrážela nerozhodnost jeho kroků. Zašel do kulečníkového pokoje. Jedním prstem rozehnal koule po zeleném suknu, sžírán protichůdnými pocity. Bílé koule se dotkly a rozběhly od sebe. Stejně se chovaly i obě půle jeho vědomí. Nebylo možné to spojit: měl by tu zůstat a uklidnit se. Neměl by tu zůstat (protože si nepamatoval, že by byl někdy jinde, nemohl Harley druhou myšlenku upřesnit víc než takhle). Dalším zdrojem bolesti byl fakt, že „tady“ a „ne tady“ se jevilo být nikoli dvěma částmi homogenního celku, nýbrž dvěma nesouzvuky.

Slonovinová koule unaveně sklouzla do jamky. Rozhodl se. Dnes nebude spát ve svém pokoji.

Sešli se ze všech koutů domu, aby spolu vypili skleničku před spaním. Aniž se dohadovali, odložili karty na jindy: měli koneckonců spoustu času.

Mluvili o nedůležitých nicotnostech, z nichž se skládal den, o modelu jedné z místností, který Calvin budoval a May zařizovala, o rozbitém světle v chodbě nahoře, které se rozsvěcelo příliš pomalu. Byli zakřiknutí. Byl opět čas jít spát, a kdo tušil, jaké sny ho v spánku natrefí? Jenže oni by měli spát. Harley věděl – a uvažoval, jestli to vědí i ostatní – že s tmou, která padne, až zalezou do postelí, přijde i povel ke spánku, jemuž se nedalo nepodřídit.

Stísněně se postavil hned za dveřmi své ložnice a zřetelně si uvědomoval, jak zvláštním způsobem se chová. V hlavě mu bolestivě bušilo. Přitiskl si chladnou ruku na spánek. Poslouchal, jak ostatní, jeden po druhém, odcházejí do svých pokojů. Pief mu popřál dobrou noc; Harley mu odpověděl. Pak zavládlo ticho.

Teď!

Když rozechvělý vyšel na chodbu, rozsvítilo se světlo. Jistě – rozsvěcelo se pomalu a neochotně. Srdce mu bušilo. Bylo to silnější než on. Nevěděl, co udělá, nebo co se stane, ale nemohl jinak. Povinnost spát byla ta tam. Teď se musel ukrýt a čekat.

Není lehké se skrývat, když vás, kam se hnete, následuje světelný signál. Ale když prošel chodbičkou vedoucí k nepoužívané místnosti, zlehka otevřel a skrčil se ve veřejích, rozbité orientační světlo pomalu zhaslo a ponechalo ho ve tmě.

Nebylo mu ani dobře ani příjemně. V mozku mu vřel konflikt, jemuž sotva rozuměl. Vzrušovalo ho pomyšlení, že porušil pravidla a skřípající temnota kolem ho děsila. Ale podezřívavý pocit netrval dlouho.

Na chodbě se znovu objevilo světlo. Jagger opouštěl ložnici, aniž se jakkoli snažil být potichu. Hlasitě za sebou bouchl dveřmi. Než se otočil a vykročil ke schodům, zahlédl Harley na okamžik jeho obličej. Jagger nevypadal odevzdaně, jen klidně – jako člověk, jdoucí ze služby. Pružně a bezstarostně sestupoval dolů.

Jagger měl být v posteli a spát. Přírodní zákon byl porušen.

Harley ho bez zaváhání následoval. Připravil se, že se něco stane, a taky se stalo, avšak i tak se mu tělo rozechvělo strachem. Napadla ho bláznivá myšlenka, že by se mohl strachem rozložit. Ale dál umíněné sestupoval dolů a nehlučně našlapoval na vysoký koberec.

Jagger zahnul za roh. Šel a tiše si pohvizdoval. Harley slyšel, jak odemyká dveře. To by měla být zásobárna – žádné jiné dveře se nezamykaly. Pohvizdování utichlo.

Zásobárna byla otevřena a nevycházel odtud jediný zvuk. Harley obezřetně nahlédl dovnitř. Protější zeď byla otočena na čepu uprostřed a odhalovala chodbu za ní. Pár minut se Harley nedokázal pohnout, jen na otvor upřeně zíral.

Nakonec, s pocitem, že se udusí, vstoupil do zásobárny. Jagger tu prošel. On projde taky. Nevěděl kam, netušil, zda tam něco existuje… Projde někam, kde není dům… Chodba byla krátká. Byly v ní dvoje dveře: jedny po straně, úzké a s okénkem, druhé na konci chodby vypadaly jako od klece (Jagger nepoznal, že vidí výtah).

Okno bylo průhledné. Harley se skrz ně podíval. Když se odvrátil, nemohl nabrat dech. Zamotala se mu hlava, závrať ho zachvátila celého.

Venku zářily hvězdy.

S úsilím se ovládl a vydal se zpátky. Po zábradlí se ztěžka vyvlekl nahoru. Žili všichni v něčem hrůzném, co nechápali…

Vrazil do Calvinova pokoje. Rozsvítilo se světlo. Ve vzduchu visel nádech sladkého pachu. Calvin ležel na širokých zádech a tvrdě spal.

„Calvine! Vstávej!“ vykřikl Harley.

Spáč se nepohnul. Harley si náhle uvědomil, jak je osamělý a jak děsivě ten velký dům působí. Sehnul se nad postel, divoce Calvinem třásl a plácal ho přes obličej.

Calvin zavzdychal a otevřel jedno oko.

„Vstávej, člověče,“ řekl Harley. „Děje se tu něco hrozného.“

Calvin se nadzdvihl na lokti, Harleyův strach ho zcela vyburcoval.

„Jagger vyšel z domu,“ řekl mu Harley. „Je tu cesta ven. Musíme – musíme zjistit, kdo jsme.“ Hlas se mu vznesl do hysterických výšek a znovu Calvinem zatřásl. „Musíme zjistit, kde se stala chyba. Buď jsme obětí nějakého příšerného experimentu – nebo jsme všichni zrůdy.“

Zatímco mluvil, začal se Calvin přímo před jeho očima, pod jeho sevřenýma rukama svraskávat, skládat a rozmazávat, oči se mu sjížděly a jeho veliké tělo zachvátily křeče. Místo něho se tvořilo něco jiného – něco živého a živoucího.

Harley přestal ječet, teprve když sjel se schodů a světlo hvězd za malým oknem ho uklidnilo. Musel ven, ať už „ven“ znamená cokoli.

Strčil do malých dveří, otevřel je a octl se na čerstvém nočním vzduchu.

Harleyho oči nebyly zvyklé posuzovat vzdálenosti. Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, co ho obklopuje, že v dálce se tyčí proti noci plné hvězd hory a že sám stojí na plošině čtyři metry nad zemí. Nedaleko zářila světla a vrhala jasné čtverce na černou asfaltovou plochu.

Na okraji plošiny byl ocelový žebřík, Harley skousl rty, vykročil k němu a neohrabaně sešplhal dolů. Divoce se třásl zimou a strachem. Když se jeho nohy dotkly pevné půdy, dal se do běhu. Jednou se ohlédl: dům dřepěl na své podezdívce jako žába hrbící se na vrcholu pasti na krysy.

Téměř v naprosté tmě se náhle zastavil. Vzedmul se v něm odpor, jako kdyby musel zvracet. Vysoko zavěšené jiskry hvězd a světlé zoubkování hor se začaly otáčet. Aby se udržel při vědomí, sevřel pěsti. Ten dům, ať byl čímkoli, ztělesňoval veškerou jeho schopnost myslet. „Mohli udělat, co chtěli,“ říkal si, „ale podvedli mě. Někdo mě o něco okradl tak dokonale, že dokonce ani nevím, o co. Byl to podvod, podvod…“ Pomyšlení na to, o kolik let byl okraden, zadusilo všechno ostatní: prožíralo se jako kyselina mozkem a podpalovalo synapse. Nezbývalo nic než akce! Svaly jeho nohou se znovu pohnuly.

Před ním se objevily nějaké budovy. Běžel přímo k nejbližšímu světlu a vtrhl do prvních dveří. Uvnitř se rázem zarazil, supěl a mhouřil oči, aby prudké světlo vypudil z panenek.

Stěny místnosti byly pokryty grafy a tabulkami. Uprostřed stál rozlehlý stůl s obrazovkou a reproduktorem. Byla to pracovna s přeplněnými popelníky, plná organizovaného nepořádku. U stolu seděl ve střehu hubený člověk s úzkými rty.

V místnosti byli ještě čtyři muži, všichni ozbrojeni a žádný z nich nevypadal překvapeně, že‘ ho vidí. Muž u stolu na sobě měl úpravný oblek, ostatní byli v uniformách.

Harley se opřel o veřeje a vzlykl. Nebyl schopen slova.

„Trvalo vám čtyři roky, než jste se dostal ven,“ řekl hubený muž. Měl vysoký hlas.

„Pojďte, podívejte se,“ ukázal na obrazovku před sebou. Harley mu s úsilím vyhověl. Nohy mu fungovaly jako vratké berle.

Na obrazovce uviděl, jasně a zřetelně, Calvinovu ložnici. Vnější stěna byla otevřená a dva muži v uniformách tudy vytahovali podivného tvora, drátovitou, mechanicky vyhlížející bytost, která se kdysi jmenovala Calvin.

„Calvin byl Nititián,“ konstatoval bezbarvě Harley. Uvědomil si přitom, že jeho překvapení působí přihlouple.

Hubený muž souhlasně přikývl.

„Měli jsme z pronikání nepřátel hrůzu, bylo to jak noční můra,“ řekl. „Nikde na Zemi jsme už nebyli v bezpečí. Umějí zabít člověka, zbavit se ho a potom se převtělit do jeho přesné repliky. O to je situace těžší… Takže dokázali pronikat bezpečnostními opatřeními. Avšak nititiánské lodi tu musejí nejdřív přistát a vylodit nepozemšťany a potom, až vykonají, co měli, zase je nalodit. A to je slabý článek řetězu.

Jednu z jejich lodí jsme vypátrali, a když na sebe vzali lidskou podobu, pochytali jsme je. Způsobili jsme jim umělou ztrátu paměti a rozdělili je do malých skupin, které jsme v různých prostředcích začali zkoumat. Tohle je mimochodem armádní ústav pro výzkum nepozemšťanů… Dozvěděli jsme se spoustu věcí… dost, abychom se naučili čelit hrozbě… a vaše skupina, samozřejmě, byla jednou z těch zkoumaných.“

Harley se skřípajícím hlasem zeptal: „Proč jste mě dali mezi ně?“

Hubený muž zacvakal tenkým pravítkem o zuby. Teprve potom odpověděl.

„V každé skupině byl člověk jako pozorovatel. Zvenčí na ni dohlížely kontrolní přístroje. Víte, Nititiány stojí udržování lidské podoby spoustu energie. Musí sami sebe hypnotizovat a účinek téhle hypnózy pomine při stresu, přičemž intenzita nutného stresu je u každého jedince jiná. Je-li mezi nimi člověk, může takový stres vycítit… Je to ovšem únavná práce a vždycky jsme používali dvojníky, kteří se každý den střídají –“

„Ale já byl pořád –“

„Ve vaší skupině,“ přerušil ho hubený muž, „byl člověk Jagger či dva muži střídající se jako Jagger. Jednoho z nich jste sledoval na cestě ze služby.“

„To je nesmysl,“ vykřikl Harley. „Chcete říct, že já –“

Slova ho začala dusit. Nebyla už vyslovitelná. Cítil, že jeho fyzické tvary se rozplývají jako písek ve vodě. Z druhé strany stolu na něj mířily hlavně revolverů.

„Hladina stresu, kterou jste snesl, je pozoruhodně vysoká,“ pokračoval hubený muž a odvrátil se od podívané. „Ale zklamal jste tam, kde vždycky zklamete všichni. Jste jako pozemský hmyz, napodobující rostliny. Vás taky vaše mazanost mrzačí. Dokážete být jen kopiemi. Protože Jagger v domě nic nedělal, všichni jste instinktivně jeho příklad následovali. Nenudili jste se – dokonce jste se ani nepokoušeli svádět Dapple – a přitom je ze všech nepozemšťanů, které jsem kdy viděl, nejpohlednější. Dokonce ani model kosmické lodi ve vás nevyvolal zřetelnou reakci.“

Oprášil si oblek a zdvihl se nad kostrovitou bytostí, krčící se teď v koutě.

„Nejste lidmi uvnitř, a to vás vždycky prozradí,“ řekl vyrovnaně. „I když navenek vypadáte úplně jako lidé.“

EDWIN MORGAN

První lidé na Merkuru

– Přicházíme v míru ze třetí planety. Zavedli byste nás prosím k vašemu vůdci?

– Bjór stretra. Bjór. Bjór. Stretralula?

– Toto je malý pohyblivý model slunečního systému z umělé hmoty. Vy jste zde a my jsme tam a teď jsme tu u vás, je to jasné?

– Gúl horrop. Bjór. Ybjórhammahamma!

– Tam odkud přicházíme, je modro a bílo s hnědí. Podívejte, to hnědé zde nazýváme „pevnina“, to modré „moře“ a to bílé jsou „oblaka“ nad pevninou a mořem. Žijeme na povrchu hnědé země, všude kolem jsou moře a oblaka. Jsme „lidé“. Lidé přicházejí –

– Glóp lidé! Glóbenner lidéko. Lidéhól?

– Lidé přicházejí v míru ze třetí planety, kterou nazýváme „Země“. Jsme pozemšťané. Zaveďte nás pozemšťany k vašemu vůdci.

– Šťané? Šťané? Bjór. Bjórhossop. Šmuvútci tan harra. Harrabost šmuvútci.

– Já jsem šmuvútci. Vy vidět mé ruce, my nenosíme benner, my přicházíme v míru. Vesmírné trasy jsou všechny stretrahjúl.

– Gljú míráci síci horrabhamma tantko. Tan chodit aťmytrossop. Glóp šmuvútci!

– Atomy jsou mírogjúl v našich harraban. Lidépejr worrabost z tan hammahamma.

– My znát váč lidé bjúrhossoptacky. Bjúr. My znát šmuvútci. Smiset naspátečky rychlo!

– My nemůžemtantabjúr, tantinko spátkylípovat teď!

– Mumřači hned! Ano, třetí planeta nazpátek! Šmuvútci jít zpátky do modrá, bílá, hnědá teďkyhnedky! Už se o tom nebudeme bavit!

– Gjól han rychloštěstnují?

– Ne, musíte se vrátit na svou planetu. Běžte zpět v míru, vezměte si s sebou, co jste tu pobrali, ale rychle!

– Stretraworra, gjól, gjól…

– Zajisté, ale nikdy nic nedopadne vždy stejně, že ano? Na Merkur hned tak nezapomenete!

II. Poprvé jsem na vlastní oči viděl, že Země má tvar koule

(JURIJ GAGARIN)

TOR ÅGE BRINGSVÆRD

→ Kruci. Už zase snížili → výšku stropu. Nesmím si zapomenout koupit nové → nákoleníky

Jen zřídkakdy se najde někdo, kdo čte naučný slovník od A do Z. Ani naučná povídka by se tak neměla číst. Vyberte si raději libovolné heslo a projděte se povídkou křížem krážem. Začít můžete odkudkoli. O postupu rozhoduje sám čtenář. Odkazy jsou označeny šipkou (→). Vyberete-li si např. heslo Myši a v něm naleznete šipku před termínem → rozmnožovací předpisy, znamená to, že pod tímto záhlavím možná najdete zajímavou informaci. Začněte tedy, kde máte chuť, sledujte šipky podle volného výběru, vracejte se nebo nevracejte, sledujte jednu myšlenku nebo myšlenek několik – dělejte si prostě co chcete! Povídka se dá číst vícekrát a mnoha způsoby. Stačí, když si vyberete jiný výchozí bod a jinou myšlenku. Příjemnou zábavu!

A

A První písmeno abecedy. Než člověk řekne A, měl by vědět, oč jde. Přečtěte si důkladně předmluvu.

A-LIDÉ Dopolední lidé. (→ rytmus)

APOLITICKÝ Správný postoj k veškerému dění.

ASANACE Já se asanace nebojím. Mám strach jen z bolestí. „Nic neucítíš,“ tvrdí Siko. (→ zdvíhací den) „Ty nové plamenomety to zmáknou za deset vteřin. Je to, jako když sfoukneš svíčku.“ Snad. Nikdy jsem neviděl, jak někoho asanují. Myslím ve skutečnosti. Televize to ukazuje vždycky z dálky. A já se na přenosy už nedívám. Stejně je to pokaždé stejné. Kromě toho nesázím (→ sazka), takže z toho ani nic nemám. „Neboj,“ říká Siko. „Je tu jen jedno promile šance, že se to stane zrovna nám.“ Člověk si zvykne na všecko. Kromě toho je asanace nezbytná. Jak by se to jinak dalo zařídit? (→ myši)

ASANAČNÍ STROJ → asanace. (Viz též → sazka)

AURÁNI Nepovolená církev. A. jsou tajní → kejklalové a čekají na příchod nového světa, v němž si každý bude smět chodit, kam bude chtít. (→ droga samoty) Učení A. je v příkrém protikladu k učení → králíků.

B

B-LIDÉ Noční lidé. (→ rytmus)

BOTY Dopravní prostředek s → krokoměrem. (→ obuvník a → kroková kontrola)

BRÝLE → ochranné prostředky.

BURŽOUSTSKÝ → měšťácký.

C

CARLTON (66 – ) Skladatel. Jeho nejznámějším dílem je opera → Jó, to byla náramná (→) zácpa.

CESTA Vzdálenost, kterou musíme překonat mezi domovem a pracovištěm. (→ chodec) Tyto kroky jsou bezplatné a při → krokové kontrole se odečítají.

C-LIDÉ Odpolední lidé. (→ rytmus)

D

DOBA PÁŘENÍ Čtrnáct dní, počítáno od první soboty následující po vlastním → svatebním dnu. Výjimky je možno povolit jen ve zvláštních případech.

DOPRAVA (spr. nákladová doprava) Veškerá d. probíhá vzduchem nebo sítí starého → metra. To umožnilo vrátit ulice pěšákům. (→ chodec)

DOPRAVNÍ ZÁCPA → zácpa.

DROGA SAMOTY Legální omamný prostředek, který vytváří iluzi prostoru. → Aurány používaná při bohoslužbách. Objevena chemikem → Zakarisem (14 – 42).

E

EKONOMIE protein.

F

FIXLOVAT Lid. ovlivňovat → krokoměr. (Viz též → obuvník)

FORMULÁŘ Objednací lístek na → ochranné prostředky. (Viz též → kancelář)

G

GARÁŽE → parkovací garáže.

GENIÁLNÍ ŘEŠENÍ – Jó, to byla náramná (→) zácpa.

H

HOLÍNKY → boty.

CH

CHODEC Pěšák. (→ omezení rychlosti, → parkovací předpisy a → cesta)

I

INSPEKCE „A tady je, jak vidím, všechno v pořádku,“ řekl inspektor. „Stůl, židle a postel.“ (→ nábytek) Zatřásl jimi. „Řádně přišroubované. Tak to má být.“ Zasalutoval a vysoukal se ven. (Viz též → svatební den)

J

JÍDELNA → stoják a → průchoďák.

JÓ, TO BYLA NÁRAMNÁ (→) ZÁCPA ANEB GENIÁLNÍ ŘEŠENÍ Komická opera o pěti dějstvích od → Carltona. Opera pojednává o geniálním vynálezci, který vyřeší problém přelidnění pomocí zmenšovacího spreje. Lidstvo se přesprejuje, všichni se zmenší, a tím vznikne spousta místa (zároveň není třeba tolik potravin). Jako repliku na tuto operu napsala známá spisovatelka → Ylla povídku → Odchod se ctí.

K

KANCELÁŘ Vyřizuji objednávky → ochranných prostředků, podané na patřičných → formulářích. Prodáváme → klapky na uši, → nákoleníky, → ucpávky do nosů, → ústní roušky, → brýle, → nábřišníky, → náprstníky atd. Přímý prodej vlastně neprovádíme, ale pokud ke mně někdo do k. zabloudí, nemám to srdce ho vyhodit. Včera za mnou přišla mladá dáma a chtěla se podívat na nábřišníky. Vzal jsem ji do skladu a ona tam přes půl hodiny váhala mezi velikostí šestačtyřicet a sedmačtyřicet. Když se konečně rozhodla, pochopitelně, že chtěla černý – přestože jsou dvakrát dražší než bílé (a navíc leží až na nejvyšším regálu). „Myslíte, že mi sluší?“, zeptala se mě. „Velice → měšťácky v něm vypadáte, paní,“ ujistil jsem ji. „Nesmírně měšťácky.“

KEJKLALOVÉ (spr. komíhalové) Chodci ignorující → pravidla chodeckého provozu a komíhající rukou v ramenním kloubu místo v loketním.

KLAPKY NA UŠI → ochranný prostředek na ochranu ušních bubínků. Smí se užívat pouze v domácnosti.

KLAUSTROFOBIE Synonymum pro adaptační potíže, zvlášť rozšířené u dětí a mládeže. (→ Zakaris)

KOMÍHALOVÉ → kejklalové.

KRÁLÍCI Ilegální církev. Je v příkrém protikladu k → auránům. „Kdybychom měli užívat prezervativy, Bůh by nás s nimi už stvořil,“ tvrdí k. (Viz též → Králičí planeta).

KRÁLIČÍ PLANETA Známá pohádka. Začíná takto: „Byla jednou jedna planeta, kde se lidé rozmnožovali jako (→) králíci.“ A končí těmito slovy: „A proto museli celý svět přestavět na dvoupodlažní.“ (Viz též → myši.)

KROKOMĚR Přístroj na sčítání kroků. (→ kroková kontrola a → obuvník)

KROKOVÁ KONTROLA → obuvník. Všechny → boty se kontrolují jednou za čtvrtletí.

Jakmile krokoměr vykazuje v průměru víc než dvacet tisíc kroků denně, vybírá se poplatek. Poplatek je celý určen na vybudování sítě místních k. k. Rozšířená síť k. k. ušetří veřejnosti zbytečné kroky – je to důležitá součást nové sociální politiky vlády.

KRUCI Nejobvyklejší zaklení. Např. „Kruci, už zase snížili → výšku stropu. Nesmím si zapomenout koupit nové → nákoleníky.“

L

LÉKAŘ Jedinec, který se ilegálním, rouhačským počínáním snaží zvýšit Bohem předurčený → věk.

LESTER Mystická postava spasitele ve starých listinách. L. může cestovat jak časem, tak prostorem. Dodnes existují malé ilegální obce (→ auráni), které ho vyznávají. Čteme-li jméno odzadu, dostaneme retsel. Věřící toto spojují m. j. s německým slovem Rätsel, záhada. Jednoho dne se L. podle učení auránů vrátí. Bude soudit živé i mrtvé – a stvoří dostatek místa. Většina auránů trpí → klaustrofobií.

M

MASÁŽNÍ AUTOMAT Existují dva typy: a) na unavené nohy; b) na sexuální vybití. M. a. se většinou vyskytují ve spojení s → parkovacími automaty.

MĚŠŤÁCKÝ Výraz pochvaly a uznání, též buržoustský. Např. „Ty máš na sobě ale děsně m. šaty,“ nebo: „Dneska máš ale m. vlasy, drahoušku,“ nebo „Vy jste si koupili skutečně m. → nábytek, prostě nádhera.“ (Viz též → apolitický.)

METRO dříve užíváno k dopravě cestujících, nyní pouze k dopravě zboží (→ doprava).

Dopoledne (→ rytmus) jsem měl zvláštní sen. Zdálo se mi, že jsem uvízl hluboko pod zemí. Začalo to takhle: Jel jsem m. (Přirozeně, že jsem ve skutečnosti m. v životě nejel Tento způsob dopravy osob se nepoužívá už přes šedesát let…) Najednou se vlak zastavil. Světlo ve vagónu zamrkalo a zesláblo. Všichni ale dělali jakoby nic. Vlaky mívají zpoždění často. Všichni jsme dál zírali přímo před sebe – jako předtím. Všichni mlčeli. Když se motory zastaví, bývá ticho. Stál jsem čelem k mladé dívce. Byla krásná jako obrázek. To se člověku nepoštěstí každý den. Po půlhodině jsem si ale všiml, že nemrká. Řasy se jí ani trošičku nezachvěly! Připadalo mi to zvláštní. Usmál jsem se na ni. Ale ona tam dál stála jako zmrzlá loutka. Oči měla mrtvé jako skleněnky. Otočil jsem se a rozhlédl se kolem sebe. Celý vagón byl plný lidských soch. Byl jsem jediný živý člověk v celém vlaku! Prorazil jsem si cestu ven. Před námi stál další vlak a před ním další a před ním další… Běžel jsem podél kolejí a nahlížel okny do vagónů. Všude totéž. Davy zkamenělých lidí. Mrtvých jako loutky. Nic jiného. Vlaků bylo dvanáct. Konečně jsem doběhl až k prvnímu, kvůli kterému → zácpa vznikla. Z vagónu se ozývalo zvláštní skřípání a škrábání. Dveře byly otevřené. Nakoukl jsem dovnitř. To jsem neměl dělat. Byl to hrozně živý sen. Ještě teď – několik hodin později – vidím jeho tvář… Velkou, rozšklebenou tvář. Tlustý → stařec s vrásčitou svraštělou tváří. Byl nahý a blýskal se, jako by se vykoupal v oleji. Vyrušil jsem ho z jídla. Za ním se válela hromada kostí, lebek, rozervaného šatstva a malých černých diplomatek. Projedl se už do půlky vagónu. Teď objevil mě. Zvedl hlavu. Po bradě mu teče krev. Křičím. Prchám. Běžím jako šílený. Zpátky do svého vlaku, do svého vagónu. Tlačím se mezi studená a ztuhlá těla. Hledám dívku, která nemrká. Líbám ji. Znovu a znovu. Říkám jí všechny něžnůstky, co jich znám. Z dálky slyším šouravé kroky bosých nohou na štěrku. Světlo ve vagónu slábne a slábne. Žárovky už neblikají, visí nad námi jako bledé světlo vycházejícího měsíce. Líbám ji. Na ústa, na krk, na čelo, na tváře, do údolíčka mezi prsy. Tisknu ji k sobě. Kroky je už zřetelně slyšet. Je už jen dva vagóny ode mě.

MYŠI Myší samice může za příznivých podmínek mít jeden vrh mláďat každý třetí týden. Jeden vrh sestává ze čtyř až devatenácti mláďat, v průměru z deseti. Pokud budeme předpokládat, že se narodí stejný počet samic jako samců a že každý mladý pár bude mít vlastní mladé tři měsíce po narození ve vrzích po deseti, a ti budou opět mít mladé atd.… (Viz též → rozmnožovací předpisy.)

N

NÁBŘIŠNÍK Polštářek, → ochranný prostředek pro těhotné.

NÁBYTEK Synonymum pro nemovitý majetek. (→ svatební den a → inspekce)

NADVÁHA se trestá progresivně odstupňovanými pokutami. (→ netto váha)

NÁKOLENÍKY Obuv pro použití v domácnosti. Odpovídají někdejším pantoflím. (Viz též → kruci, → ochranné prostředky a → výška stropu.)

NÁPRSTNÍKY → ochranné prostředky užívané v → zácpách.

NAROVNAT SE Sloveso: dát se do pořádku po → svatebním dnu.

NETTO VÁHA Váha člověka bez oděvu. N. v. nesmí v normálních dobách přesáhnout sedmdesát kilogramů. (→ nadváha a → podváhu)

NOC Kdysi spali skoro všichni zároveň. Celé město zhaslo a ulehlo! Ta myšlenka mi téměř nahání strach. A přece… zní to jako → pohádka. Strašidelná, ale krásná pohádka. Představte si, procházet se takovým městem: Ulice jsou temné a prázdné, nikde nesvítí ani světélko. Nahlížím do oken. Ve všech pokojích je tma. Tma a ticho. Všichni spí. Bílé obličeje na polštářích. Právě tak by mohli být mrtvi. Nikde ani živáčka. Všude je ticho. Všechno se zastavilo. Právě tak bych mohl procházet říší smrti! Jednou jsem o tom mluvil se Sikem. (→ zdvíhací den) Siko a já máme stejný → rytmus. „Mně to ale vůbec nepřipadá poetické,“ řekl mi. „Na mě to působí jen strašidelně a morbidně. Celé město s nataženými brky? Představ si, že by někdo přišel! Představ si, že by vypukla válka!“

O

OBUVNÍK (vl. → kroková kontrola) Lidové označení. Např. „Minule jsem u o. musel vypláznout tři stovky. Hodně lidí → fixluje, ale já si myslím, že to není správné. Když někdo zajde příliš daleko, tak za to musí zaplatit.“ (Viz též → zácpa)

ODCHOD SE CTÍ Povídka od → Ylly, napsaná jako replika na → Carltonovu komickou operu → Jó, to byla náramná (→) zácpa. Ylla dokazuje, že Carltonův zmenšovací sprej je jen dočasné řešení. Brzy by bylo nezbytné lidstvo přesprejovat znovu. V O. s. c. se lidstvo zmenšuje znovu a znovu – až je konečně tak maličkaté, že zmizí mezi molekulami zemského povrchu… Yllina povídka byla přeložena do mnoha jazyků.

ODPOČINKOVÝ POSTOJ Ruce připažené. Nohy u sebe. Čelem ve směru chůze. Odpočívající nesmí překážet provozu. (→ parkovací předpisy, → výstražná světla a → zdvíhací den)

OCHRANNÉ PROSTŘEDKY (např. → ucpávky do nosu, → klapky na uši, → nákoleníky a → nábřišníky) Cílem naší společnosti je, aby každý občan měl co největší pohodlí. Proto se vláda v rámci své nové sociální politiky rozhodla zvýšit výrobu o. p. Během pěti let bude postupně zcela odbourána daň z luxusního zboží za o. p. – a to i v případě, kdy se veřejnost rozhodne pro černou místo bílé barvy. (→ kancelář)

OMEZENÍ RYCHLOSTI Ve vnitřní zóně: nanejvýš třicet kroků za minutu se považuje za → parkování. Ve vnější zóně: bez omezení. I zde však platí pětikroková spodní hranice. (Viz též → pravidla chodeckého provozu)

OPERA Zpěvohra. Např. → Jó, to byla náramná (→) zácpa.

PANIC Muž, který se z genetických důvodů nesmí ženit. (Viz též → panna, → zdvíhací den a → svatební den)

PANNA Žena, která se z genetických důvodů nesmí vdát. (→ panic)

PARKOVACÍ AUTOMAT Zelené p. a.: pro jednotlivce, koruna za pět minut. Červené p. a.: zdvojené, s místem pro dvě osoby, dvě koruny za pět minut. Modré p. a. pro skupiny do osmi osob, deset korun za pět minut. Všechny p. a. mají zabudované stereo (celostátní program) se sluchátky a → masážní automat. Nejdelší povolená parkovací doba: patnáct minut. (Viz též → rozvojové země)

PARKOVACÍ GARÁŽE Domy o mnoha podlažích nadzemních i podzemních, kde se veřejnost za malý poplatek může setkávat se starými známými a seznamovat se s novými. V p. g. bývá jeden nebo více → stojáků.

PARKOVACÍ PŘEDPISY Pravidla pro → parkování. Ve vnitřní zóně je parkování dovoleno pouze na místech zvlášť vyhrazených (bílé P v modrém čtverci). (Viz též → parkovací garáže a → parkovací automaty) Ve vnější zóně je parkování až na další dovoleno obden střídavě na každé straně ulice. Chybné parkování se trestá pokutou až do výše pěti set korun. Opakované špatné parkování může ve zvlášť těžkých případech mít za následek zabavení → bot nebo → holínek (na čtrnáct dní). Pokud někdo z vážných důvodů přesto musí zastavit v ulici, kde parkování není dovoleno, má za povinnost bez prodlení zapojit → výstražná světla. Zneužití výstražných světel se trestá zabavením bot nebo holínek (na dvacet jeden den). Správné parkování viz → odpočinkový postoj.

PARKOVÁNÍ Jakékoliv zastavení nebo zbytečné zpomalení, zaviněné pěšákem (→ chodcem) samým. (→ parkovací předpisy) P. je povoleno pouze na zvlášť zřízených parkovištích. (→ parkovací garáže a → parkovací automaty)

PĚŠÁK → chodec.

PODVÁHA Zvlášť → měštácký stav. (→ netto váha a → nadváha)

PODZEMNÍCI Lidé, kteří ze zdravotních a nebo politických důvodů tráví život pod zemí.

POHÁDKA Např. → Králičí planeta.

POLLI VOLLI 1. Hlavní hrdina Carltonovy opery → Jó, to byla náramná (→) zácpa. 2. Ďábel ve starých spisech → auránů (např. Potterův paradox). P. V. není zlý jako Satan. Je spíš víceméně hloupý.

POŽÁŘIŠTĚ Zůstal jen černý čtyřúhelník. Asanační četa přikryla popel obrovskou plachtou, pevně napjatou na základové zdi. Smuteční závoj upevněný krátkými vlajkovými žerděmi. Na p. se vždycky přijde podívat spousta lidí. Chodíme ve čtyřech kruzích. V nejvnitrnějším děti. Děti mají vždycky přednost. Plastikové vlajky práskají ve větru. Chodím dokola a myslím na Parkase. (→ sazka) Ráno přijdou stavbaři. Postaví tu nový stratodrap. Tři sta podlaží.

PRAVIDLA CHODECKÉHO PROVOZU Ruce musejí být zastrčeny do kapes nebo připaženy, pěst zaťatá a palec směřuje vpřed. Přejeme-li si komíhat pažemi, komíháme jimi v lokti, přičemž nadloktí zůstává připaženo. → Chodci mají povinnost zachovávat → omezení rychlosti. (Viz též → obuvník a → kroková kontrola)

PROTEIN Platidlo. Hraje v mezinárodní ekonomii stejnou roli, jakou v minulém století hrálo zlato. (→ rozvojová země)

PRUCHOĎÁK Označení určitého typu veřejné → jídelny, známé též jako → walk-inn. Dlouhá, úzká chodba, do níž se dva hosté vedle sebe nevejdou. Automaty. Host si sám vybere jídlo a jí za chůze od vchodu k východu. Veškeré → zastavení je zakázáno.

PŘESČAS Čas, který člověku ještě zbývá.

Q

Q („vyhrát velké Q“) Synonymum pro nejvyšší výhru v → sazce. Q dává výherci právo na celoroční bezplatné → parkování a právo porušovat → pravidla chodeckého provozu.

R

ROVNOVÁHA Je nezbytné dohlížet ustavičně na to, aby se mezi jednotlivými → rytmy zachovávala r.

ROZMNOŽOVACÍ PŘEDPISY se mění. Ohlašují se pro každé jednotlivé období zvláštní vyhláškou. (→ doba páření)

ROZVOJOVÉ ZEMĚ „Všichni se nemohou mít stejně dobře,“ říká Siko. „Vždycky se někdo bude mít líp než ostatní. Tak to chodí odjakživa.“ – „Ale přece je nemůžeme nechat pomřít hlady,“ opáčil jsem na to já.

Siko vhodil dvě koruny do → parkovacího automatu. „Na světě není dost potravin (→ protein)“ řekl a zapojil → masážní automat. „Zkrátka a dobře pro ně i pro nás nevystačí. Vždyť se, → kruci, sami sotva držíme při životě! Není snad lepší, když přežije aspoň někdo, než když hlady zkápnou všichni?“

Potřásl jsem hlavou. „Je to prostě děsné pomyšlení,“ nedal jsem se. „My si tu chodíme, a tam dole…“

„Vlastně by se s tím něco dělat dalo,“ řekl Siko. Vyrážel ze sebe slova se zřetelnou námahou a zjevně už byl skoro hotov. „Mohli bychom je pozabíjet.“

„Pozabíjet?“ podivil jsem se. „Nezbláznil ses?“ – „Vždyť přece stejně pojdou,“ odpověděl na to Siko. „Nebo nemám pravdu? Nemají ani tu nejmenší šanci. Je to vlastně naprostá blbina… Nemůžeme vidět, když trpí zvířata. Ale když… když je na mučidlech celá Asie a Afrika… Nebylo by lepší dát jim kulku z milosti?“

„Mluvíš, jako bys tomu sám věřil,“ řekl jsem. „Jednou určitě bude líp.“

„Ano, ale takhle by to přišlo dřív,“ řekl Siko.

Mluvili jsme o tom poprvé. O r. z. a takových věcech se raději nebavíme. Vlastně ani pořádně nevím, co si o tom mám myslet. Snažím se samozřejmě být → apolitický, ale…, ne, vlastně nevím.

RYTMUS Obyvatelé jsou rozděleni do tří skupin: A, B a C – podle denního období, ve kterém spí a pracují (→ noc), tzn. podle svého r. O → svatebním dnu si mohou novomanželé – pokud mají rozdílný r. – zvolit jeden z nich jako společný r. Děti obdrží automaticky stejný r. jako jejich rodiče. Existuje možnost – pokud jsou pro to zvlášť dobré důvody – požádat o změnu r. (→ cesta)

S

SARDINKÁČ → stoják.

SAZKA Já už nesázím. Stejně nevyhraji. Když jsem byl mladý, sázel jsem každý měsíc. Ale nikdy jsem nevyhrál. Jednou jsem se strefil jen o dvě čtvrti vedle… Pro Parkase bylo sázení vášeň. Parkas byl jeden chlap, kterého jsem znal. Pracoval ve → stojáku kousek od → kanceláře. Parkas dvakrát vyhrál velké → Q. Šel na to systematicky. Dělal si tabulky a používal logaritmické pravítko. Ve svém pokoji měl na stropě velikou mapu. Různobarevnými špendlíky na ní měl označenu každou jednotlivou → asanaci za posledních dvacet let. Pokoušel se najít systém. Pro Parkase byla s. věda a umění. Ale když naposled vyhrál, moc si velkého Q neužil. Vsadil na vlastní blok. A přece neutekl… Určitě tam ležel a čekal na ně jako generál. Vidím ho před sebou: leží tam na zádech a ukazovátkem píchá do stropu. S úsměvem sleduje na mapě postup → asanačního stroje. Od ulice k ulici. Ví, kdy spustí. Zná vzdálenost a odměřuje čas na stopkách. TEĎ! Vyhlédne z okna – a tam dole stojí. Vyhrál! Ale je to drahé vítězství. Plamenomety už zacílily. (→ požářiště) Blok je obklíčen. A stejně si myslím, že měl pocit, že zvítězil. Parkas byl takový.

SPORT Ilegální tělesná činnost (viz též → kejklalové), která prodlužuje → věk, a tím hrozí vnést do společnosti nerovnováhu. (→ rovnováha)

STAŘEC/STAŘENA Podezřelá osoba. (→ sport)

STOJÁK Označení určitého typu veřejné → jídelny s píchacími hodinami u vchodu. Cena jídla se řídí délkou pobytu v jídelně. Tyto jídelny jsou poslední dobou nesmírně populární a získaly si lidovou přezdívku → sardinkáče – podle tlačenice.

SVATBA → svatební den.

SVATEBNÍ DEN (Viz též → zdvíhací den) Lilo jako z konve. Přirozeně, že lilo jako z konve. Slyšel snad někdy někdo o s. d., kdy by nepršelo, nepadaly kroupy nebo nebyla vánice? Proto mi ten starý přístřešek proti dešti připadá dvojnásob komický. Ale vážně. Vždyť se pod něj nevejdou ani děti. V tom jsme se Sikem zajedno. Měli by pro tolik místa najít nějaké lepší použití. Tak obrovský přístřešek. V dobách, kdy lidé ještě používali volný → nábytek, to bylo naprosto v pořádku. Alespoň bylo kam ho narovnat, když se přepatrovává dům. Ale to už je dávno, co lidé používali volný nábytek. Dalo to příliš mnoho práce vynášet veškerý svůj majetek dvakrát za čtvrtletí ven. Dnes je všechno přišroubováno. → Kruci, jak my se tenkrát museli nadřít. (Viz též → Yvenote)

T

TRANSPORT → doprava a → metro

U

UCPÁVKY DO NOSU → ochranný prostředek na ochranu před parami a pachy.

ÚSTNÍ ROUŠKA → ochranný prostředek

V

VÁŽNÁ ZNÁMOST Poměr mezi mužem a ženou, jenž, pokud je všechno v pořádku a → měšťácké a pokud jeden z partnerů není → panic nebo → panna, často končí → svatbou. (Viz též → doba páření.)

VĚK Bůh předurčil lidský v. Je zakázáno podnikat cokoli, co by ho uměle (→ sport a → lékař) prodlužovalo nebo zkracovalo – s výjimkou zákonné → asanace. Průměrný věk je v současné době třicet let u mužů a třicet dva roky u žen. (→ stařec/stařena → rovnováha)

VYROVNANOST → rovnováha.

VÝSTRAŽNÁ SVĚTLA Dvě červené lampičky, na každém rameni jedna. Světla se zapínají jen v případě nouze, kdy je třeba varovat ostatní → chodce. Např. když jsme nuceni ze zdravotních důvodů zastavit na ulicích nebo v místech, kde je zákaz → parkování. Všichni chodci mají povinnost před odchodem z domova zkontrolovat, zda v. s. blikají podle předpisů: střídavě pravé a levé s vteřinovou přestávkou.

VÝŠKA STROPU je modifikovatelná. V současnosti: sto dvacet centimetrů. (Viz též → kruci a → zdvíhací den.)

W

WALK-INN → průchoďák.

X Znamínko v → sazce. Označuje se jím adresa bloku, na jehož → asanaci sázíme.

YLLA (54 – ) Spisovatelka. Známá m. j. povídkou → Odchod se ctí, replikou na → Carltonovu komickou operu → Jó, to byla náramná (→) zácpa.

YVENOTE Byla o šest let mladší, když jsme se brali, a ještě trpěla → klaustrofobií. Myslím, že proto chodila tak často ven. Půl roku jsem ji už neviděl. Nemám potuchy, kde je. Vlastně jsme se k sobě nehodili. Jediné, co jsme měli společného, byl → rytmus. Naštěstí nemáme děti.

ZÁCPA Cestou domů od → obuvníka jsem zapadl do z. na rohu Šesté a Dvacáté ulice. Stáli jsme tam přes tři hodiny, než nás z toho policie dostala. Naštěstí jsem neměl ruce v kapsách. (→ pravidla chodeckého provozu) Je to hrozná otrava, když musíš stát v dopravní z. a máš přitom ruce v kapsách. (Viz též → Zakaris, → metro a → asanace.)

ZAKARIS (14 – 42) Chemik. Z. trpěl → klaustrofobií. Zemřel však na její pravý opak. Poté, co se v jednom týdnu osmkrát dostal do → zácpy, vynalezl → drogu samoty. První dávka, kterou na sobě vyzkoušel, však bohužel byla příliš silná. Ztratil hlavu a vyběhl na ulici, kde svými prudkými pohyby okamžitě způsobil zácpu. „Kde jste kdo?“ volal Z. „Nemůžu vás najít!“ Spoluchodci se ho pokusili uklidnit, ale Z. je neslyšel. Rovněž je nemohl vidět nebo cítit. Ocitl se výhradně ve svém vlastním světě. Bylo to pozdě večer a zácpu se podařilo rozpohybovat až ráno. Celou noc museli → chodci naslouchat jeho zoufalému křiku. Z. neustále běžel na místě, poskakoval z nohy na nohu. Ráno byl mrtev. Panikou a vyčerpáním, podle tvrzení → lékařů. „Byl to příšerný zážitek,“ vyprávěl jeden z očitých svědků. „Nemohli jsme pro něj zhola nic udělat. Myslel si, že je posledním člověkem na Zemi. Sám a sám v nekonečné poušti…“ (Viz též → metro.)

ZASTAVENÍ → parkování.

ZDVÍHACÍ DEN (Viz též → svatební den.) Když jsem se vrátil domů z → kanceláře, právě přepatrovávali dům. Narazil jsem na Sika v zatáčce před domem. Stál v → odpočinkovém postoji. Na nesprávné straně ulice, přirozeně. (→ parkovací předpisy) Ani jsem mu to neříkal. Už jsem to zkoušel kolikrát, ale je to, jako když hrách na stěnu hází. Nedá si říct, dokud ho nechytí.

Siko kývl směrem k jeřábům. „Už to mají v parádě nejmíň hodinu a půl,“ řekl. „Takže můžeme čekat pořádnou invazi.“

„Já nevím, proč jich pořád musejí posílat tolik zrovna do našeho bloku,“ řekl jsem na to já. To člověk říká vždycky, když honem neví, o čem by právě mluvil.

STANISLAW LEM

Sexploze

(pseudorecenze na román Simona Merilla Sexplosion

– Walker and Company, New York)

.

Můžeme-li věřit autorovi – a je nám stále častěji věřit autorům science fiction! – nynější růst sexu se stane potopou pro osmdesátá léta. Ovšem děj románu Sexploze začíná o dvacet let později – v New Yorku, zavaleném závějemi v čase kruté zimy. Stařec neznámého jména, brodící se sněhem a vrážející do koster zasypaných aut, dochází k pustému mrakodrapu; klíčem (zahřátým posledním zbytkem tepla), který vyndal ze záňadří, otvírá železná vrata a schází do podzemí. Jeho putování a do něho zamíchané střípky vzpomínek – to je vlastně celý román.

To mlčící podzemí, po němž bloudí záblesky lucerny ve starcově ruce, bylo něco jako muzeum nebo oddělení expedice (ale spíše sexpedice) mamutího koncernu – v letech, kdy Amerika skončila svou invazi do Evropy. Z poloviny řemeslnická manufaktura Evropanů se utkala s neúprosným během pásové výroby a postindustriální vědecko-technický kolos okamžitě zvítězil. Na bojišti zůstala tři konsorcia – GENERAL SEXOTICS, CYBORDELICS a konečně LOVE INCORPORATED. Když se dostala produkce těchto gigantů do čela, sex – ze soukromé zábavy, kolektivní gymnastiky, z hobby a chalupnického sběratelství – se stal civilizační filozofií. MacLuhan, který tu dobu jako čilý stařec ještě zažil, dokázal ve své GENITOCRACE, že právě takový byl osud lidstva, když vstoupilo do technické éry; že už antičtí veslaři, přikovaní na galéry, severští drvoštěpové svými pilami a Stephensonův parní stroj svým válcem a tlakem udávaly rytmus, podobu a význam pohybům, z nichž se skládá sex, to znamená smysl člověka. Když odosobněný průmysl USA vstřebal základní moudrosti Východu i Západu, udělal ze středověkých okovů pásy necudnosti, zapřáhl umění do projektování souložidel, sexárií, magnopenisů, megaklitorisů, vaginek, pornografek, zavedl do výroby sterilizované běžící pásy, z nichž začaly sjíždět sadeomobily, kohabitátory, domácí sodomníky a veřejné gomorodity, a okamžitě zřídil výzkumné vědecké ústavy, aby začal boj za osvobození sexu od úkolu zachování rodu.

Sex přestal být módou, neboť se stal vírou, orgasmus – neustálým závazkem; jeho počitadla s červenými střelkami nahradila telefony v úřadech i na ulicích. Čím tehdy byl stařec, bloudící nyní průchody podzemních hal? Právním poradcem GENERAL SEXOTICS? Pamatuje přece slavné procesy, jež se dostaly k Nejvyššímu soudu, boje o právo rozmnožení – prostřednictvím manekýnů – fyzické podoby slavných osob, počínaje First Lady USA. GENERAL SEXOTICS vyhrála ziskem dvaceti miliónů dolarů a zde – bloudící světlo lucerny se odráží od zaprášených plastikových obalů, pod nimiž zůstávají filmové hvězdy číslo jedna a první ženy světové společnosti, kněžny a královny ve vznosných toaletách, protože podle výroku rozsudku nebylo je možno jinak vystavit.

V průběhu desetiletí ušel syntetický sex hezký kus cesty od prvních modelů, nafukovacích a ručně natahovacích, až po prototypy s termoregulací a zpětnou vazbou. Originály buď dávno zemřely, nebo jsou vetchými stařenkami, ale teflon, nylon, dralon i Sexofix se vzepřely chodu času a jak v muzeu voskových figurín, vytažené ze tmy světlem lucerny, se elegantní dámy nehybně usmívají na bloudícího starce, držíce v pozdvižené ruce kazetu se svým Siréniným textem (rozsudek Nejvyššího soudu zakazoval prodavači vložit pásek do manekýna, což ovšem každý majitel mohl udělat sám doma).

Pomalý, nejistý krok starého samotáře zvedá chuchvalce prachu, přes něž z hloubi bledě růžovým odleskem prosvítají scény skupinového sexu (až se třiceti osobami), podobající se velkým vánočkám či do vyznávání lásky zapleteným koláčům. Snad sám prezident GENERAL SEXOTICS jde chodbami mezi gomoroditami a útulnými sodomníky, nebo snad hlavní projektant koncernu, ten, který udělal genitálně krásnou nejdříve celou Ameriku a potom celý svět? A tady – vizuária s jejich velíny a programy, s tou olověnou plombou cenzury, kolem níž se točily spory v šesti soudních spisech, tady zase – stohy kontejnerů, připravených k odeslání do zámoří, plné japonských zpříjemňovadel lásky, mastí před milováním a tisíců podobných artiklů, zahrnutých do instrukcí a návodů pro obsluhu.

Byla to éra konečně skutečné demokracie: všichni mohli všechno – se všemi. Řídíce se radami vlastních futurologů, konsorcia si navzdory protikartelovým zákonům mezi sebou potichu rozdělila světový trh a specializovala se. GENERAL SEXOTICS usilovala o zrovnoprávnění norem a odchylek, zbylé dva koncerny investovaly do automatizace. Sebetrýznící cepy, bičovadla, mlátidla se objevily v prototypech, aby přesvědčily veřejnost, že o nasycení trhů nemůže být řeč, protože velký průmysl, je-li opravdu velkým průmyslem, potřeby prostě neuspokojuje: on je vytváří! Odedávná útočiště domácí lásky skončila tam, kde se našly pazourky a kyje neandrtálců. Učená grémia vymyslela šesti a osmileté kursy, později studia vysoké školy různých druhů erotiky, vynalezla neurosexátor, ale také škrtící klapky, tlumiče, izolační hmoty a speciální absorbéry zvuku, aby jedni nájemníci nerušili klid druhých, ani rozkoší nekrocenými výkřiky.

Bylo ovšem třeba jít dál, směle a neustále vpřed, protože stagnace znamená smrt výroby. Byl již vyprojektován a vymodelován Olymp k individuálnímu používání, také první androidi v podobě řeckých bohyň a bohů z umělých hmot vznikali v rozzářených ateliérech CYBORDELICS. Mluvilo se o andělích; zatím vznikla finanční rezerva na procesy s církvemi a kromě toho zbývalo vyřešit jisté technické problémy: z čeho křídla; přírodní peří může lechtat v nose; zda mají být pohyblivá; jestli to nepřekáží; co s aureolou, jaké zapojení jejího osvětlení a kde ho umístit – atd. Tehdy sjel z čistého nebe blesk.

Ona chemická látka, nazvaná – zakódované – NOSEX, byla uměle vyrobena již dávno, snad v sedmdesátých letech. O její existenci však věděla jen hrstka zasvěcených odborníků. Preparát byl pojednou uznán za druh tajné zbraně a připravily ho laboratoře nevelké firmy, spjaté s Pentagonem. Použití NOSEXU v aerosolu mohlo v podstatě desetkrát zmenšit populaci každé země, protože preparát, požitý v množství pouhého zlomku miligramu, odstraňoval všechny vzruchy spojené s pohlavním aktem. Tento akt byl sice i nadále možný, ovšem jenom jako druh fyzické, dosti vyčerpávající práce, jako je ždímání, praní nebo mandlování. Znovu se ventiloval plán využití NOSEXU pro přibrzdění demografické exploze ve třetím světě, projekt byl však označen za nebezpečný.

Jak došlo k celosvětové katastrofě – není známo. Vyletěly do povětří sklady NOSEXU v důsledku krátkého spojení a požáru nádrže s éterem? Nebo do hry vstoupila akce průmyslových vrahů tří společností, ovládajících trh? Nebo si v tom omočila prsty nějaká podvratná organizace, ultrakonzervativní či religijní? Odpověď neznáme.

Stařec, unaven chůzí nekonečným podzemím, si přisedl na hladká kolena umělé Kleopatry, jíž nejdříve zatáhl brzdu, a v duchu se přenesl – jak k propasti – k velkému krachu roku 1998. Veřejnost se reflexem odmítavosti, den ze dne stále více, odvracela od všech výrobků, jež zaplavovaly trh. To, co ještě včera svádělo, bylo dnes asi tím, čím je pro unaveného dřevorubce pohled na sekeru, nebo na troky pro pradlenu. Odvěké (jak se zdálo) kouzlo, ono prokletí vložené biologií na lidský rod, padlo. Od té doby prs připomínal již jen – že lidé jsou savci, nohy – že mohou chodit, zadní část – že je na co si sednout. Nic víc, ale vůbec nic! Šťastný MacLuhan, že se nedožil té katastrofy, on, který ve svých dalších dílech přiblížil všem i kosmickou raketu, tryskový motor, turbinu, větrný mlýn, slánku, klobouk, teorii relativity, závorky matematických rovnic, nuly i vykřičníky – jako náhražky a náhrady oné jediné činnosti, která je pocitem nezanikajícího života v přirozené podobě.

Tato argumentace však ztratila během času význam. Lidstvu hrozilo bez potomků vymření. Začalo to ekonomickou krizí, proti které ta z roku 1929 byla fraškou. Vzplanula a shořela, jako první, celá redakce PLAYBOE; hladověli a z oken skákali zaměstnanci striptýzových lokálů; zbankrotovala vydavatelství ilustrovaných časopisů, filmová studia, velká reklamní konsorcia, salóny krásy, zatřásl se celý průmysl kosmetiky a parfumérie, potom průmysl na výrobu prádla, takže v roce 1999 měla Amerika 32 milióny nezaměstnaných.

Bylo ještě možné vzbudit ve veřejnosti zájem? Kýlové pásy, umělé hrby, šedivé paruky, třesoucí se siluety ve vozících pro paralytiky, jenom ony se nespojovaly se sexuální námahou, tou můrou a utrpením, jen ony se zdály garantovat neohrožení erotikou, tedy odpočinek a klid. A tak vlády, vědomy si nebezpečí, přistoupily k mobilizaci všech sil, aby zachránily lidský rod. Ze stránek tisku apelovaly na rozum, vědomí odpovědnosti, kněží všech vyznání vystupovali v televizi se vznešenými domluvami, připomínajíce všechny vysoké ideály, jenže tento sbor autorit byl vyslechnut se všeobecnou nechutí. Nepomáhaly výzvy ani přemlouvání, apelující na lidstvo, aby nad sebou zvítězilo. Výsledky byly bídné; pouze jeden, výjimečně ukázněný japonský národ šel, zatínaje zuby, za těmito pokyny. Tehdy bylo rozhodnuto stanovit speciální materiální pobídky, čestné diplomy a vyznamenání, ceny, označení, řády a podpůrné konkursy; když i tato politika zkrachovala, přistoupilo se k nevyhnutelným represím. Leč lidstvo se postupně v celých provinciích začalo prokreačním povinnostem vyhýbat, mládež se schovávala v okolních lesích, starší si opatřovali falešné doklady o nemoci, společné komise kontroly a dozoru podkopávalo úplatkářství; každý byl ochoten eventuálně kontrolovat souseda, zda se nevykrucuje, ale sám, jak jen mohl, té mučivé práci unikal.

Doba katastrofy je už pouhou vzpomínkou, plující myslí osamělého starce na kolenách Kleopatry v podzemí. Lidstvo nezahynulo; nyní se plození pokrývá zdravotně sterilním a hygienickým způsobem, připomínajícím jakési očkování; po těžkých letech zkoušek zavládla tedy určitá stabilizace. Jenže kultura nesnáší prázdnotu; a tak prudký odliv v prostorách prázdnoty, způsobený implozí sexu, uvedl na to opuštěné místo – gastronomii. Ta se dělí na normální a nemravnou; existují přejídačské perverze, alba restaurační pornografie, a rovněž jezení v určitých pozicích platí za přesvědčivě smilné. Není možné například jíst ovoce vkleče (i když právě za tuto svobodu bojuje sekce úchylkářů – klečenců), špenát ani vajíčka se nesmějí jíst s nohama zdviženýma ke stropu. Ovšem existují – samozřejmě! – tajné lokály, v nichž znalce a požitkáře čekají necudná představení; před očima diváků se speciální rekordmani přežírají tak, až přihlížejícím tečou sliny od úst. Z Dánska se pašují pornojídelní alba, v nichž jsou skutečné horentnosti – i s konzumací míchaných vajíček slánkou, během níž strávník, vrtaje prsty ve značně očesnekovaném špenátu a současně čichaje k paprice rozetřené v guláši, leží na stole, zavinutý do ubrusu, maje nohy spoutané provazem, přivázaným k mlýnku na kávu, jenž v této orgii zastupuje – lustr. Cenu Feminy získal v tom roce román o chlapíkovi, který nejdříve natíral podlahu lanýžovou pastou a potom ji opět slízával, když se předtím dosyta vyválel ve špagetách. Změnil se rovněž ideál krásy: teď je třeba být stotřicetikilogramovým tlusťochem, neboť to svědčí o neobyčejné schopnosti zažívacího ústrojí. Změny zaznamenala i móda: ženy není vůbec možno podle oblečení rozeznat od mužů. V parlamentech osvícenějších zemí se nicméně diskutují otázky, zda by nebylo možné poučit děti ve škole o tajemstvích trávicích procesů. Až dosud je toto téma, neboť je neslušné, zahaleno hermetickým tabu.

A nakonec se vědy biologické shodly na likvidaci pohlaví, zbytečného prehistorického přežitku. Plody budou počaty uměle a pěstovány podle programu genetického inženýrství. Vyrostou z nich bezpohlavní jedinci a teprve to udělá konec strašným vzpomínkám, co ještě stále buší v paměti všech, kteří přežili katastrofu sexu. Ve světlých laboratořích, oněch svatyních pokroku, vznikne nádherný hermafrodit, spíše však bezpohlavník, a lidstvo odtržené od dávné hanby, bude se moci stále s větší chutí přezírat vším možným – ovšem jen gastronomicky zakázaným.

THOMAS M. DISCH

Ptáci

„Nechápu,“ řekla trochu vřískavě Daffy, „jak to vůbec mohli udělat.“

„To víš, lidi,“ zabručel Curtis. Tahle tři slova podle něj vysvětlovala všechno.

„Ale jak? Jak jen to mohli provést?“ Vyškubla z tvarohovitých, mrtvých vajec pár lepkavých peříček.

„Ty za to přece nemůžeš, miláčku. To ten postřik, kterým lidi kropí všechny věci. Ta jejich věda.“

„Já bych tomu spíš řekla nenávist.“

„No jo, no jo.“ Curtis schoval zobák do zaolejovaného hnědého peří; ženiny výbuchy zoufalství ho vždycky přiváděly do rozpaků. „Musíš se snažit vidět věci taky z jejich hlediska.“

„Z jejich hlediska… Podívej se z jejich hlediska na tohle!“ Znovu zoufale klovla do chatrné skořápky a vytáhla zpola vyvinuté a ještě neopeřené kachňátko. „To je ta tvoje zatracená…“ Ale s mrtvým mládětem nedokázala vyslovit slovo ‚objektivita‘.

Curtis poplašeně zamáchal křídly a vznesl se asi metr do vzduchu. Avšak se zaolejovaným peřím létat nešlo. Dosedl těžce jen o pár metrů dál na hladině rybníka.

Daffy pustila uzlíček bez života zpátky do hnízda. Beznaděj, která ji zachvátila, byla silnější než jakýkoli žal. Všechno, co kdy dělala, každý instinkt, který ji kdy vedl, každé peříčko, které si kdy vytrhla z vyhublých prsou, skončilo nakonec takhle… marně.

Zatímco jeho družka jak bez duše bloumala po břehu, Curtis se potápěl, čvachtal zobákem na dně a hledal mezi zbytky plastiku a rezavějícími plechovkami něco k jídlu. Pracoval zatrpkle, s neotřesitelným odhodláním něco objevit. Nakonec vylovil půlmetrový stvol shnilého rákosu a upatlaný od hlavy až k patám, odkolébal se s ním pyšně na břeh. Položil stvol k ženiným nohám. Chtivě svou polovinu zhltla a vzápětí s dávením černý žvanec vyplivla. „Chutná to jako hnůj!“

Curtis jen pomalu uždiboval. „Kdyby to chutnalo jako hnůj!“ zažertoval s hlavou na stranu. „Nebo kdyby to chutnalo alespoň z poloviny tak dobře.“

Daffy se zasmála.

„Měla by ses snažit něco sníst, miláčku,“ přesvědčoval ji Curtis znovu s tou úpornou a k šílenství přivádějící rozumností. „Musíš být silná.“

„Proč, prosím tě? K čemu?“

„Miluješ mě?“

Daffy se odvrátila a hlavu téměř schovala pod levým křídlem.

„No tak, miluješ mě?“

„Miluju.“

„Proto přece musíš zůstat silná. Ještě pořád máme jeden druhého, ještě pořád máme pro co žít.“

V prvním okamžiku chtěla pochybovat i o tomhle. Kde zůstala láska? Vždyť ona sama byla ztělesněním láskyplného instinktu, i když určeného ne Curtisovi, ale jen a jen těm ubohým tvorečkům bez života, ležícím v hnízdě. Nečekala od manžela, že by tomu mohl rozumět, a vlastně ani o to vůbec nestála. Jen potlačila chuť protestovat, pak se sklonila a donutila se znovu spolykat páchnoucí stvol.

Podzim končil. Listí, jemuž se podařilo přežít konec léta, už dávno opadalo. Mračna hmyzu, díky nimž Daffy s Curtisem přežili srpen i září, náhle a nevysvětlitelně zmizela. Dno rybníka pročesali do poslední pídě. Byla tam už jen umělá hmota a hliník.

Věděli, co by měli udělat. Nevyhnutelnost co nejdřív odletět rozechvívala svaly křídel i hrudi jako touha a přece podivná nechuť létat byla silnější a způsobovala, že oba zůstávali u odumírajícího rybníka. Tenhle protichůdně působící instinkt, silný jako hysterie a někdy mocnější než síla, která je táhla vzhůru k obloze, je zatím vždycky donutil, aby se vrátili, naprosto zmatení, k hladině, z níž před chvílí vzlétli.

Curtis vysvětloval jejich prapodivné chování ještě prapodivnějšími teoriemi. Mluvil o syndromu paniky, pak o genetických změnách, o nevhodné skladbě potravy, o posunu zemských magnetických pólů. Ani seberozumnější zdůvodňování však nedokázalo přehlušit to, co cítili pokaždé, když dospěli do určité výšky – absolutní, nepřekonatelnou hrůzu.

„Ale zůstat tu přece nemůžeme,“ namítala Daffy. Jediný způsob, jímž se uměla přít, spočíval v nekonečném opakování nějakého nesporného faktu. „Rozumíš, nemůžeme.“

„Já vím.“

„Skončilo by to hrozně.“

„To taky vím.“

„Ale já… já to cítím. Takové mrazení.“

„Daffy, já se snažím něco vymyslet.“

„Vymyslet! Snažíš se něco vymyslet už kolik týdnů a co z toho! Podívej se na stromy kolem. A ta voda – vždyť je jak led!“

„Já vím, já vím…“

„Zítra musíme vypadnout. Rozumíš? Hned zítra!“

„To říkáme každý večer, Daffy. A druhý den ráno je to pokaždé stejné, máme strach.“

„Ale já už musím něco udělat. Musím letět!“

„To je ono!“

Daffy zkroušeně kývla hlavou. „Samozřejmě, že je. Tak proč tedy neletíme?“

„Proč! Kdykoli se o to pokusíme, začne na nás v určité výšce působit ta druhá věc. Ano, nebo ne?“

„Ale… ale já myslela, že když jsi právě… zrovna říkal…“ Byla znovu celá zmatená.

„Budem tedy muset jít pěšky.“

„Pěšky? Celou cestu?“

„Kam až dojdeme. Možná, že se nemůžeme odlepit od země jen tady. Třeba to všechno dělá ten mizerný rybník – já nevím.“

„Ale já nechci jít pěšky. Ani kousek.“

Curtis neodpověděl. Schoval si nohy, zastrčil hlavu pod křídlo a předstíral, že spí. Daffy, která si vždycky potřebovala zvažovat klady i zápory každého rozhodnutí, se ještě nějakou chvíli hádala sama se sebou a v širokých kruzích obeplouvala kolem Curtise, nakonec však s hekáním přece jen přiznala, že má pravdu.

Ráno se obě kachny odkolíbaly k jihu.

Dálnice se táhla, kam oko dohlédlo, vyprahlá a šedá, bezútěšně hladká jako ta nejklidnější vodní hladina. Kolem se rychle míhaly obrovité stroje, chvílemi se zdálo, že padají volným pádem k obzoru. Kachen, které se pomalu plahočily po kraji, si stroje nevšímaly a kachny si nevšímaly strojů. Daffy by sice dala přednost pochodu po strništi o pár metrů dál, ale Curtis trval na tom, že po silnici půjdou rychleji. Celkem jí to nevadilo, strach už ji přešel, ale mrzelo ji, že pro rámus kolem si nemůže s Curtisem povídat.

I když oba byli se silami téměř na dně, touha vzlétnout je neopouštěla. V jedné chvíli, když si Daffy čechrala peří, rozmáchla se náhle křídly a instinkt ji zvedl vzhůru s dravostí větrné smrště. Curtis ji na poslední chvíli chytil zobákem za kovový kroužek ovinutý kolem levé nohy. Několik vteřin nebylo jisté, zda se mu nepodaří vzlétnout spolu s ní. Pak se Daffy náhle vzdala a zřítila i s Curtisem k zemi, zmítána zoufalým pokořením touhy.

„Už nemůžu, Curtisi, nemůžu. Zlomila jsem si nohu.“

„Nesmysl,“ řekl Curtis nejistě.

„Myslím, že umřu. Prostě musím letět.“

„Když teď vzlétneme, všechno se bude opakovat.“

„Určitě ne, Curtisi. Už jsem to překonala. Opravdu si myslím, že jsem už ten strach překonala.“

„Vzlétneš nahoru, uvidíš rybník a zamíříš rovnou k němu. A celá tahle námaha bude v tahu.“

„Dám si pozor, opravdu. Slibuju ti to.“

„Nebudu se s tebou hádat, Daffy,“ řekl a vydal se po betonu dálnice na cestu. Čekala, že se alespoň ohlédne, ale neudělal to; kolíbal se kupředu a jí nezbývalo než se vydat za ním, křídla pevně přitisknutá k bokům.

K večeru se dálnice začala otáčet k bodu, kde se slunce potápělo do vrstvy smogu. Šli po pravém kraji, a když chtěli pokračovat dál k jihu, museli se dostat na druhou stranu. Provoz však byl mnohem hustší než kdykoli předtím během dne.

„Kdybychom vzlétli,“ troufla si znovu Daffy.

„Počkáme,“ řekl Curtis tónem, který nepřipouštěl námitky. Čekali.

Čekali a čekali, ale dost prostoru v obou směrech najednou nikdy neviděli. Auta začala rozsvěcovat reflektory. Daffy upřeně pozorovala vlastní stín, jak roste a mizí, roste a znovu mizí, a z nezvyklého vjemu se jí začínala točit hlava.

Nakonec se vzdali. Sestoupili se silnice a brzy objevili krásnou louži, kde se mohli vyspat.

První, co Daffy uviděla, když se probudila, byly zlověstně se blýskající krysí oči ani ne metr od ní. Aniž se rozmýšlela, chtěla vzlétnout, křídla však odmítla sebeméně se pohnout. Hystericky se rozkřičela.

Curtis byl rázem vzhůru. Vytřeštil na krysu oči plné děsu, avšak i on zůstal strnule sedět v louži. Ani krysa se však nepohnula.

Nic z toho, co vidím, není pravda, myslela si Daffy. Je to jen sen, jenom zlý sen.

Ovšem Curtis, jako obyčejně suše a nevzrušeně, přednesl trochu jiné vysvětlení. „Kaluž během noci zamrzla. Nemůžeme se pohnout, protože jsme uvízli v ledu.“

„Ale ta krysa!“

„Je mrtvá, Daffy.“

„Jen se na ni podívej – na ty její zuby!“

„Jen se pořádně podívej sama. A nebo víš co – čuchni si pořádně. Řekl bych, že tu leží nejmíň týden.“

Curtis začal systematicky vyklovávat led kolem sebe a za chvíli mohl přijít Daffy na pomoc. Spala v mělčí části louže, kde led sahal až ke dnu a odkud bylo mnohem obtížnější se vyprostit. Ve snaze dostat se z ledového zajetí co nejrychleji nechala v louži spoustu peří.

Škarpa podél silnice byla plná mrtvých krysích těl, většinou už zpola rozložených. Byly tu taky dvě mrtvé lasičky a krysami napůl ohlodaná velká sova. Daffy pocítila podivnou směsici strachu i radosti zároveň: bylo jí příjemné vidět mrtvé zástupy nepřátel a v duchu si říkala, že na světě je líp bez všech násilníků, zároveň ji však s těmi mrtvými cosi, co nedovedla nijak vyjádřit, spojovalo.

„Daffy, koukej. Jeskyně.“

„Proboha, Curtisi, copak tě nic lepšího nena – Curtisi, snad nechceš vlézt dovnitř! Curtisi!“ Doběhla k otvoru příliš pozdě, aby mu v tom zabránila.

„Podívej, Daffy! Tam na konci – vidíš to světlo? Tenhle tunel vede pod dálnicí, přímo na jih!“

„Curtisi, vrať se, prosím tě!“ Udělala několik kroků do tmy. Curtis už byl daleko vpředu. Proti světelnému kruhu na protějším konci tunelu se rýsovala jeho černá silueta.

„Na jih, na jih, Daffy!“ Jeho hlas se v tunelu podivně rozléhal.

Udělala další váhavý krok – a šlápla přímo na chlupatý krysí kožich. Hrůzou vykřikla a pokusila se vzlétnout, ale rázem narazila do klenby stoky.

„Neboj se, miláčku, všechny ty krysy už pochcípaly. Jsou –“

V tom okamžiku se patrně poslední živá krysa v této stoce vymrštila a zaťala mu zuby do krku. Snažil se jí vyrvat, bil křídly o beton, tloukl protivníkem o stěny kolem, ale ten se urputně a z posledních sil držel. Přes všechny rány zobákem, přesto, že jím Curtis bušil do betonu, nepustil. Zápasili spolu, dokud oba nevypustili duši.

Daffy letěla na jih.

Letěla už spoustu dní – nad rozsáhlými šedými jezery, nad ještě rozsáhlejšími a ještě šedivějšími městy, nad meandry řek a silnic, skrz páchnoucí mraky a štiplavá oblaka kouře, s jediným cílem: na jih.

Jako by s okamžikem, kdy se vznesla do vzduchu, zapomněla na Curtise, žila teď jen pravidelným rytmem pohybu svých křídel. Jednou či dvakrát ji přepadla hrůza, ale překonala ji – nebylo to nic tak nutkavého, jako onen pocit, který jim nedovoloval opustit rozpadající se hnízdo na břehu rybníka.

Zpočátku se cítila opuštěná, hejno jí chybělo. Když za mlada táhla na jih, byla vždy jen zrníčkem v letícím klínu, se kterým splývala v jeden celek, jedinou touhu. Časem ji strach ze samoty přešel, začal se měnit v jistotu, že brzy najde hejno a v něm ztracený pocit jednoty.

Začala mluvit alespoň sama se sebou. „Všechno dobře dopadne,“ ujišťovala se. „Děláš si pořád zbytečné starosti, mračíš se dopředu a pořád dokola omíláš, že všechno jde od deseti k pěti, a přitom… Ne, netvrdím, že tenhle svět je dokonalý, to by byla hloupost. Ale jeden se musí snažit pořádně koukat kolem sebe, všímat si věcí. A když pěkně poletím dál a budu se snažit udělat všecko, jak má být, určitě dobře dopadnu.“

Konečně doletěla k oceánu. I když byla unavená mnohem víc, než si přiznávala, měla skvělou náladu. Zbývá jen kousek cesty, jediný den.

Avšak nad vlnami ji přepadl podivný pocit. Nejdřív si myslela, že je to jen únava; jako by se křídla neměla o co opřít. Nebo se nad oceánem změnila podstata vzduchu? Ztratila směr, několikrát se musela točit doprava i doleva, aby před sebou pocítila jih. Zdálo se jí, že kolem hřmí – někdy slabě, jindy silněji, a když zavřela oči, měla pocit, že je uprostřed bouře.

„Nesmysl. Nesmysl,“ káchala rozzlobeně do prázdna. „Kdyby tu bylo čeho se bát, bála bych se. Ale tady kolem přece nic není.“

Ve vzduchu třesklo. Od nepřetržitého plynutí času na jih se urvalo několik sekund. Hřmění sílilo, děsivě dunělo ze všech stran, ve chvíli, kdy byla přesvědčena, že už nevydrží ani jediný okamžik, náhle ztichlo.

„Konečně…“

Vtom se obloha zhroutila. Když neviditelná Concorde přelétala nad Daffy, padalo dolů, do zamořeného oceánu, už jen její mrtvé tělo.

MICHAIL GREŠNOV

Železný voják

Na Jaltu jsme jeli ve třech: Valentin Korzin, já a Viktor Kazanskij, který volhu řídil. Aby bylo jasno – volha Viktorovi nepatřila, byla jeho otce Jaková Apollinarijeviče, ředitele uhelného trustu. Ovšem nápad vyjet si na pobřeží, tady mu nesmíme nic ubírat, ten nápad vyšel od Viktora. Měl totiž spoustu nahromaděné energie z let, kdy studoval na vysoké škole. Podařilo se mu to tím, že dával přednost fotbalu před vysedáváním v knihovnách. A také proto, že v nás bylo dost přátelské dobroty. Jakou to mohlo dát práci nám, klukům krev a mlíko, udělat vždycky konspekty a další práce pro nás a současně i pro Viktora? Při utkáních na stadiónech přece hájil čest naší školy. Zato když jsme po poslední zkoušce tupě zírali na červené diplomy se samými jedničkami, optimistický Viťka se musel spokojit s obyčejným diplomem a prohlásil:

„Tak to máme za sebou! Teď si jedeme odpočinout na Jaltu!“

Nenamítali jsme nic. Nezbývaly nám na to ani síly. Když na Jaltu, tak na Jaltu. Nezajímalo nás, jak se Viťkovi podařilo vypůjčit si od svého vysoce postaveného tatínka volhu. Ostatně každý má přece právo projevit vděk svým přátelům různým způsobem. Tak na Jaltu! Bezstarostně jsme se rozvalili na sedadlech.

Teprve cestou jsme se pomalu vzpamatovávali. Zlatý podzim v lesních školkách, vyrazili jsme totiž z Doněcka, ranní mlhy, silnice, silnice, to všechno nám vlévalo do žil nové síly. Dokonce i Viťkův tranzistorák, který nám nepřetržitě řval do uší ve studentském pokoji, nás přestal rozčilovat i trápit. Nádhernou melodii a lyriku jsme vnímali dokonce i ze znělky, poslouchali jsme doslova všechno a souhlasili jsme s Viťkou, který hudbu miloval, když opěvoval tranzistorové rádio:

„To je věcička!“

Ve stavu naprosté bezstarostnosti, kterému jsme ani nechtěli po pěti letech studia věřit, nás zastihla zpráva o přistání kosmické stanice na Venuši. Vyslechli jsme ji právě ze zmíněného rádia. Teď jsme se od něho neodtrhli ani na chvíli. Zastavovali jsme, abychom si mohli tu zprávu z Moskvy poslechnout ještě jednou a abychom si o ní mohli pořádně popovídat.

Zase jsme popojeli dál a zase jsme povídali. O tom, že si člověk ohmatal povrch Marsu a teď že má Venuši jako na dlani. Přešli jsme k úvahám, jak asi takové přistání vypadalo. Samozřejmě že to byla nádhera! Začali jsme vykládat o létajících talířích, ó meziplanetárním korábu, který vybuchl nad tajgou… V autě neseděli žádní odborníci, ale mladíci, kteří popustili uzdu své fantazii.

Najednou jsme se ocitli u Simferopolu. V kempu nám přidělili stan.

„Jste tři, čtvrtého tam už máte,“ řekla správcová, když nám vyplnila lístek.

„Kdo je to?“ zeptal se Viktor.

„Účetní. Chodí pěšky po Krymu. Takový děda.“

„Poustevník?“ významně se uchechtl Viktor.

„Uvidíte,“ odpověděla správcová.

Ve stanu jsme spatřili malinkého, vychrtlého dědu. Ležel na posteli a zabíral z ní přesně půlku. Byl to zvláštní člověk – chodit v dnešní době pěšky a pozorovat přírodu, to je zaměstnání přinejmenším nepraktické.

Zato měl obdivuhodný hlas, zněl jako trumpeta, pronikavě, jako kdyby se všechny šlachy a nervy napjaly a zazněly společně.

„Vítám vás, mladíci!“ uvítal nás, jakmile jsme přestoupili práh. „Už jsem byl zvědav, koho mi sem asi náhoda pošle!“

„Nás přece,“ odpověděl Viktor. „Nás tři.“

„Výtečně!“ odpověděl děda.

Nic výtečného jsme na tom neviděli: čtyři postele, bledé okénko jako ze slídy, žádný komfort, ale děda řekl ještě jednou:

„Na mou duši výtečně!“

Snad jsme víc naslouchali jeho hlasu, než sledovali jeho. Jako osobu jsme byli schopni dědu ignorovat. Měli jsme svou společnost, své téma k rozhovorům, takže dědovo „výtečně!“ vyslovené hlasem trumpety naprosto neladilo s naší náladou. Neměli jsme chuť odbíhat od něčeho, co v nás sedělo.

„Dál přijdou nádherná místa,“ schválil sám sobě zřejmě děda vlastní myšlenku a na nikoho se při tom neobrátil. „Nejnádhernější místa!“

„Nebude vám vadit rádio?“ přerušil ho s nevídanou nevybíravostí Viktor a zapnul tranzistorák.

Děda neodpověděl. Já s Valentinem jsme už leželi, Viktor si hrál se zámkem u kufru a pokračoval v našem rozhovoru.

„Vemte obyčejné kolo!“ zvolal. „Nic, co by se podobalo kolu, v přírodě neexistuje. To, na čem je založen pohyb, tedy páka, je něco docela jiného, ať už jde o ptačí křídlo nebo lidskou nohu. Kolo v sobě skrývá otáčivý pohyb s pohybem postupným a nekonečným. Vlastně nekonečné je, je to symbol vesmíru. Objevilo se na Zemi jako něco nesourodého, co k nám bylo dopraveno z vesmíru.“

Viťka dokázal využívat cizích myšlenek bez jakýchkoli zábran: o tom kole vyčetl z časopisu.

„Na Zemi se měly objevit civilizace nikoli s koly,“ pokračoval, „ale ploskochodci. To by zdrželo vývoj techniky o celá tisíciletí. Někdo hodný a štědrý nám daroval kolo, čímž předurčil naši civilizaci.“

„Proč bychom nemohli předpokládat, že kolo přece jenom vynalezl člověk?“ zeptal se Valentin.

„Ty tedy popíráš možnost kontaktu rozumu ve vesmíru?“ odpověděl Viktor otázkou.

Valentin pokrčil rameny.

„Popíráš dnešní fakt, že jsme přistáli na Venuši?“ pokračoval Viktor.

V tom byla určitá logika, Valentin to cítil.

„To jsi tedy dobrák!“ obvinil kamaráda Viktor. „Přisvojuješ si to, co bereš jiným. Jsi zastáncem homocentrismu: člověk je středem tvoření. Z toho se ovšem dalo vycházet v osmnáctém století!“

To už bylo příliš. Valentin vypnul rádio a řekl:

„Nechte toho, ať se člověk může vyspat. Každý si potřebuje odpočinout,“ a kývl hlavou na účetního.

Ten se však zvedl na posteli:

„Ten mladík má pravdu!“ podpořil Viktora. „O kontaktech bych vám mohl vyprávět. Jestli chcete, můžete si to poslechnout.“

Hlas mečivé trubky naplnil stan měděnou ozvěnou. Otočili jsme hlavy k němu.

„Má absolutní pravdu!“ opakoval účetní a kýval souhlasně na Viťku.

Nejméně ze všeho bychom čekali, že se děda rozpovídá na takové téma. Jakmile však promluvil, okamžitě upoutal naši pozornost.

„Jestli chceme poslouchat?“ chytil se toho Viktor a velkodušně podal ruku nabízenou ke spojenectví. „Třeba do rána!“

„Vím, že na Venuši přistála naše průzkumná stanice.“ Děda pootevřel batoh a ukázal nám rádio značky Spidola. „A jak k tomu došlo na Zemi, to jsem viděl na vlastní oči. Nemyslete si, že budu lhát,“ pokračoval a snažil se při tom usadit co nejpohodlněji. „To jsem byl ještě malý kluk.“

Toho člověka si stálo za to prohlédnout. I kdyby to byl šarlatán, kouzelník, stálo za to vyslechnout jeho vyprávění, které muselo být výjimečné. A tak jsme se my tři dívali na jediného člověka. Pokuste se pochopit naši skepsi a nedůvěru násobenou nihilismem mládí. Děda však pohledem neuhnul, v jeho opáleném vrásčitém obličeji se nepohnul ani sval. Díval se na nás jako na syny, byl to dobrák a toužil po tom, abychom ho vyslechli. Nemohlo jít o nějakou mystifikaci. V takový den ani nebylo možno lhát. A jestliže při první poznámce Viktorově o tom, že jsme připraveni poslouchat ho třeba do rána, bylo trochu ironie, pak nyní, kdy děda vydržel naše pohledy i náš skepticismus, řekl Viktor už docela vážně:

„Tak vás posloucháme.“

Nebyla to ani gogolovská předvánoční noc, nebyla to Šeherezádina pohádka, nebyl tu ani vesnický podvečer nebo táborák v tajze. Báje dvacátého století vznikla pod elektrickou svítilnou vedle dvou tranzistoráků a batohů vonících benzinem. Byla to právě současnost, která kontrolovala vypravěče. Pohádka je příliš důvěřivá a slepá. V našem do poslední kapky realistickém světě je naivní. Každé slovo účetního bylo přesvědčivé a živé. Možná proto, že to byla slova obyčejná, až příliš obyčejná, než aby mohla být vymyšlená.

„Můj otec byl rolník,“ vyprávěl děda a nám bylo jasné, že jeho otec byl rolník se stejně vrásčitou tváří, jako měl vypravěč, opálený obličej, uzlovaté ruce, které dovedly samy zvážit tíhu země. „Děda byl taky rolník,“ pokračoval ve vyprávění děda, „praděd taky. Naše Zavjalovská samota ležela za Donem asi třicet verst od Rjažské stanice. A do Bílé Kalitvy, to byla železniční stanice, bylo od nás přes sto verst. Byl to zapadákov, samá rokle, lišky tu dávaly dobrou noc, to byla ta naše samota. Petrolejka byla v domku vzácnost… A to, o čem budu vyprávět, se stalo v roce 1914 v létě. Zrovna začala první světová válka, německá válka, nebo jak jí u nás říkali v tom zapadákově jermánská válka. Tehdy mi bylo dvanáct…

Na žně jsme vyjeli tehdy do stepi a tábořili jsme v takových leženích. Co rodina, to ležení, s dobytkem, s vozy, s hrubým plátnem, aby se bylo čím přikrýt nebo se schovat přes poledne před sluníčkem: zvedla se taková vidličnatá oj. na ni se navléklo plátno nebo vlněná houně, a to byl pak chládeček. Nás kluky brali vždycky s sebou do stepi, Pásli jsme tam dobytek. Večer jsme zapalovali táboráky, ženské se točily kolem rodinných kotlů a moc to pak vonělo po celém okolí jáhlovou polévkou…“

Děda se usmál nad svými vzpomínkami.

„Byli jsme uličníci,“ vysvětlil děda svůj úsměv, „všechny děti. Starosti zůstávaly na otcích: naše samota byla chudá, bydleli tu cizáci, jak nám říkali rodilí kozáci. Tátové si najímali půdu u atamana Kobeljova, z toho živili rodinu. A step byla pěkná, ohníčky, západy slunce, trnky v roklích…“

Starý účetní mluvil o stepi s láskou. Asi právě tahle láska ho vodila pěšky po Krymu.

„Jednou večer,“ pokračoval, „se nad step přihnal bouřkový mrak s kroupami. Rázem to uhasilo všechny ohně, zahnalo nás to pod vozy, pod houně. Začali bučet býci, zmítali se ze strany na stranu, neměli se kam před kroupami schovat. Začali divočet i koně. Ležením se šířil hluk, zpod vozů vyskočili mužští, bylo jim líto dobytka. A kroupy dopadají všude, nejsou velké, zato husté jako při kartáčové střelbě. Každý, kdo vyběhl od vozů, chránil si rukama hlavu a uklidňoval dobytek. Naštěstí bouřkový mrak byl krátký a úzký. V dálce už svítalo, bylo vidět na kurhan vzdálený asi půl versty od našeho ležení, na říčku; lidé na sebe začali volat, jestli se někomu něco nestalo. V té době spadlo to vajíčko. Opravdické vajíčko: podlouhlé, v bílé skořápce, jenomže bylo veliké asi jako sud. Dopadlo na zem pod stejným úhlem, jako padaly kroupy, sem tam nějaká kroupa ještě proletěla vzduchem, a to vajíčko chvíli poskakovalo po stepi jako kroupy. Když narazilo na naložený vůz, roztočilo se, jako vajíčko obyčejné, když zkoušíme, jestli je vařené nebo ne. Zůstalo stát špičkou nahoru a už se ani nehnulo. Znáte takové ty panáčky, co se jim do nohou nalije olovo a pak je člověk může položit jak chce, vždycky se správně postaví…

K vajíčku se lidi seběhli odevšad.

‚Hele!‘ bylo slyšet každou chvíli. ‚To je ale kroupa!‘

‚Kroupa jak hrom!‘ rozhazovali u vajíčka rukama.

‚Michajlo, už jsi něco takovýho viděl?‘

‚Ts-ts-ts,‘ pomlaskávali jazyky. ‚A jak je nastojato!‘

‚Chlapi, vždyť vono je teplý!‘ řekl někdo, kdo se vajíčka náhodou dotkl.

‚Teplý že je?‘ Nechtěli tomu věřit, ale nenašel se nikdo, kdo by si na vajíčko sáhl.

Mrak byl pryč. Západ ozářil vajíčko narůžovělým odstínem. Nad skořápkou se vznášela lehká pára. Jako kdyby se z vajíčka kouřilo.

‚Netlačte se, chlapi!‘ zahlučel dav.

Lidé couvli, kolem vajíčka se vytvořil kruh, který neměl nikdo odvahu překročit. Každému se vkradl do duše strach z neznámého.

‚Pámbu s ním,‘ řekly ženy a odešly ke svým vozům. Chlapi stáli mlčky a soustředěně pozorovali vajíčko, ze kterého se kouřilo a snad se i rozehřívalo. I mužských bylo méně a méně.

Když se na to tak člověk podívá – vajíčko veliké jako soudek, kouří se z něj, je horké. Komu by to mohlo nahnat strach? Stalo se, že ženské našly belemnity, ‚ďáblovy prsty‘, křižují se, ale přitom to je stopa po blesku ve skále. Ale tady tohle je zázrak! Že to nemůže být tak velká kroupa, to už všichni pochopili, kroupa přece nemůže být teplá. Ze by to bylo nějaké znamení…

‚Dál od toho hříchu, chlapi,‘ radil jim starosta. ‚Kdopak ví, co to je…‘

V noci znovu pršelo, vytrvale, drobně a otravně. V jednotlivých leženích se říkalo, že ráno bude všude takové bláto, že se nebude moci dělat, a koukali přitom na vajíčko. Ve tmě svítilo tak nějak nevýrazně, ale stejnoměrně. Nikdo by vlastně ani neřekl, že svítilo, spíš se jenom bělalo, ale bělalo se víc než třeba šátek, co nosily ženské na hlavě, a když se na ně někdo zakoukal a pak odvedl pohled jinam, zůstávala mu před očima bílá skvrna, jako když se člověk zadívá do ohně a zavře oči.

Nikdo k vajíčku nepřicházel. Nikoho ani nenapadlo dotknout se ho. Pršelo a pršelo a jeden tábor za druhým se vracel k naší samotě. Zítra stejně nemohli nic dělat, tak si to aspoň chlapi říkali. Jenže podle toho, jak vzdychaly ženské, bylo možno usuzovat, že se lidé báli vajíčka a že to byl důvod, proč odcházeli do vesnice… K úsvitu zůstala na poli hrstka kluků s několika páry volů, které měly děti hlídat, aby nelezli do pole.

Zůstal jsem tam taky. Zalezli jsme po dvou po třech pod snopy a povídali si:

‚Můj táta říkal, že se musí na stanici za kozáckým poddůstojníkem…‘

‚Můj zas říkal, že se má to vajce hodit do tůně.‘

‚Nějak jsem si ani nevšim, že by se tvůj táta k vajíčku přiblížil…‘

‚A ten tvůj snad jo?‘

‚Kluci, co kdybychom ho odvalili někam sami?‘

‚Dyk je horký…‘

‚Pojď si šáhnout!‘

Nikdo ale neměl chuť něco takového udělat. Z vajíčka se kouřilo jako z čerstvě vybílené pece, kterou někdo zevnitř zlehka vyhřívá. Připadalo nám trochu menší, jako kdyby mu za noc zeslábla skořápka.

Přestali jsme se hádat, jestli si na ně máme či nemáme sáhnout, seděli jsme a vyčkávali. Na co? To nikdo nevěděl, ale čekání v nás doslova rostlo jako vítr, který se něčeho zmocní a pak to před sebou žene hlava nehlava.

Na chvíli se sluníčko prodralo mezi mraky. Vtom vajíčko puklo. Rozlehlo se zazvonění, jako kdyby někdo rozmáčkl sklo, skořápka se rozpadla na kousky a spadla na zem. Na místě vajíčka seděla teď nějaká zrůda. Téměř okamžitě vstala. Byla větší než my. Měla nepravidelnou oblou hlavu, snad se trochu podobala kovové přilbě. Tam, kde měla mít uši, na obou stranách trčely takové kulaté výběžky podobající se talířům s lesklou mřížkou. Mezi těmito výstupky, co měly být jako uši, se táhla úzká mezera, v níž z jednoho konce na druhý vedly krátké trubky ukryté pod sklem. Žádná ústa, žádná brada. Spodní část hlavy jako polokoule seděla na krátkém krku. Hrudník měla na zádech vystouplý a vpředu plochý jako pánev. Ruce a nohy končily širokými plochami.

Když se tohle všechno odehrálo před našima očima, málem jsme umřeli strachy. Zůstali jsme jako přibití pod našimi snopy a nedovolili jsme si pohnout ani prstem. Jenom jsme se dívali a valili ohromeně oči.

Mezitím se ta zrůda napřímila, šlapala svými železnými chodidly po skořápkách, které pod její váhou praskaly a zvonily, obrátila se nejdřív ke slunci, pak na opačnou stranu, poté na obě zbývající, jako kdyby určovala svou polohu, potom udělala něco ve své zdířce se zasklenými trubkami, opatrně zvedla chodidlo a vykročila směrem k nám.

‚Železný voják!‘ křičeli jsme teď všichni, protože když člověk křičí, nemá takový strach.

S tímhle voláním jsme přiletěli do vesnice.

Další události dostaly obrovský spád.

‚Á-á-á-á!‘ rozléhalo se z jednoho konce na druhý. Nechávaly se slyšet ženské. Křičeli chlapi od jedné chalupy k druhé. My jsme taky pořád křičeli, takže se zdálo, že na poli není jeden voják, ale že jich tam je aspoň celá rota. Jestli nám pošlapou a spálí obilí! Odvěký strach rolníka o obilí se probudil v každém z nich a postavil ho na nohy. Ten strach v nich klíčil celou noc, hromadil se v nevyslovených myšlenkách. A teď z každého z nich vyrazil voláním:

‚Na ně-ě-ě-ě-j!‘

Chlapi se ozbrojili, co jim do ruky přišlo, a všichni se hnali na pole. Utíkali jak se dalo, jednotlivě i ve skupinkách, ale protože ti vpředu, kteří uviděli vojáka jako první, ztratili odvahu a vyčkávali, až přijdou ostatní, mohli vidět, že voják chodí po poli do kolečka. Vyšlapal tam už slušné kolečko. Jeho veliká kovová chodidla se bořila v rozblácené černozemi, zašlapávala do země klasy i slámu. I tam, kde se dostal na vysekaný pruh obilí, po něm zůstávala jenom zašlapaná cesta plná bláta.

Ve stále houstnoucím shluku lidí bylo slyšet výkřiky:

‚Podívejte, co tam vyved za škodu!‘

‚Ty lumpe!‘

‚Zašlape nám celou pšenici!‘

‚Na něj, chlapi!‘

Jako kdyby voják začal najednou ten dav vnímat, zastavil se. Jeho plochá hruď se rozzářila zeleným světlem a na ní začaly běhat nějaké znaky. Kovové trubky z mezery na hlavě se zapíchly chlapům do očí a začaly si je prohlížet. Pár chlapů smeklo a začalo se křižovat. Jiní se smáli, protože lidí v davu bylo čím dál tím víc, a volali:

‚Dáme mu co proto, chlapi!‘

‚Jak na nás kouká těma kukadlama!‘

Dav výhružně vykročil k železnému člověku. Tomu stále na prsou přebíhaly všelijaké trojúhelníky a kruhy. Najednou ale pohasly. Ten člověk zřejmě ztratil o lidi zájem, jeho trubky, tedy oči, se začaly dívat jinam, a znovu pak vykročil stejně pomalu do kruhu, vysoko zvedal chodidla a pleskal jimi do rozmoklé země.

‚Zas to tu udupává, chlapi!‘ vykřikl slabý zajíkající se hlas. ‚Co to jenom může být?‘

Poloměr opisovaného kruhu se zvětšil. Najednou šlápl do nepokosené pšenice, zašlápl tam pár klasů. Ten pruh pole patřil Titkovi.

‚Chlapííí!‘ zaječel a dral se do první řady. Držel v rukou rozporku.

Jeho zvolání dodalo odvahy davu, v němž už tak bylo dost nepřátelství. Kovový člověk stále stejně vysoko zvedal chodidla a pochodoval v kruzích, které byly stále větší. Dav se postavil do půlkruhu, z něhož čněly vidle jako ostny. Člověk zase došel k Titkově políčku a zašlapal další klasy.

‚Ty lotře!‘ zavřeštěl Titkov a praštil kovového člověka rozporkou po hlavě.

Ozvalo se zazvonění a kovový člověk se zapotácel.

‚Do něj!‘ ozvalo se ze všech stran.

Vidle a rozporky se sesypaly na železného člověka. Něco tam kovově zvonilo, praskalo, bylo slyšet hekání chlapů, kteří vkládali do ran všechnu svou sílu, jako kdyby štípali dříví.

Za pět minut bylo dokonáno. Z člověka zbyla jenom hromádka starého železa pomíchaná s klasy pšenice a blátem. Při tom svém rozhořčení chlapi zašlapali Titkovi polovičku pole. Toho si ale nikdo ani nevšiml. Zbytky kovového člověka nabrali na vidle, odnesli k říčce a naházeli ze strže do tůňky. Řeka po deštích stoupla. Pod strží se točily víry…“

„Třeba to byl člověk ve skafandru,“ řekl najednou Viktor a přerušil vypravěče.

„To je možné,“ souhlasil děda. „Všechno je možné, když budeme věřit, že nejsme ve vesmíru sami.“

„Válko, ty tomu věříš?“ zeptal se Viktor Korzina.

„Věřím,“ odpověděl, protože takovou otázku vůbec nečekal.

„A ty, Sergeji?“ obrátil se Viktor na mne.

„A co ty?“ zeptal jsem se.

Viktor se obrátil na dědu.

„Co bylo dál?“ zeptal se.

„Chlapi chvíli chodili sem a tam po poli zadupaném kovovým člověkem, pak se vrátili do vsi. My kluci jsme taky prohledali pole, ale nic jsme nenašli. Vajíčko bylo zřejmě z materiálu, který se na vzduchu vypařil.

Druhý den bylo zase plno práce, byly žně. Na nějaké rozprávění nebo vzpomínání na železného člověka nebyl čas. Povědět o tom vrchnosti starosta nechtěl, ještě přijedou vyšetřovat, budou muset přerušit práci, všechny budou muset živit, a zatím je třeba sklízet, je drahá každá hodina. Naše samota je stranou, nikdo nechodí k nám, my taky nikam nechodíme, tak se na to zapomene.

Jenomže ten příběh se železným člověkem šel ode vsi ke vsi, až se dostal na stanici. Buď něco vybreptaly ženské nebo snad některý z chlapů trochu vypil a pak se rozpovídal, po měsíci se prostě objevil ve vsi poddůstojník Tichon Karpovič, tlusťoch s revolverem a šavlí, který se rád napil, pobavil a vesničany strašil svou mocí, která mu byla dána od cara a od boha. Pohostili ho vesničané i se starostou, nelitovali kořalky, co nakoupili, když ještě se prodávala v krámech; od začátku války byly ty krámy zavřené, připomínalo to tak trochu prohibici… Kvůli poddůstojníkovi ale tu prohibici zrušili. Tichon Karpovič se smál, že nemohl dech popadnout, a schvaloval, co chlapi udělali.

‚Tak jste ho hodili do tůně! Správně! Cha-cha-cha! Ať si na něm pochutnají štiky. Co když to byl špijón z Němec?‘ Důstojník se začal tvářit strašně přísně a chlapům vyhrožoval: ‚Žádnej rozruch! Dostane se to nahoru a hned budete muset rukovat. Do Rjažského pluku brali vojáky, do Marjinského taky. Dojde i na vás, proto žádnej rozruch!‘

Tichon Karpovič odejel. Válka a mobilizace způsobily, že ve vsi zbylo pár lidí. Řeči o železném člověku utichly. Jenom dědové, co vyprávěli vnoučatům pohádky, si občas vzpomněli na nebeské vajíčko, ale už sami pořádně nevěděli, co byla pravda a co ne. To ještě tak my děti si můžeme vzpomenout.“

„Jak se jmenujete, tatíku?“ přeptal se Viktor.

„Kumrajev se jmenuju. Dmitrij Jakovlevič.“

„A ta vaše samota ještě stojí?“

„Stojí. Před čtyřmi lety jsem tam byl, teď bydlím v Batajsku u syna. I tu tůň jsem tam viděl. Už to ale není tůň, říčka vyschla. Pobřežní lesy tam pokáceli, a tak říčka už není. Ta strž, odkud shodili železného člověka, ta tam je pořád, dole roste rákosí, je tak kravám pod břicho.“

„Vy jste nikomu o tom železném člověku nevyprávěl? Co když to byl marťan?“ vyzvídal Viktor.

„Nikdo tomu vyprávění nevěří,“ vysvětloval účetní. „Kdysi to bylo jiné, to se ve vesnicích věřívalo všelijakému povídání. Třeba tomu, jak nocí jede selský vůz a za ním se kutálí kolo. Kočí práská bičem, koně jsou pod pěnou, ale kolu neujedou a neujedou… Tehdy mi věřili i o tom železném člověku. Ale teď o tom už nikomu nepovídám. To jen tady, že jste o takových věcech taky mluvili.“

Valentin spokojeně oddechoval na posteli. Mně se taky už klížily oči, a tak jsem se otočil k plátěné stěně stanu. Viktor se stále ještě dědy na něco vyptával. Brzy ráno jsem slyšel, jak účetní vyšel ze stanu a dupal tam při rozcvičce. Když jsme se s Valentinem probudili, Viktor už byl na nohou, naložil všechno do auta, zaplatil za přespání.

„Kde je děda?“ zeptal jsem se.

„Na cestách,“ stručně odpověděl Viktor.

„‚Ten nám včera dal s tím příběhem,“ ozval se Valentin. Držel pastu s kartáčkem na zuby.

„Tak, hoši, dejte se do pořádku,“ řekl Viktor. „Povídat si budem pak…“

Rozpálené krymské ráno vstupovalo do našeho otevřeného stanu. Příběh s nebeským vajíčkem a kovovým člověkem se rozplýval spolu se zbytky spánku, vyprchával z paměti podobně, jako zmizel starý účetní.

„Tak děda je na cestách…“ opakoval Valentin. „Jen ať si cestuje. Já bych si teď dal hemenex. Co ty na to, Serjožo?“

V prosklené kavárně podobající se zelenému krystalu teď po ránu bylo pár lidí, snad proto jsme při mluvení chtěli šeptat. Viťka vůbec nemluvil. Valentin nám přečetl jídelníček odshora dolů a zpátky a pak zmlknul.

Dívka nám přinesla hemenex a všichni jsme se pustili do jídla.

„Mně se líbil ten Tichon Karpovič,“ řekl bez jakékoli souvislosti s jídlem Valentin. „To, jak říkal o tom vojákovi – špijón z Němec…“

Viktor stále mlčel. Já jsem neměl chuť pokračovat v rozhovoru z dnešní noci. S Valentinem jsem nesouhlasil, Tichon Karpovič se mi vůbec nelíbil. Kdybychom o té věci měli mluvit, tak vůbec ne o tom tlusťochovi. Uvažoval jsem, o čem tak začít, ale najednou Viktor zvedl hlavu od talíře:

„Tak měníme trasu, hoši, souhlasíte?“

„A proč?“

„Protože jedem do vsi nazvané Zavjalovská.“

„Co blázníš, Víťo?“

„Ty bys chtěl propást takovou příležitost?“ odpověděl Viktor.

„Jakou?“

„Snad ne hledání toho marťana?“

Valentin se bezmocně rozhlédl kolem sebe. Proč zrovna marťana? – to zase napadlo mě.

Viktor vytáhl z kapsy pomačkanou mapu pomalovanou tužkou.

„Tadyhle je Krym,“ ukazoval. „Tady je Rostov, Bílá Kalitva. A tady je Zavjalovská, vidíte tu tečku?“ Kousek od Bílé Kalitvy stála na mapě tečka vyrytá tužkou. „Mapu jsme pomalovali společně s dědou. Informoval jsem se u správce, děda měl doklady v pořádku na jméno Dmitrij Jakovlevič Kumrajev. Tady ho znají pod tím jménem, není v kempu prvně. ‚Není to tlučhuba?‘ zeptal jsem se. ‚Normální děda,‘ odpověděla mi správcová. Já si taky myslím, že je normální. Vzpomínáte si, jak o tom vypravoval? Nechce se mi věřit, že by si vymýšlel. Tuhle mám ještě jméno – Pachomov V. G.,“ Viktor ukázal na dolní okraj mapy. „To je jeho vrstevník v Zavjalovské, Viktor Gavrilovič… Tak co, jedem?“ Viktor se podíval na mne a na Valentina. „Copak není jedno, kde strávíme dovolenou?“ zeptal se. „Trošku budem kopat, trochu budeme prostě makat…“

Sál se plnil hlukem a hovorem. Rachotily židle, ozýval se dívčí smích. Jenom nad naším stolem se vznášelo ticho jako Damoklův meč. ‚Vzpamatuj se,‘ říkaly Valentinovy oči upřené na Viktora. Za své oči bych se taky nemohl zaručit. Zřejmě to dolehlo i na Viťku. Obvyklá jistota mu vymizela z hlasu. Jako kluk prosebně opakoval:

„Kluci, pojeďte…“

Teprve teď nám bylo jasné, že to Viktor myslí vážně. Snad prvně po pěti letech, co jsme se znali, se v něm probudil sen.

„Pojeďte…“ opakoval.

„Jedem!“ řekl jsem.

Spojili jsme se teď proti Valentinovi. Lítostivě na nás pohlédl, když ale uviděl, že by dohadování s námi bylo marné, mávl rukou. Viktor se rázem proměnil.

„A teď plán naší cesty!“ zvolal. „Navrhuji, abychom okamžitě nakoupili potraviny. Kolik máte u sebe?“

Obrátili jsme kapsy. Napočítali jsme sto šest rublů.

„Dáme to do společné pokladny.“

Odevzdali jsme Viktorovi peníze.

„Koupíme všechno, co je třeba, chleba, konzervy. Cestou bude spousta lákavých restaurací… Necháme si jenom na sodovku. Na čistou. Dál – koupíme zásobu benzinu. Naplníme nádrž i kanystr. Spočítal jsem, kolik budeme na cestu potřebovat. A ještě pošleme telegram.“

Viktor vytrhl z bloku papír a začal psát: „Drahý tatínku, nezlob se, že jsem ti vzal auto. Jedeme hledat marťana. To je taková zvláštní věc, musím ti ji vyprávět globálně. Čekej na zajímavé zprávy. Tvůj Viktor.“

Udělali jsme všechno podle plánu: odeslali jsme telegram, koupili konzervy a chleba. Nějaké lopaty snad seženem v Zavjalovské. Koupili jsme benzin. Peníze jsme si nechali jenom na sodovku, jak navrhoval Viktor, a vyjeli jsme ze Simferopolu severní silnicí.

Volha letěla jako pták. Tranzistor tentokrát mlčel jako my, kteří jsme prožívali slavnostní chvíle.

Celý den byl vůbec takový mlčenlivý. Kdyby ale bylo možno podívat se do nás, všude bychom na mou duši našli totéž: co když ten děda měl pravdu a železný člověk skutečně existoval? Viťka nás nakazil svou jistotou.

Mám-li být ale úplně upřímný, pak za Valentinovou jistotou a za mým mlčením se po celý den ukrýval strach, aby někdo z nás neřekl něco o železném vojáku a neudělal ze sebe troubu. Viťka se ale nebál. I když naše hledání nebude mít úspěch, Viktor bude mít pravdu: copak není jedno, kde strávíme dovolenou?

Silnice, pořád silnice… Když si představím, co bude, jak dojedeme do Zavjalovské, najdeme Pachomova, strž, odkud shodili železného člověka, budeme kopat pod strží, nic nenajdeme. Ale teď jedeme a mlčíme. Však my se rozpovídáme. Já sám třeba začnu…

Nepromluvil ale nikdo. Za námi se ozvala siréna. Někdo nás dojížděl a dokonce předjížděl volhu. Viktor uhnul stranou. Modrý motocykl VB kolem nás přeletěl a dal nám znamení, že máme zastavit. Viktor zpomalil a po chvíli jsme stáli.

Jeden příslušník VB, za ním se přihnali na motorce další dva, přistoupil k volze.

„Viktor Jakovlevič Kazanskij?“ zeptal se, když nejdřív zasalutoval.

„To jsem já…“ odpověděl nic netušící Viktor, protože se nikde nedopustil žádného přestupku.

„Máme rozkaz odebrat vám vůz.“ A znovu Viktorovi zasalutoval.

„Proč?“ zeptal se Viktor.

„Čí je to auto?“ naklonil se k němu příslušník.

„Mého otce…“

„Jaková Apollinarijeviče Kazanského,“ dodal příslušník.

„Ano,“ začínal pomalu chápat Viktor.

„Vystupte si,“ dali nám ti druzí dva příkaz. „Vezměte si své věci.“

Vystoupili jsme s Valentinem. Po chvíli uvažování Valentin vzal batoh s konzervami. Já jsem otevřel zavazadlový prostor a sebral tašku s chlebem.

„Vy vystupte taky,“ řekl Viktorovi příslušník.

Viktor vystoupil a ze zvyku si vzal tranzistor.

„Co si to dovolujete?“ zvolal.

Inspektor před ním rozložil telegram. Stačil jsem Viťkovi přes rameno přečíst dvě řádky: „… dát mu na pamětnou, lajdákovi, a nechat ho stát na silnici. Ředitel trustu Kazanskij.“

„Buďte tak laskav…“ Příslušník odstrčil Viktora kousek od volhy.

A za chvíli byli pryč: v čele jel motocykl, za ním zadržená volha.

Slunce pomalu zapadalo a hřálo step už ne příliš teplými šikmými paprsky. Silnice se táhla jako pravítko. Od obzoru k obzoru prázdná, bez jediného auta. Vznášelo se tu neuvěřitelné ticho, pronikalo do nás, jako kdyby nás chtělo zničit, jako kdyby nás chtělo uvést do stavu beztíže. Abychom se v něm nerozplynuli nebo nevypařili, Valentin řekl:

„Nechali jsme si tam poukázky na benzin…“

„Hrom aby do toho táty!“ řekl Viktor vztekle a pohrozil směrem, kterým zmizela volha s motocyklem. Ale i on se brzy uklidnil a začal počítat na prstech: „Máme konzervy, chleba, tranzistor…“

Široko daleko nekonečná step, nekonečný svět; zase na nás začalo padat ticho, a tak abychom v něm nezmizeli, Valentin se zeptal:

„Jak se dostaneme do Kalitvy?“

„Načerno vlakem,“ zavrčel Viktor.

Optimistickému Viťkovi připadalo všechno nesmírně jednoduché. Mlčky rozevřel mapu a hledal nejbližší železniční zastávku.

URSULA K. LE GUINOVA

Autor akáciových semen a další výňatky z časopisu Společnosti pro therolingvistiku

Rukopis objevený v mraveništi

Nalezené zápisy jsou zaznamenány na akáciových semenech zbavených bakterií a popsaných výpotky dotykových žláz. Semena byla uložena v řadách na konci úzké slepé chodby, odbočující z jednoho z nižších pater kolonie. Pozornost zaujalo především vzorné uspořádání semen.

Zápisy mají charakter fragmentů; překlad je volný a vysoce interpretativní. Text však, jak se jeví, stojí za pozornost přinejmenším pro výraznou nepodobnost s jakýmkoli dosud známým mravenčím textem.

Semena 1 – 13

(Nebudu) se dotýkat tykadel. (Nebudu) bít. (Já) utratím na suchých semenech sladkost (své) duše. Možná se to zjistí, až (budu) mrtev. Dotkni se tohoto suchého dřeva! (Já) volám! (Já jsem) zde!

Avšak úryvek lze číst i takto:

(Ne) dotýkej se tykadel. (Ne) bij. Utrať na suchých semenech sladkost (své) duše. (Jiní) to objeví, až (ty) zemřeš. Dotkni se tohoto suchého dřeva! Zvolej: (Já jsem) zde!

Žádný ze známých mravenčích dialektů nepoužívá slovesných osob vyjma 3. os. singuláru a plurálu a 1. os. plurálu. V uváděném textu jsou slovesa užita pouze ve tvaru kořenů, tudíž nelze rozhodnout, zda je úryvek míněn jako autobiografie či manifest.

Semena 14-22

Dlouhé jsou chodby. Delší je nechodbí. Žádná chodba nedosahuje konce bezchodbí. Bezchodbí trvá dál, než můžeme urazit za deset dní (tj. navždy). Žehnej!

Znak překládaný „Žehnej!“ je polovinou běžného pozdravu „Žehnej královně“, případně „Ať žije královna!“ nebo „Hurrá královně!“ – avšak slovo/znak s významem „královna“ je vynechán.

Semena 23-29

Tak jako je mravenec mezi cizími nepřátelskými mravenci zabit, i mravenec bez mravenců hyne, avšak bytí bez mravenců je sladké jako krůpěj medu.

Mravenec, který vnikne do kolonie, jejímž není členem, je obyčejně zabit. Mravenec, izolovaný od ostatních mravenců, nevyhnutelně zhruba během dne umírá. Problémem citovaného textu je slovo/znak „bez mravenců“, což chápeme jako „samotu“ – pojem, pro který žádné slovo/znak v mravenštině neexistuje.

Semena 30-31

Snězte vejce! Vzhůru s královnou!

O interpretaci úryvku ze semene 31 se již poměrně dlouho diskutuje. Vzhledem k tomu, že skutečné pochopení všech předcházejících semen je zcela podmíněno tímto ultimativním požadavkem, jde o důležitou otázku. Dr. Rosbone duchaplně soudí, že autorem je bezkřídlá nedovyvinutá samička – dělnice, beznadějně toužící stát se okřídleným samcem, vyletět ve svatebním letu s novou královnou vzhůru a založit novou kolonii. Ačkoliv je text zajisté možno chápat i tímto způsobem, jsme přesvědčeni, že nic z jeho obsahu takový výklad nepodporuje – a nejméně ze všeho text bezprostředně předcházejícího semene č. 30: „Snězte vejce!“ přičemž v tomto případě je výklad, byť otřesný a neuvěřitelný, mimo veškerou diskusi.

Považujeme za nutné upozornit, že nejasnosti kolem semene 31 zřejmě působí etnocentrická interpretace slova „vzhůru“. Pro nás je směr vzhůru „dobrý“. Avšak nikoli – nebo ne nezbytně – to platí pro mravence. Jistě, přichází odtud potrava, avšak bezpečí, mír, domov se nachází „dole“. Tam „vzhůru“ je žhnoucí slunce, mrazivá noc, tam se nelze ukrýt v milovaných chodbách. Je to místo vyhnanství, smrti. Soudíme proto, že záhadný autor či přesněji autorka, uzavřena v opuštěné chodbě, hledala způsob, jak vyjádřit co nejrouhavější prokletí vůbec pro mravence myslitelné a že skutečný význam semen 30-31, vyjádřen lidskými pojmy, je tento:

Snězte vejce! Pryč s královnou!

Když byl rukopis objeven, bylo vedle semene 31 nalezeno vysušené tělo malé dělnice. Hlava byla oddělena od hrudi, pravděpodobně čelistmi bojovníka z kolonie. Semena, uspořádaná pečlivě do vzoru, připomínajícího hudební osnovu, byla nedotčena. (Mravenci patřící k vojenské kastě jsou negramotní a tudíž bojovníka pravděpodobně sbírka nepotřebných semen, z nichž byl odstraněn jedlý klíček, nezaujala.) V kolonii, zničené válkou se sousedním mraveništěm někdy v době po smrti autorky akáciových semínek, nezůstali žádní živí mravenci.

– G. D’Arbay, T. R. Bardko

Vyhlášení expedice

Neobyčejné obtíže výzkumu jazyka tučňáků byly značně usnadněny použitím filmové kamery, pracující pod vodou. Prostřednictvím filmu lze konečně zopakovat a zpomalit unikající sekvence textu. Mnohonásobné opakování a trpělivé studium umožňují pochopit mnohé prvky této nejladnější a neobyčejně životné literatury, byť její jemné odstíny a možná i sama podstata nám navždy zůstanou utajeny.

Byl to profesor Duby, kdo poukázal na vzdálenou podobnost s texty divokých hus velkých a zasloužil se tak o vznik prvního pokusného slovníku tučňáčtiny. Do té doby používané analogie s delfínštinou se nikdy neosvědčily jako užitečné a často dost zkreslovaly.

Zprvu se zdálo podivné, že by se text psaný téměř výhradně křídly, krky a vzduchem mohl stát klíčem k poezii krátkokrkých a ploutvokřídlých vodních spisovatelů. Avšak připomeneme-li si fakt, že tučňáci jsou přese vše, co svědčí o opaku, ptáci, nemělo by nám to připadat tak zvláštní.

Ze skutečnosti, že jejich texty formou připomínají delfínštinu, bychom nikdy neměli usuzovat, že ji musejí připomínat i obsahem – neboť právě obsahem se liší. Jistě, jsou podobně neobvykle důvtipné, jiskří ztřeštěným humorem, jsou stejně vynalézavé i nenapodobitelně půvabné. Existují tisíce typů vodní literatury a humor se objevuje jen v několika málo z nich; navíc humor poněkud primitivního ražení. Nedostižný půvab žraločtiny či tarponštiny se naprosto liší od bodré živočišnosti rukopisů kytovců. Avšak pro tučňácké autory jsou radost, životnost, humor typické a stejně tak je nacházíme i u mnoha tuleních kumštýřů. Spojovacím článkem je teplota krve, bariérou pak stavba mozku a rodidel. Delfíni nekladou vejce a právě v tomto jednoduchém faktu je skryt celý ten obrovský rozdíl.

Teprve poté, kdy profesor Duby zdůraznil, že tučňáci jsou ptáci, kteří neplavou, nýbrž létají ve vodě, mohla therolingvistika konečně přistoupit k mořské literatuře tučňáků s plným pochopením. Bylo možno začít se studiem kilometrů nafilmovaných záznamů a bylo možno tyto záznamy docenit.

Avšak pořád zbývá k řešení problematika překladu.

Uspokojujícího stupně pokroku bylo dosaženo u literatury tučňáků kroužkových. Zaznamenat skupinová kinetická představení na rozbouřeném moři, díky planktonu neprůhlednému jako hrachová polévka, při teplotě pouhých –1 °C je krajně obtížné. Avšak vytrvalost literárního kroužku Rossovy ledové bariéry byla odměněna takovými pasážemi, jako je „Pod ledem“ z Podzimní písně. Světově tuto pasáž proslavila interpretace Anny Serebrjakové, členky Leningradského baletu. Věrnost její verze nelze slovy ani částečně přiblížit. Důvod je jednoduchý – slova totiž nemají schopnost reprodukovat důležitou mnohotvárnost původního textu, tak báječně naznačenou sborem Leningradského baletu.

To, čemu říkáme „překlady“ z kroužkovštiny – či z jakéhokoliv jiného kinetického textu – jsou, řekněme si přímo, spíše jen poznámky, libreto bez opery. Skutečnými překlady jsou jen baletní verze. Nic, co je vyjádřeno slovy, nemůže být dost dokonalé.

Domnívám se proto, s vědomím, že se můj názor setká s rozhořčením a snad i posměchem, že pro therolingvistu – na rozdíl od umělce či pouhého milovníka – je kinetická literatura tím nejméně slibným polem bádání. Navíc soudím, že přes veškerý půvab i relativní jednoduchost je kroužkovština pro výzkumné účely mnohem méně slibným polem než literatura tučňáků císařských.

Císařština! Dovedu si představit, jakou odezvu tento názor vyvolá u mých kolegů! Císařština! Nejobtížnější, nejnepochopitelnější ze všech tučňáckých nářečí! Jazyk, o němž sám profesor Duby prohlásil: „Literatura tučňáka císařského je stejně uzavřená a neproniknutelná jako samo zmrzlé srdce Antarktidy. Její krásy mohou být nadpozemské, nejsou však určeny pro nás.“

Snad přece jen! Obtíže nepodceňuji: samotná povaha tučňáka císařského, tak uzavřená, tolik se lišící od temperamentu ostatních zástupců řádu, není překážkou z nejmenších. Jakkoli však to zní paradoxně, vkládám naděje právě do této uzavřenosti. Tučňák císařský není samotář. Je to společenský pták a v době množení sídlí na břehu v koloniích stejně jako tučňák kroužkový, byť jsou to kolonie podstatně menší a podstatně méně hlučné. Vztahy mezi jejich obyvateli jsou spíše osobní než společenské, tučňák císařský je individualista. Proto považuji téměř za jisté, že se prokáže, že císařská literatura je vytvářena jednotlivými autory a nikoli kolektivně a je tudíž přeložitelná do lidské řeči. Je to samozřejmě kinetická literatura, avšak jak se liší od prostorově extenzivních, rychlých, mnohočetných souborů mořského psaní. Konečně se objeví příležitost k nejhlubšímu rozboru a dokonalé transkripci.

Cože?! volají moji kritikové – měli bychom tedy balit a vyrazit na mys Crozier, do temnot, vichřice, do šedesátistupňových mrazů za pouhou nadějí, že zaznamenáme problematickou poezii několika podivínských ptáků, dřepících kdesi v zimní tmě, v mrazivém větru, v mínus šedesáti stupních, na věčném ledu a s vejci uloženými na nohách?

Má odpověď zní – ano. Neboť tak jako profesoru Dubymu i mně instinkt napovídá, že krása této poezie je nezemská a nic podobného na této planetě nenalezneme.

A těm z kolegů, v nichž plane silný duch vědecké zvídavosti i estetické odvahy, pravím: představte si led, vánici, tmu, neustávající vytí a skučení větru. Uprostřed této temné bezútěšnosti se krčí malá skupinka básníků. Jsou hladoví a nepozřou ještě týdny ani sousto. Na šlapce každého z nich, pod teplým peřím břicha, chráněno před smrtícím dotekem mrazu, spočívá velké vejce. Básníci jeden druhého nezaslechnou, ani ho nezahlédnou. Mohou jen vycítit hřejivost ostatních. V tom je jejich poezie, to je jejich umění. Jako všechny kinetické literatury i tato je bezhlasá, na rozdíl od ostatních je však i zcela nehybná a nevýslovně jemná. Načechrání pírka, pohyb křídlem, dotek, lehký, hřejivý, slabounký dotek toho vedle vás. Nepopsatelná, strastiplná černá samota, utvrzující samota. V nepřítomnosti i přítomnosti, ve smrti i v životě.

UNESCO mi přidělilo dostačující dotaci a mohl jsem vyhlásit expedici. Ve výpravě jsou stále ještě čtyři volná místa. Do Antarktidy odjíždíme ve čtvrtek. Každý, kdo se chce připojit, je vítán!

– D. Petri

Úvodník presidenta therolingvistické společnosti.

Co je to jazyk?

Tato pro therolingvistiku ústřední otázka je heuristicky zodpovězena již samotnou existencí vědy jako takové. Jazyk, to je komunikace. Na tomto axiómu stojí veškerá teorie i všechen výzkum, z něho jsou odvozeny všechny objevy; a právě jejich úspěch dotvrzuje hodnotu axiómu. Avšak na související, byť nikoli zcela totožnou otázku ‚Co je to umění?‘, jsme uspokojivou odpověď ještě nedostali.

Tolstoj ve spise nazvaném právě takto odpovídá pevně a jasně: umění je rovněž komunikace. Domnívám se, že tato odpověď byla therolingvistikou akceptována, aniž byla podrobena zkoumání či kritice. Například: proč therolingvisté zkoumají pouze živočichy?

Proto, že rostliny nekomunikují.

Rostliny nekomunikují, to je fakt. Rostliny tudíž nemají řeč, jazyk. Velmi dobře, to přece odpovídá našemu základnímu axiómu. Rostliny tedy nemají ani umění. Avšak zadržme! Toto již našemu základnímu axiómu neodpovídá, to pouze odvozujeme z nezkoumaného úsudku Tolstého.

Co když umění není komunikací? Co když není sdělné?

Nebo – co když některé umění je sdělné, zatímco jiné nikoli?

Jsme sami živočichy, aktivními, dobyvačnými živočichy. Hledáme tedy (zcela přirozeně) i aktivní, dobyvačné a sdělné umění a nalezneme-li je, dokážeme je i ocenit. Síla poznání a schopnost oceňovat je skvělým výdobytkem současnosti.

Avšak přesto si troufám tvrdit, že navzdory všemu pokroku, dosaženému therolingvistikou za několik posledních desetiletí, jsme jen na samém počátku věku objevů. Nesmíme se stát otroky vlastních pouček; vždyť jsme dosud nepozdvihli zrak k dalekým obzorům před námi. Ještě jsme se nepostavili téměř hrozivé výzvě Rostlinstva.

Jestliže však existuje nesdělné vegetativní umění, pak musíme přehodnotit celou naši vědu až do posledního detailu, vytvořit si zcela novou metodickou soustavu.

Neboť není přece možné očekávat, že kritický aparát a techniky, vypracované pro výzkum vražedných lasiččích záhad či erotiky žábovitých obojživelníků nebo tunelových ság žížal bude odpovídat uměleckému projevu sekvoje či kleče.

Nezvratně to prokázal neúspěch – avšak čestný neúspěch – usilování dr. Srivase z Kalkaty, který použil při vytváření slovníku slunečnice fotografií průběhu času. Byl to smělý pokus, ovšem odsouzený k nezdaru. Dr. Srivas k němu přistupoval kineticky – tedy metodou odpovídající komunikativnímu umění želvy, ústřice či lenochoda. Jediným problémem, který tak je možné řešit, je popis extrémně pomalé kinetiky rostlin.

Avšak zbývá řešit problém mnohem rozsáhlejší. Umění, Po němž dr. Srivas pátral, možná neexistuje, a pokud ano, je nekomunikativní – a pravděpodobně nekinetické. Čas, základní element, lůno i měřítko všech známých živočišných umění, nemusí vůbec být součástí umění rostlin. Rostliny mohou mít jiná měřítka věčnosti. Nevíme.

Nevíme. Můžeme pouze tušit, že předpokládané umění rostlin je zcela odlišné od umění živočichů. Jaké je, dosud říci nemůžeme; ještě jsme je neobjevili. Přesto si troufám s pocitem určité jistoty předvídat, že toto umění existuje, a co víc, že až je objevíme, zjistíme, že je nikoli akcí, nýbrž reakcí, nikoli sdílením, nýbrž přijímáním. Bude přesným protějškem umění, které známe a uznáváme. Bude prvním pasivním uměním, které poznáme.

Můžeme je skutečně poznat? Můžeme mu kdy porozumět?

Bude to nesmírně obtížné, to je zřejmé. Ale zoufat bychom neměli. Nesmíme zapomínat, že ještě ve dvacátém století většina vědců a mnoho umělců nevěřilo, že by kdy lidský mozek mohl pochopit delfínštinu – nebo že by delfínština stála za pochopení! Uplyne další století a stejně směšně můžeme vypadat i my. „Jen si představte,“ bude říkat fytolingvista estetikovi, „neuměli číst dokonce ani baklažánštinu!“ Potom si hodí na záda batohy a vyrazí přečíst si právě rozluštěnou lyriku lišejníku na severním úbočí Pikeova štítu a budou se jen usmívat nad naší nevědomostí.

A v téže době, nebo možná později – kdo ví – se může dokonce objevit ještě odvážnější smělec – první geolingvista. Bude přehlížet delikátní a pomíjivou lyriku lišejníku. Bude však číst pod ním ukrytou, ještě méně sdělnou, ještě pasivnější, zcela nečasovou, vychladlou vulkanickou poezii skal: každé slovo, pronesené, jak dávno je tomu, samou Zemí, v její nekonečné pevnosti, k ještě nekonečnějšímu společenství, k vesmíru.

MAX VON DERGRÜN

PI

(Vize z roku 3000)

Jak tomu má člověk rozumět.

Můj PI o tom zarytě mlčí, není na to naprogramován a nebylo mu to vloženo do paměti. Musela to být strašně nudná doba, když ještě existovaly knihy, které musel člověk číst, aby se něco dověděl, které musel číst, aby se něčím mohl stát, každý se musel učit z knih. Dnes je to jiné. Všechno, co bych chtěl vědět, co vědět musím, mi poskytne můj PI, můj elektronický mozek, který mi byl při narození v přítomnosti mých rodičů vsazen do hlavy.

Musely to být hrozné časy, když naši předkové museli chtě nechtě všechno, o čem přemýšleli a co vymysleli, zapisovat; plnili tím celé knihy a stavěli obrovské domy, aby měli ty knihy kam naskládat. Dnes mi prostě můj PI dodá všechno, o čem si myslím, že bych měl vědět, nebo co se po mně žádá, abych věděl nebo znal pro pozdější časy; člověk přece nemůže nikdy přesně vědět, na jaký společenský stupeň bude jednou postaven.

Čtení knih okrádalo dřív lidi o čas. Dnes si svému PI můžeme říct o všechno, co potřebujeme, přesto však můžeme prostřednictvím PI číst a dělat přitom ještě něco jiného, asi na ten způsob, jako když kdysi lidi poslouchali rádio a dělali přitom něco jiného; můj PI, vsazený mi při narození, mi poskytuje všecko, co potřebuji k životu. Můj PI má řadu frekvencí, takže když se moje matka, která pracuje v jižní Africe, baví s otcem, který zas působí již třicet let v Indii, můžu si je poslechnout, co si spolu povídají, zrovna jako kdyby stáli vedle mne. Otec chtěl pořád z Indie pryč, ale přes nejpřísnější státní kontrolu se doposud nepodařilo vzít tam tu porodnost pořádně do ruky. Zkrátka pořád tam ještě běhá moc lidí bez PI, novorozeňata se jednoduše někam schovají nebo se ohlásí jako mrtvá. A to může z dlouhodobého hlediska ohrozit liberální světovou vládu v Pekingu. K hladomorům sice v posledních dvou stech letech nedošlo, ale nebezpečí, že jednoho dne budou mít lidé prostě nedostatek jídla, trvá dosud, a proto světová vláda stanovila absolutní limit: šest miliard lidí a ne víc může žít na Zemi, víc by znamenalo, že lidé upadnou zase do barbarství hladu jako před tisíci lety, kdy existovaly národy, které už roupama nevěděly, co by snědly, a přitom každý rok statisíce hynuly, protože nepoznaly požitek ani z odpadků těch rozežranců.

Jenom když někdy mimo dobu vyhrazenou k spaní zavřu oči, když chci dělat to, čemu lidé před dávnými časy, které si už skoro ani nedovedu představit, říkali „snění“, můj PI propadne panice. Vydává zvuky, jako když se dusí – chrčí, syčí, prská, nevím ani, jestli má vůbec tyhle zvuky uloženy v paměti, a když ano, jaký zvláštní význam by měly mít. Při těchhle cizích, neobvyklých zvucích se necítím zrovna nejlíp, ale také to není nijak zvlášť nepříjemné, ani to nebolí, ty zvuky se zkrátka nehodí do mého světa, ve kterém je přece všechno do puntíku naprogramováno. Přesto bych se jednou rád dozvěděl, jaký by to byl pocit, kdybych zavřel oči a neslyšel žádný zvuk PI, který mi brání držet oči zavřené, i když nespím; byl bych rád, kdybych směl mít oči zavřené, dokud je zase sám neotevřu, a ne abych je musel zas honem otevřít, protože mne k tomu nutí můj PI. Chci si malovat obrázky svýma vnitřníma očima tam kdesi za mým čelem. Takové obrázky se ale malovat nesmějí, říká můj PI. Co to je „snít“. Asi nějaké sladké, nepráškované jídlo.

Někdy se mnou mluví můj otec z Indie, smím se s ním spojit, protože jsem privilegované dítě. Mít děti, dělat děti, to musí zůstat privilegiem, kam bychom přišli, kdyby každý přiváděl na svět děti, jak by se mu zlíbilo, třeba z rozmaru, ale dělat děti, to není jen tak, to není pouhý biologický akt, je to příkaz. Třeba já mám na základě zásluh svých rodičů takové privilegium, že jednou můžu mít dvě děti. Můj otec vytvořil předpoklady pro zavodnění jedné pouště, matka zase vysušila jakousi bažinu, takže zásluhou jich obou je zajištěna potrava asi pro milión lidí. Vláda v Pekingu vede boj za žití a přežití – všechno ostatní je vedlejší.

Pořád ještě se stává, že povstanou národy, na které se zapomnělo, nebo ty, na které nikdo nedával zvlášť pozor, kterým je šumafuk, jestli my máme co jíst, které prostě chtějí žít tak, jak se jim umane, že má život vypadat. Takovýmhle svévolím se musí předcházet se vší tvrdostí, nikdo si nemůže žít, jak by chtěl, jenom proto, že tomu tak bylo před tisíci lety; právě proto docházelo k válkám, hladomorům, katastrofám. Že jsem privilegovaný, to vidím každý den ve škole, protože nikdo, ani učitelé, nemají námitky, když si při vyučování přepnu svůj PI, chci prostě slyšet, na čem otec nebo matka právě pracují, jestli mi nechtějí něco říct. Jestli můžu svému PI věřit – a kdo by svému PI nevěřil –, slovo „snít“ zmizelo už před staletími z povrchu zemského, asi tehdy, kdy ještě bylo na světě mnoho vlád, které se mezi sebou hašteřily kvůli energii a obchodům; tehdy byli ještě někteří tak hloupí a člověku nebezpeční, že používali k výrobě elektrického proudu atomy, a – světě, div se – vlády dělaly při výrobě elektrické energie přesně totéž –, takže nakonec už nikdo nevěděl, kdo je vláda a kdo výrobce proudu. Co to muselo být za hlupáky, tihle lidi, co si říkali ministři, nebo jak museli být skrznaskrz prolhaní a zkorumpovaní. Prosím, neměli žádný PI, ale to je moc neomlouvá. Politikové před tisíci lety byli tak jako tak hloupí, byli takoví asi vždycky v lidské historii, to se dá nejlíp posoudit teprve dnes, kdy člověk vidí, jaká rozhodnutí vydává světová vláda v Pekingu: Nic pro nás, vše pro obyvatele Země. Tahle vláda zvítězila nad hladem. Někdy musím myslet na to, co mi jednou řekla matka, než musela odejet do jižní Afriky, totiž že při mém narození se zřejmě přihodila těm, co mi roubovali do hlavy můj PI, nějaká chyba, ať už vědomá, či nevědomá, to už je jedno. Můj PI připouští otázky. Mezi těmi, co vsazují PI, je pořád víc a víc takových, kterým dělá potěšení obcházet předpisy, vidí v tom mlčenlivý protest proti vládě; je to přežitek ještě z doby, kdy si tihle lidé mohli říkat bohové v bílém – a to beztrestně. Ale taky s tímhle naše doba skoncovala a prokázala, že tihle bílí bohové nebyli nic víc než ziskuchtivci, že se pod pláštíkem bezmezné lásky k bližnímu nestydatě obohacovali, a přesto někteří z těchhle elementů přetrvali celé tisíciletí a dnes zase jednají proti zdravému rozumu, když novorozenci dají falešný PI. Můj PI mi umožňuje ptát se, ne jako jiné, které mají prostě nalejvat. Máma mi jednou řekla, že já to s tím mým PI nebudu mít lehké, protože kdo klade otázky, má také nápady, a kdo má nápady, může najisto počítat, že se na něj soustředí zvláštní pozornost. Alespoň ve škole prý se nemám na nic ptát, a toho se většinou držím, ale někdy se na něco zeptat musím. Moji učitelé jsou z toho celí pryč, mí spolužáci – všichni privilegované děti – jsou taky celí pryč, to se pak můj pan učitel poškrábe všemi deseti ve vlasech, jako by chtěl najít svůj PI, který mu pracuje schovaný kdesi pod kůží na hlavě. Nikdo neví, kde přesně má svůj PI zasazený. Mého pana učitele je mi líto, protože také on může a smí zprostředkovat jen to, co má uloženo v paměti jeho PI; může se dovědět jen to, co v ní je, pak je konec, mlčení. Cíle bylo dosaženo.

Jednou jsem se zeptal, proč se dříve vařilo nebo peklo a potom jedlo maso z krav, prasat a ovcí. Ne jako dnes, kdy konzumujeme všechna jídla v prášku. Nevěděl, co na to odpovědět, z dějepisu mu byla ponechána jenom přesně vymezená část odtud až potud. To s tím masem patří sice do vědy o výživě, ale nedá se to oddělovat od historie lidstva. Nevěděl například, že zpráškované maso a vůbec všechno jídlo zpracované na prášek dává možnost ho obrovské množství uskladnit, a kdo má možnost mít velké sklady, ten je připraven na všecko, může dokonce přestát třeba tři neúrodné roky.

Tahle metoda umožnila už asi po pět set let vítězit nad hladem. Je těžko pochopitelné, když mi můj PI říká, že dříve lidi umírali prostě hladem. Potrava v podobě prášku přispěla rozhodujícím způsobem k tomu, že dneska jsou lidé sytí, ať žijí kdekoli, a že od té doby, déle než pět set let, nevedou mezi sebou žádné války, že se už nezabíjejí kvůli energii, zisku, moci, prostoru, snad taky proto, že každý má možnost vyrábět v bytě nebo v garáži atomové bomby. Od té doby přestali lidé na sebe střílet. Samozřejmá věc a přece úžasná, když si tak dnes člověk uvědomí, že dřív byli lidé ochotni dát se oddělat kvůli zisku druhých, že už před tisíci lety sice existovala spousta vynálezů, které však nebyly využívány jen proto, že jejich praktické upotřebení neslibovalo druhým dost velký zisk, což se nám dnes taky zdá nepochopitelné, protože k čemu jsou dobré milióny v rukou lidí. Také oni museli tehdy zemřít a nedožívali se stopadesáti let jako dnes.

Já si myslím, že to určitě záleželo na náboženstvích a ideologiích i na vládách, které za tím stály, protože každá země měla tehdy vlastní vládu, taky snad proto, že v každé zemi se mluvilo vlastní řečí. To sice existuje dodnes – třebaže společným jazykem se stala angličtina – ale zásluhou vynálezu PI dostal každý hned od narození do hlavy tlumočníka. Před několika měsíci jsem jednou, když jsem se bavil s otcem, zaslechl výraz: Mužíček v uchu. To muselo být u lidí před tisíci lety něco jako hlupák. Kdyby lidi, co žili před tisíci lety, mohli vstát a vidět náš svět, kde přece taky oni kdysi žili, rád bych si s nimi popovídal, zeptal bych se jich, jakou funkci měly v jejich světě knihy, spisovatelé, rád bych se jich zeptal, co to znamená „snít“, co je to poezie, a třeba by mi ti lidé, co žili před tisíci lety, mohli vysvětlit, co jsou to sny – co je to poezie, slovo, které mi absolutně nic neříká. Aťsi, ale jsou to dvě slova hezká ve všech jazycích. Moje matka na mne pokaždé zděšeně pohlédne, zacpe si oči i uši, když se jí zeptám: Co to znamená „snít“? Chlapče, rozčilovala se jednou, jestli tě někdo uslyší, bude si myslet, že ty i my jsme proti vládě. Nejsi přece žádný reakcionář.

Přičemž já jsem už dávno pochopil, že být reakcionářem muselo být ve všech dobách něco špatného. Jenže ten, kdo byl před tisíci lety pro vládu, byl tehdy reakcionář, kdo je dnes proti naší vládě, je dnes reakcionář. Není mi to sice úplně jasné, ale můj PI mi na to nedává žádnou odpověď, asi přece jen nepatřím k těm absolutním, i když můj otec je absolutní a moje matka taky je absolutní už dlouhý čas. Zvlášť na naší škole na Sicílii jsou s tím problémy. Celý ostrov byl před třemi sty lety zařízen jako školní centrum oddělení Evropa. Tady jsou žáci ze všech sociálních vrstev a ze zemí, kterým se dnes říká provincie, jako Anglie, Finsko, Norsko, Ukrajina. A všichni mají svůj PI, ovšem jak se s takovým PI správně zachází, to právě se musíme naučit ve škole, a to pak musí někteří ze školy odejít a mlít maso na prášek jenom proto, že se začali proti svým PI zpěčovat, neboť prý je nespravedlivé, že existují kvalitativně odstupňované PI. Je nejvyšší a nejnižší stupeň a mezi nimi ještě stovky PI nejrůznější kvality. To, proti čemu se někteří žáci staví, je skutečnost, že ani při narození nejsou lidem vsazovány stejné PI, a ty pak už nikdy nemohou být vyměněny, protože takový PI se zpravidla po dvaceti letech odmaterializuje. Stává se, že ne právě málo lidí nosí v hlavě méně kvalitní PI. Existují – o tom ať nikdo nepochybuje – třídní PI, ano, nespokojenci říkají prostě třídy, třebaže to slovo je světovou vládou co nejpřísněji zakázáno byť jen vyslovit. Já bych se mohl svého PI klidně zeptat, co je to třída, co jsou to třídy, a on by odpověděl: pojem ze školního prostředí – a přežitek z doby před tisíci lety, který umožňoval mocným štvát proti sobě celé národy, a to vždy v duchu pokroku a lidskosti. Stejně jak tomu bylo u různých náboženství. To je taky taková věc, o které můj PI zarputile mlčí. Můj otec kdysi říkal, jestliže se staneš absolutním, dostaneš takový PI, který ti zprostředkuje všechny nashromážděné vědomosti na světě. Páni, to musí být hezké, to bych se snad mohl od svého nového PI dozvědět, co je to sen a co to znamená „snít“. Možná, že jestli se stanu absolutním, budu moci zavřít oči, i když bdím, a žádný PI mi už svým prskáním a pískáním nezabrání dělat to, co dělali lidé před tisíci lety: zavřít oči a nemyslet na nic, jenom vidět obrazy. Udělám na mou čest všecko, abych se stal absolutním, jenom abych si mohl dovolit to, čemu se kdysi říkalo „snít“.

Vím, cesta k tomu je těžká, budu muset ledacos vydržet a dobře se chovat, možná že budu vyslán na tři roky do posádky na Měsíci nebo se budu tři roky potloukat vesmírem jako řidič taxi, co já vím, jaké úkoly mají pro mne připraveny; nejhorší, co mne může potkat, je, že mne přeloží do regionu A, totiž do Jižní Ameriky a severní Afriky, kde byly v posledních letech zbudovány tyhle nekonečné továrny s těmi střechami na sluneční energii, kde se vyrábí, kde se produkuje všechno, co lidé potřebují k životu. Tady jsou milióny lidí, kteří pořád ještě nenávidí práci, kterým byly vsazeny nejnižší PI, a taky kdo v naší škole jaksepatří pořádně, jak se říká, nešrotí, ten se tam jednoho dne octne a vyrábí věci, které sice sám nepotřebuje, ale potřebuje je lidstvo jako celek. Protože jeho díl je jistý díl jednoho dílu z dílu celého.

Kdo se jednou octl v regionu slunečních střech, ten se odtamtud nikdy víc nedostane, třebaže život člověka je tam velice příjemný; pracují jen tři hodiny v týdnu, jinak dělají, co je těší, dělají to, co jim napoví jejich PI, že by to měli pokládat nebo brát jako potěšení. Když se člověk neptá, je život snadný.

Já se jednou stanu absolutním, a i když neexistuje něco takového jako protekce, přesto se jak můj otec, tak moje matka postarají, abych se stal absolutním a dostal pak jiný PI. I život s PI může být hezký a příjemný, člověk nemusí myslet, říká se mu, že veliký lidský sen se naplnil; Život bez myšlení. To je to, po čem většina lidí odevždy prahla. Naše doba toho dosáhla.

Vloni jsme měli ve škole pejska, zaběhl se k nám, zapomněli mu vsadit PI; to se konečně může stát, když se najednou všude kolem vás válí šest štěňat, to asi některé jiné stěně dostalo PI dva – tedy tenhle pejsek začal najednou štěkat, zákon nezákon, protože doba štěkání dávno minula. Někteří ho chtěli zabít, my jsme však zabíjet nesměli. Takže ten pes přišel jakoby nic do třídy, posadil se na lavici, poslouchal, zíval, čmuchal, drbal se, pšoukal, štěkal, kňučel a vím já co ještě, každopádně se choval tak, jak se zřejmě chovali lidé před tisíci lety. My jsme byli přesvědčeni, že nemá žádný PI, ale jak to dokázat, třeba se k nám tohle stvoření vloudilo na příkaz našeho vrchního PI, aby nás otestovalo. Tak jsme toho pejska nechali být, ale ten ke všemu striktně odmítal žrát prášek, chroupal jednoduše kus dřeva a chlemtal obyčejnou vodu. Nikdo se neodvážil psa vyhodit, a tak začala naše třída přejímat pomalu psí obyčeje. Kňučeli jsme a prskali, drbali jsme se a zívali, když jsme se nudili, pak jsme se sklopenou hlavou koukali nepřítomně před sebe, štěkali jsme a škrábali nohama, dělali jsme to, co dělal pes, a světe div se – najednou jsme se cítili dobře, až se jednoho dne pes víc neobjevil.

Možná že přece jen měl nějaký PI, ale ten se nějakými vnějšími vlivy vymkl kontrole, kdo ví.

Když jsme si po těch třech dnech uvědomili, že pes už nepřijde, byl jsem z toho smutný a odvážil jsem se zeptat svého PI, co by se mělo dělat. Můj PI nejdřív mlčel, potom začal zběsile chrčet a pískat a ne a ne přestat. Musel jsem na tři dny do nemocnice.

Chtěli uvědomit mého otce. Já jsem nechtěl, otec by pro to, že všechno zpískal nějaký pes, asi neměl pochopení.

V nemocnici jsem měl aspoň možnost zavřít na chvíli oči. Nic, žádné obrazy, žádný sen. Počkám, jsem ještě mladý.

JAROSLAV VEIS

Potěšení pro váz i celou Rodyna

Vážený spotřebiteli!

Koupí mechanického ohaře REK 220 GLS jste se stal členem obrovské mezinárodní rodiny těch, kdo nejen oceňují, ale mohou každý den využívat vlastností tohoto špičkového výrobku světových parametrů. Mechanický ohař REK 220 GLS neplní jen tužby, jež do něj vkládáte; splní i přání, o nichž ještě netušíte. Mechanický ohař REK 220 GLS je skutečný přítel člověka.

Vysoké kvality tohoto výrobku jsou plodem práce našich konstruktérů a techniků, ovocem mnohaletého úsilí předních bioniků. Při vývoji spolupracovali výtvarníci, zoologové, designéři i prognostici, přihlíželo se ke zkušenostem honců, lesníků i těch, jimž je mechanický ohař společníkem v soumraku života.

Matematický model mechanického ohaře REK 220 GLS vznikl ve spolupráci s laboratořemi společnosti HAL. Během dvanácti týdnů prošel převratnějším vývojem než kterýkoli živočich. Funkční modely byly zkoušeny v extrémních klimatických podmínkách, jejich vlastnosti byly ověřovány v aerodynamických tunelech, byly vystavovány nejagresivnějším složkám atmosféry.

Mechanický ohař REK 220 GLS je vybaven plně automatizovaným pozitronickým myslícím centrem, ovládaným pouze bioproudy vašeho mozku. Ovládá se stejně snadno jako pohyby vašich vlastních rukou či nohou. Nikdo vaše příkazy nezaslechne – REK 220 GLS splní i to, co vám nevidí na očích.

Zdokonalený systém čichové orientace, jímž je vámi zakoupený mechanický ohař REK 220 GLS vybaven, předčí všechny systémy používané jinými výrobky téže cenové třídy. Je založen na principu detekce feromonů jak ho při páření uplatňují nejrozšířenější hmyzí druhy. Čidlo čichu vašeho REKA 220 GLS rozlišuje 1016 rozličných pachů. V pozitronickém centru je již při nákupu zakódováno 8567 nejdůležitějších odstínů pachů, které mechanický ohař navětří až na vzdálenost 300 kilometrů.

Mezi další nezanedbatelné přednosti mechanického ohaře REK 220 GLS patří stálost barev, tepelná odolnost do 180 °C, kermetový chrup nejmodernější konstrukce (bylo využito poznatků získaných při závodech vozů Formule 1), záruka na dobu tří let, dokonalá síť servisních středisek. Na přání je možno objednat výměnné běhy typu BLESK. Maximální rychlost mechanického ohaře se po jejich namontování zvýší na 240 km/hod.

Vážený spotřebiteli! Před uvedením ohaře do provozu pečlivě prostudujte návod k obsluze. Pokud některá vyobrazení nesouhlasí s modelem, který jste zakoupil, je to způsobeno stálým technickým rozvojem a malou kapacitou tiskárny dodávající návody. Jsme přesvědčeni, že při dodržování návodu k obsluze a pravidelné antikorozní údržbě budete s naším výrobkem dlouhodobě spokojen. Děkujeme vám za důvěru k naší značce.

BISTROJ

závody bionického strojírenství

Červený Hrobec

Kontrola

0012 Krchová

BISTROJ

závody bionického strojírenství

912 300 Červený Hrobec

Vážení soudruzi,

asi před měsícem jsem zakoupil v prodejně „Háj a hon“ mechanického ohaře REK 220 GLS, s nímž jsem zcela spokojen, neb slouží bez poruch. Chtěl bych objednat některé díly k tzv. individuální úpravě. Mám zájem o ocas, tzv. prut a výměnné běhy (končetiny) BLESK. Prut objednávám 1 ks, běhy přední i zadní po 2 ks, tj. levé i pravé. Zároveň prosím o informaci, zda je možné namontovat na typ REK 220 GLS běhy (končetiny) mechanického norníka, které mají shodné pólování, avšak jsou kratší. Rád bych totiž ohaře používal i na norování. V případě, že je to možné, objednávám i tyto běhy (končetiny) po 2 ks z obou stran, tj. levé a pravé. Objednané zboží mi pošlete na dobírku.

Lovu zdar!

Josef Kohout

530 096 Mlázovice 12, okr. Svijavy

Pan

Josef Kohout

Mlázovice 12

530 096 Svijavy

Vážený spotřebiteli,

děkujeme za projev uznání kvalit mechanického ohaře REK 220 GLS. Vaši objednávku jsme předali odbytovému oddělení. Doporučujeme, abyste montáž ocasu i běhů BLESK svěřil servisnímu středisku. Pokud jde o možnost vybavení mechanického ohaře běhy typu norník, nepovažujeme tuto úpravu vzhledem k odlišné konstrukci mechanicky namáhaných dílů skeletu obou výrobků za vhodnou. Na trhu však je v současné době mechanický jezevčík LEON 218 L, který vaše potřeby nepochybně uspokojí. Univerzálního mechanického psa nemá náš závod v nejbližším období ve výrobním programu.

S pozdravem

BISTROJ

oddělení styků se zákazníky

Vyřizuje: Poulová

BISTROJ

oddělení reklamací

912 300 Červený Hrobec

Vážení soudruzi,

děkuji za zaslání objednaných dílů k mechanickému ohaři REK 220 GLS, které jsem si podle vaší rady nechal namontovat v servisu ve Svijavách. S výrobkem jsem spokojen a využívám ho při všech vhodných příležitostech. Proto jsem se s ním účastnil tuto neděli 12. 11. i tradičního honu na zajíce, pořádaného Mysliveckým sdružením Mlázovice, jehož jsem členem. Při honu však došlo u mého REKA 220 GLS, který do té doby fungoval bez chyby, k poruše. Ačkoliv jsem jeho čichové čidlo naprogramoval na mechanického zajíce typu MATES (tzv. plecháč), jež naše sdružení při honech používá, vybočil můj REK 220 GLS náhle z kursu a navětřil jiný pach. Okamžitě jsem zavelel k noze! a dokonce jsem i povel vykřikl (což později při výřadu vyvolalo nemálo vtipných i méně vtipných poznámek na mou osobu), avšak ohař nereagoval a vyrazil po stopě. Vzhledem k tomu, že měl namontované běhy BLESK, nemohl jsem mu ve svém terénním vozidle, jež dosahuje nejvýše rychlosti 200 km/h, stačit. Ohař proto mohl dohledat a aportovat bažanta, který nejenže nepatřil do inventáře mysliveckého sdružení Mlázovice, ale dokonce nebyl označen ani poznávací značkou. Navíc ohař odmítl pustit úlovek z mordy, jež se po vypojení hlavního vypínače zasekla.

Mechanického ohaře jsem proto i s úlovkem dopravil hned následující den do servisu ve Svijavách, kde mechanik s. Košťál mordu otevřel a ohaře opět uvedl do chodu. Píši vám proto, že za opravu mi servisní středisko účtovalo 135 Kčs, které jsem také musel zaplatit. Vedoucí servisu s. Železný tvrdil, že na tuto opravu se záruka nevztahuje, neboť byla způsobena nevhodným zacházením s výrobkem, kterého jsem se dopustil tím, že jsem výrobek nechal aportovat úlovek bez poznávací značky. Navíc tvrdil, že ulovený bažant je patrně i zahraničního původu, a pokud nemá poznávací značku, je prý podezření, že byl na naše území dopraven nelegálním způsobem, tj. pašováním. S. Železný dále tvrdil, že mechanický ohař REK 220 GLS skusem poškodil mechaniku úlovku a v důsledku toho porušil jeho hydraulický systém, takže náplň zčásti vytekla a znečistila mordu ohaře, což vyvolalo jeho selhání.

S tímto nařčením rozhodně nesouhlasím a odmítám ho. Domnívám se, že ohař se pustil za cizím pachem v důsledku selhání automatiky čichových čidel. Proto taky by bylo zcela nespravedlivé, kdybych měl zaplatit 135 Kčs, neboť výrobek je ještě v záruční lhůtě. Nežádám výměnou nového REKA 220 GLS, i když bych mohl, jak soudí většina členů Mysliveckého sdružení Mlázovice. Jde mi jen o spravedlnost. Pro možnost nestranného posouzení zasílám i uloveného bažanta neznámé výroby bez poznávací značky. Doufám, že celou záležitost brzy vyřídíte.

Lovu zdar!

Josef Kohout

Pan

Josef Kohout

Mlázovice 12

530 090 Svijavy

Vážený spotřebiteli,

po projednání vaší stížnosti reklamačním oddělením sdělujeme, že stížnost je neoprávněná a servisní středisko jednalo zcela podle platných předpisů, z čehož vyplývá, že požadavek na úhradu nákladů za otevření mordy a její vyčištění ve výši 135 Kčs je s výše zmíněnými předpisy v plném souladu.

Zdůvodnění: automatika čichových čidel mechanického ohaře REK 220 GLS je programována tak, aby se řídila pachy určenými osobou k jejich určení pověřenou. Jako u všech bionických strojů však je tato automatika podřízena lidským mozkovým bioproudům. V případě, že dosáhnou dostatečné intenzity, předem zvolený program se automaticky vypíná a ohař se řídí přímo příkazy osoby k tomu pověřené. Domníváme se, že k takové situaci došlo i ve vašem případě. Naši psychologové dospěli k názoru, že jste v průběhu honu neobyčejně intenzívně uvažoval o záležitostech, jež způsobily, že váš ohař se začal atypicky chovat a nakonec vyrazil za tzv. volnou, těkající stopou. V tomto případě, kdy je vnitřní pozornost pověřené osoby zaměřena jinam, nepomůže ani hlasitý povel (k noze! aport!).

Z tohoto důvodu bychom vás rádi požádali, zda byste nemohl bionickému oddělení našeho závodu sdělit téma vašich úvah v době zmíněného honu. Poznatku, který samozřejmě zůstane výrobním tajemstvím, by bylo možno využít při studiu ovládání volných a těkajících stop.

Vzorek zaslaného úlovku vracíme. Našim analytikům se nepodařilo zjistit výrobce. Předpoklad, že pochází ze zahraničí, je tudíž pravděpodobný. Jde patrně o některou jihoasijskou firmu, zabývající se výrobou zboží nižší kvality. Tkáňová struktura vámi uloveného bažanta, pro níž je charakteristický bílkovinový základ nevalné stálosti, je pro tyto výrobky typická.

S pozdravem

J. Kasl

vedoucí reklamací BISTROJ

Vyřizuje: Ramešová

BISTROJ

k rukám ředitele závodu

912 300 Červený Hrobec

Vážený soudruhu,

s obsahem odpovědi vašeho reklamačního oddělení nemohu souhlasit já, ani členové Mysliveckého sdružení Mlázovice. Ohař musí poslouchat, ať se děje co se děje! Copak je možné uhlídat celé polesí, aby do něj nevnikl pašovaný bažant?

Domnívám se proto, že jde o závadu způsobenou výrobcem a že mám plné právo na úhradu 135 Kčs za otevření a vyčištění mordy. Rád bych, abyste pochopili, že mi nejde o peníze, ale o princip, protože v opačném případě bych žádal i úhradu ztraceného času, pohonných hmot, poštovného a dalších výdajů a požadoval bych i nového ohaře. Já ovšem uznávám, že jinak je REK 220 GLS kvalitní výrobek, na který jsem si zvykl.

Na důkaz dobré vůle vám sděluji, že si náhodou neobyčejně přesně pamatuji, na co jsem v době zmíněného honu myslel. Vzhledem k tomu, že mě v té době neobyčejně znepokojovaly soukromé starosti rodinného rázu s trvalými následky pro mou dceru Jiřinu, těšil jsem se na hon, kde, jak jsem doufal, si od nich odpočinu. Proti očekávání se však honu zúčastnil i občan, který byl příčinou mého znepokojení, neboť krátce předtím byl přijat za člena Mysliveckého sdružení Mlázovice, což jsem dosud nevěděl. Navíc, možná i z určité zlomyslnosti ostatních členů ZO, mi byl tento G. B. svěřen k dohledu, a tak pokaždé, když na něho padl můj zrak, jsem si připomenul zmíněný problém a nutnost jej vyřešit. Tento problém se ovšem ani v nejmenším netýkal myslivosti a REK 220 GLS k jeho řešení nijak přispět nemohl, byť jde o kvalitní výrobek, z čehož je zřejmé, že domněnka vašich psychologů je mylná. Pokud jde o úlovek, zasílám ho opět na vaši adresu, abyste se, soudruhu řediteli, na vlastní oči přesvědčil o správnosti mého tvrzení. Očekávám brzkou odpověď a úhradu 135 Kčs.

Lovu zdar!

Josef Kohout

Pan

Josef Kohout

Mlázovice 12

530 090 Svijavy

Vážený pane Kohoute,

doslechl jsem se, že při honu pořádaném ve vaší obci byl mechanickým ohařem, který vám patří, zakousnut bažant bez poznávací značky. Vzhledem k okolnostem jsem dospěl k názoru, že nejde o výrobek, nýbrž o pozůstalého jedince dnes již vyhynulého druhu bažant obecný (Phasianus colchicus) z řádu hrabavých ptáků (Galliformes). Pokud by tomu tak bylo, byl by váš úlovek neobyčejně cenný, alespoň z hlediska zoologie. Proto vás, vážený pane Kohoute, prosím, abyste mi urychleně sdělil, zda a kde bych měl možnost váš úlovek prostudovat.

S pozdravem

RNDr. Břetislav Petřík

zoologické oddělení

Národního muzea

Pan

Josef Kohout

Mlázovice 12

530 090 Svijavy

Vážený spotřebiteli,

vracíme vám zásilku (1 ks bažant bez poznávací značky). Jak jsme již sdělili, je jakákoli reklamace bezpředmětná a částku 135 Kčs vám nelze uhradit. Jsme nuceni zdůraznit, že mechanický ohař REK 220 GLS je vysoce kvalitní, oblíbený výrobek vyvážený do mnoha zemí světa, na který jsme dosud neobdrželi jedinou stížnost. Na další korespondenci nereflektujeme.

Vyřizuje: JUDr. Karel Frágner

Hejtmánkova vedoucí právního oddělení

BISTROJ

BISTROJ

912 300 Červený Hrobec

Vážení soudruzi,

doslechl jsem se, že ve vašem závodě má být úlovek (bažant) bez poznávací značky. Vzhledem k tomu, že by mohlo jít o vzácnou náhodou přeživšího jedince druhu bažant obecný (Phasianus colchicus) z řádu hrabavých ptáků (Galliformes), prosím o sdělení, kdy a kde by bylo možno úlovek podrobit průzkumu. Jde o neobyčejně důležitý nález omezené trvanlivosti.

S pozdravem

RNDr. Břetislav Petřík

zoologické oddělení

Národního muzea

TELEX NARMUS 432

BISTROJ

912 300 Červený Hrobec

Vy!

Tímto vám sděluji, že vaše jednání považuji za neslýchanou syčárnu. Napříště nehodlám mít s vámi ani s vašimi povedenými výrobky nic společného. V tom se mnou souhlasí i všichni ostatní členové Mysliveckého sdružení Mlázovice. Svého REKA 220 GLS si můžete sežrat i s chlupama a toho bažanta taky! Nebo co! Vždyť vaše jednání smrdí víc než on! Posílám vám ho zpátky, aby vám vždycky připomínal, jak nespravedlivě jste se zachovali. Jakýkoli další dopis posílám nevyplacené. Syčáci!

Kohout

BESPEČNOST! JEDNODUCHOST! VZHLEDNOST!

To jsou největší kvalita výrobku, jehož jste se právě stal vlastník. Mechanická kočka MOUR Stella je nejužitečnější pomocník pro Vaši domácnost. Tento vynikající výrobk osvědčené výrobní značky BIOMACH Raspellinag zvláště v systému s mechanickými myše MICKEY je výtečným pramenem potěšení pro váz i celou Rodyna.

Vzácný nález

PRAHA (jvs) Překvapivý objev učinil v minulých dnech pracovník Národního muzea v Praze dr. B. Petřík, CSc. v Červeném Hrobci. Na skládce závodu BISTROJ objevil pozůstatky nedávno uloveného jedince druhu bažant obecný (Phasianus colchicus) z řádu hrabavých (Galliformes). Lze předpokládat, že tento pták, o němž se soudilo, že vyhynul a byl dokonce vyškrtnut ze seznamu ohrožených druhů UNESCO, dodnes přežívá na Svijavsku, odkud tento exemplář s největší pravděpodobností pochází. V této souvislosti vyslovil dr. Petřík zajímavou hypotézu, podle níž lze soudit, že případní přeživší zástupci druhu – avšak nejen tohoto druhu – se mohou ukrývat mezi statisíci zdařilými výrobky bionického strojírenství, které oživují již řadu let naši přírodu.

JIŘINA KOHOUTOVÁ

a GUSTAV BAŽANT

oznamují, že budou oddáni

v sobotu 6. února v 11 hodin

v obřadní síni ONV Svitavy

Mlázovice 12,530 090 Svijavy

(Za projevená blahopřání děkujeme předem)

DO DOBRÝCH RUKOU PRODÁM MECHAN. OHAŘE

REK 220 GLS, v zár. lhůtě, vynik. vlastn., výteč. v práci, zejm. vhod. na pernatou, případ, vyměň, za mechan. myši MICKEY, jen v dobr. stavu – Zn. Nutno vidět 226896 – V.

MICHAEL MOORCOCK

Povaha katastrofy

ÚVOD

Herečka pro jedinou roli

Slečna Brunnerová trvala na svém. Se sevřenými rty stála v tmavé školní chodbě. Věděla, že ho má na lopatě. Jerry Cornelius listoval rozcupovaným výtiskem Obchodního týdne a předstíral, že ji nevnímá. „Budoucnost si osedlala Apollo 12… Hon na vakcínu proti rakovině u konce… Co zdrželo obří tryskáče?… Nové otřesy prodeje pro případné…“

Slečna Brunnerová se pohybovala rychle. Vytrhla mu časopis z rukou.

„Podívej se na mě,“ řekla. „Podívej se na mě.“

Podíval se na ni. „V roce 1980 ve mně bude příliš mnoho lidí. V roce 1980 budu mrtvý,“ řekl.

Chřípí se jí rozšířilo. „Musíš jít.“

Roztřásly se mu nohy. „Bude to vražda.“

Usmála se. „Bude to vražda,“ řekla, „když nepůjdeš. Nebo ne?“

Jerry se otřásl. „Muselo to přijít, dřív nebo později.“

„Vyčistí to vzduch.“

„Jakýpak zkurvený vzduch?“ ublíženě se na ni podíval. „Potom?“

„Jen se nějak zaměstnej. Koneckonců, máš na hraní ještě padesát let.“

„Jděte do prdele!“

„A budeme od tebe mít pokoj.“

V tělocvičně hrál natahovací gramofon „Sbohem, sbohem, černé ptáče!“

Le fratricide de la rue Clary

Začaly vybuchovat geny. Lámaly se obrazy. Jerry ječel.

Sebrali mu kolo. Byl to černý pánský velocipéd „The Royal Albert“. Měl ho v dobrém pořádku. „Držte se pevně, pane Cornelie!“

„Sakra, já půjdu tam, kam…“

„Tady je to!“

Omšelá ulice z Marseille zmizela. Nevadilo mu to.

V síti

Někde zněl buben a vsadil by se, že ví, kdo na něj tluče. Ze všech představ naplněných pověrami, na něž narazil, byla představa „budoucnosti“ nejpotrhlejší. Byl už doopravdy přecpaný.

STAŤ

Továrna na nervový plyn v Portreath v Cornwallu, jedno z vývojových pracovišť ministerstva obrany, vyráběla po nějakou dobu malá množství plynu. Paní Comptonová řekla, že vdově po jedné z obětí nebylo dovoleno nahlédnout do zprávy o pitvě ani jiného lékařského dokumentu, týkajícího se jejího manžela.

The Guardian, 21. listopadu 1969

Přehled fantazie

Po plynovém útoku se Jerry Cornelius domyl a vyběhl na ulici. Nad Ladbroke Grove se vyklenula duha. Vše bylo velice klidné. Pohnul se, aby si připnul cyklistické klipsy.

„Jerry!“

„Ano, mami?“

„Vrať se a pořádně se utři, ty rošťáku!“

Netrpěliví snílci

5. června 1928: Padesát dva let poté, co hráli Owen Nares a Jeanne de Casalis v Muži, kterého pohřbili od Karena Bramsona v londýnském divadle Ambassador, Daily News napsaly: „… na konci všeho toho zmatku života přichází ‚Čas a nerozluštěné hypotézy‘.“

Lidi jako ty

Jerry se vydrápal z auta a zdvihl nevidoucí oči nahoru. Nerozeznaly by ani svit slunce. Byl naprosto slepý.

Takže se to nevyplatilo.

Po obličeji mu začaly kličkovat slzy.

„Mami?“

Někde v dáli zmíralo bublání motorů Zeppelina.

Byl opuštěný.

Potkal jsem na rohu děvče, zase s jiným klukem jít, povídám jí, moje milá, to mi musíš vysvětlit, na shledanou krokodýle, na shledanou kajmane…

Svět pro dobyvatele

S politováním oznamujeme, že princ Jewan Bukhy, syn zemřelého šáha Bahudura Sha, posledního titulárního krále Delhi, je nebezpečně nemocný… Je posledním z rodu, který byl narozen v královském paláci. Zanechává po sobě syna, rovněž s podlomeným zdravím, který se narodil v Rangúnu, zatímco jeho otec byl ve vazbě. V princi Jewanovi Bukhym odchází poslední přímý potomek kdysi slavného rodu Timurova.

Rangoon Times, 28. července 1884

Dostal se z toho.

Číslo 7

Jerry zakopl a upadl. Rozsekl si při tom koleno. Ledově studenýma rukama začal kolem sebe sahat. Dotkl se něčeho hladkého jako ocel. Zabušil na to. Odložené brnění? A všude kolem ty zvuky. Stroje. Výkřiky.

Nevěděl, že je válka? Vracel se zpět?

Zaslechl, že blízko zastavuje autobus. Motor zhasl.

Vykřikl.

Znovu ticho. Ticho V 2.

Přinesl ho vítr a modlitba…

Nemocný vítr

Příval vody.

Snažil se něčeho chytit.

Neměl to nikdy zkoušet. Že dojde k určitému rozptýlení, se dalo předpovídat, ale nic tak hrozného jako tohle. Poučil se.

Kdesi daleko: dej nám pámbu kýbl bublin, dej nám pámbu kýbl bublin…

Přizpůsobovatelé

Soustředil se a v řídnoucím vzduchu nahlas promluvil. Výrazně sexuální podtón byl zjevný:

„Slečna Jeanne de Casalis, jíž je tento týden věnováno pokračování našeho seriálu Je dítě matkou ženy?…“

„Když se ohlásilo dítě, musel můj otec, který pocházel z Baskické provincie, odejet do Basutka za účelem vědeckého výzkumu týkajícího se rakoviny a možností léčby této hrozné choroby…“

„Vydáno 15. července 1931 a určeno k předplacení poštovného pro zásilku převáženou na palubě vzducholodi hrabě Zeppelin na její cestě k Severnímu pólu. Vzducholoď se na Severním pólu měla setkat s ponorkou Nautilus pod velením sira Huberta Wilkinse a přeložit na ni poštu. Nautilus na místo střetnutí nedorazil…“

„Osvědčení věrnosti ve službě. Vystaveno radou ředitelů Ernestu Fredericku Corneliovi, zaměstnanci H. O. Wills, odbočky Imperiální tabákové společnosti (Velké Británie a Irska) Ltd. jako projev uznání za věrné služby trvající 25 let a zároveň jako osvědčení o úplné spokojenosti zaměstnavatelů. Jménem správní rady Gilbert A. H. Wills, předseda. 28. března 1929.“

„Georges Duhamel, objevitel séra proti rakovině, je náhle postižen bolestmi. Do konce hry žije v děsivém očekávání smrti. Mění se jeho povaha. Neodvažuje se podrobit operaci, která by odhalila před celým světem, že jeho sérum je neúspěšné.“

Jerry zavřel sešit s výstřižky a otevřel album na známky. Obsahovalo stovky zeppelinů z Paraguaye, Lichtensteinska, Litvy, Itálie, Islandu, Řecka, Německa, Kyrenejky, Kuby, Kanady, Brazílie, Argentiny, Egejských ostrovů, Spojených států, San Marina, Ruska. Bylo tam taky pár španělských tisků s vírníkem a italská známka s létajícím strojem Leonarda da Vinciho.

Z malé plátěné obálky vedle alba vyndal Jerry pinzetou svůj nejnovější objev, soubor salvadorských leteckých známek vydaný 15. září 1930. Známky byly tak zteřelé, že kdyby je nebral co nejopatrněji, rozpadly by se. Byla to temně rudá (15 c), smaragdově zelená (20 c), hnědofialová (25 c), ultramarínová (40 c), a byl na nich dvojplošník letící přes San Salvador. Tohle vydání předcházelo vydání se Simónem Bolívarem ze 17. prosince 1930.

„Jerry! Pojď honem dolů a pomoz mámě!“

Jerry se hrozně roztřásl.

Vyznamenání za zásluhy

Jerry bloumal kolem kráteru po bombě a kopal do úlomků cihel. K vyvrcholení nakonec přece jen došlo. Nezklamalo však poněkud?

Mohl teď projít celé míle a nic by ho nerušilo.

Vytáhl z kapsy jablko, ukousl si, pak to vyplivl a jablko zahodil. Chutnalo po saponátu.

Podíval se na své ruce. Byly rudé a šedé a třásly se. Seděl na rozlámané betonové desce. Nic se nehýbalo. Nic nezpívalo.

Ti, kteří formují lidstvo

Móda se, pokud jde o šperky, mění jen v průběhu mnoha let. V minulosti se dalo uvažovat o tisíciletích, staletích či nejméně generacích. Ne však dnes.

Brían Marshall, Illustrated London News, 22. listopadu 1969.

Další číslo se připravuje

Jerrymu nebylo jasné, proč se okolí zamlžilo. Ostře se rýsovalo jenom pár budov, zbytek se utápěl v mlze. Zařadil Phantonu X zpátečku.

Přál si, aby mu dovolili nechat si kolo.

Jak málo času vám zbývalo pro sebe. Maximálně pětadvacet let. Zbytek byl ovládán strašáky minulosti a budoucnosti. Generace netrvala víc než stopadesát let. Nebylo úniku.

Zavyla raketa.

Nehrajou jen z not, sálem cáká pot, na parketu lidi skákaj z bot…

Vězeň ledu

V roce 1979 způsobí průmyslová technologie, že šedesátá léta budou vypadat jako doba temna. Automatické dálnice – kuchyně s počítači – televizní spojení jednotlivců – potrava pocházející zpod mořské hladiny. Dnes jsou to jen myšlenky, ale průmyslová technologie z nich udělá součást života zítřka… Naše měřicí zařízení jsou tak přesná, že je používá Úřad pro normalizaci USA při měření jiných měřicích zařízení. Naše zdrhovadla byla vybrána pro kosmické skafandry mužů, kteří se procházeli po Měsíci. Naše díly z plastických hmot jsou téměř ve všech automobilech vyrobených v USA.

Touto cestou a mnoha dalšími pomáháme, aby se dnešní myšlenky mohly stát zítra skutečnostmi.

Inzerát US Industries Inc., New York Times, 16. října 1969

„Čára ponoru je 1004 stop dlouhá a tonáž po dokončení pravděpodobně přesáhne 73 000. Panenská cesta Queen Mary (ze Southhamptonu do New Yorku) zahajuje 27. května 1936…“

„Britští cínoví vojáčci byli…“

„V roce 1980 bude…“

Hlas mu zastřel chrapot. Padesát let bylo příliš dlouho. Neměl nikoho, nikoho, na koho by to mohl svést, jen sebe.

Chlapče, vždyť ty brečíš, já vím, jak ti je…

Lucifer!

Sto padesát let ho svrbělo v lebce a pořád se nemohl dostat zpátky do jediného roku, ve kterém mohl přežít.

Čas od času se mu vracela schopnost vidět a umožňovala mu hrozivé vize: útržky novin, fragmenty domů, silnic, aut, letadel, lebek, ruin, ruin, ruin.

„MAMI!“

„TATÍ!“

(CONCORDE, KTERÝ ZTROSKOTAL, PROŠEL ÚPLNOU PROHLÍDKOU)

„CATHY!“

„FRANKU!“

(MUŽI Z MARSU ZPÁTKY V DOKU)

„DĚDO!“

„BABI!“

(ČÍŇANÉ DOSÁHLI DALŠÍCH ZISKŮ)

„JERRY!“

(METROPOLITÁNI TO ZAS DOKÁZALI – PODESÁTÉ ZA SEBOU!)

„Je…“

Hlas mu sípal do skoro vzduchoprázdna. Jen kdyby si s sebou směl vzít svůj bicykl Royal Albert. Ten by ho nezklamal. To by byla jistota. Ale byl sám.

„M…“

Vykořeněný. Umíral.

Chlad byl absolutní. Tělo padalo daleko od něj. Zmrtvýchvstání, dojde-li k němu, bude bolestivé.

ZÁVĚR

Muž s kvalitami

„To je chlapík!“

„To říkáte vy,“ Jerry měl všeho dost. Otřásl se.

Odpoutali ho od křesla. „Cítíte se teď líp?“

Jerry se rozhlédl po Středisku času, Všechny chronometry šly jako hodinky. „Říkal jsem vám, že to neexistuje,“ řekl, „protože já neexistuju. Tedy ne tam.“

„Ale stálo to za pokus, ne?“

Jerry se zkusil sebrat a přestal se třást.

Milý a uvážlivý přítel

„Smrskne se to na otázku charakteru, ne?“ řekla slečna Brunnerová. „Charakteru. Ano, charakteru.“

Vždycky věděla jak na něj. Vždycky si vybrala okamžik, kdy se z něj energie vytrácela až k nejnižšímu bodu odlivu.

Zničeně se na ni od stolu podíval. Snažil se proniknout k jejímu srdci.

Věděla, že se cítí zahanbený. „A kdybych řekla tvé matce…“

Znovu sklonil hlavu. Snad to všecko přejde.

Je to krásný, kouzelný věk

Jistě, teď už bylo po všem. Vyčerpal se z posledního. Z minulosti nezbývalo, o co by se mohl opřít Dotkl se kůže.

„Hebká,“ řekl.

„Tak vidíš.“ Vztyčila hubené tělo v postoji triumfu. „Že to všecko bylo k něčemu dobré.“

Další použité texty:

The Sketch, 13. ledna 1926

The Bystander, 5. října 1927

T.P’s Weekly, 26. listopadu 1927

Daily Mail, 15. prosince 1927

Le Petit Marseillais, 22. října 1930

The Story of Navigation, Card No. 50, vydáno The Imperiál Tobacco Co., 1935

Standart Catalogue of Air Post Stamps, Sanabria, New York, 1937

Modern Boy, 9. července 1938

The Illustrated Weekly of India, 6. července 1969

Vision of Tomorrow, listopad 1939

DMITRIJ BILENKIN

Lidské břímě

„To jsou věci!“ divil se Rjabcev a pospíchal za Těleginem. „Mávnutím kouzelného proutku jsem se dostal do pohádky, hledám mluvícího vlka a v hlavě mám prázdno, zmatek, blázinec, všelijaké ty dnešní představy…“

Kolem dokola to vypadalo příliš obyčejně; bylo to tu jako vždycky, jako před sto a tisíci lety a určitě ještě dlouho před člověkem. Na mlhavé obloze hřálo rozostřené slunce, pod nohama propadával rezavý písek mezi jehličím; malé borovičky s nožičkami kořenů se proplétaly v nehybném vzduchu na úbočí. Rjabcev zadržoval dech a snažil se nezůstat pozadu za Těleginem, jehož staré rychlé nohy se z nepochopitelného důvodu nebořily do písku, jako kdyby to ani nebyl člověk, ale nějaký lesní duch.

Konečně se oba vyškrábali na hřeben a na Těleginovo znamení oba usedli pod pokroucenou borovicí. Vál tady něžný větřík, který však i se svou něhou studil, jako kdyby se cestou někde objímal s kusem ledu. Rjabcev si rychle zapnul bundu.

Otevřenému prostoru dodávala temnou barvu jehličnatá údolí, která se střídala se žlutorudými záblesky bříz a osik, až člověku připadalo, že celý ten prostor napůl podřimoval pod kalnou oblohou. Ve světle šedé dálce se na zarostlém okraji lesa třpytilo osamělé jezírko. Se závanem přízemního větru se do prosmoleného suchého vzduchu mísila vůně podhoubí a tělo, jako kdyby poznávalo samo sebe, ve své blaženosti přijímalo všechno utajené přírodní proudění. Kromě šelestu větví nikde ani hlásku, ani hnutí až k samotnému obzoru, že se snad jednadvacáté století lidem jenom zdálo. Od nedaleké břízky kroužil k zemi žlutý list.

„Tak kdepak ten pán je?“ zeptal se Rjabcev a nervózním pohledem probíral dálku.

„Ale támhle,“ ukázal neochotným pohybem ruky Tělegin na zapadlou rokli. „Tam má svůj brloh. Jistě nás už zpozoroval. Počkáme.“

Zbloudilý mravenec si usmyslel proběhnout se člověku po koleni. Rjabcev ho bezděčně odcvrnkl a koutkem oka pohlédl na Tělegina. Ten stále seděl bez jediného hnutí, snad tam přirostl, jak se díval do prostoru. Jako kdyby zapomněl na novinářskou zvídavost, stáhl se do sebe, až budil dojem, že první interview se zvířetem v lidských dějinách byl něčím zcela běžným nebo bezvýznamným. Vítr mu čechral šedivou vlnu vlasů nad strmě vystouplým čelem, od modrých trochu už vybledlých očí se mu táhly drobné vrásky, nebyl duchem přítomen a ničím nepřipomínal vědce ten starý člověk, co tu seděl pod šedivou oblohou, právě takového známe z legend dobrotivého poustevníka, k němuž přicházela zvířata a slétali se ptáci…

Nech toho, přerušil sám sebe. Ten tvůj poustevník je výmysl. Prostě už je taková doba, že se legendy a pohádky stávají skutečností. Musí to tak být, sen a fantazie jsou přece zdrojem podnikání, tak proč se takovým věcem divit? Dědové se dožili létajícího koberce, tedy transkontinentální rakety, a já si dnes prostě popovídám s vlkem, napíšu o tom a svět jenom tiše řekne ach… Ne, žádné ach neřekne, v tom to právě je, že neřekne ach. Lidé budou mít radost, budou se trochu divit, v podstatě to však vezmou za něco samozřejmého, protože na realizování fantazie si už dávno všichni zvykli. Teprve kdyby se nic z toho neuskutečňovalo, pak by byli teprve ohromeni. Porušení zákonitosti, to je, jako kdyby se hmota najednou přestala přeměňovat v energii. No tak tedy… Samozřejmě že zvířata jako třeba vlk, nějak přemýšlejí, o tom psal už v devatenáctém století Engels. Je tedy možné zachycovat elektromagnetickou dynamičnost bioproudů, vyluštit tuto složitou (nesmírně složitou, o tom není pochyb) záležitost, hledat pro nesrozumitelné symboly srozumitelné, převádět jejich zvuky ve srozumitelnou řeč. Až promluvil vlk lidským hlasem… zprostředkovaným přes translátor. Tak tedy konečně, řekne lidstvo, konečně se vědě podařilo komunikovat se zvířaty; bude zajímavé si poslechnout, co si vlastně ten šedivák myslí…

Ale přece jenom! Právě: přece jenom…

„Neměli bychom na něho zahvízdat?“ zeptal se Rjabcev s úsměvem. „Moc ten náš kamarád na schůzku nepospíchá.“

„Zato my příliš pospícháme,“ Tělegin se zprudka napřímil, tvrdě pohlédl na novináře. „To není nějaký váš pejsek! Jistě přechází kolem nás a pozoruje, co to tu je za hosta…“

„Jaký pán, takový krám,“ odsekl Rjabcev, kterého rozzlobil tak najednou změněný tón rozhovoru.

A hned litoval, že nedodržel zvyk ovládat svá slova. Zřejmě ale i Tělegina mrzelo, že byl najednou tak příkrý.

„Šedivec je chlapík jak se patří,“ řekl, jako kdyby se omlouval.

„Mluvíte o něm, jako kdyby to byl člověk…“ Tělegin se znovu zamračil.

„Jestli berete má slova takhle, tak na ně zapomeňte. Nemá smysl znovu připomínat staré myšlenky.“

„Kyvadlo?“

„No právě. Zvířata jsme buď srovnávali s člověkem nebo jsme naopak odmítali jakoukoli podobu s nimi. Jenže svět má mnoho podob, to pak znamená, že jeho skutečná podoba má rovněž mnoho variant.“

‚Teď se mnou mluví jako s nemluvnětem,‘ rozčarovaně si pomyslel Rjabcev. ‚To je pěkný dobrotivý dědeček! Tvrdší než křemen…‘

Znali se sotva hodinu, protože když se Tělegin s Rjabcevem u hranic rezervace setkali, šli rovnou sem a většinu cesty promlčeli. Takový ostřejší rozhovor více vyhovoval novináři, protože nikdo nikdy nepozná lépe toho, s kým mluví, než když dojde k nějakému rozporu.

„Právě filozof Engels,“ řekl Rjabcev s patřičnou dávkou jedovatosti, „byl podstatně prozíravější než celý zástup vědců, kteří i století po něm odmítali možnost, že by zvířata mohla vůbec nějak myslet.“

Tělegin zlehka přikývl.

„‚Vědci přistoupili k chrámu vědy tak blízko, že nevidí ani chrám, ani nic jiného kromě cihel, na které svým nosem narazili.‘ Víte, čí jsou to slova?“

„To nevím…“

„To řekl Gercen. A řekl to pěkně. Narazili do něho nosem… Co se ale dá dělat? Já tady hovořím s vámi, ale myslím na vlka. Proč jenom nepřišel? Co všechno jsem vám tam o něm napovídal, a teď je má jistota pryč. Je to divné. Jako každé zvíře je i on bytost zvědavá, navíc jsem mu včera neodpověděl na několik jeho otázek. Trochu jsem ho napnul: řekl jsem mu, že zítra přijde odborník, to jako vy, a ten že mu všechno vysvětlí.“

„No to se mi líbí!“ zafuněl Rjabcev. „Nikoli novinář, ale vlk dělá interview s novinářem! To je konec světa… Co když mu nedokážu odpovědět? Na co se takový vlk ptá?“

„Na docela jednoduché věci, jaké mohou takového vlka zajímat,“ usmál se Tělegin. „Kdy a jak lidé bojují o samici…?“

„Cože?!“

„Vy jste skutečně nikdy neslyšel nic o svatebních soubojích, o póze pokory?“

„Něco ano, ale…“

„Tak co vám na tom připadá tak divného? Pro vlka je to nesmírně závažný životní úsek, tak ho také zajímá, jak tomu je u lidí.“

„Panebože!“

„Vidíte,“ řekl spokojeně Tělegin. „Vy jste si snad myslel, že rozhovor s vlkem pro vás bude hra na jednu bránu?“

„Vzdávám se!“ rozesmál se Rjabcev. „No jo, všechno to začíná být více než jenom zajímavé…“

„Kdyby jenom zajímavé… Sami jsme se na sebe dívali jenom ve vlastních zrcadlech, v cizím zrcadle jsme se neviděli ani jedinkrát. To, že jsem dlouhou dobu odmítal dávat informace o našich pracích, to nebylo z nějaké paličatosti. Nejdřív jsme se museli o všem přesvědčit.“

„Třeba o čem?“

„Co kdyby na nás pohlédla z hlubin konkrétní individuality rodová nenávist? Vždyť kolik jsme jich vyhubili a jakým způsobem.“

„Byla by to nenávist na místě, ale přežili bychom to. Ve jménu pravdy, ve jménu budoucího přátelství…“

„Snad dokonce ve jménu bratrské lásky? Já bych spíš řekl ve jménu snu…“ Tělegin si povzdychl. „Zase jsme si to všechno příliš zjednodušili. Láska – nenávist… A vlk ulehl vedle jehňátka… Nechme toho. Co kdybychom se podívali tváři v tvář přezíravosti?“

„Přezíravosti?!“

„To už je horší, co? Ano, přezíravosti. Přezíravost slabšího k silnějšímu, který po tom, co se stalo, hledá ještě ke všemu přátelství.“

„To si děláte legraci! Známe přece spoustu případů přátelství člověka s…“

„Vědu to konkrétní zajímá jenom jako přístup k obecnému. Jen se ale uklidněte. Všechno, co tu bylo řečeno, to je nutná daň skepticismu. Příroda má své zákony: kdo je silnější, ten přežije. Všechno to je přirozené, žádné námitky nemohou vzniknout. Kdo neškodí, ten je buď lhostejný, nebo je dobrý… často jako potrava. A neexistují tu žádné hamletovské otázky nebo způsob podání à la Dostojevskij. Takže se můžete klidně vlkovi podívat do očí.“

„To tedy nezapomenu udělat.“

„Nesmíte to ale dělat moc zblízka. Zvířata to nemají ráda a já zrovna netoužím po tom, abych musel někomu poskytovat první pomoc.“

„Tak takhle to je dokonce! Děkuju vám za včasné upozornění.“

„Člověk si už nemůže udělat ani legraci… Přece ani my lidé nemáme rádi, když se na nás někdo upřeně dívá. U vás jsem si takového zvyku nevšiml, jinak bych vám to už dávno řekl. Ostatně vlk je můj přítel.“

„Tak tedy přece jenom přítel!“

„Ano, je to jako u Saint-Exupéryho: odpovídáme za všechny, koho jsme spoutali. Dokonce i tahle šedivá potvora přivede člověka do úzkých před tváří tisku. Bohužel už nemá smysl déle čekat. Jdeme.“

„Škoda, škoda…“

„Nic si z toho nedělejte. Nepřišel dneska, přijde zítra. Abychom neztráceli čas, zajdeme za Maskou. To je losí samice, myslí jí to jako krávě, ale i to pro vás bude zajímavé.“

Rjabcev chtěl říct, že zklamán je spíš neúspěchem Těleginovým než svým vlastním. Nic ale raději neřekl, protože takové lidi soucitem člověk spíš urazí.

„Tak si tedy popovídáme se sudokopytníky,“ řekl zvesela. „Protože tomu jejich věčnému bůůů a bůůů vůbec nerozumím. Ještě by to bylo dobré taky s husami…“

„Proč právě s husami?“

„Přece si s námi pořád povídají. Hlavu na stranu a pořád jenom gagaga, pak se na vás podívají, jako kdyby čekaly, co my na to, když se nedočkají, spustí znovu. Není to tak snad?“

„Hm. My děláme pokusy jenom s divokými zvířaty.“

Rozhovor utichl nějak sám od sebe. Sestoupili z pahorku na travnatou cestu, břízy nad nimi zavířily lehkou nazlátlou vánicí. Pod nohama jim šustilo spadané, doposud nezetlelé listí. Dokonce i pod příkrovem jedlí sestupujících k cestě bylo světlo, slavnostně se otevíral sotva slyšitelně šumící les, u pat jeho borovic se země třpytila urostlými klouzky Vzduch byl trpký, klid přijal do své náruče člověka, za jehož patami klesal lesní háv. Rjabcev pil tísnivý nápoj podzimu dlouhými doušky, nad ním i nad lesem se rozprostírala smířlivá obloha, bláznivý tanec starostí, celý ten nekonečný kolotoč v honbě za novinkami na Zemi a ve vesmíru se v něm otáčel, halil se do zapomenutí, jako kdyby nikdy nic takového neexistovalo, jako kdyby vždycky byly jen tyto okamžiky, toto nekonečno pohybu, barev, vůní, zvuků života, toto splynutí s ním. Lehký závan větru mu hodil na obličej purpurový list, který mu zlehka přejel po tváři.

‚Takových hodin moc nebude,‘ napadlo ho hned. ‚Dlouhých hodin pro rozmlouvání s těmi, kdo žijí tak, jako jsme žili kdysi…‘

Na samotném konci cesty se rozevřela lesní louka, na ní roubený domek, jaké vídával Rjabcev kdysi. Prosmolené zdi jako kdyby vyzařovaly světlo, zvesela se dívala umytá okna v propletenci starých rámů, u zápraží se sbíhaly pěšinky. Hned za domem začínal březový les, avšak po levé i pravé straně se ze všech sil draly k obloze borovice. A to, co kdysi bývalo běžným vesnickým obrázkem a co se posléze stalo muzejní výjimečností, tento domek uprostřed bříz, vypadalo tady jako nutnost, která byla v souladu jak s okolím, tak i s dílem, které se tu rodilo, a dokonce i s jeho pánem. Každá moderní stavba by tu byla urážkou vkusu, i když si přirozeně bylo možno docela snadno představit, jakých nákladů tento domek vyžadoval, domek, který byl kdysi znakem téměř bídy, se stal dnes, kdy nebyl žádný problém postavit jakýkoli palác, přepychem, protože už jenom v restaurátorských dílnách se udržovala tajemství dávného tesařského umění. A tak teď při pohledu na tento dům byl Rjabcev přeplněn úctou ke svému století, v němž hospodárnost mohla dát přednost vkusu.

Do předsíně vstoupil jako v dobách svého dětství, i když ani on, ani jeho pradědové v takových dřevěných staveních nežili. Přesto se ho snad s probuzením rodové paměti zmocnil pocit, že k těmto smolou a teplem dýchajícím zdem patří, zmocnil se ho pocit klidu a pohodlí. Dokonce pohledem vyhledal lavici s vědry a kamenným hrnkem na mléko, háky s postroji, u dveří po domácku tkanou rohožku, ale vtom se zarazil: to všechno byly samozřejmě převzaté, ve filmech viděné a možná historicky nepřesné obrazy. To všechno se rozplynulo hned, jakmile Rjabcev překročil práh, protože v místnosti nic vesnického nebylo, bylo tu zařízení z té nejběžnější laboratoře. Nad odklopeným ovládacím pultem čarovala dívka s kouřící pájkou v rukou; jakmile spatřila Tělegina, rychle vyskočila.

„Co se stalo, tati?“

„Jak nás to vítáš?“ zabručel Tělegin. „Seznam se – Rjabcev.“

„Nezlobte se, že jsem si vás hned nevšimla.“ Zarazila se a Rjabcevovi neuniklo ani vzrušení jejích prvních slov, ani paličatá lítost v Těleginově odpovědi. „Já jsem Lada. Jsem ráda, že vás poznávám…“

„Živého a nezraněného?“ zkoumavě na ni pohlédl Rjabcev. Ruka, kterou mu dívka podala, byla podle jeho očekávání pevná. „Bála jste se, že mě šedivý vlk sežere?“

„Bála jsem se něčeho úplně jiného. To jenom otec vás mohl nakazit takovými nápady. A zřejmě se mu to podařilo, co?“

„Tys tu ale, holka, načadila!“ Tělegin otevřel okno. „Na co ti je takovéhle harampádí, pájka, máš přece molekulární pájedlo…“

„Po něm mi píská v uších!“

„Mutantko jedna…“

„Jablko nepadá daleko od stromu.“

„Kdyby ses dokázala tak ohánět rukama jako jazykem… Spravilas to aspoň?“

„Zatím ne.“

„Tak vidíš, a ještě jsi drzá.“

„Jak jste si popovídali s vlkem?“

„Audience se nekonala…“

„Tak! Co jsem ti říkala včera?“

„Jdi ty, věštkyně! A už ať tu je oběd. Tak posloucháš mě? Pak sem přivedeš Masku. Sama pro ni zajdeš, žádná telepatie!“

„Třeba to ani nebude nutné.“

„Bude.“

„Dobře, taťko. Poslouchám a už mlčím.“

Lada pečlivě složila nářadí a odešla jako krásné neposlušné dítě v kombinéze na několika místech propálené.

Tělegin ji zamračeně sledoval.

„Ano, intuici holka má, že by jí to mohl jeden závidět,“ odpověděl na nevyslovenou Rjabcevovu otázku. „Říkala mi – dnes toho tvého hosta, to jako vás, nezdržuj, nemělo by to smysl. Já paličák jsem ji neposlechl. A vidíte, vlk doopravdy nepřišel, ‚boží hlas‘ se pochroumal.“

„Boží…“

„Ale rádio, docela obyčejné rádio. Jednoduše dálkové spojení, zvířata mají ráda, když se jim nad uchem ozve náš hlas a my přitom nikde. Pro ně je to něco nepřirozeného jako… Snad mi rozumíte. Jenže zrovna teď by nám takový ‚hlas‘ přišel vhod.“

„No,“ usmál se Rjabcev. „Návštěva je návštěva. Až zmizím, bude zase všechno normální. Pojďme se naobědvat. Myslíte, že to vaše dcera stihla?“

„Samozřejmě.“

Umyli si ruce, vstoupili do místnosti, kde na stole už skutečně kouřilo šči, a jakmile Rjabcev vdechl tuto vůni, dostal příšerný hlad. Vzali do rukou lžíce a v té chvíli sem zvenku nahlédlo slunce. Nevýrazná jeho zář prorazila okrajem březového háje, mihotavé světlo lesíku naplnilo jídelnu nazlátlou září, zlehýnka dosedlo na Ladinu tvář, která se zatím stačila převléknout do lněných vyšívaných šatů a nejméně ze všeho teď připomínala laboranta v otřepané kombinéze. Byla živá, avšak uvnitř této živosti se skrývala zamyšlenost a smutek. Snad to bylo dílo podzimního světla, protože se sem vkrádal smutek, když děvče pohlédlo k oknu, za nímž bez přestání ladně kroužilo padající žluté listí. To jí však nebránilo, aby si mohla dělat legraci ze svého kuchařského umění, proti čemuž Rjabcev silně protestoval, a aby se mohla Rjabceva vyptávat na vesmír, kde – jak se ukázalo – v životě nebyla.

„Já vám rozumím,“ říkal vzrušený Rjabcev, který celý roztál z takového domácího pohodlí, z dívčí krásy i nádhery podzimu. „Co může být víc?“ mávl rukou směrem k oknu.

„Nepohoda,“ usmálo se děvče a pohlédlo na otce, který jedl, jako kdyby doháněl nějaké trapné zdržení.

„Ne, ne, ne! Měsíc a Mars, to je neměnná stálost jednotvárného rytmu, ale tady je každý okamžik jiný, dokonce i vadnutí, to je život a nikoli smrt. Ve vesmíru jsou i barvy jiné, všechno je jiné… Člověk je obklopen samou fyzikou a chemií, takže se cítí jako měkkýš zahnaný do skořápky vymyšlené technikou. Člověk je zařízen podivně. O co usilujeme, když ne o harmonický život, svobodu, krásu a klid? Tak tady třeba právě je ta harmonie… Dokonce i s dravci se dokážete dohodnout. Ale my se pořád někam dereme, něco měníme, sami vnášíme do světa neklid… Ne, ne, teď, když nám vesmír odhalil své zdroje, neživé patří neživému, technika technikovi, ať si pracuje někde nahoře. Ale domov je domov. Nedaleká budoucnost civilizace, jsem si tím jist, se ocitla ve svém spirálovém vývoji na novém závitu směřujícímu dolů k zemi, k tomu, co bylo…“

„Tak třeba k pití čaje u fotonového samovaru,“ ozval se najednou Tělegin.

Lada vyprskla.

„No to je nápad! Musíme si ušít silikonovou čelenku.“

„Mlč chvilku,“ Tělegin se obrátil na Rjabceva. „Víte, nesmíte se zlobit, naše rezervace takhle působí na spoustu lidí. Je to celkem snadno vysvětlitelná nostalgie. Touha po vlasti, která se neztratila někde ve vesmíru, jak tomu bývalo dřív, ale v čase, to se doposud nikdy nestalo.“

„Takový stesk je ale potřebný!“ V Rjabcevovi se probudil nejenom profesionál, který si sporu váží jako pracovního prostředku. „Může to být stesk spásný. Žijeme přece na stavbě. Na stavbě! Od dvacátého století, považte! Hroucení, zdi se řítí, dnes jedno, zítra něco jiného, prach, rachot, řinčení. Je to nutné, souhlasím. Ale není to moc pohodlné. A kolik z toho je možné?“

Jako kdyby otázka zůstala viset ve vzduchu.

„Pokoušela jsem se hovořit o pokroku s vlkem,“ promluvila nakonec zamyšleně Lada. „Ano, ano, nesmějte se, sama dobře vím, že je to hloupé… Samozřejmě že nic nepochopil. Ani za nehet! Přesto je to šikulka. Víte, o čem sním? Sním, že se jednou na Šedivákovi svezu. Jako v pohádce…“

„To tedy je něco!“ přerušil ji Tělegin. „Tohle je vědec! Ty to dotáhneš daleko!“

„Ale…“ Děvče si trochu povzdychlo. „Mám moc velký vliv na zkoumaný objekt, protože je mám všechny ráda. Ušáky, šediváky, kopytníky, prostě všechny. A to se nesmí.“

„Je zakázáno mít rád? Copak to je možné?“

„O to vůbec nejde,“ zamračil se Tělegin. „Není to tak jednoduché. Bez lásky nevypěstuješ ani stéblo trávy, ani kámen nepoložíš, to je pravda. Takový kámen se třeba musí otesat, tráva se musí stříhat, vlka… toho člověk právě nemusí vůbec nic. Nejde to ale mít ho rád, nemít ho rád.“

Odmlčel se. I Lada mlčela. Rjabcev od ní odtrhl pohled. Novinářské povolání se svým co nejrychlejším shromažďováním, informací příliš neprospívá citům, teď však Rjabcevovi došlo, že jeho příchod a vyptávání navíc rozdmýchávaly v otci i jeho dceři nějaké dávné obavy, které skrývali sami před sebou, jako se skrývají myšlenky na očekávané neštěstí.

„Ničemu z toho nerozumím,“ uvažoval nervózně. „Svět, zdraví, úspěšná práce, co víc jim schází ke štěstí?“

Pohlédl do okna, kde břízami stále proudilo šikmé nazlátlé světlo a bez jediného hlásku stále stejně krouživě poletovalo podzimní listí.

„Musíme už zavolat Mášu,“ řekl úsečně Tělegin.

Děvče vstalo, ale zastavilo se u okna, na okamžik jako kdyby splynulo se září večera, se vším, co dělalo podzim krásným a klidným, s jeho unavenou něhou.

„Mášu volat nemusíme,“ řekla najednou. „Jde sama.“

„Kde je?“ vyskočil Tělegin a za ním hned Rjabcev, ale mezi větrem vyholenými větvemi bříz nikdo z nich neviděl nic mezi čirým chvěním světel a stínů.

„Tam je,“ řeklo tiše děvče. „Ještě musí kousek dojít.“

Její rty vyslovily ještě něco, čemu nebylo rozumět.

A i když v dálce nebylo jako před tím vůbec nic, Rjabcevovi připadalo, že slyší těžké dupání. Tělegin strčil do okna, aby se otevřelo. S šeptáním bříz sem vtrhl vítr, přejel po jejich tělech svým chladem, ale Rjabcev nic necítil: vedle něho byla pobledlá dívčina tvář. Svou mladostí a vzrušením volala, aby ji někdo ukryl, schoval, navždycky ochránil před každým neštěstím. Úsilí, kterým Rjabcev překonal toto pohnutí, až bolelo. Jeho doposud na ničem nezávislý sluch se stal jejím sluchem a právě v něm bylo něco, co činilo nával něhy něčím nutným i nemožným dokonce i pro případ, že by byli sami.

Neslyšitelné dupání se blížilo.

Teď uviděl i oči. Mezi vzdáleným bílým sloupořadím bříz vstoupilo do zlatého světla tmavé tělo pohybující se jako na chůdách, mizelo ve stínu a znovu se vždy objevovalo blíž. Obrysy se zvětšily. Zvíře se vleklo těžkou bolestnou chůzí, pruhy světla mu přejížděly po huňatých zádech. Do rytmu kroků pravidelně přikyvovala skloněná hlava.

Šlo rovnou k oknům, avšak jeho oči nehleděly na lidi, ti jako kdyby tam vůbec nebyli, o to chmurněji vypadal tento nevyhnutelný pohyb obrovského těla rozhrnujícího světlo, nad nímž zlehka a zimomřivě vířilo žluté listí. Jeden list přistál přímo na translátoru, který mělo zvíře na krku jako obojek, a zůstal tam přilepen jako podzimní ozdoba.

Lidé nepromluvili jediné slovo. Stejně rychle losice přistoupila k nim, natáhla krk, jako kdyby se pokoušela tlamu položit na římsu u okna, ale neudělala to, znehybněla na svých kostnatých chůdovitých nohách. Vtom se Rjabcev zachvěl, protože z nitra translátoru zarachotil hlas zbavený jakékoli intonace:

„Člověče, zabij vlka!“

Dívčí rameno se přitisklo k Rjabcevovi, cítil, jak se chvěje.

„Maško…“ řekl Tělegin tak, že ho sotva bylo slyšet. „Co je, Mášo?“

„Člověče, zabij vlka!“

„Mášo, příteli, proč?“

„Vlk zabil mé losátko. Člověče, zabij vlka!“

Translátor odsekával jednotlivá slova: „… zabil… mé… losátko.“ Tento lhostejný hlas zněl v tichu večera jako požadavek samotné přírody, která najednou získala dar slova. „Zabij… zabij… člověče, zabij…“

„Mášo, poslouchej…“

„Říkal jsi, že jsi přítel. Vlk zabil losátko. Člověče, zabij vlka.“

Nakonec zvedla hlavu a na lidi se dívaly tmavé oči vlhké mateřskou láskou.

Lada neslyšně zmizela, někde jenom hluše bouchly dveře.

A hlas se ozýval stále:

„Člověče… příteli… zabij!“

Rjabcev o krok poodstoupil, o něco se uhodil do boku.

„Dobře, dobře…“ brumlal Tělegin a ztěžka přitom dýchal. „Počkej…“

Neobratně zavíral okno, jako kdyby se chtěl od toho všeho oddělit. Ode všeho – od zlátnoucího pohasínajícího večera, losí matky, přírody, která promluvila jejím hlasem, od toho všeho, co teď stálo za skleněnou přepážkou.

Tělegin poslepu našel židli, usedl a teprve potom pohlédl na Rjabceva.

„Už máte, co jste potřeboval?“ zeptal se lhostejným hlasem. „Rozhlásíte to teď po celém světě? Jen to klidně udělejte, nemám nic proti.“

„Jak to?“ zeptal se Rjabcev opatrně, jako kdyby stál u postele nemocného. „Tak co jí odpovíte?“

„Co jí můžu odpovědět? Že v přírodě si jsou podle nás všichni rovni, že i vlk je naším přítelem, a i kdyby nebyl, co by to na věci měnilo? Vůbec nic.“

V soumraku, který opanoval místnost, Rjabcev viděl Těleginovi špatně do tváře, ale jeho ostré rysy mu teď připadaly, že jsou vyřezány z tvrdého vyschlého kořene, tak chladně zněla jeho poslední slova.

„Vůbec nic?“ zeptal se ještě jednou rozpačitě.

„Vůbec nic,“ následovala lhostejná odpověď. „Příroda není krutá ani milosrdná, příroda je zákon a vlci se zákonitě zmocňují těch nejsnáze dosažitelných, to znamená těch nejslabších, a tím vlastně ozdravují losí rod. Copak můžu mít k Mašce přednášku? Její potomek byl neduživý, nemocný, už předem odsouzený, to jí ale člověk nevysvětlí. Nic takového nedokáže pochopit. Vůbec nic. Nikdy. A ani nemůže, je to matka.“

„Takže vy jste od počátku čekali… Celou tu dobu…“

„Přirozeně. Jenom člověk může pochopit zákon rodu, v osudech mnohé předvídat, to je naše síla, nebo jestli chcete – naše břemeno. Chudák děvče.“ Tělegin pokýval hlavou. „Losátko měla strašně ráda.“

„Ale ona přece mohla…“

„Ochránit a ukrýt je? Mohla!“ Tělegin vyskočil a začal ze sebe chrlit další slova. „Můžeme hodně, můžeme dokonce pozvednout ruku na přírodní zákony. A co vědcova povinnost? Děláme pokusy s divokými, nikoli domácími zvířaty. Abychom se sami nedostali mezi mlýnské kameny doposud nám neznámých přírodních zákonů, musíme být chladně lhostejní, nebojácní, jako… jako sama příroda.“

„A krutí.“

„Nechte toho,“ unaveně mávl rukou Tělegin. „Buď nechápete nebo nechcete pochopit, co je ještě horší. Kam se to cpete s tím vaším humanismem? O jednu oběť víc, o jednu oběť méně, vlny výběru převalují zrníčka písku, kdo je počítá… Maska brzy na všechno zapomene, od toho je losice, my jsme se dozvěděli dnes něco nového.“

„Ne, to vy nechápete nebo nechcete pochopit mě. Ten pokus je krutý vůči vám. Vědec působí na objekt. A není tomu naopak v mnohem větší míře? Losice zřejmě zítra zapomene, ale Lada… Jsme odpovědní za každého, koho jsme spoutali, nebo to tak není?“

Tělegin neodpověděl. Ve tmě bylo slyšet, jak hledá v zásuvkách stolu. Cvakl zapalovač, ohnivý jazýček mu osvítil obličej a dotkl se konce cigarety.

„Je to svinstvo a jed,“ řekl do oblaku kouře Tělegin. „Někdy ale tenhle pradávný odporný lidský zvyk…“

„Je to zbytečné,“ řekl tiše Rjabcev. „To nepomůže.“

„Jistě,“ Tělegin rychle zhasl nedopalek. „A víte co? Ten vlk… Teď mi je jasné, proč nepřišel.“

„Myslíte svědomí?“

„Kdepak svědomí… Ostatně všechno nezačalo člověkem…“

Znovu cvakl zapalovač.

Rjabcev vyšel ven.

V šeru, kterým se prodíraly hvězdy, nemohl hned ty dva rozpoznat. Nejasná skvrna, kterou nejprve považoval za bělavý kmen břízy, se pohnula, a pak pochopil, že to byla Lada. Buď objímala losici nebo jeho oči nedokázaly prostě rozlišit jejich splývající stíny, stály tam mlčky a možná že mlčení bylo silnější než jakýkoli rozhovor.

GILBERT M. JENSEN

Puftole

„Říkám tomu puftole,“ prohlásil vojín, „protože dělá puf, když s ní střílím, nebouchne to ani nepráskne – jenom to udělá takové malé puf, a je to!“

Generál si podezřívavě prohlížel předmět, vyhlížející jako roura. Držel ho v ruce a pokoušel se ho dát do souvislosti s informacemi, které mu podal vynálezce, vojín, anonymní ostatně jako všichni prostí vojíni.

Nebýt toho, že vojín vypadal od přírody naivní a zakřiknutý, choval by se generál odmítavěji. Člověk by nerad jako jeden z nejvyšších velitelů v armádě naletěl na boudu, vtípek, kterým by se potom bavili na rotě.

Stejně ale musí do jisté míry zachovat rezervovanost, když si prostý vojín, který se jinak v armádě nijak zvlášť nevyznamenal, z ničeho nic najednou vynalezne zbraň, proti níž jsou jaderné, chemické i bakteriologické zbraně beznadějně zastaralé. Generál se zahleděl na malého, bezvýznamného vynálezce, který se celý nesvůj pokoušel udělat ještě menším, než už ve své trochu velké uniformě byl. Pak se podíval na adjutanta, jenž se ani nesnažil zakrýt pobavený úsměv.

„Tak vy tomu nevěříte?“ otázal se generál a namířil na pobočníka tu strašnou zbraň.

Pobočníkova tvář se rozzářila úsměvem od ucha k uchu.

„Ne, pane generále.“

„Pokud jsou naše informace správné,“ generál s požitkem vychutnával slova, „ozve se, jestliže stisknu tenhleten knoflík, puf, a navíc docela tiché puf – a vy, pobočníku, se dokonale rozplynete. Ano, nezbude z vás ani prášek.“

„Myslím, že to klidně můžete zkusit, pane generále,“ prohlásil pobočník úslužně.

Vojín ze sebe vyrazil tiché ustrašené varování, generál ho však přeslechl, zvedl přístroj, namířil pobočníkovi na břicho a vypálil. Ozvalo se nehlučné puf, a pobočník i jeho povýšený škleb byli ti tam.

Generál vstal.

„To je ohromné! Abych pravdu řekl, moc jsem tomu nevěřil! Mladý muži, jste si vědom, že jste udělal jeden z největších objevů naší doby?“

Vojínem události poněkud otřásly.

„Nemohl jste to nejdřív vyzkoušet na něčem jiném, třeba na popelníku?“

„Ten jsem dostal od maminky,“ pobouřeně se ohradil generál. „Nesmíte si to tak brát, stejně jsem si už chtěl opatřit nového pobočníka. Ale tohleto…, mladý muži, hm, musíte mi to prominout, že vám říkám mladý muži, nemohu si zapamatovat vaše číslo… Víte vy vůbec, co tohleto znamená? Tohleto znamená novou éru armády!

Za posledních dvě stě let na téhleté zemi nedošlo ani k jedné, ani k jedné jediné válce, rozumíte? Ani k jedné jediné, a proč? Protože jsme doposud měli k dispozici jen nedostatečné zbraně, alespoň z hlediska armády.“

Generál si povšiml, že vojín jako by tak docela nerozuměl, a upřesnil:

„Mno, člověk, který stojí mimo, to těžko může pochopit. Ale my, kdo máme zbraně jako svůj obor, jsme už dlouho nespokojení a rozmrzelí, ano, nebojím se to říct, jaksepatří otrávení, že naši práci nám brzdí zbraně. Už nikdy nebude válka – s tím musíme reálně počítat. A kdyby konečně k nějaké i došlo, kdo si odnese vítězství? Triumfální pochod deštěm květů v obsazených oblastech?“ Generál se ztěžka posadil.

„Nikdo,“ vydechl těžce. „Nikdo. Za takových podmínek se nedá pracovat.“ Něžně se zahleděl na předmět, který celou dobu nepustil z ruky a kterým rychle a šetrně odeslal nesnesitelného pobočníka do lepšího světa. „Na čem jste to ještě vyzkoušel?“ Vojín těžce polkl.

„Na trakaři, na pár starých kraksnách na vrakovišti, čtyřech vrabcích, litru sladkého mléka a na jednom starém psovi.“

Generál se zazubil.

„Na tom podvraťákovi seržanta Carlsona, co? Už ho hledá osmý den.“

„Už byl starý, pane generále. Dávno ho měli nechat utratit.“

„Ano,“ generál se znovu usmál, „a navíc to byl příšerně vzteklý hafan a všechno zasvinil. Dokud jsme ho tu měli, člověk musel dávat zatracený pozor, kam šlape.“

„Ale s pobočníkem to bylo přece jenom něco trochu jiného,“ podotkl vojín.

„S jakým pobočníkem?“ Generál byl povahy zapomnětlivé.

„No… jako s tím,“ vojín ukázal neurčitě do vzduchu.

Generál přemýšlivě nakrabatil čelo. „Pobočník, pobočník,“ mumlal si pro sebe. „Ano! Máte pravdu, musím si najít nového pobočníka. Děkuji vám, mladý muži, že jste mi to připomněl. Ale to může počkat!“ V obličeji se mu objevil lišácký výraz.

„Povinnost především. Mladý muži, vyprávěl jste někomu kromě mě o tomhle geniálním vynálezu?“

„Ne.“

„Svému otci nebo matce?“

„Ne.“

„Kamarádům na světnici?“

„Ne.“

„Ženě, milence?“

„Nemám ani ženu, ani milenku.“

„Buďte rád. Tak to tedy znamená, že kromě vás a mě nikdo netuší, že tahle zbraň existuje?“

„Ani živá duše, pane generále.“

„To jste se zachoval rozumně.“ Generál vstal, přešel místností k oknu a vyhlédl na kasárenský dvůr zalitý sluncem. Voják, který uklízel dvůr, odstavil trakař se smetím, zalezl za kůlnu a chystal se dát si šlofíka. Pokušení bylo příliš veliké – bleskově napřáhl pistoli a odpufoval trakař i s obsahem – k nemalému údivu momentálního uživatele, který se za chvíli vrátil a zahájil usilovné pátrání.

„Ten trakař mu dám sežrat,“ brumlal si generál spokojeně.

Těžce se sesul na židli a jal se zkoumat pistoli a její součásti.

„Jaká se do ní používá munice?“

„Žádná, pane generále!“

„Chcete říct, že v ní vůbec nic není?“ Generál povytáhl ohromením obočí, „no ale jak to potom funguje?“

„Stačí stisknout knoflík.“

„No ano – to mně je naprosto jasné, ale jak to funguje? Co to dělá, když se zmáčkne ten knoflík?“

Voják udělal krok zpátky, viděl, že se generál začíná rozpalovat.

„Já vlastně ani nevím, čím to je.“

„Tak vy jste to dal dohromady, a nevíte, jak to funguje?“

„Víte, pane generále, já mám pořád hrozně studené nohy a on to vlastně měl být ohřívač, který jsem si chtěl dávat do spacáku.“

„Ohřívač nohou!“ pěnil generál, „tak to má znamenat, že vy nevíte, jak to funguje, i když jste to sám dal dohromady?“

„Ne, přišel jsem na to, když jsem poprvé zmáčkl knoflík a odpufoval jsem si náhodou vlastní spacák a pak jsem si musel koupit nový za vlastní.“

„Typický vědátor,“ brumlal si generál zarputile, „kolik drahocenných schopností nepřijde vniveč při takovém divokém a neplánovitém výzkumu. Chybí jim vojenská disciplína, ale o tohleto se připravit nedám.“

„Vlastně jsem to chtěl ohlásit,“ ozval se vojín.

„Co?“

„To s tím spacákem. Byl přece erární.“

„Neotravujte pořád s nějakým spacákem! Ten s tím nemá nic společného! Je tu vynález, který nemá obdobu v dějinách, a vy nevíte nic lepšího, než mlít něco o zmizelých spacích pytlech, psech a pobočnících. Tak už se seberte, člověče! Z čeho jste tu pistoli dal dohromady?“

Vojín zrudl. Špatně snášel, když mu někdo nadával.

„Z ničeho zvláštního. Jen z pár věciček, co jsem našel.“ Generál odevzdaně vzdechl: „Z jakých věciček?“

„Kdybyste mi laskavě tu pistoli na chviličku půjčil, pane generále.“

Generál mu pistoli s jistým zaváháním podal.

„Tak tohleto je trubka, vlastně docela obyčejná vodovodní trubka, zbytek od instalatéra. Knoflík je kousek mosazi, ten jsem uřízl z tyče, kterou jsem našel na dvoře. Topné tělísko jsem koupil, to jediné mě něco stálo.“ Ve vojínově hlase zazněla hrdost.

„Ty čtyři šroubky, které to celé drží pohromadě, jsem dostal od mechanika.“ Generál fascinovaně sledoval vojína, který zbraň pečlivě rozebral a jednotlivé součásti rozložil po stole. Kousek vodovodní trubky, topné tělísko, mosazný knoflík a čtyři obyčejné šroubky.

„Co to, krucinál, děláte! Proč ji rozebíráte, člověče?“

„Nebojte se, pane generále, už jsem to udělal kolikrát,“ uklidňoval ho vojín a zručně skládal pistoli dohromady. „Prosím za prominutí, pane generále.“

Generála píchlo u srdce. Popelník, dar od matky, který ještě před malou chviličkou zdobil jeho psací stůl, zčistajasna zmizel.

„Asi jsem omylem zmáčkl knoflík,“ omlouval se vojín.

„Mohl jste dávat pozor!“

Generálovi se oči zalily slzami, ale záhy smutek překonal. Výcvik a disciplína vojáka z povolání mu pomohly přenést se přes choulostivý bod. Znovu se chopil zbraně a řekl:

„Bylo to od vás to nejrozumnější, co jste mohl udělat, když jste nikomu o svém vynálezu nic neřekl. Čím míň lidí něco ví, tím lépe.“

Vojín, vděčný za pochvalu, se usmál.

Generál se na okamžik hluboce zamyslel a pak pronesl:

„Tajemství je tajemstvím jen do té doby, dokud o něm nikdo neví, není-liž pravda?“

„Samozřejmě, pane generále!“

„A u vojenského tajemství to platí dvojnásob.“ Generál si zamyšleně pohrával s pistolí a pátravě si vojína prohlížel.

„Je vám to jasné?“

„Samozřejmě, pane generále.“

„Mimochodem, kam se poděl můj pobočník?“

„Odpufoval jste ho, pane generále.“

„Á, máte pravdu,“ připustil generál a zamyšleně přikývl. „Je vám jasné, že je to vojenské tajemství?“

„Dovedu držet jazyk za zuby, pane generále.“

Vojínova tvář zářila hrdostí nad tím, že patří k zasvěceným.

„A tahleta pistole,“ generál ji pohladil láskyplným pohledem, „ta je také vojenské tajemství, a mnohem větší, mnohem nebezpečnější. Ani naši přátelé a už vůbec ne naši nepřátelé se o ní nesmějí dozvědět ani to nejmenší.“

Voják souhlasně přikyvoval. Vychutnával pocit, že má s generálem společné tajemství.

Generál se zachichotal.

„Bude to pro nás těžké, udržet jazyk za zuby.“

„Hrozně těžké,“ souhlasil vojín a rovněž si dovolil malé pousmání.

„Pro mě to ale bude těžší, mladý muži,“ povzdychl si generál, „než pro vás.“ Pistole zamířila vojínovi na břicho, ozvalo se tiché puf a z vynálezce se stala druhá oběť vlastního epochálního vynálezu. Generál prokázal vojínovi poslední čest krátkým zasalutováním a zamumlal:

„To nebylo kvůli popelníku od maminky, ale bál jsem se, by nedovedl udržet jazyk za zuby.“

Okamžik uvažoval, zda by se neměl projít po kasárnách a trochu si s pistolí pohrát. Bylo by zajímavé vyzkoušet, jak bude působit na nové nosiče bakteriologických zbraní, ale to by bylo příliš riskantní. Nejdřív si těch zbraní musí obstarat víc a pak jimi vyzbrojit elitní jednotku, dobře připravenou k malé soukromé válce, která mu zajistí světovládu… Ale do práce, do práce.

Vyplnil tři identické žádanky následujícího znění: Vyrobte laskavě dvě stě kusů přesně podle přiloženého vzoru. Potom objednal osm set kusů šroubů. Pro první pokus to bude stačit.

Potom pistoli rozebral, zabalil jednotlivé díly a odeslal je do různých armádních dílen.

Za několik dní objednané součástky obdržel. Okamžitě z nich začal skládat pistoli. Byla lehoučká a jednoduchá. Součástky byly vyrobeny s velkou přesností, takže do sebe dobře zapadaly, a brzy držel hotovou pistoli v ruce. Vstal, přistoupil k oknu a hledal cíl. Rozhodl se pro plukovníkův nový automobil, který podle generálova mínění parkoval proti předpisům před vjezdem do kasáren. Pevnou rukou stiskl knoflík na doraz a čekal známé tiché puf. Neozvalo se nic. Generál zatřásl pistolí a zkusil to znovu, opět bezvýsledně.

Celý zkoprnělý se vrátil na své místo za psacím stolem. Bylo mu jasné, že tady něco nehraje. Rychle složil novou pistoli, vyzkoušel ji, ale opět s negativním výsledkem.

„Fiasko,“ zaskřípal zuby. Naštěstí má ještě původní model. Musí začít od začátku, chyba bude v materiálu, něco musel přehlédnout. Horečně začal hledat mezi součástkami a náhle mu po zádech přeběhl mráz. Uvědomil si, že na objednávkách neuvedl, že požaduje oddělené vrácení vzorků. To znamená, že původní součástky jsou teď někde v hromadách naprosto přesných kopií. Poprvé v životě měl generál chuť se rozplakat. Přestože toho o matematice mnoho nevěděl, bylo mu jasné, že možných kombinací musejí být miliardy, a jen v případě tak nepravděpodobné náhody, jakou by například bylo, kdyby vyhrál nejvyšší výhru v loterii několikrát za sebou, by mohl sestavit původní pistoli. Zakrátko nato generál odešel na odpočinek. Sedí si doma, nikomu nechybí a den po dni skládá malé věcičky. A pokaždé, když za ním přijde jeho žena, zvedne pistoli, kterou právě složil, namíří na ni, našpulí rty a udělá „… puf!“ A ona netuší, jaké jí hrozí nebezpečí.

FREDERIK POHL

Smrtonosné poslání Phinease Snodgrasse

Toto je příběh vynálezce Phinease Snodgrasse. Postavil stroj času.

Postavil stroj času a s jeho pomocí se vrátil asi o dva tisíce let zpátky, přibližně do doby Kristova narození. Představil se císaři Augustovi a jeho choti Lívii i ostatním bohatým a vlivným Římanům, a jelikož se s nimi rychle spřátelil, zajistil si jejich spolupráci, až bude měnit životní návyky roku jedna. (Tento nápad ukradl z vědeckofantastického románu L. Spragua de Camp, který se jmenuje Aby na Zemi nepadlo temno.)

Stroj času nebyl veliký, zato veliké bylo srdce Phinease Snodgrasse, a proto když vybíral, co s sebou přiveze, volil tak, aby lidem poskytl okamžitou a co nejúčinnější pomoc. Pro starověký Řím byly příznačné především špína a nemoci, bolest a smrt. Snodgrass se rozhodl, že římský svět ozdraví a pomocí medicíny 21. století udrží jeho populaci naživu. Jakmile se lidstvo zbaví zhoubných morů a předčasné úmrtnosti, přijde ostatní samo.

Snodgrass zavedl penicilin, aureomycin a bezbolestné vrtání zubů. Brousil čočky do brýlí a učil operovat šedý zákal. Seznámil Římany s anesteziologií, vysvětlil jim bakteriální teorii původu nemocí a ukázal, jak čistit vodu. Postavil továrnu na hygienické papírové kapesníky a naučil Římany, že si mají dát při kašlání ruku před ústa. Naléhal – a bylo mu vyhověno – aby otevřené římské stoky byly zakryty, a propagoval zásady správné výživy.

Snodgrass přinesl starověkému světu zdraví, ale přitom si zachoval i své vlastní. Dožil se víc než stovky. Zemřel v roce 100 jako velmi spokojený člověk.

Když se Snodgrass octl v Augustově ohromném paláci na Palatinu, žilo na světě asi 250 000 000 lidí. Přesvědčil principát, aby se o jeho dobrodiní podělil i s ostatním světem, čímž z něho mělo prospěch nejen sto miliónů poddaných římského impéria, ale i další stomilión lidí v Asii a desítky miliónů v Africe, na západní polokouli a na tichomořských ostrovech.

Všichni byli zdrávi.

Dětská úmrtnost okamžitě poklesla z devadesáti případů ze sta na necelé dva. Bezprostředně nato se průměrná délka života zdvojnásobila. Všem se vedlo dobře a jejich zdraví se projevovalo v tom, že přiváděli na svět víc dětí, které se ve zdraví dožily dospělosti a měly dětí ještě víc.

Jen velmi ochablá populace každou generací nezdvojnásobí svůj počet.

Tihle Římané, Gótové a Mongolové byli silní. Každých třicet let vzrostla světová populace na dvojnásobek. V roce 30 n. 1. žilo na světě půl miliardy lidí. V roce 60 to byla už celá miliarda. Když Snodgrass jako šťastný člověk umíral, žilo na světě tolik lidí, co dnes.

Byla škoda, že se Snodgrassovi do stroje času nevešly nákresy nákladních lodí, příručky, jak zpracovávat kovy a vyrábět nástroje, které by sklidily úrodu z polí, plány trojexpanzních parních turbín na výrobu elektrické energie, která by poháněla stroje ve městech, prostě na všechnu tu techniku, kterou přinesla teprve následující dvě tisíciletí.

Jenže nevešly se.

A tak když zemřel, nebylo na světě zrovna všecko tak úplně v pořádku. Velmi mnoho lidí špatně bydlelo.

Vcelku však byl Snodgrass spokojený, protože to ostatní už přijde samo. U zdravé populace její růst výzkum jen urychlí. Příroda je bez hranic, a jakmile se začnou studovat její zákony, bude určitě možné postarat se o jakékoli množství lidí.

A skutečně. Parní stroje, postavené podle Newcomenova principu, čerpaly tam, kde se pěstovaly potraviny, vodu na zavlažování polí už dlouho před jeho smrtí. Přehrada u Asuánu na Nilu byla postavena v roce 55. Do roku 75 nahradily volské povozy v Římě a Alexandrii tramvaje na bateriový pohon a neohrabané přídatné dieselové motory, pohánějící lodě s potravinami přes Středozemní moře, vysvobodily o několik let později otroky z galér.

V roce 200 měl svět něco přes 20 miliard duší a technice se s rostoucím počtem dařilo držet krok. Pluhy s atomovým pohonem vymýtily Teutoburský les, kde dosud tlely Varovy kosti, a hnojivo získávané iontovou výměnou při dolování v moři produkovalo značné množství obilných hybridů. V roce 300 dosáhla světová populace čtvrt bilionu. Štěpením vodíku se z moře uvolňovalo úžasné množství energie a transmutací atomů se dalo přeměnit na potravu cokoliv. Bylo to nezbytně nutné, neboť na provozování zemědělství už nezbylo místa. Země začínala být těsná. V polovině šestého století bylo 60 000 000 čtverečních mil zemské pevniny zaplněno tak, že se žádným směrem nedala natáhnout ruka, aniž by se přitom člověk nedotkl jiného člověka, který stál vedle.

Všichni však byli zdrávi a věda kráčela kupředu. Vysušilo se moře a rozloha souše se okamžitě ztrojnásobila. O padesát let později se zaplnila i mořská dna. Energie, pocházející dříve ze štěpení mořského vodíku, se získávala usměrňováním veškeré sluneční energie pomocí gigantických „zrcadel“ tvořených pouhými fyzikálními silami. Ostatní planety samozřejmě zmrzly, ale to nebylo podstatné, protože v následujících letech byly rozštěpeny, aby se dala využít energie jejich jader. Také Slunce bylo rozštěpeno. Udržet život na Zemi v takovýchto umělých podmínkách však představovalo přímo marnotratnou spotřebu energie, přestože v průběhu doby vyslaly svou energii na Zemi všechny hvězdy z Galaxie a plány na využití Andromedy odhadovaly, že bude zajištěna stoupající spotřeba energie na dobu třiceti let.

V tomto bodě byly provedeny určité výpočty.

Vezme-li se průměrná váha člověka 60 kg – což je 6 x 104 gramů – a připustí-li se, že se populace každých 30 let zdvojnásobí (přestože od té doby, co bylo Slunce rozštěpeno nic takového jako „rok“ neexistovalo a osamělá Země se bez cíle blížila hvězdě jménem Vega), došlo se k závěru, že celková hmotnost lidského masa, kostí a krve bude do roku 1970 6 x 1027 gramů.

A to byl oříšek. Celková hmotnost samotné Země byla pouze 5,98 x 1027 gramů. Již teď žilo lidstvo v norách vyhloubených v zemské kůře a v čediči a lidé se zkusmo prolamovali do ztuhlého jádra z niklu a železa. V roce 1970 by se jádro tak jako tak přeměnilo na živoucí muže a ženy a tunely by musely být proráženy jejich vlastními těly. Vesmírem by bezcílně putovala koule, zmítající se natěsnanými živými mrtvolami.

Navíc bylo z jednoduchých počtů zřejmé, že to není všechno. Po určité době se hmota lidí vyrovná celkové hmotě Galaxie a za další časový úsek převýší hmotu všech galaxií.

Tuto situaci nebylo možno déle snášet, a tak byl zahájen jistý projekt.

S potížemi byly opatřeny prostředky, umožňující postavit malý, leč důležitý aparát. Byl to stroj času. S dobrovolníkem na palubě (vybraným z 900 trilionů uchazečů) se vrátil zpátky do roku jedna. Jediné, co přepravoval, byla lovecká puška s jedním nábojem. Tímto nábojem spáchal dobrovolník na Snodgrasse, pachtícího se zrovna nahoru na Palatin, atentát.

K veliké (i když jen teoretické) radosti několika kvintiliónů nikdy nenarozených lidí padlo na Zemi požehnané temno.

HERBERT W. FRANKE

Enklávy

Postávali v hloučcích před stěnami z umělého skla a dívali se skrz ně. Museli mhouřit oči, protože prostor uvnitř byl zaplněn oslnivým světlem – vycházelo z bílých zářivek, vytvářejících na stropě pravidelnou síť. Nepříjemný jas ležel jako prach nad krajinou, kterou kdosi uvnitř uměle zřídil a pěstoval: přes trávníky s květinami vedly dlážděné cesty, mezi nimi stál nahodile nějaký keř nebo strom – ale tak, že nebránil rozhledu. Tu a tam bylo vidět zvláštní chlupatá čtyřnohá zvířata; dřepěla na zemi nebo pobíhala unaveně podél skleněné stěny. Nejpodivnější však přece jen byli vlastní obyvatelé těchto míst: lidská stvoření s bledou bělavou kůží, široce rozevřenýma očima a roztaženým chřípím, s tenkýma křehkýma rukama. Měli na sobě stejné šaty jako návštěvníci vně stěn, ale vypadali ne právě dobře, ba omšele.

„Jsou to opravdu lidé jako my?“ zeptalo se jedno malé děvčátko a chytlo se pevně otce za rukáv.

„Je to tak – jsou to lidé. Nebo spíš: byli jimi. Pocházejí ze stejných předků jako my. Dříve jsme jim byli podobnější, trvalo mnoho generací, než se rozdíly natolik zvětšily. Nikdo neví, jak k tomu vlastně došlo.“

Zmlkli a hleděli upřeně dovnitř. Občas některá z těch lidských karikatur přišla z druhé strany ke skleněné stěně a zahleděla se jim do obličeje… ti, co stáli venku, bezděčně o krok couvli. Ty tváře se daly těžko popsat – byly to tváře lidské, a přece jiné. Pokožka vypadala zranitelná, Průsvitná. V očích jim bylo vidět bělmo. Byli inteligentní? Byli nebezpeční?

Děvčátko se schovalo rodičům za záda. Vyšlo odtamtud, teprve když už žádné z těch hrozných stvoření nebylo nablízku.

„Proč jsou zavření? Co se stane, když se dostanou ven?“

„Ven se dostat nemohou,“ vysvětloval otec. „Dýchají jiný vzduch, to, co jedí, se musí uměle čistit. Všechno, co potřebují, se sterilizuje; dodává se jim to vzduchotěsnými propustmi. Jen uvnitř mají podmínky k životu. Venku by zahynuli.“

Dav přihlížejících se zavlnil. Celý houf neobvyklých tvorů proběhl zaskleným prostorem a zmizel v jedné z budov, které pro ně kdosi postavil. Byly zařízeny tak, že jejich obyvatelé se v nich nemohli zdržovat trvale; přesto se často pokoušeli skrýt se nadlouho někde uvnitř v koutku – a vyhnout se tak pohledu návštěvníků.

„Pojďte, jdeme! Koukat na ně není zrovna moc příjemné!“

Otec táhl dítě s sebou. Ještě při odchodu pohlédlo zpátky do ohrady – napůl schovaný za jedním keřem stál nějaký chlapec a udělal na ni pitvorný obličej.

O 400 roků dříve

Nastalo to, čeho se lidé obávali po celé generace. Stále nové dohody, přísná nařízení, dodatečné klauzule, striktní vymezení hranic, dokonce hrozby sankcemi – to vše je teď k ničemu. Policie, vojsko ani pořádkové útvary nemají možnost zasáhnout. Pár otevřených poklopů, a vzduch by byl zamořen. Několik protržených hrází, a voda by byla navždy zkažená. Kdo by se chtěl, ať už dobrovolně, nebo ze služební povinnosti, bránit proti nepříteli, kterého jeho nepostižitelnost chránila lépe než hermeticky uzavřený pancíř?

Zpočátku to bylo příjemné. Svobodní obyvatelé města tehdy přivítali rozhodnutí odpovědných činitelů areály prodat. Přitáhly chmurné postavy, vyvrženci lidstva. Domácí obyvatelé vykukovali pokradmo příčkami rolet, když ty cizince přiváželi na otevřených nákladních autech. Vypadalí ošklivě, byli celí ušpinění, ukoptění. Člověk si dovedl představit, jak se potí a páchnou. A potom seskákali dolů, muži, ženy i děti, a už se jako mravenci hemžili po haldách.

Zřizovaly se vzduchové clony, zdi, ploty nabité elektřinou, pečovalo se o to, aby všechno, co jednou bylo tam uvnitř, také uvnitř zůstalo. Obrovitým kanalizačním potrubím, v němž byl udržován stálý jednosměrný vítr, se dovnitř vymezených prostorů shromažďoval veškerý odpad – zbytky jídel, vraky aut, smetí z domů, továren, zábavních místností, odpadky z dezinfekčních stanic a nemocnic, staré šatstvo, mrtvoly zvířat. Rourami se sem sváděly splašky z obytných čtvrtí, chemických závodů, patoky plné usazeného kalu, sloučenin dusíku, arsenu, antimonu, solí olova a rtuti, radioaktivních odpadů, detergentů, antibiotik. To vše bylo nasáto, zhltnuto jakoby nějakým nenasytným zvířetem – a nějakým způsobem stráveno.

Biologové a lékaři předpovídali oněm zvrhlým lidem, kteří se dobrovolně uchýlili do životu nebezpečného prostředí, brzký konec, a někteří tenkrát dokonce proti tomu protestovali. Nakonec došli k závěru, že problém přelidnění se jinak řešit nedá, a vzdali se odporu. Přesto však se odborníci, jak se stalo již nejednou, přepočítali. Ti lidé se zřejmě cítili dobře, zůstali zdraví a dobře prospívali. A plnili své úkoly. Vnesli do chaosu řád, vytvářeli prostor pro nové odpadky, pomáhali k lepšímu využití místa. Ale stavěli také cesty, obytné domy, pěstovali řasy a houby, tavili kovy… Komise, které se čas od času odvážily dovnitř, o tom přinášely zprávy.

Ano, prospívali – a množili se; nikdo by to nepokládal za možné, ale bylo tomu tak. Problém jejich plodnosti se ukázal v novém světle ještě naléhavějším. Bylo jich stále víc a víc, měli už málo místa. A teď došlo na jejich požadavky: Žádali rozšíření areálů, žádali více smetí!

Nezbylo než jim vyjít vstříc – tím spíše, že přece předjímali směr vývoje. Smetiště se rozrostla, čistý obyvatelný prostor se zmenšil, a nakonec byl vydán zákon, který další rozšiřování ploch pro skládky odpadků zakázal.

Z dálky zaznívá povyk. Nad šedivými bloky zkompostovaných skládek stoupají hnědavé výpary. Ve vzduchu tkví odporný dusivý zápach. Už to nemůže dlouho trvat…

O 300 let dříve

„Dáváme vám čestnou nabídku,“ řekl vyslanec. „Koupíme všechny pochybné areály. Naše nabídka není vysoká, ale ta území vám stejně nejsou k potřebě. Budete mít nadále právo shromažďovat tam vaše odpadky. K tomu převezmeme povinnost provádět tam veškeré práce, které se v těchto oblastech vyskytují. Tato nabídka je pro vás velice výhodná – mějte na paměti újmy na zdraví, ke kterým tam dosud docházelo u vašich lidí! Této starosti byste teď byli zbaveni.“

Skupina politiků, s níž vyslanec mluvil, se od něho tehdy odtáhla tak daleko, jak to jen dovolovala zdvořilost. Svým zevnějškem se od nich příliš nelišil, každý však věděl o zvláštnostech onoho národa, který ten muž zastupoval a k němuž koneckonců také náležel. Každý se těchto lidí štítil a také to dával najevo, jestliže kdy došlo k náhodnému setkání. V tomto případě byla ovšem situace poněkud jiná. Nabídka, kterou jim učinil, byla tak lákavá, že ji prostě museli přijmout – prodat bezcennou zem za drahé peníze, a k tomu ještě získat pozoruhodné výhody. Ovšem – také druhá strana stála pod tlakem: jejich malé území praskalo ve švech – a lidé se nemohli vystěhovat. Kam měli jít?

A tehdy se vynořil ten nápad s enklávami; nikdo nevěděl, kdo s ním vlastně přišel. Byl však lákavý. Obsahoval také politickou výhodu: Smlouva by přispěla k tomu, že by ve svobodném světě zmizelo ohnisko napětí, že by se zmenšilo nebezpečí válečné expanze…

Po krátké poradě byla nabídka přijata.

O 200 let dříve

„Nevidím žádné východisko,“ řekl ministr hospodářství. „Země jako je naše, směšný kousek země, vtěsnaný mezi velké sousedy, nemůže zůstat nadlouho nezávislý. Nevidím žádnou cestu, jak zachránit finanční situaci, tím spíše, že pan ministr zdravotnictví právě dnes vystoupil s naprosto utopickými požadavky na financování ochrany životního prostředí…“

Kulaťoučký prošedivělý pán vyskočil. „Pánové, zdraví je přednější než peníze! Nesmíme dopustit, aby naše voda byla otrávena, aby vzduch…“

„To znamená milióny!“

Předseda zvedl ruku: „Prosím, uklidněte se! Výbor znalců pro studium životního prostředí předložil výsledek jedné studie, který je přímo ohromující – nejen proto, že šmahem řeší všechny naše problémy. Navrhuji, abychom se informovali z první ruky! Nemáte-li námitek, sejdeme se po obědě v univerzitním institutu pro biologii.“

Vládní komisi přijal osobně přednosta institutu. „Naše výzkumy začaly šlechtěním odolného městského stromu. Musí se mu dařit ve slané půdě, především musí být odolný proti posypovým solím. Umělé osvětlení a chvění až daleko do oblasti ultrazvuku mu nesmí škodit. Výsledek předčil všechna očekávání. Podívejte se!“ S nepříliš skrývanou pýchou ukázal biolog na veliký květináč v rohu místnosti, kterého si jeho hosté dosud nevšimli. Z šedé okoralé půdy vyrůstal sukovitý kmen, dělící se v několik větví. Na nich visely veliké, tlustě masité zpeřené listy. „To je on, náš nový výpěstek, odolný městský strom. Nechali jsme ho projít nejtvrdšími testy: Nejenže snáší výfukové plyny – on je dokonce potřebuje! V ovzduší, kde není obsažen kysličník uhelnatý a kysličník siřičitý, hyne.“ Učenec povstal. „A nyní mne, prosím, následujte!“

Zatímco skupina procházela chodbami institutu, pokračoval: „Naše úvahy jsou založeny na starém poznatku, že také člověk je adaptabilní bytost – a to v mnohem větší míře než strom. Právě na to nebrala až dosud věda o životním prostředí zřetel. Dělaly se pokusy přizpůsobit prostředí člověku – což je nesnadné a nákladné – a ztroskotaly. Proč nejít opačným směrem? Proč nepřizpůsobit člověka prostředí? Až dosud jsme registrovali každou změnu složení vzduchu, každé obohacení vody cizími látkami s obavami. Proč se ke každé změně nepostavíme pozitivně a nenecháme na člověku samém, aby se jim přizpůsobil? Prosím, pojďte dál!“

Otevřel dveře do jedné z laboratoří, politikové ho následovali. Před nimi ležely veliké skleněné nádrže s kalnými roztoky nebo se šmouhami špinavých výparů. Nezřetelně se tam daly rozeznat nějaké pohyby, chvění, cukání…

„Vypěstovali jsme v živných roztocích embrya a jako kojence jsme je pak dále chovali v umělých líhních. Na tom není nic neobvyklého. Zvláštní jsou podmínky prostředí, jaké jsme udržovali: vzduch obsahuje vysoké procento kysličníku uhelnatého a siřičitého a je uměle obohacen o karcinogenní látky z výfuků automobilů. Vodu získáváme z filtrátu jedné čisticí stanice. Obsahuje veškeré obvyklé nečistoty ve zvýšené koncentraci, především početný výběr patogenních baktérií, k tomu navíc několik vysloveně toxických látek, jejichž podíl zvolna zvyšujeme. Všechny tyhle přísady by vlastně měly mít smrtící účinek. Ale působí tak? Nikoliv – právě naopak: Organismy se jim přizpůsobily. Vidíte to na vlastní oči: batolata žijí, mají se k světu, vyrůstají z nich děti jedna radost. Budou zdravější než my!“

Politikové mlčeli, zírali, divili se. Nedali na sobě znát nechuť. Ale pochopili: lidé, kteří se přizpůsobili zvýšené hladině znečištění, nepotřebují žádná nákladná ochranná zařízení k udržování čistého životního prostředí.

O slovo se přihlásil ministr financí: „Velice působivé…, ale něčemu nerozumím: jak to řeší naše finanční problémy?“

„Docela jednoduše,“ odpověděl předseda vlády a položil mu ruku na rameno: „Nejenže uspoříme výdaje na ochranu životního prostředí, ale navíc získáme mimořádně vydatné zdroje příjmů: Prohlásíme, že jsme připraveni odebírat veškerý odpad našich sousedních států – pochopitelně si za to necháme dobře zaplatit.“

„To znamená naprostý odvrat od starých uznávaných principů,“ namítl ministr zdravotnictví.

„… ale řeší to naše problémy,“ prohlásil šéf vlády. „Pánové, věřím, že naše cesta k budoucnosti je zajištěna.“

ROBERT BLOCH

Droga pravdy

Dne 19. září ve čtrnáct hodin dvacet sedm minut se doktor Samuel Laverty zvedl ze židle a otevřel okno. Dokázal to, aniž narušil tok volných asociací své analyzované pacientky, natažené na pohovce.

Doktor Laverty postál u okna přibližně jednu minutu a zhluboka dýchal, zatímco pacientka, paní Amélie Stoughtonová, stará padesát tři léta, pokračovala v monologu.

„Za všechno může on,“ mlela. „Dokonce se mě nesnaží ani pochopit. A děti, ty nemají vůbec žádné uznání. Největší potíž s nimi je v tom, že jsou úplně sobecké, vůbec mě neoceňují…“

Doktor Laverty se otočil a pohlédl pacientce do tváře. Rychle zamžikal, pak se zamračil a potřásl hlavou.

„Největší potíž s vámi je v tom,“ pronesl nahlas, „že jste egocentrická stará semetrika. Žádnou psychoanalýzu nepotřebujete. Potřebujete pořádně nakopat do zadku. A jestli odsud okamžitě nevypadnete, tak se o tuhle terapii pokusím osobně.“

Paní Stoughtonová se zvedla z pohovky, celá naježená a s ústy dokořán.

Náhle se prudce nadechla a zrudla ve tváři. „Pane doktore,“ vzdechla. „Myslím, že asi máte pravdu.“

Ve čtrnáct dvacet osm zdvihl televizní spíkr v klimatizovaném studiu krabici pracího prostředku známého z reklam po celé zemi a tvář se mu stáhla do připitomělého úsměvu.

„Milé dámy,“ řekl, „musím vám povědět o nejdůležitějším vynálezu pro domácnost za všechna poslední léta – o úplně nových zázračných mýdlových vločkách Blanka super. Jsou tak skvělé, že když je použijete, najdete své nejjemnější prádýlko čistější než čisté.“

Zajíkl se, a jak krabici pokládal, úsměv mu ve tváři pohasl. „Co tím chtějí říct?“ zeptal se nahlas. „Čistější než čisté? Ať se propadnu, jestli tomu rozumím. A vsadím se, že ten, kdo tenhle text vymyslel, taky ne.“ Poškrábal se ve vlasech. „A koho chtějí obalamutit těmi kecy o zázraku? Mýdlové vločky jsou pořád jenom mýdlové vločky, a odkdy má být zázrak, že odstraňují špínu ze šatů? Pokud stojíte o můj názor, nic úžasného na tom není. A taky nic nového. Jsou to pořád stejné omleté superlativy. Už mi je nanic z toho, že je vychvaluju až do nebe jako nějakého nového vykupitele.“

Nad dveřmi do studia vzplálo a opět pohaslo červené světlo. Hlasatel sebou trhl a potom vrhl pohled na režijní pracoviště. Avšak technici se na něj šklebili, režisér kýval a zvedl palec s ukazováčkem spojeným v kruhu, v gestu oceňujícím jeho výkon…

Hned na to ve čtrnáct dvacet devět vstoupil Homér Gans do kanceláře svého zaměstnavatele prezidenta První národní banky. Drobný pokladník vypadal jako obvykle nenápadně, hlas měl tichý a uctivý jako vždy.

„Musím vám něco říct,“ zamumlal Homér Gans. „Něco o fondu rezerv. Dlužím do něj čtyřicet tisíc dolarů.“

„Cože děláte?“ vyštěkl prezident.

„Zpronevěřuju peníze z fondu rezerv,“ řekl Homér. „Dělám to celou dobu. Nikdo o tom nemá ani tušení. Něco z těch peněz jsem prosázel na dostizích, ale spoustu jich platím za pronájem bytu. Asi by vás nenapadlo, když se na mě tak díváte, že patřím mezi ty, kteří si bokem vydržují blond milenku. Ale neumíte si představit, jaké mám doma peklo.“

Prezident se zachmuřil. „Ale ano, to umím,“ odpověděl a zhluboka nabral dech. „Ve skutečnosti, taky se mi stalo že si jednu vydržuju. Ačkoli abych vám řekl pravdu, není blondýna od přírody.“

Homér zaváhal a pak si povzdychl. „Abych i já řekl pravdu, ani ta moje.“

Mezi dvěma třiceti a dvěma čtyřiceti pěti se přihodila celá řada věcí. Vzorný synovec poslal svého postaršího napakovaného strýčka, když se ho pokoušel buzerovat, do háje. Šestinásobná matka, až dosud vyzbrojená svatou trpělivostí, doporučila svému línému a nenažranému manželovi, aby konečně zvedl zadek a našel si práci. Majitel jednoho z nejluxusnějších obuvnictví odmítl dál klečet před zákaznicí a navrhl jí, aby si buď vybrala velikost odpovídající její sloní noze, anebo ho přestala zdržovat. A u slavnostní večeře se zahraniční diplomat zarazil uprostřed vzletného přípitku a vychrstl svoje šampaňské americkému velvyslanci do tváře.

A…

„Svatá panno!“ zanaříkal Wally Tibbets, šéfredaktor Daily Expresu. „Copak všem přeskočilo?“

Reportér Joe Satterlee pokrčil rameny.

„Za celých devět let v tomhle plátku jsem ani jednou neřekl ‚Tohle netiskněte!‘ Ale teď musíme zadržet – budeme muset vydržet tak dlouho, dokud nepřijdeme na to, co se děje. Máme dost otvíráků na tucet prvních stránek, ale žádný nedává smysl.“

„Co například?“ Joe Satterlee klidně hleděl na svého šéfa.

„Vyber si. Jeden starší senátor právě vydal prohlášení, že odstupuje. Ale ani slovo o špatném zdravotním stavu. Prostě že na svou funkci nestačí. Marty Flanagan, ten odborář, ho přetrumfl – zastřelil se v hale nové budovy odborů. Dostali jsme dálnopis od policie. Nejsou schopní pozavírat všechny chlápky, kteří se tam najednou přivalili a přiznávají se ke všemu od vraždy až po to, že jsou budižkničemu. A jestli si myslíš, že už je toho dost, měl by sis poslechnout, co se děje v inzertním oddělení. Klienti odříkají inzertní plochu, jako by zešíleli. Tři největší obchodníci s ojetými vozy ve městě právě rvou na kusy svoje inzeráty.“

Joe Satterlee zívl. „Co se to děje?“

„Chci, abys právě tohle zjistil. A honem.“ Jeho zaměstnavatel povstal. „Sežeň někoho, co tomu říká. Zkus to na univerzitě. Zmáčkni oddělení výzkumu.“

Satterlee přikývl a sešel po schodech ke svému autu.

Univerzita stála jen půl míle od kanceláří Expresu, ale nebyla to snadná jízda. Vypadalo to, jako by se doprava zablokovala v celém městě. A něco se stalo i s chodci. Už nechodili normálně. Polovina z nich vypadala jako na útěku a druzí se pohybovali buď jako ve snách, nebo jen tiše postávali uprostřed chodníku. Lidské tváře – řidičů, ale také chodců – ztratily svou obvyklou masku netečnosti. Někteří se smáli, jiní plakali. Na trávníku před univerzitním areálem ležela spousta dvojic v pevném objetí a nevnímala jiné, které vypadaly, že se naopak vášnivě řežou. Joe Satterlee zhodnotil, co se děje, a pokračoval v jízdě.

Ve tři nula osm našel volné místo k zaparkování přímo před budovou děkanátu. Vydrápal se ven, obešel auto směrem k obrubníku a téměř se srazil s tělnatým mužem, který se hnal dolů po schodech.

„Promiňte,“ řekl Satterlee. „Děkan Hanson má kancelář v téhle budově?“

„Jestli ne, tak jsem posledních dvacet let seděl na špatné židli.“

„Vy jste děkan Hanson? Jmenuji se Satterlee. Jsem z Daily Expresu…“

„Proboha, vy to už opravdu víte?“

„Co mám vědět?“

„Ale nic.“ Tělnatý muž se ho pokusil odbýt. „Teď na vás nemám čas. Musím sehnat taxík.“

„Utíkáte z města?“

„Musím se okamžitě dostat na letiště. Lituji, ale teď není kdy podávat informace novinám.“

„Jenže potom z města utečete.“

„Ne. Jedu na letiště.“ Děkan Hanson vyhlížel do ulice. „Co se stalo se všemi taxíky? Nejspíš tím už taky načichli. Ale až se mi dostane do rukou doktor Lowenquist…“ Tělnatý pán začal netrpělivostí tančit na obrubníku. „Taxi!“ vykřikoval. „Hej, taxi!“

Joe Satterlee jej uchopil za paži. „Pojďte,“ řekl. „Hodím vás na letiště. Cestou si můžeme promluvit.“

Náhlý závan větru hnal po chodníku vířící papíry. Když usedali do vozu, začínal se zvedat prach a slunce znenadání zmizelo za mrakem, narůstajícím na západní části oblohy.

„Blíží se bouřka,“ zamumlal děkan Hanson. „Ten zatracený blázen by měl mít aspoň tolik rozumu, aby přistál, než vypukne.“

„Lowenquist,“ řekl Satterlee. „Není to vedoucí katedry stomatologie?“

„To je on. A radši by se měl koukat někomu do huby, než aby lítal v soukromém letadle. Úplně mi stačí všechny nesmysly těch bláznivých vědců, ale šílený zubař…“

„Co provedl?“

„Najal si dnes odpoledne letadlo, sám pro sebe, a létá nad městem. Postřikuje město tím svým plynem.“

„Jakým plynem?“

„Podívejte.“ Hanson si povzdechl. „Já o vědě nic nevím. Jsem jenom ubohý děkan a mým úkolem je vyrážet z pracháčů pro univerzitu peníze. Dokonce mě ani nezajímá, co se na fakultě děje. Podle toho, co jsem slyšel, Lowenquist prováděl alotria s chemickými anestetiky. Míchal dohromady nové kombinace – ze sloučenin odvozených od thiopentalu sodného, amytalu sodného a pentotalu sodného – ještě mnohem silnější a koncentrovanější.“

„Neužívá se tohle taky v psychoterapii, na narkohypnózu?“ zeptal se Satterlee. „Čemu to vlastně říkají sérum pravdy?“

„Tohle není sérum. Je to plyn.“

„Můžeme si to zopakovat,“ odvětil Satterlee. „Takže čekal, až přijde jasný, bezvětrný den a vznesl se s letadlem, aby postřikoval město koncentrovaným plynem pravdy. Je to tak?“

„Ovšemže je,“ zabrblal děkan Hanson. „Přece víte, že vám nemůžu lhát.“

„Už nikdo nikdy nebude moci lhát.“

„Obávám se, že ne. Ta látka je zřejmě tak silná, že si stačí jenom jednou čichnout. Vyptával jsem se na to Snodgrasse z katedry psychiatrie. Naplácal mi toho spoustu o uvolnění zábran a potlačení superega, které člověk při odpovědi obchází. Ale je jasné, že ať na to jdete z toho konce nebo z opačného, plyn zabírá. Působí na každého, ať byl venku, nebo se nadechl čerstvého vzduchu z okna či z klimatizace. A to prakticky znamená celé město.“

„Už nikdo nikdy nebude moci lhát.“

„Jestli tomu dobře rozumím, nikdo nechce lhát.“

„Ale to je skvělé!“

„Skvělé?“ Děkan Hanson zašilhal po kupících se bouřkových mračnech. „Nejsem si tak jistý. Pro mne by bylo lepší, kdybych vám to všechno nepověděl. Co se stane, až se do toho pustí dnes naplno večerníky? Uškodí to pověsti školy. Dokonce možná přijdu o zaměstnání. Je to legrační, jsem si toho vědom, ale zdá se, že s tím nemůžu nic dělat. Cítím jenom potřebu být ve všem upřímný. Právě tohle jsem říkal své sekretářce, než mi vlepila facku…“ Náhle se zarazil. „Už tam budeme? Každou chvíli se dá do deště.“

„Už jenom kousek po téhle silnici,“ řekl mu Satterlee. „Uvědomil jste letiště, že přijíždíte?“

„Ovšem. Už půl hodiny se pokoušejí dostat Lowenquista dolů. Vysílačku nemá, a než aby se obrátil zpátky… Radši bude bzučet nad městem a rozprašovat a rozprašovat. Blázen jeden bláznivý! Rád bych věděl, kde přišel na nápad, aby se o něco takového pokusil?“

„To nevím,“ zadumal se Satterlee. „Možná si jenom myslel, že lidé by se zase pro změnu mohli chovat čestně. Možná už měl plné zuby toho, jak si lžeme a předstíráme a všechno pošpiníme.“

„No ne, co se s vámi děje?“ Děkan Hanson na něj pohlédl s obavami. „Mluvíte, jako byste jeho počínání schvaloval.“

„A proč ne? Jsem novinář. Mou prací je zacházet s fakty. Už mám dost poslouchat lži, přihlížet tomu, jak jsou moje články, než se dostanou do tisku, pozměněné a překroucené. Trocha pravdy by světu mohla pomoci. A co se týká mne samotného, vždycky jsem se snažil při jednání s druhými chovat čestně…“

„Nejste ženatý, co?“

„Jak to víte?“

„Na tom nesejde,“ řekl Hanson s úšklebkem. Znenadání protáhl krk okénkem. „Podívejte!“ křičel. „Tamhle nahoře – to je určitě Lowenquistovo letadlo!“

Satterlee hleděl s ústy dokořán. Přes pole letělo malé letadýlko, s konturami téměř setřenými mračny. V tom jim nad hlavami zavyl vítr, zaburácel hrom a začaly se řinout proudy deště.

„Pokouší se nalétnout na přistání,“ křičel Hanson. „Ale v takovém silném větru…“

Oblohu náhle rozrazil blesk jako světelné kopí. Udeřil a Hanson znovu zaječel. „Ten blesk – musel praštit do letadla – spadne…“

„Jedem!“ zamumlal Satterlee, sešlápl plyn a zatočil do pole. V dálce zavyla siréna a v závoji deště spatřil bílý kopeček přijíždějící ambulance. A letadlo se řítilo k zemi v bláznivé spirále…

Wally Tibbets se opřel a odstrčil křeslo od stolu.

„Tak takhle to bylo, jo?“ řekl.

Satterlee chladně přikývl.

„Tak. Zemřel chudák dřív, než ho vyprostili z trosek. Ale objevili nádrže a všechno. Měl s sebou i spoustu papírů – popis všeho včetně vzorce látky, kterou objevil. Přemluvil jsem děkana Hansona, aby mi všechny ty materiály dal. Byl tak omámený, že snad ani nic nenamítal. Takže teď všechno, co otiskneme, můžeme podložit důkazy. Předpokládám, že budeme informovat agentury.“

Tibbets potřásl hlavou. „Houby,“ řekl. „Všechny dotazy zodpovím tím, že všechno popřu.“

„Ale mám přece všechny důkazy v kapse…“

„Tak si je nech. Nebo ještě lépe, spal je.“

„Takový článek…“

„Žádný článek nebude. Už je to za námi, v každém případě. Nevšiml sis, jak se lidé po bouřce změnili? Vítr určitě všechen plyn odvál, rozptýlil nebo co. Na tom nezáleží, všichni už jsou zase normální. A většina už sama sebe přesvědčila, že se nikdy nic takového nestalo.“

„Ale my víme, že se stalo! Co všechny ty trháky dnes odpoledne? Říkals, že nám shoří telefony.“

„Hodinu, ano. Ale od té chvíle všichni telefonují znovu, aby to odvolali a popřeli. Našeho senátora ani nenapadne, aby rezignoval. Ten poskok na odborech se zastřelil nešťastnou náhodou. Policie nemůže přimět nikoho, aby svou výpověď podepsal. Zapiš si, co ti říkám, do rána celé město zapomene, co se stalo. Bude chtít zapomenout, aby si zachránilo zdravý rozum. Nikdo se přece nemůže postavit tváří v tvář pravdě a s tím žít.“

„Takový způsob myšlení je úděsný,“ řekl Satterlee. „Doktor Lowenquist byl génius. Pochopil, že to, nač narazil, by mohlo způsobit úplný převrat. Jeho létání nad městem, to byl jenom pokus – nakonec o tom tady i píše. Plánoval, že to provede znovu a ve větším měřítku. Zamýšlel vzlétnout nad Washington, nad Moskvu, nad všechna hlavní města na světě. Protože jeho droga pravdy by mohla proměnit svět. Copak to nechápeš?“

„Ovšemže chápu. Ale svět by se neměl měnit.“

„Proč ne?“ Satterlee napřímil ramena. „Podívej, přemýšlel jsem o tom. Lowenquist je mrtvý. Ale mám jeho vzorce. Nevidím důvod, proč bych nemohl pokračovat v jeho práci na místě, kde skončil.“

„Chceš říct, že bys připravil další látku a začal ji rozprašovat?“

Satterlee přikývl. „A nic mě nemůže zadržet. Poslední dobou jsem šetřil. Můžu si pronajmout letadla i s piloty. Nemyslíš, že dnes na celém světě potřebují pár kapek pravdy?“

Wally Tibbets povstal. „Zapomněls na jednu věc,“ řekl. „Pravda je zbraň. A zbraně bývají nebezpečné.“

„Ale ne tak, jako kdybych shazoval vodíkové bomby.“

„Ne.“ Tibbets zvolna potřásl hlavou. „Tohle by bylo horší. Daleko horší. Viděls, co to provedlo dneska v malém, jenom v měřítku našeho městečka?“

„Ovšem, viděl. Zločinci se sami chodili přiznat. Darebáci se buď obraceli na správnou cestu, anebo si vystřelili mozek z hlavy. Lidi si najednou přestali navzájem lhát. Je to tak špatné?“

„Pokud se týká zločinců, tak ne. Ale tohle není všechno, co se stalo. Jak jsi říkal, lidé si přestali navzájem lhát. Obyčejní lidé. A to může být hrozná věc.“

„Nechápu…“

„Ano, ovšem. Nechápeš. Nechápeš, co se stane, jestliže doktor řekne pacientovi, že umírá na rakovinu, když manželka poví manželovi, že není skutečným otcem jejich syna. Všichni mají svá tajemství, nebo skoro všichni. Někdy bývá lepší neznat úplnou pravdu – ať už o jiných, nebo o sobě.“

„Ale podívej, co se dneska děje na světě.“

„Vidím. Je to moje zaměstnání – sedět za stolem a pozorovat, jak to chodí. Svět se někdy točí bláznivě, ale aspoň se pořád točí. Protože lidé ještě pořád míří vpřed. A potřebují svoje lži, aby jim pomáhaly. Kdybys šel přímo na kořen věci, možná by ses přesvědčil, že většina věcí, mezi nimiž žijeme, jsou lži. Pojem absolutní spravedlnosti. Romantický ideál věčné lásky. Víra, že pravda a spravedlnost vítězí. Dokonce i naše pojetí demokracie může být jen lež.“

„Ale my v ni věříme, alespoň většina z nás. A protože v tyhle věci věříme, usilujeme, abychom podle nich žili. A naše víra nám pomáhá, abychom tyhle věci kousek po kousku uskutečňovali. Je to pomalý proces a někdy se zdá, že pěkně beznadějný, ale po celé historické období míří vpřed. Jak víš, zvířata nelžou. Jen myslící stvoření dokáží předstírat, stavět se věrohodným, klamat sebe sama i druhé. A právě proto jsou lidmi.“

„Možná, že to tak je,“ řekl Satterlee. „Teď ale uvažuj o příležitosti, kterou mám. Dokonce bych mohl odstranit možnost války.“

„Snad. Když budou vojenští a političtí a ekonomičtí vůdcové postaveni tváří v tvář pravdě o své ideologii a politice, možná že se na čas změní.“

„Mohli bychom postřikovat pořád,“ vpadl dychtivě Satterlee. „Ještě přece existují čestní lidé – mohli bychom založit nadaci a udělat z toho dlouhodobou záležitost. A kdo ví? Možná že pár postřiků zanechá trvalé změny. Rozumíš? Můžeme skoncovat s válkami.“

„Rozumím,“ řekl mu Tibbets. „Mohl bys ukončit války mezi národy. A vznítit stovky miliónů soukromých válek, vedených v lidských mozcích a srdcích. Zvedla by se vlna šílenství, vlna sebevražd, vlna vražd. Začaly by se hroutit domovy, rodiny, všechny instituce, které udržují náš život celistvý. Kompletně by se zhroutila sociální struktura. Ne, tvoje zbraň je příliš nebezpečná.“

„Uvědomuju si, že je riskantní.“

Tibbets položil mladšímu muži ruku na rameno. „Byl bych rád, kdybys na celou tuhle záležitost zapomněl,“ řekl střízlivě. „Abys neplánoval, že budeš plyn vyrábět a rozprašovat. Nedělej to, v zájmu nás všech.“

Satterlee mlčky hleděl do noci. Z veliké dálky se nesl jekot proudového letadla.

„Jsi čestný člověk,“ řekl Tibbets. „Jeden z mála. Proto si tě vážím. Nebudu tě nutit, abys vydal ten vzorec, protože to není zapotřebí. Věřím ti. Chci na tobě jenom jedno, abys mi teď slíbil, že se nebudeš pokoušet změnit svět. Nech věci jak jsou.“ Odmlčel se. „Dáš mi na to čestné slovo?“

Satterlee zaváhal. Byl čestný člověk, a tak mu chvíli trvalo, než odpověděl.

„Slibuji,“ zalhal Satterlee.

LUBOMÍR MACHÁČEK

Poválečné děti

Byli jsme jako u vytržení. V Globusu jsme si dali vinný střik, teplem rozpálené ulice sálaly i teď, kdy výkladní skříně obchodů už dávno oněměly. Dlažba velkoměsta se podobala spálené kůži naháče. Chodníky plné pupínků a bradaviček měly zanesené trysky zamlžovačů, nad hlavami nám lomozily v okenních rámech žaluzie. Lidé s pomačkanými unavenými obličeji a vylekanýma očima otvírali okna, aby po západu slunce vyvětrali. Stalo se to, co nikdo neočekával. Kalné nebe znečištěné emisemi látek, tvořících od nepaměti sluneční filtr, se vyjasnilo. Najednou bylo všude abnormální teplo. Jindy bych možná nadával, klel, snášel hromobití na hlavy lidí, kteří nezachytili rozptyl smogové vrstvy a nezapnuli včas solární redukční systémy, u nichž se později ukázalo, že nejsou schopny plnit svou zastaralou konstrukcí ani ty nejzákladnější požadavky, teď jsem však držel Jindru za ruku a nic jiného v té chvíli k životu nepotřeboval.

– Kam půjdem? – pohnula váhavě hlavou. V druhé ruce se jí houpala taška s melounem. – Jela jsem ráno přes most, v Labi je vody po kotníky. Na dně se povaluje spousta zajímavých věcí. – Stále mne lákala k řece, jako by ji tam něco táhlo.

– Už se smráká, ještě bychom někam zapadli. Radši vylezeme na věž, co říkáš. Až se rozsvítí v ulicích, uvidíme celé město.

– Bojím se, – přivinula se ke mně.

Tma se nám rozlévala před očima jako borůvková šťáva, zářící skalpel obzoru očividně temněl. Vyvolal ve mně záblesk vzpomínky z dětství, jenž se mi rozplynul ještě dřív, než jsem si ho stačil uvědomit.

Za okamžik se ochladí, nad oblými hřbety ulic se rozzáří zimniční světla neonek, ti nejodvážlivější vyrazí do ulic.

– Jako bych už tohle jednou zažil.

– Lidé se bojí slunce.

– Byla to láska nebo nenávist?

– Musíme být stále spolu, aby nás nikdo nerozdělil, – stiskla mi horečně ruku. – Naši mně vypravovali, že jednou… je to tak neskutečné.

– Co ti vypravovali?

– Pojď, chtěl jsi přece vylézt na věž, – řekla Jindra naléhavě a mírně mě postrčila. Věděl jsem, že kdybych se vyptával, nepochodím. Pokoušel jsem si představit, co rodiče mohou povídat dívce, když ji pouštějí na schůzku v době, kdy je vyhlášen výjimečný stav. Jindra mne však přemýšlet dlouho nenechala.

Výtah u lešení byl pečlivě zamknutý, žebřík z přízemí vytažený na plošinu prvého patra. Část jeho duralové konstrukce vzhlížela jak pokroucená opilcova noha. Teď už jsem couvnout nemohl. Vyšplhat se po tyči bylo celkem snadné, na plošinu bych se však bez Jindřina povzbuzování asi nedostal.

– Tak vidíš, – řekla mi mazlivě, když jsem spouštěl žebřík.

– Jenom ať nás nikdo nevidí. Hned ho vytáhnu. Prohlížel jsem si ji se zálibou. Vystupovala po šprušlích jako manekýna, jako reklamní agent firmy Jindra a spol, výrobce náhradních kotníků, zaručeně souměrných lýtek, pružných zad a šíje, klenoucí se do prostoru jako mamutí můstek v Obersdorfu.

Na poslední příčce jsem jí podal ruku. Oba jsme se rozesmáli, kovová kostra lešení se rozdrnčela údery věžních hodin. Cesta vzhůru nám trvala dobrých pětatřicet minut.

– Budem blíž k slunci, – rouhala se, zatímco si rukou stahovala vlasy, které jí do tváře vháněl vítr. Zády opřeni o měděnou kopuli, rozhlíželi jsme se do všech stran. Na melouna jsme úplně zapomněli. Tma nás ještě více sblížila, cítil jsem Jindřin dech.

– Zítra se naši sejdou, – zašeptala.

– Už zítra, – pravil jsem překvapeně. – Vlastně to je dobře, alespoň budeme vědět, na čem jsme.

– Na něco jsem přišla, – špitla. – Sáhni si na můj malíček. Přes den se zkracuje a nyní narovnává. Je jako barometr. Ukazuje, jak hodně na mě myslíš. Třeba teď, cítíš?

– Ano, – vydechl jsem rozpačitě. Nezdálo se mi, že by se nějak měnil. Měla chladnou dlaň, nic jiného jsem na ní nepozoroval.

– Představ si, že bych byla někdo jiný, než za koho mě máš. Vzal by sis mě?

– Kdybys nebyla ženská?

– Ti lidé, co vedli válku, prý nebyli lidé. Slyšel jsi přece o válce. Povídá se, že i teď v tom mají prsty, – řekla nahněvaně. Až když jsem jí nabídl srpek z melouna, uklidnila se. Město pod námi ožívalo, tma přinášela lidem životodárný elixír. Noční hlídač dole pod námi si začal hvízdat.

Uvažoval jsem, proč se rodiče námi tolik zabývají a proč svůj zájem tak ochotnicky utajují. Ani Jindra na nic kloudného nepřišla, vzala to jako fakt mimořádné situace, ať si povídají, když mají chuť, jenom ten věčný stín v patách v nás vzbuzoval nedůvěru. Jindřiny závěry měly svou logiku a řád. Zájem skutečně vypukl až v souvislosti s kalamitou exhalátů a zvýšeným slunečním zářením. Život všech lidí se ze dne na den měnil. Posilovače srdečního oběhu s masážními strojky, dřív k dostání jen ve specializovaných prodejnách, se kupovaly pod pultem i v zelinářství, na černém trhu se obchodovalo s medikamenty a anesteziologickými přístroji. I koronární jednotky měly svou hotovost, sanity, projíždějící ulicemi, jako by chtěly svým zlověstným houkáním dát najevo, že život ve městě se stále ještě nezastavil. Několik dnů po selhání teplocirkulačního zařízení v souvislosti s náhlým rozptýlením smogu vyšly noviny s palcovými titulky: Specialisté zkoumají vrstvu ionosféry. Kdo vytvoří umělou clonu? Zvykne si lidský organismus opět na slunce? Spad chemických exhalátů kulminoval… Nic konkrétního, spíše chlácholení nežli naděje. Inzertní služby stále více nabízely chladničky, našli se i nadšenci, kteří rozprodávali kožichy z nutrií hluboko pod cenou, jako by předvídali, že dochází k posunu zeměpisných souřadnic. K výrazným změnám však nedošlo. Tepla nepřibývalo ani neubývalo, přirozený filtr smogu se rozplynul, naopak pokusy o jeho znovuvytvoření byly příliš nebezpečné, protože se mohla zvýšit koncentrace agresivních látek v ovzduší. Odborníci se nepohodli, lidé cestovali pod zem, změnil se i způsob stravování. Nejprve začala skomírat zvířata, první odvážlivci zkoušeli požívat synteticky vyráběné maso. Žádná bašta, ale člověk zahnal hlad.

Slunce působilo i na rodiče. Vedli divné řeči a nakonec vyrukovali s přesně opačným přáním, než jsem očekával. Prý abych se oženil, je čas začít vychovávat děti, nečekat, ale pustit se do díla tak jako kdysi oni. Dokonce mi doporučili, abych požádal Jindřiny rodiče o ruku. To mě šokovalo, kdo se v nich má vyznat. Dozvím se už konečně, o co vlastně jde?

Jindřina předpověď se nevyplnila, na návštěvu jsme čekali týden. Většinu času jsme trávili pod zemí v jakémsi protiradiačním krytu, jehož druhou polovinu jsme používali jako sklep. Bylo tu přece jenom chladněji a zvuk zvenčí sem doléhal tlumeně. Naši mne hned zpočátku postavili mimo hru, krátce před příchodem hostů mi otec naznačil, abych odešel. Byl tak roztržitý, že se mi okolnosti ani nepokoušel vysvětlit. Něco podobného jsem ovšem předpokládal, i já měl svůj plán. Ze suterénu jsem skutečně vypadl, proběhl chodbou, dvorem a z druhé strany vklouzl oknem tam, odkud mne vyhostili. V protilehlé půlce sklepa, oddělené provizorní přepážkou, pěstoval otec v skeletu zastaralého elektromobilu žampiony. Okénkem jsem se protáhl s námahou, dopad dolů už byl do měkkého. Než jsem si udělal místo za stěnou, debata se zatím rozproudila. Stačilo nepatrně zvětšit spáru mezi deskami. Vadil mně jen bzukot ventilačního motorku. Věty, rezonující mezi holými betonovými stěnami, přilétaly ke mně z velkých dálek jako stěhovaví ptáci. Viděl jsem všechno: maminku, svátečně oblečenou s vzorně upravenou hlavou, poletující v sprayovém oparu jako sen, mírně předkloněný trup otce s bílým zářícím kapesníkem přitisknutým na opáleném čele, svou budoucí tchyni s koleny přísně staženými pod stolem a ostrým římským profilem obličeje a pana Raka, bambulatého, soudkovitého a upachtěného muže, jehož gesta nenechávala ani na okamžik nikoho na pochybách, že bude mít hlavní slovo. Ale teď mluvila paní Raková. Neopomněla zdůraznit slušné vychování své dcery, a pak začala vyjmenovávat všechno, co Jindru s manželem naučili. Počítala přitom na prstech. Za desáté si nemohla vzpomenout.

– To už by skoro stačilo, – ozval se po pauze Rak.

– A vnoučata? – zajímal se otec.

– Vnoučata? – Paní Raková se překvapením zakuckala, poposedla si na židli a nohou se dotkla pod stolem svého muže. Otec jako by na tenhle pokyn čekal.

– To zařídím, – pravil samozřejmě. Myslel jsem, jestli bude chtít jedno, dvě nebo více dětí, jestli je bude schopna vychovávat.

– No dovolte! Tyhle ruce dokáží všechno, – řekla paní Raková.

– Ach, – vzdychl překvapeně otec. Viděl jsem, jak se paní Rakové dotkl, jak pohladil na paži její hebkou kůži. – To je vaše ruka, madam? – pravil s utajovanou ironií.

Žena se rozesmála, divoce, téměř hystericky.

– Čí by asi byla, nevíte?

– Promiňte, nemyslel jsem to tak, – zachraňoval ztracenou pozici.

– Budem se snad dohadovat? – zasáhl do debaty Jindřin otec. Bonbón, který převaloval v ústech, teď začal drtit mezi zuby. Potom se nadýchl k velké řeči: – Poslyšte, pokuste se zalistovat se mnou v historii… první transplantace srdce, to byla nějaká senzace. A teď, teď už nejsou spory, zdali transplantovat či implantovat, co je klinická smrt a jaké máme morální právo, teď už se nehádají ani o jméno, o identitu, vyčíslí vám procentuálně, kolik v sobě nosíte zlata, niklu, umělých hmot a do hrudníku vám zašijí srdce, které vás o sto let přežije.

– Tatínku, už zase začínáš s filozofií?

– Buňka nebo hmota, tak stojí otázka.

– Co máte proti neolastu? – ozval se konečně otec. – Rozumím-li dobře, chcete říct, že například moje hlava by mohla nést reklamní značku jistého závodu.

– A nenese? Pokud vím, podepsali jsme se sami na sobě… potom už bylo pozdě, rozumíte, pozdě!

– Byla jiná doba, – bránil se otec. Překotně si dolil víno do sklenice a právě tak překotně ho obrátil do sebe. – Neudělali jsme snad dost pro život?

– Viděl jste řeku?

– Díváte se nazpět místo dopředu.

– Naše děti se budou ptát.

– Říkáte naše… jak krásně to zní. Dokázali jsme se přizpůsobit okolnostem, na nich záleží, dokáží-li to také. Slunce jim nepřipomíná jako nám ohnivou kouli, světelné záření a pronikavou radiaci.

– Právě proto, – povzdechl Rak. – Zakrněli jsme ve stínu. Někdy si připadám, že necítíme jako lidé. Život na planetě jsme zachovali, to ano, ale rovnováhu?

– Dost dobře vám nerozumím, – ozvala se matka roztřeseným hlasem. – Rovnováha čeho?

– Zrození a smrti, života.

– Chudák Jindra, – vyjelo z paní Rakové. Vzápětí provinile pohlédla na muže.

Až dosud jsem nechápal, proč tak živá diskuse o věcech, Které nemají s naším sňatkem příliš společného. Na podobných schůzkách se obvykle projednávaly ekonomické otázky, rozpočet, kdo bude kde bydlet, jak se zařídí, kolik věna dostane dcera a kolik přinesu do manželství já, kam pojedeme po svatbě trávit medové týdny. O něčem podobném nepadlo ani slovo. Až teď mi došlo, proč už několik dnů houkají sanity, proč lůžkové části nemocnice jsou přeplněné. Mně slunce nevadilo, naopak, a oni se ho bojí.

– Pokud se týká samotné svatby, vaše stanovisko je tedy odmítavé? – zeptal se vyzývavě otec.

– Nikoli, – pravil po chvíli přemýšlení Rak. – Vývoj jde kupředu, musejí se pokoušet znovu a znovu, – dodal a vrávoravě vstal, aby s odleskem úsměvu na rtech zvedl sklenku a pronesl slavnostní řeč.

Neměl jsem stání, nakonec jsme se k řece vydali. Vyrazili jsme řečištěm proti proudu. Uprostřed koryta tekl pramínek, Jindra si v něm máčela nohy. To ona si vybrala tuhle strastiplnou cestu, jako by mi chtěla dokázat, že má sílu unést v sobě i minulost.

– Podívej, – řekla a ukázala před sebe. V kalužích, které ještě nevyschly, se plácaly poslední ryby, řeka odkrývala své útroby. Nebyl to pěkný pohled.

– Proč jsme sem chodili, blázni.

– Chtěls to přece.

– Já? – pravil jsem podrážděně. Zpytavě na mne pohlédla. Ano, vyptával jsem se jí na hlouposti, o kterých mluvili rodiče, umí-li vařit polévku z prášku mne ani tak nezajímalo jako představa čehosi umělého, co přede mnou dosud skrývala. Pomyšlení na umělou část těla mne dráždilo, chtěl jsem si na ni sáhnout, ohmatat ji. Voní, je teplá, elastická, jakou má barvu a jak se hýbe? Je v ní také život jako v celém těle?

Jindra už opět mlčky šla. Obkresloval jsem očima siluetu její postavy kousek po kousíčku a uvažoval o harmonii přírody, která stvořila život. Až potom do ní sáhl člověk.

– Co je tohle? – obrátila se ke mně.

– Nesahej na nic… možná radiační mina.

– A tohle, – řekla znovu za zákrutou.

–… zbytky domu… a tady druhého. – Udiveně jsem se zastavil. Koryto řeky nám nabízelo úděsnou podívanou. Z břehů vystupovaly rozvaliny a zborcené zdi, ze kterých tu a tam trčely zprohýbané rámy oken a dveří, připomínající chapadla obrovského hlavonožce, který svou mamutí silou rozdrtil nábytek, zdemoloval dlažbu a pokácel stromy.

– Válka prý trvala dvacet minut.

– A město? Kde vlastně leželo, snad ne tady… – Přelezli jsme zborcený komín, Jindra slzela.

– Mysleli si, že vychází slunce. A za tím světlem byla tma.

– Odkud všechno tohle víš? – Jindra se smutně usmála. Shýbl jsem se a z okoralého bahna vyloupl porcelánový hrníček. Vedle rozvalin jsem si připadal jako žebrák, který našel perlu. – To přece nemohli udělat lidé. Selhal počítač, robot, některý z umělých mozků?!

– V každém z nás je něco umělého, – pokrčila vyhýbavě rameny. Zvedl jsem hlavu, abych se znovu, pokolikáté už, rozhlédl. Stromům na břehu řeky zaschlo listí. Když s ním vítr pohnul, padalo k zemi a šustilo jak drobný déšť. Jindra si znenadání rukou překryla oči. – Kdyby alespoň byla tma.

– Za tohle slunce nemůže, – řekl jsem bezradně a přitáhl ji k sobě. Jindřiny rty se dotkly mých. Domů jsem ji vedl za ruku. Všechno v jejím těle žilo, jenom oči umíraly vzpomínkou.

Na druhý den jsem se probudil do šera. Obrovský mrak, ve zprávách se hovořilo o jakési antiheliové cloně, se blížil z jihu a zakrýval větší část města. Ve fialovém světle, které propouštěly mraky, se pohybovali opatrně a nedůvěřivě lidé.

Protáhl jsem se a začal cvičit, abych se rozhýbal. Dojem čehosi destrukčního ve mně přetrvával, plížil se mým tělem a zachvacoval jeho jednotlivé části. Musel jsem cvičit, abych ten pocit přehlušil. Narodil jsem se po válce nebo před ní? Od kolika let jsem chodil vlastně do školy? A s kým? Na kamarády se nepamatuji, vlastně ani na sourozence. Matka s otcem mi nikdy nevyprávěli, proč nechtěli mít víc dětí, byl jsem vždycky sám. A příbuzní k nám také nejezdili.

Nechal jsem okno otevřené, oblékl jsem se a seběhl dolů do přijímací haly. Naši už pozice v suterénu vyklidili, zde bylo přece jen příjemněji. Otec snídal. Do zaměstnání chodil na rozdíl od většiny lidí každý den, i doma pracoval. Teď v jedné ruce držel šálek s kakaem a druhou rukou listoval v knize.

– Matka je dole?

– Uklízí a větrá.

– Tak konečně. Viděl jsi mrak?

– Celou noc jsem ho vyhlížel. A ty, jak se cítíš?

– Mizerně. Proč zakrývají slunce?

– Snad to bude dobré, – pravil udiveně otec. – Člověk nikdy přesně neví, co emise udělají.

– Mluvím o slunci.

– Ano, samozřejmě, – zaváhal. Viděl jsem, že rychle hledá odpověď. – Působí jako katalyzátor, – dodal s úlevou. Stále jsem neměl v téhle věci jasno.

– Táto, Jindra má něco s rukou.

– Ale, to ti řekla až teď? – zakabonil se. – Snad nemá před tebou tajnosti?

– Rozhodně ne tak velké jako vy. Vypadám pak před druhými jako hlupák, – odsekl jsem.

Otec se odmlčel, o to bolestivěji se vzápětí zeptal:

– Ona má protézu? – Nepříjemná otázka mne zaskočila, nedovedl jsem odpovědět. Pouhým okem jsem nic nepoznal. Vzpomněl jsem si na Jindřinu matku.

– Když byla malá, tak za války…

– Nesmysl, – vylítl otec, – ona je poválečné dítě, – řekl tak samozřejmě a sebejistě, jako by ze mne před chvílí tahal rozumy pro své vlastní potěšení. Poté se přistihl, že křičí, a omluvně na mne pohlédl.

– Jde jenom o prst na pravé ruce. Chtěl jsem tě požádat, jistě pro tebe nebude problém…

– Pravda, chtěli jste se ženit… – Dělal drahoty, tušil jsem to. Čekal jsem, že ještě dodá obligátní: teď si spolu promluvíme jako chlap s chlapem. Ale nestalo se, zabředl jo přednášky: Na fyziologické úrovni se organismus adaptuje prostřednictvím nepodmíněných reflexů a homeostatických procesů. Toto přizpůsobování se děje milióny let a pokaždé, když dojde ke změně prostředí, je třeba se znovu adaptovat. Pokud to organismus nedokáže, umírá. Jenom si vzpomeňte na dobu ledovou.

– Ale ona je jinak zdravá, – skočil jsem mu do řeči. Nechtělo se mi ty duchaplnosti poslouchat. Patrně jsem ho urazil.

– Jistě, takových jako je ona jsou desítky, stovky, a nejen s rukama. – Mlčky pohlédl na mne, co tomu říkám. Překvapil jsem ho zřejmě ještě víc než on mne.

– I já? – Trochu pozdě na takovou otázku, moje chyba, že se ptám až teď. Ale couvnout už jsem nemohl, ani já, ani můj otec. Musel jsem to vědět, chtěl jsem slyšet, odkud jsem vyšel a kam jdu, sám jsem si s odpovědí najednou nevystačil.

– Nenuť mě, abych se ti zpovídal, – řekl rozzlobeně, vstal a energicky obešel stůl. Připadal mi jako pes uvázaný na řetězu u boudy, který by se nejraději utrhl, ale nemůže. Ještě před chvílí sem zezdola doléhal maminčin zpěv, uklízela a zpívala si přitom. Najednou všechno utichlo. – Byla hrozná doba, – pokračoval otec, – učil jsem na jedné škole.

– Ptám se tě, jestli i já!

– Asi bych ti to těžko vysvětloval.

– Jaroslave, – objevila se ve dveřích matka, pustila lux a objala mne. Lítost nesnáším. Patrně vedle poslouchala.

– Umění bylo přežít, ne bojovat.

– Tak proč mlčíte. Všichni jenom mlčíte. Viděli jsme řeku, co jste tenkrát dělali, že o tom nechcete mluvit? Matka se obrátila k otci, chtěla mu zakrýt ústa, ale už nestačila.

– Zvítězili, – řekl bez zakolísání hlasu.

– Za jakou cenu?

– Z těch, co přežili ozáření, už nikdo nemohl mít děti, – dodala šeptem.

– Ani vy?

– I ty seš poválečné dítě, – ujistil mě otec. Stáli s matkou u sebe a navzájem se podpírali. V okamžiku jsem si uvědomil, co ono zjištění pro mne znamená. Najednou jsem nevěděl, mám-li plakat nebo se mám smát. Jak dlouho jsem čekal, abych se dozvěděl, že já nejsem já, ale někdo jiný, koho stvořily lidské ruce a mozek, že mí vrstevníci mají tentýž rodokmen. Kdo byl můj otec a kdo moje matka? Dozvěděl bych se to vůbec, kdyby nám nehrozila smrt? Nechtělo se mi věřit.

– Někdo však přece musel… pro zachování rodu, života!

– Možná, – připustil otec. Vzápětí dodal: – Ale my o něm nevíme.

BEN BOVA

Systém

„Nejde jenom o výzkum,“ řekl Gorman, samolibě se kolébající ve svém houpacím křesle, „ale o výzkum organizovaný.“

Hopler, specialista na rozbor finančních nákladů, přikývl na souhlas.

„Organizovaný,“ pokračoval Gorman, „a pečlivě řízený. Shora. Systém, systém a jenom ten dává výsledky. Povolíte vědcům uzdu a oni vám prošustrují poslední košili na výzkum rozmnožování baboček nebo výzkum sub-subatomických částic a podobné nesmysly.“

Hopler, sedící na krajíčku židle určené návštěvníkům, se v pokoře otázal:

„Obávám se, že nechápu, co to má společného s…“

„S analýzou, do které jste se pustil?“ Gorman pohlédl na objemnou složku, spočívající na rohu jeho stolu. „Ne, já si taky myslím, že nevíte. Vy jenom přežvykujete cifry, že? Jména, lidi, myšlenky, to do své práce nezahrnujete.“

S nepříjemným zamrazením Hopler odpověděl:

„Moje práce je ekonomická analýza. Systém by se neměl mást tím, že by lidi uvažoval jako individuality.“

„Ovšemže ne.“

„Ale teď, když to máme za sebou, rád bych věděl… Totiž… V Ústavu… nějaké šeptandy…“

„O léčebném postupu? Ty pověsti mají pravdu, postup už ověřili, ale podrobnosti neznám,“ mávl Gorman buclatou rukou. „V principu to má něco společného s represními molekulami. Právě ty v rakovinných buňkách chybějí. A naši biologové objevili způsob, jak represory do rakovinných buněk dostat. Tím se zhoubné bujení zastaví a nemoc je možné dostat pod kontrolu, to znamená pacienta léčit. Je to jednoduché, teď, když víme, jak na to.“

„To je… to je skoro zázrak!“

Gorman se zamračil.

„Co je na tom zázračného? Nechápu, proč lidé spojují slovo zázrak vždycky jenom s dobrými věcmi. Proč nepovažujete za zázrak rakovinu, za nějaký černý zázrak?“

Hopler rozpřáhl ruce, tápající po odpovědi.

„Nevadí,“ navázal Gorman, „vraťme se k vaší analýze. Dokazuje, že léčebný postup je možné zavést v celostátním měřítku. Není ani příliš drahý, ani nevyžaduje speciálně školené kádry, které bychom neměli k dispozici.“

„Myslím, že tenhle postup by se dokonce dal zavést celosvětově,“ řekl Hopler.

„Houbeles.“

„Prosím? Nerozumím vám, moje analýza…“

„Vaše analýza nebyla jediná. Systém musí prozkoumat všechno ze všech stran. Tímhle způsobem jsme zvítězili nad srdečními chorobami, mrtvicí a dokonce nad následky dopravních nehod.“

„A teď nad rakovinou.“

„Ne. Nad rakovinou ne. Demografická analýza nepřipouští ani pomyšlení, že by se zavedla léčba. Žádná jiná smrtelná choroba už neexistuje. Kdybychom zastavili rakovinu, lidi zaplaví svět. Takže léčebný postup strčíme do šuplíku.“

Omráčený Hopler nebyl na okamžik schopen slova.

„Ale já… já léčení potřebuju!“

Gorman ponuře přikývl.

„Já je budu potřebovat také. Systém to předpovídá.“

CLIFFORD D. SIMAK

Budeme stát za to?

dr. Wyman Jackson

Wyalusing College

Muscoda, stát Wisconsin

Willow Bend, Wisconsin, 23. 6. 1966

Vážený pane doktore,

obracím se na Vás, neboť neznám nikoho jiného, komu bych mohl napsat, a musím se svěřit někomu, kdo mě dokáže pochopit. Znám Vaše jméno, protože jsem si přečetl Vaši knihu Dinosauři období křídového, a to ne jednou, dokonce mnohokrát. Snažil jsem se přimět k tomu i Dennise, ale domnívám se, že ji nečetl. Jediné, oč se Dennis zajímal, byly matematické problémy jeho pojetí času – nejen stroj času samotný. Kromě toho – neumí ani pořádně číst. Považuje to za nádeničinu.

Asi jsem se Vám měl na začátku představit, jmenuji se Alton Jones. Žiji s ovdovělou matkou a vedu opravnu. Spravuji kola a sekačky na trávu a rádia a televizory – spravuji všechno, co mi lidé přinesou. Nic jiného mi moc nesedí, ale zdá se, že mám skutečně pozoruhodný talent chápat, jak věci patří dohromady, jak fungují, a vycítit, co je na nich rozbité a proč nepracují. Nikdy jsem se to neučil, ale řekl bych, že mám vrozené vlohy vžívat se do harmonie mechanismů.

Dennis je můj přítel a bez mučení připouštím, že je divný. Neví vlastně o ničem nic, ale je celý blázen do matematiky. Lidé z města si z jeho podivínství tropí šašky a matka mi občas dělá scény, že se s ním stýkám. Tvrdí, že mu neschází moc do obecního blbečka. Odhaduji, že totéž co moje matka si myslí celá řada lidí, ale není to tak docela pravda, protože v počtech se Dennis opravdu vyzná.

Nevím, kde se to naučil. Ve škole ne, tím jsem si jistý. Když to v sedmnácti nedotáhl dál než do osmé třídy, radši ho ze školy poslali pryč. Ve skutečnosti se ani do osmé třídy nedostal poctivě, po nějaké době každého učitele pohled na něj unavil a pustil ho výš. Občas se probíralo, že by ho měli poslat do zvláštní školy, ale vždycky to nějak zapadlo.

Ovšem neptejte se mě, jakou z oblastí matematiky zná. Jednou jsem si pokusil něco z matematiky přečíst, to když jsem Dennise viděl, jaká směšná znaménka sází na papír, a dostal jsem pocit, že o ní ví víc než kdokoli na světě. A myslím si to pořád – nebo že přišel na úplně novou matematiku. Protože v knížkách, které jsem prolistoval, jsem neobjevil ani jediný ze symbolů, jež psal Dennis. Možná používal symboly vlastní, vynalezené, jak se matematikou prokousával, jenom proto, že mu nikdo neřekl, jaké užívají opravdoví matematikové. Ale myslím že ne – přikláním se k názoru, že Dennis odhalil zcela nový druh matematiky.

Kdysi jsem se pokoušel s Dennisem o jeho matematice hovořit a jeho pokaždé udivilo, že o ní nic nevím. Domnívám se, že ji považoval za samozřejmou pro většinu lidí. Říkal o ní, že je jednoduchá, že je jasná jako den. Zachycuje podstatu věcí, řekl.

Předpokládám, že máte na jazyku otázku, jak jsem pochopil jeho rovnice do té míry, abych dokázal stroj času sestrojit. Odpovídám, že jsem nepochopil nic. Zdá se mi, že jsme si s Dennisem na mnoho způsobů podobní, ale v různých směrech. Já umím uvést věci do chodu (aniž bych cokoli věděl o teorii), a Dennis chápe zákony, jimiž se řídí celý vesmír, a přitom sotva dokáže překoktat stránku prostoduchého textu.

A další věc. Moje i Dennisova rodina žije na stejném konci města a hrávali jsme si spolu ještě dřív, než jsme šli do školy. I později jsme drželi spolu. Neměli jsme na výběr. Z nějakého důvodu si s námi děti nehrály. Pokud jsme nechtěli zůstat každý sám, museli jsme si hrát ve dvou. Tak se stalo, domnívám se, že jsme po čase porozuměli jeden druhému.

Myslím, že stroj času by nikdy nevznikl, kdybych se tolik nezajímal o paleontologii. Ne že bych o ní něco věděl, jenom mě baví. Už od dětství jsem přečetl všechno, co se mi dostalo do rukou o dinosaurech, šavlozubých tygrech a takových. Později jsem se pustil do hledání fosílií v horách, ale nikdy jsem nenašel nic, co by stálo za řeč. Většinou jsem nacházel krátkonožce. V plattevillském vápenci jsou jich celá ložiska. A mnohokrát jsem se zastavoval na ulici a pozoroval útesy nad městem, vykotlané řekou, a pokoušel jsem si představit, jak vypadaly před miliónem nebo stamiliónem roků. Když jsem poprvé četl povídku o stroji času, vzpomínám si, jak jsem si ho přál, snad mi dokonce probleskla myšlenka, jestli bych si jej nedokázal sestrojit, ale uvědomil jsem si, že ne.

Dennis míval ve zvyku zaskočit do dílny na kus řeči, ale většinou spíš než ke mně mluvil sám k sobě. Nevzpomínám si přesně, jak to začalo, ale po určité době jsem si uvědomil, že nemluví o ničem jiném než o čase. Jednoho dne mi řekl, že dokáže vyčíslit všechno kromě času, ale že už snad přišel na způsob, jak se dopracovat i v této oblasti tak průkazných výsledků jako v ostatních.

Většinou jsem nevěnoval velkou pozornost tomu, co říká, nedávalo mi to hlubší smysl. Ale když mluvil o čase neustále týden nebo čtrnáct dní, proniklo mi to do hlavy. Neočekávejte však, že bych dokázal jeho slova zopakovat, aby to znělo rozumně, to prostě nedokážu. Abyste pochopil, co Dennis povídal a co měl na mysli, musel byste ho znát jako já, aspoň dvacet let nebo víc. Nejde totiž ani tolik o to pochopit, co Dennis říká, jako o to pochopit Dennise.

Myslím, že ve skutečnosti jsme žádné rozhodnutí sestrojit stroj času neudělali, ten úmysl z nás vytryskl. Náhle jsme zjistili, že jej stavíme.

Museli jsme vynaložit spoustu času, protože jsme začínali úplně od počátku a překonávali spoustu obtíží. Trvalo celé týdny, než jsme získali specifické účinky – jak to Dennis nazýval. Pokud se mne týká, o žádných účincích nic nevím. Vím jen tolik, že si Dennis přál, aby cosi fungovalo právě tak, jak má, a já jsem se toho snažil dosáhnout. A když jsem toho dosáhl, zjišťoval, že to není správně. A tak jsme začínali znovu.

Ale nakonec jsme měli fungující model a dopravili jsme jej na vysoký holý útes, několik mil proti proudu, kam jsem se ještě nikdy nedostal. Opatřil jsem spínač časovacím zařízením, aby obrátilo po dvou minutách polaritu a odeslalo stroj nazpět.

Na kostru stroje jsme připevnili kameru, spustili ji a stiskli časový spínač.

Měl jsem určité pochyby, zda bude stroj fungovat, ale pracoval. Na dvě minuty zmizel, potom se vrátil.

Když jsme film vyvolali, přesvědčili jsme se mimo jakoukoli pochybnost, že kamera cestovala časem. Viděli jsme sami sebe, jak stojíme a čekáme. Pak byl film trochu rozmazaný, jen tmavá šmouha přes půl tuctu záběrů, ale další obrázky zabíraly mastodonta valícího se přímo na kameru. O zlomek chvíle později se zachvěl po celém těle a jak se nemotorně otočil na místě a cválal dolů po útesu, uši za ním jen vlály.

Každou chvíli otáčel hlavu a ohlížel se. Věřím, že ho náš stroj času, když přímo před ním vyrašil ze země, vyděsil tak, že ho připravil o sedm let života.

Měli jsme prostě štěstí, nic víc. Mohli jsme posílat kameru do minulosti třeba tisíckrát, a o mastodonta ani nezavadit, stejně jako o nic jiného. Ačkoli podle proměny profilu krajiny bychom pohyb v čase poznali, i kdyby rozdíl nebyl výrazný, avšak těžko bychom odhadovali, jestli jsme se vrátili o sto nebo o tisíc let. Když jsme spatřili mastodonta, věděli jsme, že jsme poslali kameru zpět přinejmenším o deset tisíc roků.

Nebudu Vás nudit tím, jak jsme vyřešili spoustu problémů na druhém modelu, nebo jak Dennis sestrojil časometr, pomocí nějž jsme mohli nastavit dobu, jak hluboko do času jsme chtěli stroj odeslat. Neboť nic z toho není důležité. Důležité je, co jsem na své cestě časem nalezl.

Už jsem se Vám zmiňoval, že jsem četl Vaši knížku Dinosauři období křídového a že se mi líbila, avšak poslední kapitola o vymření dinosaurů, ta mě skutečně uchvátila. Častokrát jsem se v noci převaloval na lůžku a promýšlel všechny hypotézy, jež jste nastínil, a pokoušel jsem se přijít na to, jak to doopravdy bylo.

A tak když nastal čas usednout do stroje a vydat se na cestu, věděl jsem, kam zamířím.

Dennis se nepřel. Dokonce se mnou ani nechtěl jet. Dál se o věc už nestaral. O stroj času se ve skutečnosti nikdy nezajímal. Jediné, oč stál, bylo ověřit své matematické koncepce. Jakmile mu to stroj poskytl, tím pro něj skončil.

Protože jsem cestoval daleko, obával jsem se zvednutí či poklesu zemské kůry. Věděl jsem, že krajina v okolí Willow Bend zůstávala po milióny let v klidu. Kdysi za křídového období se vkradlo dovnitř kontinentu moře, zastavilo se však na hranicích Wisconsinu, a pokud jsou vůbec geologové schopni zjistit, k žádným zlomům nedošlo. Ale spát mi to nedalo. Nepřál jsem si dorazit do pozdního křídového období se strojem pohřbeným pod tuctem stop skály, anebo naopak viset tucet stop nad zemí.

Opatřil jsem si proto pár silných železných trubek a na vrcholu holého útesu, který jsme použili poprvé, jsem je zarazil šest stop do skály, dalších deset stop vyčnívaly do vzduchu. Časové plavidlo jsem připevnil k jejich vrcholu a přidal žebřík, abych mohl nastupovat a vystupovat. Trubky jsem zahrnul do časového pole. Jednou z rána jsem si zabalil oběd a polní láhev naplnil vodou. V podkroví jsem vyhrabal otcův starý triedr a rozvažoval, zda bych si s sebou neměl vzít zbraň. Měl jsem však pouze brokovnici a rozhodl jsem se proti. Kdybych býval měl pušku, neváhal bych. Mohl jsem si půjčit, ale o to jsem nestál. Chtěl jsem podnik uchovat pěkně v tajnosti a nezadat podnět k tomu, aby se městem roznesly povídačky a drby.

Vyšplhal jsem na vrcholek útesu, vylezl na lešení, časometr nastavil na 63 a půl miliónu let do minulosti a stiskl. Nedělal jsem z toho žádný obřad. Jenom jsem to prostě stiskl a spustil.

Už jsem se Vám zmiňoval o lehké šmouze na filmu a to je také nejlepší způsob, zdá se mi, jak Vám to popsat. Všechno se trochu rozmazalo, jako za pohasínajícího soumraku. Potom zasvitlo slunce, opět jsem byl na vrcholku útesu a hleděl jsem přes údolí.

Až na to, že už to nebyl útes, ale jen vysoký kopec. Ani údolí nebylo, jak jsem je znal, rozeklané, hluboko zaříznuté a hustě porostlé stromy, ale ohromná zelená pláň, široké a mělké údolíčko se širokou a lenošivou řekou, plynoucí do dálky. Daleko na západě jsem spatřil odlesky slunečních paprsků, veliké jezero anebo moře. Jenomže moře, napadlo mě, by se nemělo rozkládat až tak daleko na východ. A přece tu bylo, buď veliké jezero, nebo moře – nedokázal jsem to určit.

Ale to nebylo všechno. Pohlédl jsem k zemi, byla tři stopy pode mnou. To jsem se potěšil, že jsem použil trubky!

Když jsem přehlédl údolí, spatřil jsem pohybující se věci, byly však natolik daleko, že jsem je nedokázal identifikovat. Vytáhl jsem tedy triedr, seskočil dolů na zem a přešel vrcholek kopce až na kraj svahu.

Posadil jsem se, přiložil triedr k očím a obrátil pohled přes údolí.

Byli to dinosauři, mnohem víc, než jsem očekával. Kamsi táhli, stádo za stádem. Očekával byste, že alespoň jediné z několika tuctů stád se bude pást, ale všechna mířila kupředu a mně připadalo, že ve způsobu, jakým se pohybují, je cosi nervózního. Ačkoli, říkal jsem si, tak to může být u dinosaurů zvykem.

Byli pořádně daleko, dokonce i pro můj dalekohled, ale některé z nich jsem rozeznával. Viděl jsem i několik stád ptakopysků, kolébali se sem tam a směšně škubali hlavami. Zahlédl jsem dvě malá stáda thescelosaurů, procházející kolem s těly nakloněnými vpřed. Tu a tam se trousily také skupinky triceratopů. Avšak nejzvláštnější na celém obrázku bylo velké stádo brontosaurů, které se vleklo kolem, jako by je bolely nohy, a přitom nervózně a vzrušeně. To mě okamžitě zarazilo, neboť se dostali daleko od vody, a jak jsem si přečetl ve Vaší a v dalších knížkách, nebylo pravděpodobné, že by se tak daleko od vody zatoulávali příliš často.

A bylo tu ještě mnoho dalších věcí ničím nepřipomínajících obrázky, které jsem viděl v knížkách.

Ze všeho vyvěral podivný dojem. Mohlo se stát, zůstával mi stát rozum, že bych narazil zrovna na nějaké ohromné stěhování dinosaurů, kteří míří na nová pastviště?

Pohled mne tak zaujal, že jsem zcela zapomněl na opatrnost, a to bylo bláhové. Nacházel jsem se v jiném světě, mohla se tu skrývat nejrůznější nebezpečí a měl jsem si dávat pozor, ale místo toho jsem tam seděl s odkrytými zády jako doma na pohovce.

Náhle se za mnou ozvalo dusání, jako by někdo uvedl do chodu beranidlo, a přibližovalo se velice rychle. Upustil jsem dalekohled a otočil se, a ve stejném okamžiku se kolem mne přehnalo cosi ohromného a vysokého, ne dál než na tři stopy, skoro se to o mne otřelo. Dokázal jsem si o tom udělat jen velice hrubou představu – obrovské, šedé a nesmírné.

Potom, jak to pádilo z kopce dolů, jsem konečně zahlédl, co to bylo, a mráz se mi přehnal po zádech. Neboť mě málem převálcoval vůbec největší ze všech těch chlapíků – Tyrannosaurus rex.

Obě obrovské nohy mu pracovaly jako písty, a jak se zvedaly nahoru a dolů, na slunci se třpytily hnusné, zakroucené drápy. Ohavný ocas visel nízko, ale na tom, jak se ještěr pohyboval, nebylo nic ošklivého. Nestvůrnou hlavou s dlouhou řadou zubů vyrůstajících z otevřené tlamy kýval ze strany na stranu a zanechával za sebou slabý zápach – počítám z mršiny, kterou sežral. Velice mě však překvapil lalok, který mu visel z hrdla dolů – červený, zelený, zlatý a purpurový, barvy se proměňovaly, jak pohazoval hlavou.

Věnoval jsem mu však pozornost jen zlomek chvíle, pak jsem vyskočil a vrhl se ke stroji času. Byl jsem tak zděšený, že na to ještě dneska nerad vzpomínám. Odpřísáhl bych na místě, že jsem měl dinosaurů dost na celý život. Avšak ke stroji času jsem nikdy nedoběhl. Přes vrcholek kopce se přihnalo něco jiného. Říkám něco, protože nemám ponětí, co to bylo. Nebylo to sice tak velké jako rex, ale zato desetkrát hroznější.

Bylo to dlouhé a zprohýbané a mělo to spoustu noh, asi tak šest stop dlouhých, a bylo to nechutně růžové. Představte si housenku a zvětšete ji, aby byla šest stop vysoká, potom jí přidělejte tak dlouhé nohy, aby namísto lezení běhala, na hlavu jí namalujte masku smrtihlava anebo draka a dostanete mlhavou představu. Skutečně jenom mlhavou.

Spatřilo mě to, natáhlo to po mně hlavu, vydalo dychtivé zakňučení a namířilo si to ke mně klouzavým krokem, jako když pes ztratí rovnováhu a běží nakloněný k jedné straně.

Šlehl jsem po tom pohledem a otočil jsem se na patách tak prudce, až jsem přišel o klobouk. Dál už jenom vím, že jsem pelášil z kopce dolů za starým dobrým Tyrannosaurem.

Ale pojednou jsem postřehl, že nejsme s rexem jediní, kdo z kopce prchá. Roztroušená po svahu tu a tam běžela další zvířata, většinou po menších skupinkách či stádech, občas i jednotlivě. Převažovali dinosauři, avšak byla tam i spousta dalších zvířat.

Lituji, že Vám nemohu popsat jaká, neboť zrovna v tom okamžiku jsem nebyl tím, koho nazýváme chladným pozorovatelem. Běžel jsem o život, jako by mi plameny pekelné olizovaly paty, párkrát jsem se ohlédl a ta potvora se stále vlnila za mnou. Nedoháněla mne, třebaže jsem měl pocit, že by se jí to povedlo, kdyby o to stála. Fakticky, nezdálo se, že pronásleduje pouze mne. Kličkovala sem a tam. Připomínala mi ze všeho nejvíc cvičeného farmářského psa, shánějícího dohromady dobytek. Ale přestože mě to napadlo, chvíli mi trvalo, než mi došlo, že to je přesně tak – starý farmářský pes shání do houfu různé druhy dinosaurů a jednu pobloudivší lidskou bytost. Na úpatí kopce jsem se ohlédl znovu a nyní jsem přehlédl celý svah, spatřil jsem, že se jedná o větší nahánění dobytka, než jsem si představoval. Celý kopec ožil běžícími zvířaty a za nimi se hnalo půl tuctu růžových psů.

Když jsem to uviděl, pochopil jsem, že migrující stáda, jež jsem pozoroval dole v údolí, se nestěhovala, ale prchala, – že se jedná o zvláštní případ nahánění dobytka, při němž jsou všichni ti plazi a dinosauři a já sám směrováni k jednomu místu.

Stejně tak jsem pochopil, že můj život závisí na tom, jestli se mi nějak podaří vytratit a zůstat pozadu. Musel jsem najít místo, abych se skryl, a skrýt se tam tak, aby mě nebylo vidět. Jediná potíž byla v tom, že jsem žádný úkryt neviděl. Dno údolí bylo tak holé, že se tam nic většího než myš rozhodně neschovalo.

Ze dna údolí se přede mnou zvedla poměrně vysoká terénní vlna a vyběhl jsem nahoru. Pelášil jsem s větrem o závod. Dech se mi krátil, bolestivě mě píchalo v boku a věděl jsem, že daleko už nedoběhnu.

Dostal jsem se na vrchol vlny a pustil se dolů po odvráceném svahu. A tam, přímo přede mnou, rostl jakýsi keř, vysoký tak na tři stopy, celý se ježil trním. Byl jsem příliš blízko a běžel příliš rychle, než abych se mu mohl pokusit vyhnout, a tak jsem udělal jediné, co mi zbývalo – skočil jsem přes.

Avšak na druhé straně mě nečekala pevná zem. Namísto ní tam zela jáma. Zahlédl jsem ji a pokusil se vyhnout, a potom jsem prostě do jámy spadl.

Nebyla o moc širší než já. Při pádu jsem se udeřil, utržil pár modřin a potom se žuchnutím přistál. Vyrazil jsem si dech a zůstal ležet s rukama obtočenýma kolem břicha.

Pomalu se mi dech vrátil, bolest ustoupila a mohl jsem se rozhlédnout, kde to vlastně jsem.

Díra měla v průměru na tři stopy a do hloubky asi tak sedm. Mírně ubíhala po svahu a stěny měla vyhlazené. Z okraje stékala stružka hlíny, kterou jsem při pádu uvolnil a shodil. Asi v polovině vyčníval ze stěny hrozen kamenů, největší z nich tak velikosti lidské hlavy, přečnívaly větší částí ven. Při pohledu na ně jsem si hloupě pomyslel, že se jednoho dne uvolní a spadnou dolů. A při té myšlence jsem se trochu odkulil stranou, takže kdyby je to právě napadlo, nebyl bych hned na ráně.

Při pohledu dolů jsem zjistil, že jsem nepropadl až na dno, neboť jáma vedla hlouběji do země. Uvízl jsem v místech, kde se stěna ostře zakřivovala a vybíhala zpět vzhůru k vrcholu terénní vlny.

V první chvíli jsem nezachytil, asi že jsem sebou tak praštil, pižmový zápach, který jsem teď ucítil. Ne ochromující, jen jakýsi pach – jako po zvířeti, třebaže ne úplně zvířecí.

Vyhlazené stěny a pižmový zápach – nebylo jiné vysvětlení: nespadl jsem do jámy, nýbrž do jakéhosi doupěte. A podle velikosti doupěte, říkal jsem si, to nebude zvíře ledasjaké. Drápy asi má taky pořádné, když umělo vyhrabat tohle doupě.

A v tom okamžiku, kdy mi to proběhlo hlavou, uslyšel jsem chrastění a škrabání, jak cosi vylézalo z doupěte ven, bezpochyby aby zjistilo, co se vlastně děje.

Začal jsem se rovněž škrabat vzhůru. Nemarnil jsem ani chvilku. Ale když jsem se vydrápal na tři stopy, zase jsem sklouzl. Zachytil jsem se na okraji jámy, ale prsty mi v písčité hlíně sjely a dál jsem se neudržel. Vykopl jsem nohy a zastavil pád až nad samým dnem. A tak jsem zůstal, zády opřený o jednu stěnu jámy a nohama o druhou, visel jsem uprostřed přesně nad doupětem.

Celou tu dobu se dál ozývaly škrabavé a řinčivé zvuky. To něco, ať už to bylo cokoli, se blížilo, a rychle.

Přímo přede mnou vystupovalo ze stěny hnízdo kamení. Natáhl jsem se, uchopil největší z nich, škubl a uvolnil jej. Byl těžší, než jsem počítal, a téměř jsem jej upustil.

Z doupěte se vynořil rypák a vyrazil vzhůru, aby chňapl. Otevřely se čelisti, plné ostrých a ošklivých zubů, byla jich náhle plná jáma.

Nepřemýšlel jsem. Neplánoval. Co jsem udělal, k tomu mě dohnal instinkt. Mezi roztaženýma nohama jsem upustil kámen přímo dolů do zejícího jícnu. Byl to pořádný kus skály, padal dobré čtyři stopy a sletěl přímo mezi zuby, do temného chřtánu. Když dopadl, zašplouchalo to, čelisti sklaply a zvíře se stáhlo zpátky.

Nevím, jak jsem to dokázal, ale z jámy jsem se dostal. Škrabal a kopal jsem do stěn, soukal jsem se nahoru, až jsem se překulil na holý svah kopce.

Holý, ano, s výjimkou křoví s palcovými trny, jeden z keřů jsem přeskočil, než jsem spadl do doupěte. Keř byl jediný úkryt široko daleko a zalezl jsem za něj z vrchní strany, neboť teď už, počítal jsem, se veliké shánění stád přehnalo, a kdybych dostal keř mezi sebe a stranu pahrbku přivrácenou do údolí, mohl jsem mít dobré šance. Jinak, tím jsem si byl zatraceně jistý, by mě některý z těch psů určitě zahlédl a přiklusal by, aby si mě odvlekl.

Byli to bezpochyby stádníci od dinosaurů, a nejspíš nechápali rozdíl mezi mnou a dinosaurem. Byl jsem živý tvor schopný běhat, a tím jsem byl zařazen.

Zbývala ještě možnost, ovšem, že se vyhrne ven majitel doupěte, v takovém případě bych nemohl za keřem zůstat. Ale dost jsem pochyboval, že by vylézal, nebo aspoň ne hned. Jistě mu zabere hezkou chvilku, než dostane balvan z krku.

Krčil jsem se za keřem a slunce mě pálilo do zad a, jak jsem vykukoval z větví, viděl jsem, daleko odsud na dně údolí, ohromné zmateně pobíhající stádo. Všechno sehnali dohromady a teď to běhalo v zamotaných kruzích, zatímco okolo číhali růžoví psi a ještě něco jiného – co vypadalo jako lidé v maličkých autech. Auta i lidé měli tu samou barvu, jeden odstín šedozelené, a zdálo se, že obojí, auto i člověk, tvoří dohromady jediný organismus. Nevypadalo to, že lidé sedí v autech, jako by s auty tvořili jeden celek. A jak auta svištěla kolem, připadalo mi, že nejezdí na kolech. Těžko posoudit, ale zdálo se, že klouzají plochým spodkem po zemi, jako se plazí hadi, a při pohybu se vlní, jako by těleso auta představovalo něco jako pohybující se sval.

Jak jsem je přikrčeně pozoroval, poprvé jsem měl příležitost přemýšlet a pokusit se přijít na to, co se vlastně děje. Překonal jsem víc než šedesát miliónů let, jen abych se setkal s dinosaury, a byl jsem si jistý, že je pozoruji, ovšem za okolností, jež byste mohl označit za podivné. Dinosauři souhlasili, to ano. Vypadali téměř stejně jako ti v knihách, avšak psi a autolidé, to bylo něco jiného. Ti sem zřetelně nezapadali.

Psi přecházeli sem tam svým klouzavým a vlnivým způsobem a autolidé zase svištěli nalevo napravo, a jakmile některé ze zvířat prolomilo kruh, v tu chvíli za ním vyrazilo půl tuctu psů a pár autolidí, aby je chytili a zahnali nazpět.

Kruh, který zvířata tvořila, musel zhruba mít v průměru přinejmenším celou jednu míli anebo víc – míli kroužících, zpěněných a vyděšených zvířat. Celá řada paleontologů se pídila po tom, zda dinosauři byli vybaveni hlasem, a já dokládám, že hlas měli. Kňučeli, řvali a kvákali a sem tam někteří pokřikovali – myslím, že stejně jako ptakopysk, ale nejsem si jistý.

Potom, naprosto znenadání, se ozval jiný zvuk, zvláštní chvějivý hřmot, jenž jako by přicházel přímo z nebe. Rychle jsem vzhlédl a spatřil je, jak se snášejí – asi tak tucet kosmických lodí, nemohlo to být nic jiného než kosmické lodi. Klesaly dost rychle, ani se nezdály příliš veliké a za sebou táhly tenké chvosty modrých plamenů, plápolajících ze zádí. Žádná hřmící mračna plamenů a dýmu jako našich raket, jenom nezřetelné modré plápolání.

Chvíli se zdálo, že mi jedna z nich přistane rovnou na hlavě, ale pak jsem ji uviděl už kus stranou. Ve skutečnosti mě minula asi tak dobře o dvě míle. Tahle i všechny ostatní usedly kolem kroužícího stáda dole v údolí.

Měl jsem na to přijít, co se vlastně děje. Je to nejjednodušší vysvětlení, jaké člověka může napadnout, a je i logické. Myslím, že kdesi uvnitř jsem to nejspíš věděl, avšak mozek tohle vysvětlení odmrštil, protože bylo příliš věcné a příliš obyčejné.

Z lodí se vynořily štíhlé čumáky, kolem jejich špiček mlhavě zavířily purpurové ohýnky a dinosauři se proměnili ve rvoucí se, zděšenou kvičící masu. Od čumáků stoupaly tenké proužky páry a uprostřed kruhu se válely hromady mrtvých a umírajících dinosaurů, tisíce dinosaurů, jež smrt nakupila na hranici.

Pravda, vypráví se o tom celkem snadno, ale když jsem se na to díval, bylo mi strašně. Krčil jsem se za keřem, dělalo se mi mdlo, a děsilo mě ticho, jak ustávalo všechno to kňučení, řev a pokřik. A otřáslo mnou – ne to, co teď při psaní tohoto dopisu, avšak otřáslo mnou vědomí, že kdosi odjinud si může takhle na Zemi počínat.

Neboť oni byli odjinud. Nejen kosmické lodi, ale i ti růžoví psi a šedozelení autolidé, kteří nebyli ani lidé, ani auta, ale celistvé organismy, to nebyli Pozemšťané, to přece nemohli být Pozemšťané.

Vyplížil jsem se z keře, přilepený k zemi jsem doufal, že mě keř skryje před těmi dole v údolí, dokud se nedostanu nahoru na terénní vlnu. Vtom se jeden z psů otočil a pohlédl mým směrem, strnul jsem, avšak po chvíli se odvrátil.

Potom jsem přelezl vrcholek a zamířil zpátky ke stroji času. Ale uprostřed svahu jsem se obrátil a ještě jednou jsem se připlazil po břiše na vrcholek, abych se naposledy podíval.

Byl to obraz, na který nikdy nezapomenu.

Psi a autolidé se hemžili na hromadě mrtvých dinosaurů a některá z aut se již připlazila nazpět k zakotveným kosmickým lodím, které spustily rampy. Auta se pohybovala zvolna, neboť byla přetížena nákladem, a ten náklad představovaly pečlivě vybourané čtvrtě.

A na obloze se ozval bzukot a spatřil jsem další přistávající kosmické lodě – malé dopravní lodě, jež dopraví náklad čerstvého masa nahoru k větším lodím, vyčkávajícím na nebi.

Pak jsem se obrátil a prchal.

Doběhl jsem na vrchol kopce, vsoukal se do stroje času, nastavil jej na nulu a přistál doma. Ani jsem se nezastavil, abych se podíval po triedru, který jsem upustil.

Teď sedím doma a zpátky se nechystám. Už se nikdy nechci ve stroji času nikam vydat. Mám strach, nač bych mohl narazit, ať už bych se vydal kamkoli. Jestliže si bude Wyalusingská univerzita můj stroj času přát, rád jí jej věnuji.

Ale proto Vám nepíši.

Podle mne není žádných pochyb o tom, co se s dinosaury stalo, proč vyhynuli. Byli vybiti, vykucháni a odvlečeni pryč, na jinou planetu, vzdálenou možná mnoho světelných roků, civilizací, jež považovala Zemi za velký ranč – planetu, která může dodávat velké množství levných proteinů.

Namítnete, že se to přihodilo před více než šedesáti milióny let. Ta civilizace však kdysi existovala. V průběhu šedesáti miliónů let se téměř jistě proměnila, zaměřila se na loviště v jiné oblasti Galaxie, nebo možná vyhynula stejně jako dinosauři.

Ale myslím, že ne. Myslím, že nenastal ani jeden z těchto případů. Myslím si, že tu ještě stále jsou někde blízko. Myslím si, že Země může být jedinou planetou, jež je zásobuje potravou.

Řeknu Vám, proč si to myslím. Vrátili se na Zemi ještě jedenkrát, tím jsem si jist, asi před deseti nebo jedenácti tisíci lety, kdy vyhubili mamuty, mastodonty, ohromné bizony, velkého jeskynního medvěda a šavlozubého tygra a celou řadu dalších zvířat. Ano, vím o tom, tehdy vynechali Afriku. Tam se nikdy nepustili do svých velkých honů. Možná je poučilo vybití dinosaurů a nechali si Afriku jako chovnou farmu.

A tak se konečně dostávám k tomu, proč tenhle dopis píšu, co mi dělá starost.

Dnes nás žije na světě o něco méně než tři miliardy. Do roku 2000 nás má být šest miliard.

Jsme dost mrňaví, pravda, a tamti mají zájem rozhodně jen o objem, o dinosaury, mastodonty a podobné. Ale je nás tolik! Třebaže jsme tak malí, jestli jim budeme stát za to, můžeme docela dobře přicházet v úvahu.

M. JEMCEV, J. PARNOV

Tři kvarky

Spousta lidí považuje tenhle příběh za neskutečný. Dokonce i mně samotnému někdy připadá, že jsem se stal obětí zrůdné halucinace způsobené hloubkou. Nezanechá-li po sobě minulost žádné stopy, hovoříme obvykle o snu. Vždyť sen je také skutečnost. Jenom s tím rozdílem, že události, kterých se zúčastníme prostřednictvím noci, se nikde nedějí.

Čím více přemýšlím o tom setkání ve vodách Bahamského souostroví, tím častěji si uvědomuji, že fantazii zaměňuji za skutečnost. Ovšem jenom v maličkostech. Času se vždycky podaří něco zahladit. A aniž to víme, sami nahrazujeme fakta z minulosti, která se stačila v naší paměti rozplynout, za zcela jasné výmysly.

Vyprávěl jsem o svých dobrodružstvích přátelům, pokoušel jsem se radit s odborníky. A vždycky, když jsem si začal uvědomovat, že mě zrazuje paměť, i když přirozeně jen v drobnostech, zmocňovaly se mě stále silnější pochybnosti. Lidé, kterým jsem to vyprávěl, to vycítili. Moc mi chtěli uvěřit, ale zdravý rozum se tomu vzpouzel. Příčinou toho byly především mé vlastní pochybnosti.

Proto také dříve, než se rozhodnu, že budu příběh vyprávět, musím překonat vnitřní odpor. Připomíná mi to skok do studené vody ve chvíli, kdy se člověk právě nemá chuť koupat. Musí se buď obléknout a odejít, nebo se bez dlouhého rozvažování vrhnout do nevlídných vln.

… Náš Hvězdopravec, docela malá oceánologická loď plující pod vlajkou Akademie věd SSSR, stále zůstával v dohledu tropického ostrova Malá Inagua. Někde uprostřed ostrova bylo jezero, na kterém hnízdili plameňáci. Vždycky večer přelétali nad mořem a ve zlaté zrcadlové vodě se odrážel jejich nedokonalý ohnivý klín. Kolem dokola bylo ticho, že z toho běhal mráz po zádech. Ticho a krása. Když slunce jako pochodující chobotnice zapadlo za obzor a rozptylovalo barevnou záplavu, moře zazářilo studeným rovnoměrným světlem. Jako šálivé ohnivé záblesky se vymršťovaly do vzduchu létající ryby. Živé komety s vlečkou z bělomodrých krůpějí.

Říkali jsme si bezvadná sedmička. Mělo to své opodstatnění. Za čtyři měsíce plavby jsme se opravdově spřátelili. Navíc nás skutečně bylo sedm: kapitán Žeňa, navigátor a radista Modest Nikolajevič, mechanik Víťa, strojník Alexej, hydrobiolog Pavel Konstantinovič Tanesberg, biofyzik Olga a já, vedoucí výpravy.

Naším úkolem bylo shromáždit sbírku oceánské fauny pro muzea a zkoumat vliv izotopového složení vod na metabolismus živočichů. Posledně jmenovanou úlohu jsem se pokoušel řešit já. Protože vody Bahamského souostroví jsou bohaté na deuterium, věřil jsem, že získám nové pro mne zajímavé údaje. Tohle všechno však je otázkou nesmírně úzké specializace a nemá žádnou souvislost s dalšími událostmi.

Za osm pracovních dní jsme pod vodou nashromáždili poměrně hodně: několik pozoruhodných murén vypadajících nesmírně odporně, čtyři odrůdy mořských hub, zajímavého mutanta mořského kraba, spoustu okouníků, nejpestřejší druhy mořských papouškovitých ryb. Jejich pestré barvy však ve formalínu brzy vybledly. Nádhera lovu pod vodou jako taková se dá ocenit především u stolu. Na oleji smažené cípaly, tučné parmice a konečně to, čím se pyšní všichni američtí rybáři – tarponi. Tato stokilová ryba se zrůdnou buldočí hlavou je známa svými nádhernými skoky. Když se chytí na háček, vyskočí z vody kolmo nahoru až do výšky pěti šesti metrů. Pak sebou hlasitě plácne o hladinu a znovu následuje úžasný skok, kterým se pomalu přenese přes rozhlížející se radar. Jednoho tarpona jsem zranil potápěčskou puškou. Při smrtelném skoku mi málem vyrval zbraň z rukou. Skákal tak dlouho, dokud se celé okolí nezbarvilo krví. Konečně ryba zeslábla, a teprve pak jsem mohl toho mořského buldoka přitáhnout.

Často jsme se potápěli v noci. Je v tom zvláštní kouzlo. V malé hloubce vypadají těla plavců jako odlitá z fosforeskujícího skla. Plynou zlehka a tiše jako ve vzduchoprázdnu a zanechávají za sebou neuvěřitelně zřetelnou rtuťovitou stopu. Čím hlouběji, tím je záře méně. Člověka pohltí hluchá sametová tma. Voda je tak teplá, že ji vůbec nevnímá. Tady, podobně jako v kosmickém prostoru, ztrácí každý směr svůj smysl. Náhle se rozzáří světlomet a doslova vybuchne v kaskádě nejpestřejších barev. Různobarevné korály a mechovky, mořské sasanky a lilie, skleněné ascidie a modré langusty.

Je to úplně jiný nepopsatelný svět. Donutí člověka zapomenout na modř oblohy, na výraznou vůni jehličí, na proměnlivou krásu východů.

Námořníci a básníci po staletí opěvovali krásy oceánu. Avšak teprve nyní, kdy se člověk do oceánu ponořil, začne nejasně chápat, že ta pravá krása se tají v hloubce. Teprve nyní se nám zdálky staví na odiv.

Daleká, zapomenutá pravlast. Kdysi jsme vystoupili z oceánu. Naše slaná krev, to je památka na předhistorická vodstva, která volně kolovala v tělech vzdálených, neznámých předků.

Nosíme v žilách oceán,

sůl prvních dnů stvoření…

V těch žilách hledáme modré průsvity

na něžném pulsujícím spánku.

Ach, vlasy tvé jsou jako podzim…

Její vlasy se rozplývaly ve vodních proudech jako mořské rostliny. Tanesberg se tehdy potápěl s Olgou. Obratně a rychle mířili do hlubin. Dobře jsem všechno viděl, protože jsem je zajišťoval. Jako poniklované kuličky se draly na povrch bublinky od masek akvalungů. V houpavých vertikálách mířily na povrch.

Já měl rád ji, ona měla ráda jeho, on měl rád svou ženu, která na něho čekala v rodném Tallinu.

Přirozeně mě ani v nejmenším nenapadlo, že ji vidím naposledy… Pružnou, rychlou, s vířícími prameny vlasů (nikdy nenosila gumovou čepici). Někdy mi připadá, že jsem v těch okamžicích cítil náhlou a nevyhnutelnou ztrátu. Ale není to tak. Byl jsem jí příliš plný. Strach, že ji ztratím, se ve mně usadil natrvalo. Pocit spojený s předtuchou přišel až pak, když už tu Olga nebyla a když už uplynulo příliš mnoho času, než aby se bylo možno přesně rozpomenout, jak k tomu všemu došlo.

Nic nenaznačovalo, že by mělo dojít k tragédii. Třímetrový písečný žralok neměl odvahu přiblížit se. Pomalu zeširoka kroužil, klesal ke dnu, vytvářel na holém dnu divoké víry, které se však rychle uklidňovaly. Celou tu dobu jsem ho měl na mušce. Pušku jsem měl nabitou ochromující střelou. Dokud tu byl žralok sám, nebylo se čeho obávat.

Lidé se vznášeli přímo nad korálovým útesem. Husté vodní rostlinstvo bylo v neustálém pohybu. Ryby se vynořovaly z kolébajících se číší, kroužily kolem růžových sasanek. Světelné záblesky vybuchovaly a mizely, jenom modré mlhovinné nekonečno připadalo mrtvé a jednotvárné v tomto neustále se měnícím světě.

… Nepochopil jsem hned, jak to vlastně začalo. Všechno živé zřejmě vycítilo blížící se zemětřesení. Ticho a klid. Jenom křik nízko létajících ptáků, žalostné vytí psů a spěch tichých myší ve snaze co nejdříve se dostat z odsouzených domů.

Odněkud z hloubky se vyrojilo hejno stříbrných jehlic s ostrými nosy a neuvěřitelnou rychlostí proletělo kolem mne, jako kdyby je někdo vystřelil. Písečný dravec někam zmizel. Žádné nebezpečí jsem nepostřehl, a tak jsem nic nedokázal pochopit. Ti dva dole se bez obav dál věnovali své práci. Olga dávala do síťové tašky sumýše, nožem odtrhávala lastury přilepené k útesu. Pavel Konstantinovič zručně odebíral vzorky dna a do speciální síťky lovil plankton.

Tichý shon fauny se však neustále rozrůstal. Kolem proplula jako pijavice se svíjející muréna. Zelená želva se pokoušela zarýt do písku a rozvířila tak v křišťálové vodě spoustu kalu. Nikdy jsem neviděl tolik ryb pohromadě. Moře kolem mne jenom vřelo.

Z hlubin se prodral nahoru obrovský osm devět metrů dlouhý žralok: tmavé příčné pruhy, tupý široký rypák, drobné zamlžené oči. Byla to Stegostoma tigrinum, nebezpečná a nelítostná zrůda. Hned za ním se objevil fantastický žralok kladivoun, který dokázal překousnout člověka vpůli. Nastal všeobecný úprk, velké rybí cestování. Všechno to proběhlo v několika sekundách. Ani jsem nestačil zavolat do podvodního telefonu, abych je upozornil na blížící se nebezpečí. Viděl jsem toto…

Nekonečná hnědá hmota s rozplývajícím se okrajem pomalu jako medúza se nořila z hlubin. Dokázala zakrýt všechnu modř. Mám strach, abych se nespletl v rozměrech… Snad to byl kilometr, možná mnohem víc. Jako špinavá neproniknutelná mlha pohltila všechno. Byla nekonečná. Jenom nevýrazně tonula ve vzdálených nezřetelných prostorách. Chvějící se, neustále se přelévající rosol s bublinkami. Jeho okraje se třepotaly jako křídla obrovitého rejnoka. Hmota nesmírně pomalu stoupala ze dna oceánu. Jako přízrak, jako zhmotnění němé hrůzy.

Co se dělo se mnou? Viděl jsem všechno zřetelně, všechno jsem vnímal, avšak mé tělo odmítalo poslušnost. Všechno kolem mne rovněž znehybnělo jako zastavený film.

Bez hnutí stanula i Stegostoma tigrinum, jako kdyby voda kolem zamrzla. Vzápětí znehybněl i kladivoun. A hnědá hmota se najednou také zastavila a zůstala viset nade dnem. A pak jako kdyby elektrická jehla zasáhla velké ryby. Zlomily se vpůli a s křečovitým chvěním začaly pomalu klesat do bublajícího rosolu. Rozplývaly se v něm jako se rozpouští cukr ve sklenici s čajem.

… Za okamžik totéž postihlo i mé přátele.

A já všechno viděl, všechno jsem vnímal, avšak nemohl jsem pohnout ani prstem. Pak se mě zmocnila nepředstavitelná hrůza. Nedá se popsat, dokonce si nedokážu ani vzpomenout, co jsem prožil. Každá buňka mého těla se rozpolcovala, chvěl se každý neuron, vřela krev. Tma mi zastřela oči, v prsou se mi otevřela propast a do ní klesalo mé srdce, avšak změřit ji nedokázalo. A ještě jsem vnímal pocit osamocení. Kosmonaut je sám na oběžné dráze, je sám námořník na voru, když se zachránil z potopené lodi uprostřed oceánu, sám je horník v zasypané štole. Nikdo z nich však není sám úplně. Kosmonauta pečlivě sleduje Země, trosečníka hledají lodi a letadla, kolem zavalené šachty jsou nashromážděni vzrušení zachránci.

Pro mne zmizelo všechno. Musel jsem zapomenout na lidi vůbec, na vzdálené i blízké, někdo mi vzal vzpomínky a naději, přišel jsem o všechny smyslové orgány.

Zbyla mi jenom hrůza a černé prázdno kolem dokola. Všechno ostatní se někam beze stopy propadlo. Stačil jsem pomyslet jenom na to, že v následujícím okamžiku se dostaví smrt. A jak titěrné a nijak hrozné bylo najednou toto pomyšlení ve srovnání s neproniknutelnou hrůzou, která se na mě valila ze všech stran!

… Vzpamatoval jsem se až v moskevské nemocnici. Úplná ztráta vědomí trvala asi dva měsíce. Kapitán Žena mi všechno stručně popsal.

… Posádka nás jako obvykle pozorovala z paluby Hvězdopravce. O tom, co se děje v hloubce, neměl nikdo ani potuchy. Mě však viděli dobře. Když jsem se najednou zlomil a začal pomalu klesat do hloubky, dostali strach. Okamžitě spustili na vodu člun, do něhož skočil Modest Nikolajevič a Víťa. Rychle si navlékli akvalungy a spustili motor.

Modest Nikolajevič mě dostihl v hloubce deseti metrů. V zubech jsem křečovitě svíral dýchací trubici, avšak vzduch z lahví mi do plic nepřicházel. Nedýchal jsem. Od té chvíle, kdy mě přepravovali na Hvězdopravce a co se mě na palubě pokoušeli přivést k vědomí, uplynulo dvacet minut. Žeňa na zádi mezitím skočil do šachty se skleněným dnem. Také to viděl. Hmota zastírala celý výhled.

Modest Nikolajevič se dokonce ani nepokoušel najít Olgu s Pavlem Konstantinovičem. Bylo pozdě. Viděl, jak se do rozsedliny pomalu stahuje hnědý rosol, jak v něm mizí ochromené ryby. Zní to podivně, ale Modestu Nikolajevičovi se ve vodě nestalo nic. Teprve po několika hodinách dostal zimnici, kterou brzy vystřídalo hluboké bezvědomí trvající asi čtyři dny.

K tomu však došlo až později. Zřejmě síla působící na živý organismus byla závislá na vzdálenosti, která člověka dělila od zrůdné hmoty a na době, jak dlouho kdo ve vodě byl.

Jakmile mě vytáhli na palubu, Žeňa zaútočil na hnědý rosol tritolovými náložemi. Zapaloval krátké zápalné šňůry a nálože házel daleko za palubu. Ve výhledovém okénku šachty pak bylo možno sledovat, jak se v hnědé hmotě pomalu uzavírají vyrvané černé díry. Byla nedělitelná. Majestátně a lhostejně se uzavírala ve zlomu. Stejně pomalu se nezranitelná nořila pak do těch hlubin, z nichž k našemu neštěstí vystoupila.

Kolem plavidla se houpaly žlutohnědé sargasové vodní rostliny a omráčené ryby. Moře bylo stále klidné.

Nevím, co to bylo. A nikdo to neví. Řekl jsem všechno, co jsem viděl a prožil. To další jsou dohady, pohrávání s myšlenkami. Budeme-li však vycházet pouze z faktů, musíme přiznat, že jsme bezmocní. Těch několik jevů, jichž jsem se stal svědkem, nedovolí postihnout podstatu toho, co se stalo. Tady nám nepomůže žádná analogie, kolem nás prostě nic podobného neexistuje. Setkal jsem se s kvalitativně jiným životem, který řídí zcela jiné námi doposud nepostihnutelné zákony.

Přesto však můžeme ještě z něčeho vyjít. To něco je uvnitř nás. Je to pocit. Má hrůza a nepopsatelná samota. Někdy mi připadá, že jenom prostřednictvím toho můžeme obsáhnout duši mořského zázraku. To není náhoda, že říkám „duši“. Je zcela pravděpodobné, že je do určité míry rozumný. Je příliš nekonečný, než aby mohl žít mezi sobě podobnými… A žít musel velice dlouho, než se mohl takovým stát…

Dávám do souvislosti své pocity s logikou. Není-li však předpoklad správný a nedostávají-li se při tom další úvahy do rozporu se zákony logiky, můžeme dojít k zajímavému závěru. To je taky důvod, proč chci vyjádřit svůj názor. Prvopočáteční zevšednění faktů je velice vzdálené od absolutní pravdy. Jak je ale nevyhnutelně nutné pro vývoj myšlenky! Protiklady ukryté v jednotlivých jevech jsou patrné jako celek. Více než kdo jiný si uvědomuji slabosti mého schématu. Kromě něho ovšem žádné jiné vysvětlení vůbec neexistuje…

V duchu se vracím k prvním dnům stvoření světa, jak se říká. Praoceán, v němž se zrodil život. Nejrůznější možnosti, z nichž se realizuje ta nejpravděpodobnější…

Mezi koocervátní kapkou a živou buňkou se rozprostírá propast neznáma. Nevíme, jakými stadii prošel tento veliký přerod. Ostatně to v tomto konkrétním případě není ani důležité. Jenom jsem se tak zamyslel nad cestami evoluce. V podstatě známe jenom jedinou její cestu – zdokonalování druhu. Pro evoluci není jednotlivec ničím, druh je vším. A to není náhoda! Je zapotřebí tisíců bytostí, aby mohly projít všemi myslitelnými i nemyslitelnými mutacemi. Ať zůstane třeba jenom několik párů, které předají potomstvu svou obdivuhodnou přizpůsobivost, a druh bude zachován. Je to cesta šílené marnotratnosti, kdy se počítá s nejhorším případem. A proto je život na Zemi nezdolný. Přesto není marnotratnost ničím jiným než možnou variantou.

Treska naklade milióny jiker, aby se s naprostou jistotou vylíhly, vyrostly a potomstvo daly jenom dvě ryby. A to je její jediné správné gesto v konkurenčním boji. Marnotratnost je daní slabosti. Je tohle snad myslitelná cesta hospodárnosti a síly?

A tak mě tedy napadlo, že v praoceáně se mohl vývoj ubírat dvěma směry. Vždyť příroda vyzkouší všechny varianty. To, co se v ní děje, i to, co se v ní může dít. Souběžné se známým pro nás způsobem zdokonalování světa zvírat mohlo dojít i ke zdokonalování jedince jako takového. V každém případě to všechno spočívá u dna našich vědomostí, jako kdyby žádnému přehodnocení nepodléhalo.

A tak tedy vznikl první organismus. Co ale dál? Tady voláme na pomoc myšlenku spojenou s rozmnožováním. Tak vzniká druh, tak dochází ke zdokonalování světa.

Co když ale někde v hlubinách praoceánu vytvořený organismus nezemřel a začal se zdokonalovat sám? Je taková varianta možná?

V každém případě není zranitelnější než kterýkoli z námi vytvořených modelů o původu života. Není nutné zdokonalování v podobě dlouhodobé štafety pokolení. Kterýkoli z organismů žijících dnes je schopen se zdokonalovat. Zvětšete tuto možnost tisícinásobně a získáte nesmrtelnou bytost. Smrt jednotlivce je zárukou nesmrtelnosti druhu. Když jednotlivec a druh vystupují jednotně, není smrti zapotřebí. Taková bytost smrti nepodléhá.

To jsou v podstatě všechny mé základní představy o genezi zrůdné rosolovité hmoty. Nyní ještě něco o její psychologii. Slov se bát nemusíme. Jaký je v podstatě rozdíl, má-li nebo nemá-li vědomí. Jednoduše potřebuje prvotní schéma, do něhož by se bez rozporů dostatečně ukládala všechna známá fakta.

Cítil jsem absolutní samotu a to mě donutilo předpokládat, že zrůdná bytost je sama o sobě absolutně osamělá.

Ještě jsem ale prožil nějakou nepopsatelnou prahrůzu. Proč bych se nemohl pokusit, budu-li vycházet z této hrůzy, popsat psychologii příšery, proč bych se nemohl pokusit dostat k pramenům, které vlastně hrůzu vyvolávají? Pokus tohoto druhu v sobě nenese nic osudového, je zcela v duchu předempirické vědy. Koneckonců dívám se na příšeru podobně, jako se díval na svět starořecký přírodovědec. Ani on, ani já jsme neměli možnost experimentovat.

Jak by měla vypadat bytost, která by se objevila dejme tomu v nejstarších dobách? Není podřízena smrti a nezná nepřátele. Všechno je pro ni cizí a ona sama je cizí všemu živému. V temných studených hlubinách lze těžko zaregistrovat tok času. Neví, co je to strach, zato však všechno živé zmírá hrůzou, jakmile se jen přiblíží.

Je to podivný život mimo čas, bez nepřátelství a bez jakékoli lásky. V moři je stále dost ryb, proto nemusí mít žádné starosti. Možná že nezná ani city a nemá žádná přání. Jestli se po miliónech let v temně rudé rosolovité hmotě probudilo vědomí, pak to nedokážeme postřehnout a je to pro nás lhostejné. Taková bytost nemůže mít cíl, podobně jako ho nemá ani sama příroda.

Naprosté odcizení, zásadní vyloučení jakýchkoli kontaktů. Je příliš veliká na to, aby si všímala náhodné kořisti, plankton nebo obrovská velryba, to je pro ni jedno a totéž. Nezná dokonce ani pojem slova kořist. Pro ni je to pouze příliš automatický a naprosto přirozený proces. Zde není zapotřebí úsilí ani žádných ústupků od odvěkého a lhostejného mlčení hlubin.

Fantasmagorie. Neskutečný labyrint, v němž bolestně pulsuje téměř lidský mozek. Odtud tedy pramení tato ledová hrůza.

Vzpomínáte si na „Plačky za Finneganem“? Joyce tam toho naplácal… Finnegan blouzní o tom, že není jen tak nějaký obyvatel Dublinu, ale že je legendárním králem Markem, který pronásleduje Tristana a Isoldu. Rackové přelétají nad korábem a volají: „Tři kvarky pro krále Marka…“ A to už člověk nerozliší pravdu od smyšlenky, neví, kdo je kdo. Finnegan je Mark, ty sám jsi Finnegan. A pak tu jsou ještě záhadné tři kvarky. Co hroznějšího může být než zoufalost z bezmocnosti?

O třech kvarkách jsem nemluvil pro nic za nic. Nikoli kvůli vzdálené analogii mezi mými pocity a finneganovským blouzněním. Tak se stalo, že kvarky se přestěhovaly ze zmateného příběhu na stránky fyzikálních časopisů. Teď se hovoří stále jen o nich. Teoretici se domnívají, že podstatou této hmoty jsou kromě lehkých skutečně elementárních částic tři částice těžké s malým elektrickým nábojem. To jsou právě kvarky. Jsou nepolapitelné, jak to ostatně vyplývá z jejich názvu. Pokuste se vysvětlit, co to jsou kvarky. Je to nepřeložitelný nesmysl. Nejde samozřejmě o název. Pro nás je důležité, že byly po dlouhou dobu nepolapitelné.

Nedomýšlejte se, že se pokouším odejít od podstaty věci. Kvarky, přinejmenším to tak vypadá, tu nehrají podřadnou úlohu. Z toho důvodu si dovolím odbočit sice jen maličko, je to však odbočení závažné.

Existuje názor, že kvarky mohou vzniknout v kosmických paprscích s vysokou energií. Při srážce s částicí s energií řádu 1011 –1012 elektronvoltů s atomovými jádry horních vrstev atmosféry lze očekávat, že vznikne malý počet právě zmíněných kvarků.

Těchto částic je sice nesmírně málo, avšak už po miliardy let pronikají naším ovzduším. Za tak dlouhou dobu muselo vzniknout přibližně sto miliard kvarků na každý čtverečný centimetr zemského povrchu. Naskýtá se tedy otázka, kam se všechny poděly.

Kvark má v sobě malý náboj. Pro nás běžné částice nejsou buď vůbec nabité nebo mají izolovaný náboj. Proto nelze kvarky neutralizovat. Můžeme říci, že jsou na věčné časy konzervovány. Avšak vzhledem k tomu, že jsou nabity, budou se kolem nich kondenzovat vodní páry. Tak společně se vzniklou kapkou kvark dopadne do oceánu nebo na souši. Z toho vyplývá, že přibližně za pět miliard let se mohlo v každém krychlovém kilometru nashromáždit kolem jednoho miligramu kvarků. Bohužel však ani miliónkrát větší množství jich doposud nedokázal objevit ani jediný doposud nám známý fyzikálněchemický rozbor. Je to příliš malá koncentrace.

Všechny tyto věci jsou dostatečně známé. Nedávno jsem se mohl obeznámit se seznamem nových nositelů Nobelových cen. Mezi nimi jsou dva švédští fyzici, kteří cenu dostali za objevení částic s malým elektrickým nábojem. Podařilo se jim tyto částice oddělit z vody. Nemožné se ukázalo možným. Tajemství spočívá totiž v tom, že Švédové brali vzorky vody z hlubokých proláklin. Předpokládali, že kvarky, podobně jako těžká voda, se mohou koncentrovat na jednotlivých místech Světového oceánu. Udělali samozřejmě tisíce zkoušek, zpracovali stovky tun vody. A úspěch se dostavil.

Ovšem tohle na celé věci mi nepřipadá nejdůležitější, pro mne je důležité, že kvarky byly objeveny ve vzorcích z hlubokých proláklin jižních moří. Právě těch moří, kde nedávno potápěči chilské hydrografické výpravy narazili na stejnou příšeru. Popisy se podivuhodně shodují. Můžete se s nimi seznámit sami. Sdělení o tom se objevily v našem tisku. Podívejte se třeba do „Světa vědy“.

Nechci z toho dělat žádné závěry, avšak některá srovnání se sama nabízejí. Co když se rudohnědá rosolovitá hmota zrodila v těchto proláklinách, kde byla největší koncentrace kvarků?

To ovšem předpokládá docela jinou organizaci, schéma metabolismu, energetickou rovnováhu. Příšera je unikátní, má fantastické vlastnosti, a to znamená, že i její hmotná struktura se musí lišit ode všeho, co existuje na Zemi. Takový život mohl vzniknout na zcela odlišném základě. A tímto základem byly možná právě kvarky…

Tak se tedy stalo, že jsem se setkal s tímto životem tváří v tvář. A mezi námi prošla smrt.

Lhostejnost, která nemůže být bez duše; krutost, která neexistuje mimo běžné lidské city. Páchá zlo, a nemá o zlu ani dobru nejmenší potuchy; rozsévá hrůzu, a nikdy ji nezakusil; zabíjí, a neví, co je to smrt. Je osamocen tento život, a není osamělý, protože nikdy si svou osamělost neuvědomí.

My lidé jsme silní tím, že je nás mnoho. V životě a smrti každého z nás je zdroj nesmrtelnosti lidstva. A to, co považujeme za nejkrásnější a nejvyšší, je nám dáno proto, že jsme smrtelní. A v tom to všechno je.

A rudohnědá rosolovitá hmota je přírodou zavržená varianta, výlohy za experiment.

… Král Marek se žene za krásnou Isoldou. Zelené vlny s bílými hřívami zvedají normandskou loď. Rackové se téměř dotýkají křídly napjaté plachty:

Tři kvarky, tři kvarky…

Tak je to od prvopočátku v člověku. To je příčina, proč nikdy nezáviděl nesmrtelným bohům.

THEODORE STURGEON

Jako v mládí

Sedím tu ve svitu měsíce a mám psát ódu. Ódu psát nebudu. Místo toho… místo toho napíšu, co se stalo. Už nikdy nebudu psát žádnou ódu. Je ze mě primitiv. Je ze mě rozšklebený divoch, jako z dávných časů. A nemusí mi uvěřit a můžou se smát – nebo mi věřit budou, a pak, hrom a blesky, myslím, že smát se budu já. Myslím, že ano. Myslím, že můžu.

Nebo plakat. Myslím, že můžu.

Jedno vím: vypíšu to sem se vším všudy, jako by ještě na zeměkouli někdo zůstal, kdo to všechno až do nynější chvíle neprožil. Prostě bych rád věděl, zda jediné vyprávění dokáže beze zbytku obsáhnout takovouhle obludnost.

Říkali nám Imunní. Ale je to klamný název. Všichni, až do posledního, jsme se tím nakazili. Prostě jen jsme na to neumřeli. Takže ačkoli lidstvo bylo mrtvé, my jsme zatím ještě mrtví nebyli.

Lidstvo bylo mrtvé… lidství ne. Hádám, že tyhle věci záleží na definici. Šest set a čtyři jsme zůstali ze všech těch miliard, když jsme se sešli.

Byli jsme všichni silní a zdraví, a většina z nás byla mladá. Mohli jsme žít, učit se, milovat. Nemohli jsme se rozmnožovat. A to je všechno o lidstvu.

Všichni jsme byli zasvěceni jedné myšlence, a ta říkala, že lidství zaniknout nesmí. Lidství ve smyslu toužení, ušlechtilosti – vznešenosti, když chcete; mělo se zachovat jen naším nadšením. Pro nás bylo pozdě, abychom je sami mohli potřebovat. Stěží jsme si uvědomili, co to je, když se rozšířila nová encefalitida. Možná jsme si to uvědomili proto, že se objevila. Nicméně dospěli jsme k lidství, patřilo nám a museli jsme je předat dál, jinak by celá ta tragédie byla až moc k smíchu.

Rozhodli jsme, že to předáme mořským vydrám.

Jako mnoho jiných samozřejmostí i to, že po nás přijdou vydry, bylo každému zřejmé a před nikým to nezůstalo utajeno. Zpočátku nás zaváděl fakt, že jiná zvířata – například psi a lidoopi a (vzpomínáte, jak to zapůsobilo?) hloubavý delfín – mají všechna inteligenci jako je naše, podobnou naší, i když slabší. Bylo možné uvažovat jako delfín nebo jako pes. A jistě bylo dost namyšlené předpokládat, že Ten Příští bude mít inteligenci jako naše.

Když jsme byli jednou připraveni zbavit se té bludné představy, vyjasnilo se, že logicky je naším nástupcem mořská vydra, živočich, který používá nástrojů, ve vývoji je mnohem mladší než my a má mnohem trvalejší smysl pro humor.

Zoufali jsme sami nad sebou; to chci povědět docela jasně. Hluboký a trpký byl náš žal. Ale stejně jasně je třeba povědět, že jsme tím žalem prošli a vynořili jsme se na druhém břehu, jak naší zralosti slušelo. Vynořili jsme se pozdě a pro nás samé zbytečně; vynořili jsme se však; dozráli jsme. Víte, čím jsme přes celé své individualistické mládí byli? Byli jsme stařešiny Země a nesli jsme svoje insignie s moc opravdovou důstojností. A také jsme byli, každý z nás, bohatí a mocní nad nejdivočejší pomyšlení kohokoli kdykoli – bylo nás tak málo, tak vzdělaných, s takovými zdroji (a žádná nutnost šetřit). Kdokoli z nás mohl mávnutím ruky přenést horu. Ale velikost – opravdovost – tkvěla v onom pocitu cíle a důstojnosti, s níž jsme prošli hrůzou a smrtí; vyššího cíle a skutečnější důstojnosti, než (až na jeden nebo dva slabé záblesky) poznalo lidstvo kdy předtím. Samozřejmě, že jsme byli pyšní, ale pýcha je hloupaté slůvko pro takovou věc. Skromně řeknu, že jsme se líbili sami sobě. A především tento pocit mělo naše snažení zachovat naživu. Vydry budou mít kulturu, s námi nebo pravděpodobně bez nás, ale jak dosáhnout té vrcholné důstojnosti – oh, to je věc, kterou se mohou naučit jen od nás. Jedině Člověku je dáno dosáhnout takových výšin. To vznešené vědomí nám propůjčila smrt. Život – život Nových – nám dal tento cíl.

A teď bude ten cíl po dobu jejich vlastní existence patřit jim.

A jaký to byl úkol! Neboť my byli příliš pokročilí a vydry příliš primitivní, než abychom jim mohli cokoli sdělit, dokud Země patří nám i jim. Mnoho tisíciletí by z nás byl prach, než ony začnou i jen komunikovat mezi sebou.

Neměli jsme vůbec v plánu urychlit jejich prehistorii. Aťsi jsou, čím jsou, silné, přizpůsobivé, všestranné. Jen ať jim stačí plavat naznak, držet lasturu na hrudi a rozbíjet ji kamenem, dokud nepřijde den, kdy z vlastního popudu pochopí, že to není dost. Ať si vlastní světlo rozsvítí samy.

Byli jsme však rozhodnuti, že až se jednou rozhoří, nesmí nikdy zablikat nebo zeslábnout. Vydrám žádný středověk. Zredukujeme základní vědomosti na jejich podstatu, dáme jí ten nejsrozumitelnější tvar a jako milníky (prohlášení a slib) jí vyznačíme cestu.

Pro milníky jsme zvolili novou slitinu 2-chromu s vanadiem, která dostala název bicroslitina. (Ach, jaká z ní mohla být města!) Dala se při správném zpracování tvarovat do prutů, tyčí, plechů; když jednou byla ozářena, neměnila, skoro nemohla měnit, svůj tvar nebo stav. Nebyla to žádná soustava molekul, dokonce ani atomová mřížka ne. Nejlépe je to popsat jako uspořádání atomových jader. Potom dokáží devítimetrové plechy, podepřené jen na krajích, unést uprostřed tisíce liber, aniž by se prohnuly o víc než pár tisícin. Třicetimetrová půl centimetru silná tyč, upjatá horizontálně za jeden konec, neukázala žádné měřitelné prohnutí. Ten kov, když se vybrousí do hrotu, píše do diamantu jako do vosku; desky z něj, podchlazené jen pár tisícin stupně nad absolutní nulu a – nebo – nažhavené na dvacet miliónů stupňů, jevily jen trochu větší lesk. A jaký lesk! Stříbřitý s broskvovým nádechem…

Na bicroslitinových deskách byla tedy vepsána moudrost člověka. Byla to nesmírná úloha, ale jediná úloha, kterou jsme měli. Museli jsme nejprve shromáždit potřebné vědění, pak je koncentrovat (a koncentrovat je znovu, a znovu, a znovu), a konečně je symbolicky zapsat takovým způsobem, aby nová rasa, u které jsme mohli jen mlhavě vědět, čím se bude řídit její inteligence, mohla vědění převzít a použít, až bude k tomu připravena. Když objeví oheň, musí mít keramiku. Až začnou zpracovávat kovy, musí znát slitiny a zpracování za horka. Na jistém stupni poznání se jim musí dostat vědomostí o parní energii. A tak dál. Ale – je-li to možné – nic z toho, dokud nebudou připraveni.

Umístit bicroslitinové desky s vhodnými jednoduchými obrázky do jam s hrnčířským jílem se nabízelo samo; skrýt je v podobných ložiscích nerostů vhodných k těžbě nebylo tak snadné, protože musí být skryty dost hluboko, aby bylo jisté, že nebudou objeveny jen náhodou. Popsali jsme jazyk, čísla. A vrcholná tajemství – etická, duchovní stejně jako technologická – musí být trojmo ukryta, aby se vynořila v sérii odhalení, každé samo objevem a každé nápovědí dalšího, a přitom pojištěno vším, co je v naší moci, aby to nedostali ani příliš brzy, ani kvůli důmyslnému úkrytu vůbec nikdy.

A stalo se tak, že čtyři rovnice Einsteinovy obecné teorie relativity spolu s Heisenbergovými dodatky byly uloženy do krypty ze všech nejnedostupnější – do samé zemské kůry, na dno obřího příkopu pod dvěma mílemi oceánu, kde jsme ve dvacátém století jako konstruktéři a výzkumníci dosáhli největšího úspěchu. Nemusím onen vrcholný výkon popisovat podrobně. Při všem svém nadšení, našich nesmírných zdrojích a našich modernějších postupech bylo pro nás těžší příkopu dosáhnout, než pro naše praotce vyhloubit ho.

Uložení té poslední bicroslitinové desky se nám (v té době) jevilo jako náš vrcholný triumf. Ohlížím se na ty dny s dojetím a smutkem. Byl to čas do sebe pohřížené pýchy Samozřejmě jsme měli stále co na práci, ale naše dílo bylo skončeno. Svým způsobem jsme přežili vlastní smrt. Trvali jsme v bezčasém okamžiku – ani život po smrti, ani nesmrtelnost – po ukončení jednoho velkého rozkvětu a před počátkem jiného. Lidstvo, samu smrt lidstva – jsme nechali za sebou. Vydry ještě dokonce ani nezačaly; potrvá eony, než se narodí jako Ti Příští.

Takže jsme se v tom období nosili pyšně a skromně jsme si uvědomovali svou opravdovou prospěšnost a vznešenost. Donesli jsme pochodeň. A potom –

Potom De Wald vytvořil poslední rovnici. De Wald neúnavně pracoval, ještě než náš projekt začal, dokonce ještě než první registrovaný případ nové encefalitidy předznamenal první z miliard jejích obětí. Předmětem jeho úsilí byly podivuhodné matematické Heisenbergovy úspěchy, a jeho cílem jediný výraz, který nejenže by obsáhl ony čtyři Einsteinovy, ale který by dokonce i Heisenberga shrnul do něčeho tak jasného jako E = mc2. Samozřejmě jsme tenkrát měli schůzky a vzrušené debaty, ale to byly obřady. (Měli jsme tenkrát na obřady čas, a velkou zálibu v nich); všichni věděli, co je třeba udělat. Věděli jsme to díky tomu, jak spravedlivý byl takový objev v takovém čase. Někteří mluvili o poetické spravedlnosti a někteří o Bohu; já sám – nejsem vědec – jsem jej přičítal Umění. Pro náš druh skončit v ševelení, být usvědčen z pošetilosti nebo jakýmkoli způsobem zanechat své dílo nedokončené – by znamenalo Neuměni. Na druhé straně De Waldův objev, když přišel právě teď, představoval Umění na nejvyšším stupni. Skoro by se dalo říci, že z objektivního hlediska ospravedlňuje všechno – dokonce tragickou smrt lidstva. Za milión let bude tohle v očích jiného druhu ten největší příběh, který kdo kdy vyprávěl…

Radostně jsme se ujali nemalého úkolu vydobýt nyní překonané série bicroslitinových desek ze samé tkáně těla Země. A mezitím byla připravována deska nová – staré nebylo možno změnit, ani něco k nim přidat, přirozeně. Oh, dobré bylo, dobré, mít zase co dělat!

Pak bylo všechno připraveno k definitivnímu uložení. Ze všech chvil toto byla chvíle pro ceremoniál, a naplánovali jsme krásný. Grogerio sám se chystal složit hudbu k té příležitosti a přirozeně nikdo jiný než Fluger nemohl navrhnout pódium, na němž bude během obřadu ležet vykopaná deska s tou definitivní bok po boku. A nepřekvapilo mne, když přišli za mnou kvůli ódě. Také jsem se ani v nejmenším nevzpíral, neboť pramení-li tvůrčí umění v inspiraci, v takovém poslání je jí jistě dost a ještě navrch.

Požádal jsem, aby mě v tu noc před obřadem nechali o samotě na krásném mořském pobřeží. Napsal jsem už ódu nanečisto, ale věděl jsem, jak tato noční hlídka konečnému znění prospěje.

A celá nálada toho místa i doba byla skutečně dokonalá pro takový záměr. Pozdě odpoledne odešli poslední lidé a já jsem si udělal pohodlí na místě, kde jsem jediným pohledem mohl obsáhnout moře a nebe, stříbrnou pláž a překrásné Flugerovo pódium tyčící se dvěma omračujícími oblouky, které popírají přitažlivost. Jen další důkaz té spravedlivosti, o které jsem se zmínil dřív. Mnohokrát bylo řečeno, že ani Flugerův oblouk, ani bicroslitina nemohou existovat jedno bez druhého.

A slunce sestupovalo v planutí: jak správné! Právě jako my…

A na východě prosakování hvězdné oblohy a daleký obrys měsíce… aby byl Zemi novým světlem…

Pak, div divoucí, v šeplavém přílivu něco šplouchlo a malá čerň plynula ozářenou tmou. Oh, pomyslel jsem si, zasažen bázní, to není možné, ale… ano, nic nemůže být spravedlivějšího… a potom měsíc ťal vzhůru svým kovovým ostřím a roztříštil pohár temnoty a mohl jsem uvidět, ze s tou spravedlivostí mám pravdu – byl to velký sameček mořské vydry a plazil se pískem a šplhal k pódiu.

Ztuhl přímo proti mně, necelých třicet yardů daleko; kdybych nevěděl, kde je, byl bych ho mohl pokládat za hromádku písku, nebo její protažený stín. Já ale věděl, kde je, a v přibývajícím světle jsem mohl vidět vnímavé chvění jeho směšného knírku. Neoklamal mě tím, kam se díval, protože já znám jeho rod. Vydra právě tak jako pták se nepodívá nikdy na nic zpříma. Sledoval jedním okem své milované moře a druhým pódium. Mě, přímo před sebou, ani netušil. A jak dokonalý obrázek to ve vší symbolice skládalo… jak velice spravedlivý!

Obrátil se svým rychlým pružným způsobem a utíkal k pódiu; s občasnými nečekanými zastávkami, jako by jeden z jeho napájecích drátů nepřiléhal k baterii, krátkými, jako u všech vyder.

Potichu jsem ho uchváceně a očarovaně sledoval. Neboť tak to má být v okamžiku, jako je tento; tak to musí být: mně jedinému – mně, možná nejlépe kvalifikovanému člověku na Zemi a v celých dějinách, aby ocenil obrázek tak vzácný, mně bude dáno uvidět toho vyvoleného nesmírně vzdálených Příštích v samé svatyni všeho, co v Lidství je nejvyššího.

A měl jsem samozřejmě pravdu – měl jsem pravdu – co by mohlo nebýt v pořádku s takovým očarováním? Všechny mocnosti všech duchů všeho Bílého Umění by nepřipustily v takový okamžik nic než to, co je správné.

Když jsem se konečně proplížil kolem pódia a nahoru za závěsy, mohl jsem vidět, jak vydra bez hnutí sedí přikrčená mezi dvěma bicroslitinovými deskami; tou právě vyzvednutou, která nesla Einsteinova a Heisenbergova zjevení, a právě vyrobenou druhou, která ji nahradí.

Pomyslil jsem si (skutečný šepot myšlenky, sice budu myslit příliš nahlas a poruším ten obrázek): „Ty se modlíš, maličký?“

Náhle se vydra vztyčila na zadních packách a přední položila na vyzvednutou desku. Zdálo se, že nemotorně, tápavě hladí její povrch. A mně přišel ten nejpodivnější pocit, zahanbení, ta zvláštní provinilost, kterou člověk pociťuje, když se dopustí faux pas, gaffe, neviditelného společenského prohřešku, který ale je ostře bolestný ve vzpomínce. Cítil jsem se jako rušitel, jako ten nejzaostalejší a nejtupější špión. Abych si ušetřil co nejvíc budoucích výčitek, odstranil jsem ten jediný falešný prvek v oné symfonii správnosti – sebe. Nehlučně jsem sklouzl za závěs a do písku pod ním a blahopřál jsem si, že jsem možná jediný z lidí nadán tak dokonalou senzibilitou.

Než abych ji rušil v těch neuvědomělých modlitbách, které tam nade mnou provozovala, seděl jsem zticha, až konečně jsem ji viděl ubíhat k moři. Odněkud sebrala nějaký kus štěrku nebo naplaveniny, a viděl jsem ji s ním hrabat na okraji vody. Ještě jsem stačil rozeznat dvě silné mušle, které vydobyla z půdy, a pak ji unášel příliv. Vstal jsem, abych snad už jen jedinkrát zachytil poslední pohled na to stvoření, které se mnou sdílelo můj nejkouzelnější okamžik, a (jak bylo jen spravedlivé) povedlo se mi to. Vydra si plavala hravě znak v měsíčním svitu a mušli měla na široké hrudi. Uhodila do ní obratně svým nešikovným nástrojem, vysála ji z roztříštěné lastury, zbytečné střepiny vyhodila vzhůru do měsíčního svitu a ztratila se ve vlnách.

S láskou jsem se díval za tím půvabným malým rošťákem… a obrátil jsem se k místu své noční hlídky, celý žhavý inspirací… a kdybych tam byl došel, napsal bych určitě pekelnou, sakramentsky zatraceně PEKELNOU ódu… ale zamířil jsem místo toho zpátky nahoru k pódiu, abych znovu prožil ten neuvěřitelný okamžik.

V jiskřivém měsíčním světle jsem shlížel na svatyni lidstva, na všechnu její důstojnost a cenu, a na všechny významy toho mocného gesta víry v život, jenž býval, a v život, jemuž je vzniknout, když mé oči zachytily… zachytily to, co nějakou neměřitelnou dobu později – mohla to být hodina – dokázala má mysl pochopit…

… hned napravo od Einsteinova stručného nesmrtelného dokonalého určení vztahu převádějícího hmotu na energii, komentář:

NO, TU A TAM

napsaný, vepsaný do bicroslitinové desky.

A byly tam dvě opravy v Heisenbergově vztahu, škrty a nedbale načmárané symboly, které se zdály vyryty hluboko do nezničitelného kovu jediným tenkým drápkem…

Ale až to, co bylo provedeno s novou De Waldovou deskou, mi zasadilo tu oslepivou ránu, z níž jsem se vzpamatoval (bylo to o hodinu později?) tak pomalu. Neboť pod ten výsostný, o dech připravující výsledek intuitivní matematiky, ten nejtranscendentálnější ze všech lidských výroků, pod De Waldovu syntézu vydra načmárala:

NESMYSL!

Nepíšu žádné další ódy. Vy, kdo toto najdete s deskami, jež to dosvědčují, dělejte, jak myslíte. Myslete na hromadnou sebevraždu, když chcete. Nebo se shlukujte v hašteřivých skupinkách a veďte divoké rozpravy o skutečném původu encefalitidy, která nás zahubila, a pronášejte velké zoufalé dohady, zda si vydra mou přítomnost a význam desek a celé té chvíle doopravdy neuvědomovala, a zda se ona i její rod bude nebo nebude snažit, aby se hrstka, která z nás zůstala, při všech našich možnostech a zdrojích dala zlomit a zešílela a zemřela a zmizela.

Nebo pošlete, chcete-li, naše potápěče, aby vylovili to, čím rozbíjela mušli – je to tam, a ne daleko – a sami se přesvědčte, že je to opravdu ten roh, který odlomila z De Waldovy desky holýma packama; vezměte ho a zasaďte ho zpět na místo a podávejte si ho z ruky do ruky a vezměte ho do svých hloupých laboratoří.

Možná někteří z vás nakonec začnou řvát smíchem, vzlykat veselím, jako já, až k vyčerpání a do bezmocí, neschopni pustit z hlavy obludnost jediného směšného faktu: Jak dětinský je ten rukopis!… Jděte tedy dělat některou z těch věcí nebo žádnou, nebo cokoli z ohromné pokladnice vaší pýchy a vašeho vědění podle vašich vlastních představ.

Ale já – já jsem zpátečník, a mám z toho radost… jsem zajedno se svými krvežíznivými předky: – Já jdu na lov.

JOSEF NESVADBA

Anděl posledního soudu

Rozednívá se. Stíny ustupují, předměty přede mnou jsou náhle barevné nebo blankytně modré, vychází smrt. Za několik hodin vzplane tato vycházející hvězda bílým žárem, zvětší se na nebi mnohonásobně, zaplní nebesa jako žhavá rtuť, vysuší povrch této planety, spálí všechno kolem a nakonec se spojí se svou žhavou oběžnicí v jedinou obrovskou jasnou hmotu.

Věděl jsem to zcela určitě, protože kvůli tomu jsme sem přece přiletěli. Před několika dny jsme dostali hlášení na osmnáctém galaktickém okruhu, že se chystá vzplanutí proměnné hvězdy v alfa čtyři Kamenného ostrova. Protože prý se učenci domnívají, že tato hvězda má několik oběžnic, na kterých je možný život, dostali jsme rozkaz k cestě. Byl jsem netrpělivý. Již dlouho se neletělo k žádné Nově z naší stanice, takové cesty patřily k nejnebezpečnějším a já byl ve službě prvním rokem, nezažil jsem vlastně dosud žádné dobrodružství.

Alfa čtyři Kamenného ostrova mela devět planet. Jen tři z nich měly rozsáhlou řídkou atmosféru, která obsahovala kyslík, zkoumali jsme každou zvlášť. Nejzajímavější úkazy jsme pozorovali na třetí oběžnici této hvězdy. Byla z větší části pokryta vodou a nejdříve jsme si mysleli, že najdeme inteligentní život pod zdejšími nehlubokými moři, jako tomu na některých planetách bývá. Ale již první obrazy z velkých výšek ukázaly, že několik pevnin je zde kultivováno, viděli jsme velké shluky obydlí i čtverce zemědělských kultur. Na některých místech bydleli velmi sevřeně, zřejmě dosud na primitivním, městském stupni.

Pokoušeli jsme se s nimi dorozumět, protože velitel nechtěl riskovat nějakou srážku nebo válku teď, když vlastně přinášíme těmto domorodcům poslední zprávu. Bylo pochybné, zda se vůbec mohou nějak ubránit obrovskému žáru, který se chystá v jejich hvězdě. Jediná možnost je přestěhovat se jinam, ale nezdálo se nám, že by zdejší civilizace byla na tak vysokém stupni. Ostatně kdyby měla prostředky, které by ji mohly přenést na nějakou vzdálenější hvězdu, jistě by také nečekala na naše varování. Ale zřejmě neměli zvlášť dokonalou techniku, vysílali jsme na všech vlnách nejjednodušším dorozumívacím kódem a nikdo neodpovídal. Kdoví jestli vůbec dosud objevili elektřinu. A tak po několika okruzích nezbývalo nic než roztřídit materiály, které jsme měli dodat Kosmickému ústavu pro srovnávání živočišných kultur, zaznamenat několik zpráv pro informační galaktickou službu, jejíž jedna referentka nás celou cestu zdržovala hloupými otázkami, a vydat se ještě směrem k vlastní hvězdě, protože bylo třeba zjistit, co způsobilo, že se mění v Novu, jaké příčiny zavinily její vzplanutí.

Tento proces také způsobil naši katastrofu. Hmota zdejší hvězdy se již měnila, její žár se pozvolna zvětšoval, aniž jsme si toho všimli, když jsme zapjali motory k postupu na přímou dráhu, selhal regulátor, přervalo se spojení a zůstali jsme v prostoru třetí oběžnice jako mrtvý satelit. Na palubě byl hned vyhlášen poplach. Na takové situace jsem byl zvyklý, nejdřív si nikdo z nás neuvědomil nebezpečí. Selhal regulátor, tak ho opravíme, to přece není žádné neštěstí.

– Za třicet hodin můžeme startovat, – řekl inženýr vedle mne sebevědomě a zbledl.

– Za třicet hodin? – zachvěl jsem se. – Za třicet hodin budou všechny oběžnice této hvězdy proměněny v žhavé kovové páry. A my jsme jejich satelitem. – Velitel nás svolal do hlavní poradny. Rozděloval úkoly, nařizoval, plánoval, všichni se měli účastnit opravy regulátoru.

– Copak nechápete, že to je zbytečné? – rozkřikl jsem se, protože se všichni tvářili tak slavnostně, tak odpovědně a úředně. – K čemu máme opravovat regulátor, když se za několik hodin vypaří i s námi? Proč máme dělat nesmyslnou práci?… – hlas se mi třásl.

– A co navrhujete? – zeptal se mě velitel. – Nezbývá než pracovat jako obvykle.

– Čekat zázrak?

– V zázraky nikdo nevěří, – zamračil se trochu netrpělivěji. – A myslel jsem, že vám ve škole vysvětlili, jak se máte chovat v krajních situacích…

– Ve škole nás ujišťovali, že cestovat raketami je docela bezpečné a že žijeme v době, kdy náš rozum už dávno dobyl vesmír, v době Galaktického společenství, kdy nikdo neumírá nadarmo nebo kvůli hlouposti svých představených… – Byl jsem zoufalý, urážel jsem ho, byl bych se rozplakal. Není mi ještě ani dvacet let, nemám děti, čeká mě matka, jak nepochopitelné se mi zdálo, že lidé kdysi umírali již ve sto šedesáti. Jak zbytečné a nesmyslné. A teď kvůli nějakým hlupákům…

– Nechci zemřít! – vykřikl jsem – Já nechci zemřít! – Přišel ke mně, jako by byl můj otec, a pokynul ostatním. Rychle odbíhali, jako by mělo smysl spěchat. Nerozuměl jsem tomu, připadali mi jako blbci.

– Tohle všechno byla jen zkouška, příteli, – řekl velitel a skoro mě pohladil po přilbě… – Bohužel jste dobře nedopadl. Budete přeřazen na dopravní linky…

Ne? – lekl jsem se. Někdy se takové nejpodivnější zkoušky dělávaly. Aby prý byli pro důležité úkoly vybráni jen ti nejschopnější.

– Chcete říct, že tahle hvězda nevzplane, že nebude Novou, že jsme nepřijeli zachraňovat civilizaci, že to všechno je jenom komedie, kterou jste sehráli kvůli mně, jen abyste poznali, jestli jsem schopen nejodpovědnějších výzkumných cest? – Kýval. Začervenal jsem se. – Potom ovšem chápu, že jsou ostatní tak klidní. – Chtěl bych vědět, co by dělali, kdyby to byla skutečná situace a měli zemřít. Křičeli by jako já. To je jisté. Omluvil jsem se. Bylo mi líto, že jsem v jejich zkoušce neobstál. Velitel mě poslal na nejobtížnější úkol, musel jsem pracovat sám, na vnějším uzávěru rakety, v rezervním skafandru, bez spojení s ostatními.

Zi pracovala proti mně. Nejdřív jsem se trochu styděl. Dvořím se jí přece už tak dlouho, věděl jsem, že tím dnešním výstupem si moc neposloužím. Je velmi přísná, odsuzuje snadno. Usmíval jsem se na ni tlustými průsvitnými izolátory zuřivě, pomáhal jsem jí v práci a nesl za ni drobnosti, které nechávala v prostoru. Tíže tu byla nepatrná, zdálo se mi, že bych snad sám mohl naši raketu postrčit na předepsanou dráhu.

A pak se mne znovu zmocnily pochybnosti. Jestliže to byla jen zkouška, proč se v ní pokračuje? Proč jsme nestartovali, hned jak jsem propadl? Chtěl jsem se zeptat Zi, ale nebylo spojení. Až když nás přišla vystřídat další dvojice. Byli to vyhlášení vtipálkové, dva přátelé z Černého kvadrantu, čekal jsem, že se zasmějeme, ale chytili naše nářadí beze slova a úporně, jako by jim hořelo v zádech. A opravdu měli v zádech naši hvězdu.

– Promiň, vím, že to je vážné, zachoval jsem se hrozně, vidím, jak stateční jsou ostatní, stydím se, Zi… – pomáhal jsem jí sejmout ochrannou masku v její kajutě.

– Já se taky bojím, – řekla tiše. Tak to přece je pravda, velitel mě obelhal jako malého kluka.

– Zemřu?

– Zemřeme všichni… řekla. Ten lhář. Myslel jsem, že se za ním rozběhnu. Sehrál se mnou komedii jako lékaři s nemocnými na smrt, jako hrdinové se zbabělci, chtěl jsem za ním běžet, ale zastavil jsem se. Co mu řeknu? On zemře taky. Proč ho mám obviňovat? Myslel to dobře. Vrhl jsem se Zi do náruče. Dosud jsme se nikdy nemilovali, nikdy to nechtěla dovolit.

– Teď chápu, proč kdysi užívali drogy, – řekl jsem jí, když jsme pak leželi vedle sebe a poslouchali šumění umělého vzduchu z ventilátorů. – Chtěl bych také něco k uklidnění, nějakou tabletu nebo tekutinu, která by mě osvěžila. Víme přece oba, kde máme lékárnu. Pojď, předejdeme smrt, spolu, šťastni, klidně a příjemně, bez žáru té příšerné hvězdy… – Odtáhla se ode mne pomalu.

– Ty jsi nemocen? To by přece byla zrada. Dezerce… Od samého narození víme, že zemřeme, a přece se kvůli tomu nechceme otrávit. Velitel nedává rozkazy jen proto, že nic jiného nedovede! V celém vesmíru se při každé katastrofě chovají posádky stejně, protože jsme odjakživa nikdy neměli jinou volbu. Zrodíme se a zemřeme, mezitím myslíme na práci, na to, jak se sami uplatnit, jak poznamenat svůj život. Není žádné jiné řešení. Ani zbožná lež, ani sebevražda, ani obžerství. Mluvíš jako divoch nebo šílenec, jako bys nechápal… – Ale ovšem i Zi byla starší, nesnášel jsem ty zkušené řeči, mluvila, jako by jí bylo jedno, že zemře, jako by sama sebe jen pozorovala. Copak nemá strach? Pohádali jsme se. Chtěla za mnou poslat lékaře, prý to je zhroucení celé osobnosti, říkala, jako by to nebylo přirozené, že chci vidět ji a svou matku, že se s ní chci ještě milovat mnoho dní, že chci sám podniknout slavné cesty vesmírem a vyznamenat se, že nechci tak zbytečně a hloupě skončit. Odešel jsem z kajuty a vracel se do své místnosti rezervní chodbou. Celá posádka byla na přídi, u regulátoru. Šel jsem kolem záchranných pohotovostních raket. Zůstaly tady ještě tři, stačí nastoupit. Kam poletím? Jsou jen dvě možnosti, ztratit se v kosmu, zůstat sám ve vesmíru jako trosečníci dávných korábů, s tím rozdílem, že tady není žádných pravidelných cest, není naděje, že mě zachrání obchodní loď, tady je prázdnota a jistá smrt hlady. Nebo mohu letět k té hvězdě a zemřít už dnes. Chvíli jsem k tomu měl chuť, zkrátil bych si aspoň tohle nesmyslné čekání. A pak mohu odletět k naší oběžnici. K některé z těch pevnin, do některého z těch měst. Mohu je varovat. Snad oni mají prostředek. Nikdo jiný nás už zachránit nemůže. Náhle mně jich bylo líto víc než na začátku. Jak jsme jejich domov snímali pro Srovnávací ústav živočišných kultur, jak jsme zaznamenávali informační zprávy. Jako by tady pod námi žil dobytek. Ale co když jsou to inteligentní bytosti? Jestliže nezachytili naše vysílačky, budu je varovat sám. Nastoupil jsem do záchranné rakety ve svém služebním skafandru. Nikdo si mě nevšiml. Než přijdou na to, že jsem zmizel, budu už dávno dole. A řeknu jim naši zprávu. Nebudu jako náš velitel. Ať vědí všechno. Ať se rozhodnou. Jsem zvědav, jestli taky budou pracovat a pracovat jako naše tupá posádka. Nebo mají jiné řešení? A tehdy mě napadly, stydím se přiznat, divošské představy o posmrtném životě.

Viděl jsem už velké ostrovy planety, byly to vlastně dvě pevniny, jedna velká a plochá na severní polokouli, dvě trojúhelníkové na jihu, největší osídlení zaznamenávaly automaty v místech, kde se vyskytovalo uhlí nebo kovové rudy. To bylo známkou průmyslové civilizace. Přistál jsem rychle a trochu drsně na náměstí velkého sídliště ve vnitrozemí. Čekal jsem, že mě obklopí zdejší obyvatelé, jak jsem o tom vždy četl, ale neviděl jsem nikoho, jen tmavé obrysy jejich doupat, vystavených ze železa, betonu, hlíny a primitivních umělých hmot, nedostali se daleko, stavěli do výšky, na konci domů měli strmé střechy, zřejmě povětrnostní zařízení. Sráží se zde patrně často voda, která se vypařuje z moří a skrápí pevniny. Příliš se mi tu nelíbilo, byla to na první pohled zaostalá civilizace, nechtěl bych ji měnit za svůj domov, ale rád ji vyměním za smrt. Chvíli jsem čekal a potom spustil sirény, byl jsem odhodlán i střílet nebo založit požár, jen abych je přivolal.

Ale objevil se někdo docela jiný. Druhá pohotovostní raketa z našeho korábu. Řítila se přímo ke mně, střemhlavým letem, žhavá do ruda, rychle jsem vyběhl z kabiny a utíkal mezi nejbližší domy, schoulil jsem se v nejtmavším koutě. Přilétli docela nízko, ale nepřistáli, použili zesilovače. Opakovali moje jméno, znovu a znovu mě volali. Zacpal jsem si uši.

– Vrať se, okamžitě se vrať! – slyším velitele. – Podařilo se nám opravit regulátor, inženýr zkrátil opravy, za chvíli startujeme… – Ten lhář, znám dobře jeho triky, chce mě dostat zpět do své společné rakve, myslí, že mu znovu uvěřím. Napřed zkouška, teď inženýr, jen aby uklidnil zbabělce. Hlupák. Podruhé se nedám oklamat. Vím, jak dlouho trvají opravy, znám mechaniku našich strojů. Nedají se spravit mávnutím proutku. Slyšel jsem Zi, vzlykala do mikrofonu, mám se prý vrátit, mám prý pochopit, že mě tu nikdo nezachrání, že jen zdejším obyvatelům uškodím, že mě nebude mít ráda. Jako by nám zbývala nějaká budoucnost:

– Chceš pro ně být andělem smrti? – říkala zle. – Chceš je připravit na poslední soud? – vysmívala se, jako bych byl dosud pověrčivý. – Nechápeš, v čem je jediná záchrana před smrtí?

Chce mě snad zase poučovat? Jestli si zdejší obyvatelé nebudou vědět rady, přidám se k nim, i kdyby měli skončit v posledních obrovských orgiích nebo pověrčivém zaslepení. Jsou živí jako já, to nás spojuje, jistě nepodléhají tak bezcitnému veliteli jako moje raketa. Slyšel jsem znovu své jméno. Dali mi deset vteřin, mám oznámit, kde jsem, viděli, že je raketa opuštěna. Dali mi deset vteřin a potom odlétli zpátky k našemu korábu.

– Vybral sis. Zůstaneš sám… – loučil se se mnou velitel a dodal obvyklou formuli, kterou se vylučují ze služby jen zběhové a zločinci. Rozběhl jsem se k nejbližšímu stavení, hned jak zmizeli, zabušil na bránu, ale rozpadla se mi pod rukama, doupata byla opuštěná, obývací náčiní zaprášené a zpuchřelé, byly to pusté domy, běhal jsem tím městem několik hodin, nikde jsem nenašel ani jednu bytost. Chvíli jsem myslel, že jsou snad neviditelní nebo že se na noc ukrývají do děr, ale neobjevil jsem nikoho, ačkoliv jsem použil nejspolehlivějších detektorů. Nikoho v městě, teprv za městem, pod zemí. Nerozuměl jsem tomu, proč se skrývají v zemi, když mají takové domy. Copak je to nějaký zvláštní druh krtků? Odkryl jsem tenkou vrstvu a našel jsem kostru. Lidskou kostru.

Myslel jsem, že už blázním, nebo že se mi to zdá. Jak se sem na tuhle planetu krajní hvězdy naší galaxie dostali rozumní lidé? Je to snad zbytek po nějaké jiné výpravě? Nebo byla tato planeta už osídlena? Ale potom by nás sem přece neposílali na výzkum? Nechápal jsem nic. Napadlo mě zapnout detektor kosmonautů. A slyšel jsem odpověď – Tady někde nablízku musí být sklad pohonných hmot. Jsou tu rampy.

Našel jsem je několik metrovteřin odtud. Byly to velké, zcela opuštěné plochy bez raket, se starodávným historickým zařízením z dob prvních galaktických bojů, ještě před založením Společnosti. Běžel jsem k řídící věži. Dveře se přede mnou rozsypaly. Našel jsem lokátor. Byl neuvěřitelně primitivní. Ale ukazoval směr. Směr, kterým před věky odlétly zdejší lodi. Ukazoval k osmnáctému galaktickému okruhu, k naší stanici. Směr, z kterého jsme přiletěli. Nemohl jsem tomu uvěřit. Je to pravda? Je to možné? Našel jsem skutečně první planetu, z které byla osídlena celá galaxie, bezejmennou planetu, jejíž jméno zapadlo během věků a sporů? Je to sídliště prvních lidí, bájeslovná Země? A opustili ji zdejší obyvatelé, protože jejich vědci odhadli rozpad své hvězdy Alfa čtyři, toho Slunce prvních básníků? A zachránili se tak před dnešní katastrofou už dávno, svým vlastním rozumem, svou prací, trpělivým bojem proti smrti a zániku?

V lokátoru se mihlo světélko. Odkud? Jak? Mizelo naším směrem. To přece nemůže být jedna z těch předhistorických raket? Byla to naše lodice. Zachráněná. Velitel měl tentokrát pravdu. Zi měla pravdu. Tihle obyvatelé měli pravdu. Lidé měli pravdu.

Rozednívá se, stíny ustupují, předměty jsou náhle barevné, nebe modré, vychází smrt. Za několik hodin vzplane tato vycházející hvězda a stvoří se svou oběžnicí jedinou obrovskou jasnou hmotu. Spálí vše kolem sebe. Ale ne lidskou pravdu. Nepoznal jsem ji včas. Zůstal jsem sám. Jediný, kdo zemře na Zemi.

RAY BRADBURY

Liška a les

Hned první noci vzplál ohňostroj, snad by z něj dokonce šel strach, neboť mohl připomenout všechny ty hrozné věci, ale byl úžasný, rakety stoupaly vzhůru starodávným mexickým vzduchem a modré a bílé úlomky se sypaly jako z nebe hvězdy. Všechno vonělo příjemně a sladce, tenhle vzduch byl nasáklý životem a smrtí, dešti a prachem, chrámovým kadidlem, a chutnal mosazí trubek na pódiu, vyluzujících pomalý rytmus La Palomy. Dveře kostela zely dokořán, vypadal, jako by ohromné žluté souhvězdí slétlo z říjnového nebe a vydechovalo svůj žár na kostelní zdi; milión svíček šířilo kolem sebe světlo a dým. Jako komety provazochodci tančily přes chladivou dlažbu náměstí stále krásnější a úžasnější rachejtle, zaduněly o vepřovicové stěny kavárničky, potom se hnaly po žhavých drátech nad vysokou kostelní věž, v níž bylo vidět chlapce s bosýma nohama, jak kopou do monstrózních zvonů, rozhoupávají je znovu a vyluzují obludnou hudbu. Plamenný býk klopýtal náměstím a honil rozesmáté muže a křičící děti.

„Píše se rok 1938,“ s úsměvem pronesl William Travis, stojící se svou ženou na okraji vřískajícího davu. „Je to dobrý rok.“

Býk se řítil přímo na ně. Dvojice, bombardována ohnivými petardami, se dala na útěk okolo hudby a sroceného davu, kolem kostela, kapely, pod hvězdami, ruku v ruce a se smíchem. Býk se přehnal kolem, jeden z Mexičanů nesl na ramenou kostru z lehkých bambusů naplněných černým střelným prachem.

„Nikdy v životě jsem se tak nebavila.“ Zuzana Travisová se zastavila, aby popadla dech.

„Je to úžasné,“ souhlasil William.

„A pořád ještě pokračuje, že?“

„Až do rána.“

„Ne, myslím náš výlet.“

Zamračil se a poklepal si na náprsní kapsu. „Cestovní šeky mi stačí na celý život. Bav se. Zapomeň. Nikdy nás nenajdou.“

„Nikdy?“

„Nikdy.“

Kdosi teď házel ohromné petardy, prudce je vrhal dýmající a prskající z velké kostelní zvonice, zatímco dav před hrozbou prchal, petardy vybuchovaly mezi tančícíma nohama a uhýbajícími těly a báječně třaskaly. Úžasná vůně pekoucích se tortil prosycovala všechno kolem a z kavárniček na to hleděli muži sedící u stolků se džbánky piva v hnědých rukou.

Býk padl. Ohně v bambusových trubkách vyhasly a jemu došly síly. Nosič shodil kostru z ramen. Kolem se shlukli malí kluci, aby si sáhli na nádhernou hlavu z papíroviny a na opravdové rohy.

„Pojďme se na toho býka podívat,“ řekl William.

Když míjeli vchod do kavárničky, všimla si Zuzana muže, který na ně civěl, bělocha v obleku barvy soli, v modré košili s modrou kravatou a s úzkou, sluncem opálenou tváří. Měl ulíznuté světlé vlasy a modré oči, které je sledovaly, jak procházeli kolem.

Určitě by si ho nevšimla, nebýt lahví u jeho neposkvrněného lokte; bachraté láhve mentolového likéru, prázdné láhve od vermutu, veliké flašky koňaku a sedmi jiných lahví od různých likérů a deseti poloprázdných skleniček hned na dosah, z nichž usrkával, aniž by odtrhl oči od ulice, jen občas zašilhal po některé z nich, a jak vychutnával jejich obsah, ještě více stahoval úzké rty. Volnou rukou kouřil havanský doutník a vedle na židli leželo dvacet kartónů tureckých cigaret, šest krabic doutníků a několik kolínských v obalech.

„Bille…“ zašeptala Zuzana.

„Žádné strachy,“ řekl. „To je nějaká nula.“

„Dnes ráno jsem ho zahlédla na plaze“

„Neohlížej se, jdi pořád. Podívej na tu papírovou býčí hlavu. Ano, takhle, a teď se můžeš ptát.“

„Myslíš, že patří ke Slídilům?“

„Nemohli nás přece sledovat až sem.“

„Mohli!“

„Krásný býk,“ obrátil se William na majitele.

„Nemohli nás přece sledovat dvěma sty lety, že ne?“

„Kontroluj se, proboha,“ řekl William.

Zapotácela se. Pevně ji popadl za loket a vlekl pryč.

„Neomdlívej.“ Pokusil se to maskovat úsměvem. „Za chvilku ti bude dobře. Půjdeme rovnou do té kavárny a dáme si před ním něco k pití, takže jestli je tím, zač ho považujeme, nebude nás podezírat.“

„Ne, to bych nedokázala.“

„Musíme. Jen pojď. A jak jsem povídal Davidovi, je to směšné!“ Poslední větu pronesl nahlas, už když stoupali po schodech do kavárničky.

Jsme tady, přemítala Zuzana. Kdo jsme? Kam jdeme? Čeho se bojíme? Začneme od začátku, řekla si, když ucítila pod nohama podlahu z vepřovic, s úsilím uchovat si zdravý rozum.

Jmenuji se Anna Kristenová; a můj manžel je Roger. Narodili jsme se roku 2155. A žili jsme ve světě plném zla. Ve světě, podobajícím se velké černé lodi, jež v noci za řevu svých černých sirén odrazila od břehů rozumu a civilizace a odvezla s sebou dvě miliardy lidí na smrt, ať si to přáli nebo ne, aby je svrhla přes okraj země a moře do radioaktivních plamenů a šílenství.

Vstoupili do kavárničky. Muž na ně civěl.

Zazvonil telefon.

Telefon Zuzanu vyburcoval. Rozpomněla se, jak zazvonil telefon o dvě stě let později, v to modravé dubnové jitro roku 2155, a co řekla do sluchátka.

„Anno, tady je René. Už jsi to slyšela? Myslím o společnosti Cestujeme časem? Zájezdy do Říma roku 21 před naším letopočtem, zájezdy do Waterloo k Napoleonovi – do jakékoli doby, na jakékoli místo!“

„René, ty si děláš legraci.“

„Ne. Clinton Smith odjel dnes ráno do Filadelfie, do roku 1776. Společnost Cestujeme časem zařídí cokoli. Je to sice drahé. Ale jen si pomysli – vidět na vlastní oči hořící Řím, Kublaj chána, Mojžíše na dně Rudého moře! Nejspíš budeš už mít v potrubní poště reklamní leták.“

Anna otevřela schránku potrubní pošty a vyňala kovovou fólii s reklamou:

ŘÍM BORGIŮ!

BRATŘI WRIGHTOVÉ NA KITTY HAWK!

Společnost Cestujeme časem Vás vybaví dobovým kostýmem, zařídí Vám místo mezi očitými svědky atentátu na Lincolna nebo na Césara! Zaručujeme, že Vás naučíme kterýkoli jazyk, abyste splynul bez nesnází s libovolnou civilizací v jakémkoli historickém období. Latinu, řečtinu, hovorovou staroameričtinu. Změňte o dovolené nejen Místo, ale také Čas!

Ve sluchátku bzučel hlas René. „Zítra odjíždíme s Tomem do roku 1492. Zařizují Tomovi plavbu u Kolumba. Není to úžasné!“

„Úžasné,“ omráčeně zamumlala Anna. „A co vláda na tuhle společnost strojů času?“

„No, policie si už na to dohlídne. Mají strach, že se lidi budou vyhýbat odvodům, budou utíkat a skrývat se v minulosti. Aby zaručil, že se vrátí, musí dát každý do zástavy dům a všechen majetek. Nakonec, válka trvá pořád.“

„Ano, válka,“ zamumlala Anna. „Válka.“

Jak tam stála ještě se sluchátkem v ruce, pomyslila si, Tady je naše příležitost, po které se s manželem pídíme a za kterou se tak dlouho modlíme. Tenhle svět roku 2155 se nám nelíbí. Přejem si uprchnout od jeho práce v továrně na bomby, z mého místa, kde se pěstují kultury infekčních chorob. Snad najdeme příležitost uniknout, uprchnout staletími někam do divočiny roků, mezi nimiž nás nikdy nenaleznou a neodvlečou nazpět, aby nám pálili knihy, cenzurovali myšlenky, mozky umrtvovali strachem, aby na nás křičeli z éteru…

Byli v Mexiku roku 1938.

Hleděla do pobryndané kavárenské zdi.

Dobří pracovníci Státu budoucnosti směli trávit prázdniny v minulosti, aby setřásli únavu. A tak se s manželem dostali do roku 1938, do pokojíku v New Yorku, a bavili se tím, že chodili do divadel a k soše Svobody, jež dodnes stojí celá zelená nad přístavem. A třetího dne změnili jména i šaty a odletěli, aby se skryli v Mexiku.

„Určitě patří k nim,“ šeptla Zuzana a pohlédla na cizince sedícího u stolu. „Ty cigarety, doutníky, likéry. Tím se prozradil. Vzpomeň si na naši první noc v Minulosti!“

Před měsícem, za jejich první noci v New Yorku, ještě než ulétli, popíjeli všechny ty zvláštní nápoje, kupovali si a ochutnávali podivná jídla, parfémy, na sto různých druhů cigaret, neboť v Budoucnosti, zcela prostoupené válkou, tohle všechno bylo vzácné. Tak si počínali jako blázni, vbíhali a zase vybíhali z obchodů, hospod, trafik, takže se vydrápali nahoru do svého pokoje celí zmordovaní ze vší té krásy.

A teď tady byl tenhle cizinec, který si počínal jako oni, jak si může počínat jenom člověk z Budoucnosti, který celá léta hladoví po alkoholu a po cigaretách.

Zuzana s Williamem usedli a objednali si drink.

Cizinec zkoumal jejich šaty, jejich vlasy, jejich šperky – i způsob chůze a jak si sedali.

„Seď uvolněně,“ tiše vydechl William, „musíš vzbudit zdání, že se takhle oblékáš od narození.“

„Neměli jsme se pokoušet uprchnout.“

„Proboha!“ řekl William, „míří k nám. Nech mluvit mě.“

Cizinec se jim uklonil. Ozvalo se slaboučké ťuknutí, jak se paty srazily jedna o druhou. Zuzana strnula. Vojenský zvuk – stejně nepochybný jako typické půlnoční bušeni na dveře.

„Pane Rogere Kristene,“ pronesl cizinec, „když jste si sedal, nepovytáhl jste si nohavice.“

Williamovi přeběhl mráz po zádech. Vrhl pohled na své ruce, nevinně složené na obou nohách. Zuzaně tlouklo srdce jako o závod.

„S někým jste si mě spletl,“ rychle řekl William. „Nejmenuji se Krisler.“

„Kristen,“ opravil ho cizí muž.

„Jsem William Travis,“ řekl William. „A nechápu, co s tím mají společného moje nohavice.“

„Promiňte.“ Cizinec si přitáhl židli. „Řekněme, že jsem se domníval, že vás znám, protože jste si nepovytáhl kalhoty. Všichni ostatní to dělají. Když ne, hned se vytahají kolena. Jsem daleko od domova, pane… Travisi, a potřebuji společnost. Jmenuji se Simms.“

„Pane Simmsi, máme plné porozumění pro vaši osamělost, ale jsme unavení. Zítra ráno odjíždíme do Acapulca.“

„Kouzelné místo. Právě jsem tam byl, hledal jsem pár přátel. Jsou někde tady. Ale nakonec je najdu. Ach, neudělalo se paní trochu nevolno?“

„Dobrou noc, pane Simmsi.“

Vyběhli ven ze dveří, William pevně svíral Zuzanu za paži. Neohlédli se, ani když Simms zavolal: „Ještě jednu věc.“ Udělal pauzu a potom vyslovil:

„Rok 2155.“

Zuzana zavřela oči a pocítila, jak se pod ní zakymácela zem. Pokračovala však v chůzi, poslepu, na žhnoucí náměstí.

Zamkli za sebou dveře hotelového pokoje. Hned nato se rozplakala, stáli v temnotě a místnost se s nimi kymácela. Kdesi daleko odsud vybuchovaly petardy a na plaze se rozléhal smích.

„Zatracená neomalená nestoudnost!“ řekl William. „Sedí si tam, prohlíží si nás od hlavy k patě jako zvěř, vypaluje svoje zatracené cigarety a chlastá. Měl jsem ho zabít!“ Jeho hlas neměl daleko k hysterii. „Dokonce měl dost nestoudnosti, aby se nám představil pod svým pravým jménem. Velitel Slídilů. A ta záležitost s mými nohavicemi. Bože můj, měl jsem si je povytáhnout, když jsem si sedal. V téhle době to býval mechanický pohyb. Když jsem to neudělal, odlišil jsem se od ostatních, vnuklo mu to myšlenku: Tady je člověk, který má na sobě kalhoty poprvé v životě, člověk, který si natahoval jen kalhoty od uniformy a moderní šaty. Nejradši bych se zabil, že jsem nás prozradil!“

„Ne, ne, už moje chůze – ty vysoké podpatky – ty za to můžou. A naše účesy – ještě čerstvé. Všechno je na nás podezřelé a nepřirozené.“

Rozsvítil. „Zatím nás ještě pořád zkouší. Není si jistý – úplně ne. Ještě na něj můžeme vyzrát. Uvrtat ho do nejistoty. Pojedeme do Acapulca opravdu jako na prázdniny.“

„Možná si je jistý a jenom si s námi pohrává.“

„Nenechával bych to na něm. Má tolik času, kolik bude potřebovat. Když se mu zachce, může si s námi zalaškovat a vrátit nás do Budoucnosti šedesát sekund nato, co jsme ji opustili. Může nás držet v nejistotě celé dny a vysmívat se nám.“

Zuzana usedla na postel, setřela si z tváře slzy a vdechla starodávnou vůni dřevěného uhlí a kadidla.

„Nebudou stát o velký rozruch, že ne?“

„Neodváží se. Aby nás mohli strčit do toho stroje času a poslat zpátky, musí nás načapat o samotě.“

„Pak mám řešení,“ řekla. „Nikdy nezůstaneme sami; vždycky jen s jinými lidmi. Naděláme si milión přátel, budeme chodit na trhy, v každém městě spát na radnici, zaplatíme policejnímu veliteli za ochranu, dokud nenajdeme způsob, jak Simmse zabít a uniknout v přestrojení, možná jako Mexičané.“

Za zamčenými dveřmi se rozlehly kroky.

Zhasli světlo a v tichosti se svlékli. Kročeje zase odcházely. Zaklaply dveře.

Zuzana stála u okna a dívala se na temnou plazu. „Tak tahle budova je kostel?“

„Ano.“

„Vždycky jsem si přála vědět, jak asi kostel vypadá. Už je to tak dávno, co jej někdo viděl na vlastní oči. Můžeme se do něj zítra zajít podívat?“

„Jistě. Pojď spát.“

Leželi v temné místnosti.

O hodinu později zazvonil telefon. Zvedla sluchátko.

„Haló?“

„Zajíci se mohou schovávat v lese,“ pronesl hlas, „ale liška si je nakonec najde.“

Položila sluchátko a opět si strnule lehla do vychladlé postele.

Venku, roku 1938, jakýsi muž brnkal na kytaru, pořád dokola tři melodie.

Za noci vystrčila ruku a téměř se dotkla roku 2155. Cítila, jak klouže prsty po chladném rozpětí času jako po zvrásnělé ploše, a slyšela neodbytné dunění pochodujících nohou, milión kapel vyhrávajících milión vojenských písniček, a viděla padesát tisíc infekčních kultur v aseptických skleněných zkumavkách, brala je do rukou ve své ohromné továrně Budoucnosti; zkumavky s leprou, morem, tyfem, tuberkulózou, a potom přišel mohutný výbuch. Spatřila svou ruku sežehlou do podoby sušené švestky, pocítila tak nesmírný náraz, jako by celý svět nadskočil a zřítil se zase dolů, budovy se hroutily, lidé krváceli a zůstali bezvládní. Ohromné sopky, stroje, vichry, laviny se zřítily a strnuly v nehybnosti, pak procitla v posteli, se vzlyky, v Mexiku, mnoho let od domova…

Časně zrána, obluzení hodinovým spánkem, který jim byl nakonec dopřán, probudili se do hlasitého troubení automobilů dole na ulici. Zuzana zírala ze železného balkónu na malý zástup osmi lidí, kteří se s povykem a žvatláním vynořili mezi náklaďáky a auty s červenými nápisy. Za náklaďáky se táhl dav Mexičanů.

„Qué pasa?“ zavolala Zuzana na malého chlapce.

Chlapec odpověděl.

Zuzana se obrátila k manželovi. „Americká filmová společnost, ubytují se tady.“

„To zní zajímavě.“ William stál pod sprchou. „Pojďme se na ně podívat. Myslím, že bychom neměli odjíždět dnes. Pokusíme se Simmse ukolébat. Podíváme se, jak se takový film dělá. Slyšel jsem, že tohle primitivní filmování bývalo legrační. Aspoň si vyčistíme hlavu.

Vyčistíme, pomyslela si Zuzana. V jasném slunci na okamžik zapomněla, že kdesi v hotelu vyčkává muž, vykuřující najednou snad tisíc cigaret. Hleděla na osm halasících šťastných Američanů pod sebou a chtěla na ně zavolat: „Zachraňte mě, ukryjte mě, pomozte mi! Přebarvěte mi vlasy a oči, oblékněte mě do těch svých směšných šatů. Potřebuji vaši pomoc. Pocházím z roku 2155!“

Avšak slova jí uvázla v krku. Vedoucí pracovníci společnosti Cestujeme časem nebyli blázni. Do lidského mozku, dříve než někoho nechali odcestovat, umístili psychickou zábranu. Člověk potom nebyl schopen nikomu říci pravdu o datu ani místu svého narození, ani prozradit cokoli o Budoucnosti někomu z Minulosti. Minulost a Budoucnost se musely navzájem jedna před druhou chránit. Pouze lidem s takovou psychickou zábranou se dovolovalo cestovat časem bez stráže. Budoucnost se musí ochraňovat před jakoukoli změnou, již by mohli způsobit její lidé cestující do Minulosti. Ani kdyby si to přála z celého srdce, nemohla by prozradit komukoli z těch šťastných lidiček dole na plaze, kdo je, ani do jakých nesnází se dostala.

„A co snídaně?“ řekl William.

Snídani podávali v ohromné jídelně. Šunky a vajec dost pro každého. Místnost byla plná turistů. Vešlo všech osm filmařů – šest mužů a dvě ženy, smáli se a šoupali židlemi. A Zuzana sedící nedaleko od nich cítila jejich teplo a ochranu, kterou jí poskytovali, dokonce i když Simms sestoupil po schodišti v hale a lačně pokuřoval svou tureckou cigaretu. Už zdaleka jim pokývl a Zuzana odpověděla stejně, s úsměvem, protože tady, před osmi lidmi od filmu a dvaceti dalšími turisty, jim ublížit nemohl.

„Tihle herci,“ řekl William. „Snad by se dva z nich dali najmout, kdybychom jim řekli, že se jedná o žert, aby se oblékli do našich šatů a odjeli v našem autě, pokud by byl Simms zrovna někde, odkud by jim neviděl do tváře. Kdyby ti lidé dokázali předstírat, že jsou my, mohli by ho na pár hodin odlákat a snad bychom to stihli až do Mexico City. Než by nás našli tam, to by jim zabralo celé roky.“

„Hej!“

Tlusťoch s alkoholem v dechu se jim opřel o stůl.

„Američtí turisti!“ halasil. „Z těch Mexikánců už se mi dělá nanic, ukažte, ať vám dám pusu!“ Potřásal jim rukama. „Pojďte, najíte se s námi. Bída má rád společnost. Já se jmenuju Bída, tohle je slečna Sklíčená a tohle manželé Nenávidím Mexiko! My všichni je nenávidíme. Ale musíme natočit pár předběžných záběrů pro ten zatracený film. Zbytek našeho štábu dorazí zítra. Jsem Joe Melton, režisér. Jestli tenhle kraj není samo peklo na Zemi! Lidé umírají přímo na ulici, pohřební průvody se táhnou jeden za druhým. Tak honem, přestěhujte se. Připojte se k nám a trochu nás rozveselte!“

Zuzana s Williamem se smáli.

„Jsem legrační?“ zeptal se okamžitě pan Melton.

„Ohromný!“ zvedla se Zuzana.

Simms na ně civěl přes celou jídelnu.

Ušklíbla se na něj.

Simms se propletl mezi stoly.

„Pane Travisi, paní Travisová,“ volal. „Myslel jsem, že posnídáme společně, o samotě.“

„Bohužel,“ řekl William.

„Přisedni si, kamaráde,“ řekl Melton. „Každý jejich přítel je kámoš i pro mě.“

Simms usedl. Herci a filmaři hlasitě hovořili, Simms řekl potichu:

„Doufám, že jste se dobře vyspali.“

„A vy?“

„Nejsem zvyklý na pérové matrace,“ odvětil Simms suše.

„Ale mám náhražky. Půlku noci strávím ochutnáváním neznámých jídel a cigaret. Jsou tak zvláštní, úchvatné. Úplně nové spektrum vjemů, tyhle pradávné neřesti.“

„Nechápeme, o čem mluvíte,“ řekla Zuzana.

„Pořád ještě hrajete divadlo?“ zasmál se Simms. „Nemá to smysl. Ani taktika držet se v davu. Stejně vás už brzy přistihnu o samotě. Jsem neskonale trpělivý.“

„Povězte mi,“ vložil se Melton s planoucí tváří, „neobtěžuje vás nějak tenhle chlap?“

„To je v pořádku.“

„Stačí slovo a vykopu ho ze dveří.“

Melton se otočil a dál hulákal na svůj štáb. Zatímco se všichni smáli, Simms pokračoval:

„Přistupme přímo k věci. Trvalo mi celý měsíc, než jsem vás vystopoval městečko za městem, a včerejšek od rána do večera, abych se ve vás utvrdil. Jestliže mě budete následovat bez rozruchu, mohl bych vás z toho dostat bez potrestání, jestli budete souhlasit, že se vrátíte k práci na vodíkové superbombě.“

„Co je to za chlapa, když mluví při snídani o vodíku!“ pochytil Melton, naslouchající na půl ucha.

Simms se nenechal vyrušit. „Rozmyslete si to. Uniknout nemůžete. I kdybyste mě zabili, pustí se za vámi další.“

„Nechápeme, o čem to hovoříte.“

„Nechte toho!“ zařval Simms popuzeně. „Vemte rozum do hrsti! Copak nechápete, že vás nemůžeme tímhle způsobem nechat uniknout? Pak by mohli dostat stejný nápad i jiní lidé z roku 2155 a udělat totéž. A my lidi potřebujeme.“

„Aby bojovali ve vašich válkách,“ řekl nakonec William.

„Bille!“

„To je v pořádku, Zuzano. Budeme mluvit jeho jazykem. Uniknout stejně nemůžeme.“

„Výtečně,“ řekl Simms. „Opravdu, vy dva jste neuvěřitelně romantičtí, když takhle utečete před svou zodpovědností.“

„Když utíkáme před hrůzou.“

„Nesmysl. Nic než válka.“

„O čem to, chlapi, pořád melete?“ zeptal se Melton.

Zuzana dostala chuť všechno mu vylíčit. Ale mohla hovořit jen v obecné rovině. Psychická zábrana to nedovolovala. Jen obecně, tak jak nyní diskutovali Simms s Williamem.

„Nic než válka,“ řekl William. „Půl světa už vyhubila lepra z biologických zbraní.“

„Nicméně,“ poukázal Simms, „obyvatele Budoucnosti pohoršuje, že jste se vy dva ukryli v tropickém ráji, zatímco oni sami klouzají ze srázu rovnou do pekla. Smrt miluje zase jen smrt, a ne život. Umírajícího těší myšlenka, že umřou i všichni ostatní. Je to útěcha vědět, že nejste sám v peci, v hrobě. A já jsem výkonný orgán jejich kolektivního pohoršení, které jste vy dva vzbudili.“

„Koukněte se na organa kolektivního pohoršení!“ obrátil se Melton na svou společnost.

„Čím déle se s vámi zdržím, tím hůř pro vás. Potřebujeme vás, pane Travisi, na vývoj bomby. Když se teď vrátíte – nebude mučení. Později vás stejně k práci donutíme, a až bombu dokončíte, vyzkoušíme na vás, milý pane, řadu rafinovaných strojků.“

„Mám návrh,“ řekl William. „Vrátím se s vámi, jestliže moje žena zůstane tady, v bezpečí, mimo válku.“

Simms o tom zauvažoval. „Dobrá. Sejdeme se za deset minut na plaze. Vezmete mě do auta. Odjedeme na opuštěné místo. Povezu stroj, který nás odtamtud odnese.“

„Bille!“ Zuzana mu pevně sevřela paži.

„Ani slovo.“ Pohlédl na ni. „Už je rozhodnuto.“ A Simmsovi: „Ještě jedna věc. Dnes v noci jste klidně mohl vniknout do našeho pokoje a unést nás. Proč jste to neudělal?“

„Řekněme, že se chci trochu pobavit?“ odvětil Simms malátně a nasál z nového doutníku. „Přišlo mi líto opustit tuhle nádhernou atmosféru, tohle slunce, tyhle prázdniny. Opustit tohle víno a tyhle cigarety. Bože, to je škoda. Tak na plaze, za deset minut. Vaší ženě nezkřivíme ani vlásek a bude tady moci zůstat tak dlouho, jak se jí zachce. Rozlučte se.“

Simms se zvedl a odkráčel.

„Pan Spousta řečí jde!“ hulákal za ním Melton. Obrátil se a pohlédl na Zuzanu. „No tohle, tady někdo brečí. U snídaně lidi nikdy neplakali. Copak dnes už je to jinak?“

Ve čtvrt na deset stála Zuzana na balkóně jejich pokoje a upřeně hleděla dolů na plazu. Seděl tam Simms, se zkříženýma nohama, na krásné bronzové lavici. Ukousl špičku doutníku a pečlivě si jej zapálil.

Zuzana zaslechla hučení motoru, v dálce, od garáží, z kopečka ulicí vydlážděnou kočičími hlavami zvolna sjížděl autem William.

Auto nabíralo rychlost. Třicet, nyní čtyřicet a teď už padesát mil za hodinu. Rozprchlo se před ním hejno kuřat.

Simms sňal z hlavy svůj bílý panamák a otřel si růžové čelo, nasadil si klobouk zpátky a potom auto spatřil.

Řítilo se rychlostí šedesáti mil za hodinu přímo na náměstí.

„Williame!“ vykřikla Zuzana.

Auto se zaduněním narazilo na nízký obrubník okolo plazy, přeskočilo jej a hnalo se přímo na zelenou lavici. Simms odhodil doutník, zavřískal, rozmáchl se rukama a pak ho auto nabralo. Jeho tělo vylétlo do vzduchu a ještě kousek vzhůru, a pak padalo na dláždění, níž a níž, křehké a vetché.

Auto s uraženým předním kolem se zastavilo na vzdálenějším konci plazy. Začali se sbíhat lidé.

Zuzana vešla dovnitř a zavřela za sebou dveře od balkónu.

V pravé poledne sestupovali po schodišti radnice, zavěšeni jeden do druhého, s tvářemi pobledlými.

„Adiós, seňor,“ řekl jim za zády starosta. „Seňora.“

Zůstali stát na plaze, kde si zástup ukazoval na krvavé skvrny.

„Předvolají tě ještě jednou?“ zeptala se Zuzana.

„Ne, proprali mě tak, že na mně nezůstala nit suchá. Byla to nehoda. Ztratil jsem vládu nad vozidlem. Plakal jsem před nimi. Jako že je bůh nade mnou, muselo to ze mne ven. Připadalo mi, jako bych plakal. Nechtěl jsem ho zabít. Nikdy v životě jsem nechtěl nic takového udělat.“

„Nepodají na tebe žalobu?“

„I o tom mluvili, nepodají. Mluvil jsem přesvědčivě. Uvěřili mi. Byla to nehoda. Už je to za námi.“

„Kam se pustíme? Do Mexico City? Do Uruapanu?“

„Auto je v servisu. Bude hotové ve čtyři odpoledne. Pak odsud nabeton vypadneme.“

„Budou nás sledovat? Pracoval Simms sám?“

„Nevím. Myslím, že před nimi budeme mít malý náskok.“

Když se blížili k hotelu, právě vycházeli filmaři. Zamračený Melton jim spěchal v ústrety.

„Hej, už jsem zaslechl, co se stalo. Mizerná záležitost. Už je to v pořádku? Nechtěli byste přijít na jiné myšlenky? Chystáme se natočit na zkoušku nějaké záběry z ulice. Jestli chcete přihlížet, jste vítáni. Pojďte, udělá vám to dobře.“

Připojili se.

Zatímco filmaři připravovali kameru, postávali na dláždění. Zuzana hleděla na silnici směřující dolů a do dálek, k dálnici do Acapulca a k moři, kolem pyramid a zřícenin a malých městeček z vepřovic se zdmi žlutými, modrými a purpurovými a s planoucími květy tropických bougain-villeí, a pomyslila si, nikdy nesjedeme ze silnice, nebudeme cestovat nikdy sami, stále se budeme držet uprostřed davu, na trzích, v hotelových halách, uplatíme policii, aby nad námi v noci bděla, zasadíme si dvojité zámky, vždycky mezi lidmi, nikdy o samotě, a přece se nikdy nezbavíme strachu, že osoba, která právě přechází kolem, může být další Simms. Nikdy se nedozvíme, jestli jsme Slídily skutečně přelstili a ztratili se jim. A ti z Budoucnosti stále na nás budou číhat, aby nás unesli nazpátek, budou nás očekávat s bombami, aby nás spálili, s nemocemi, abychom shnili zaživa, a budou nás komandovat k zemi, vztyk, k zemi! A tak budeme navěky prchat pustinami, nikdy si nevydechneme, už nikdy neusneme sladkým spánkem.

Shlukl se zástup a přihlížel natáčení. A Zuzana hlídala dav a ulici.

„Něco podezřelého?“

„Ne. Kolik je hodin?“

„Tři hodiny. Auto už by mohlo být brzy hotové.“

Zkušební záběry skončili ve tři čtyřicet pět. Zabráni v hovoru všichni se vraceli dolů do hotelu. William zaskočil do servisu.

„Auto bude hotové v šest,“ řekl ustaraně, když se vynořil.

„Nejpozději v šest?“

„Neměj strach, bude připravené.“

V hotelové hale se rozhlédli po osamělém turistovi, který by se podobal Simmsovi, muži s čerstvým sestřihem, čpícím kolínskou a kouřem ze spousty cigaret, ale hala byla prázdná. Když stoupal po schodišti, Melton řekl:

„No, tohle teda byl perný den. Co kdybychom tomu nasadili korunu? Jste pro, lidičky? Martini? Pivo?“

„No dobrá, jedno si dáme.“

Celý zástup se vecpal do Meltonova pokoje a vrhl se na pití.

„Hlídej čas,“ řekl William.

Čas, pomyslela si Zuzana. Kdyby tak měli čas. Nepřála si nic jiného, než aby proseděla na plaze celý dlouhý, jasný říjnový den, bezstarostně a bezmyšlenkovitě, se sluncem na tváři a na ramenou, se zavřenýma očima, usmívajícíma se pod jeho teplem, a nemusela hnout ani prstem. Jen dřímat pod mexickým sluncem, dřímat teple a uvolněně a pomaloučku a šťastně mnoho, mnoho dní…

Melton otevřel šampaňské.

„Na velice krásnou dámu, dobrou pro každý film,“ připil Zuzaně. „Dokonce bych s vámi mohl něco na zkoušku natočit.“

Zasmála se.

„Chci říct,“ pronesl Melton, „jste velmi hezká. Mohl bych z vás udělat filmovou hvězdu.“

„A vzít mě do Hollywoodu?“ zvolala Zuzana.

„Konečně vypadnout z Mexika, jasně!“

Zuzana vrhla pohled na Williama, zvedl obočí a přikývl. Změnili by prostředí, oblečení, místo, možná i jméno; a cestovali s osmi dalšími lidmi, s dobrou záštitou proti zásahu z Budoucnosti.

„Zní to úžasně,“ řekla Zuzana.

Začala pociťovat účinky šampaňského. Odpoledne nepozorovaně proklouzlo; byla středem celé společnosti. Cítila se bezpečně a dobře, poprvé po mnoha letech opět žila a byla doopravdy šťastná.

„Pro jaký žánr by se moje žena nejlépe hodila?“ zeptal se William, zatímco si doléval sklenici.

Melton Zuzanu vážil očima. Společnost se přestala smát a zbystřila.

„No, rád bych natočil napínavý příběh,“ řekl Melton. „Příběh obyčejného muže a ženy, jako jste vy dva.“

„O čem?“

„Asi by se to odehrávalo za války,“ řekl režisér, studující barvu svého drinku proti slunečnímu světlu. Zuzana a William vyčkávali.

„Příběh o muži a jeho manželce, kteří žili v malém domku v malé uličce dejme tomu roku 2155,“ řekl Melton. „Improvizuju, abyste chápali. Avšak tenhle muž se svou manželkou byli právě toho roku postaveni tváří v tvář před strašnou válku, vodíkové superbomby, cenzuru, smrt a – tady je ten vtip – uprchlí do Minulosti, pronásledováni člověkem, jehož považovali za vrchol zla, ale který se jim pouze snažil vysvětlit, co je jejich povinností.“ William upustil sklenici na podlahu. Melton pokračoval: „A tenhle pár si našel útočiště ve skupině lidí od filmu, kterým začal důvěřovat. Čím je nás víc, tím jsme bezpečnější, říkali si.“

Zuzana cítila, jak se propadá do křesla. Všichni hleděli na režiséra. Usrkl trochu vína. „Ach, tohle je tak dobré víno. Teda, tenhle muž a žena, zdá se, si neuvědomili, jak jsou pro Budoucnost důležití. Zvláště muž, je klíčem pro kovový plášť nové bomby. A tak Slídilové, říkejme jim tak třeba, nelitovali námahy a nákladů, aby muže se ženou vypátrali, zajali a odvezli domů, když je jednou načapali o samotě, v hotelovém pokoji, kde je nikdo nemohl spatřit. Taková malá lest. Slídilové pracovali buď jednotlivě, nebo ve skupinách po osmi. Když neuspěje jeden, tak uspěje druhý trik. Nemyslíte, Zuzano, že by se z toho dal udělat bezvadný film? A vy Bille?“ Obrátil do sebe sklenku.

Zuzana seděla s očima upřenýma přímo před sebe.

„Chcete ještě nalít?“ řekl Melton.

Objevila se Williamova pistole a třikrát vypálila, jeden z mužů se svalil a ostatní se vrhli vpřed. Zuzana zaječela. Jakási ruka jí ucpala ústa. Pistole spadla na podlahu a William se snažil vyrvat ze sevření.

Melton řekl: „Prosím vás.“ Stál tam kde předtím, jen na prstech se mu objevila krev. „Nedělejte věci ještě horší.“

Kdosi zabušil na dveře.

„Pusťte mě dovnitř!“

„Ředitel,“ pronesl Melton suše. Pohodil hlavou. „Trochu pohybu, všichni!“

„Pusťte mě dovnitř! Zavolám policii!“

Zuzana s Williamem rychle pohlédli jeden na druhého a potom na dveře.

„Ředitel chce dovnitř,“ řekl Melton. „Rychle!“

Dopředu přinesli kameru. Vyšlehlo z ní modré světlo, jež okamžitě naplnilo celou místnost. Jak se rozlévalo, účastníci večírku jeden po druhém mizeli.

„Rychle!“

Venku za oknem, chvilku předtím, než zmizela, Zuzana spatřila zelenou krajinu a žluté a modré a karmínové zdi, a dláždění z kočičích hlav, ubíhající jako řeka, muže na kole mířícího k rozpáleným kopcům, chlapce, jak pije pomerančový džus, vychutnala na jazyku sladkou tekutinu, člověka, stojícího pod stinným stromem na plaze s kytarou, struny ji tlačily do prstů, a moře daleko odsud, modré a něžné moře, ucítila, jak se přes ni přelilo a vtáhlo ji do hlubin.

A potom byla pryč. Zmizel i její manžel.

Dveře se rozlétly dokořán. Ředitel i s personálem vrazil dovnitř. Místnost zela prázdnotou.

„Ale vždyť tu teď byli! Viděl jsem je vcházet dovnitř, a najednou jsou pryč!“ křičel ředitel. „Okna zamřížovaná. Tudy se ven dostat nemohli!“

Pozdě odpoledne poslali pro kněze, znovu otevřeli pokoj, vyvětrali v něm a kněze donutili, aby nastříkal svěcenou vodu do každého koutu a místnost vysvětil.

„Co uděláme s tímhle?“ zeptala se pokojská.

Ukázala na šatník ve zdi, kde stálo 67 lahví se šartréskou, koňakem, kakaovým likérem, absintem, vermutem, tequilou, 106 kartónů tureckých cigaret a 198 žlutých krabiček s pravými havanskými doutníky po padesáti centech…

III. Homo sapiens sapiens

sapiens?

JOHN WYNDHAM

Pavučina

První z věcí, které Lýdii Chartersovou na manželovi znechucovaly v průběhu let čím dál víc, bylo, jak vypadal, druhou pak jeho koníček. Nepříjemné bylo i ledacos jiného, jistě, avšak tohle především jí stále připomínalo, že prohrála.

Pravda, když si ho brala, vypadal skoro stejně, jenže tenkrát předpokládala určité zlepšení. Představovala si, že pod jejím vlivem se vyvine v opravdového muže, příjemnějšího a méně nabručeného.

Avšak po dvanácti letech péče a vykrmování byl pokrok sotva znatelný. Trup, který muže především tvoří, vypadal trochu pevněji a váha to dotvrzovala, naneštěstí však to nepochybně jen zdůrazňovalo, jak čouhající, kloubnaté, zbytečně povislé a zmačkané je všechno ostatní.

Jednou, když se cítila ještě hůř než obyčejně, vzala Lýdie jeho kalhoty a pečlivě je proměřila. Nepoužívané a prázdné vypadaly v pořádku – nohavice byly sice dlouhé, avšak ne abnormálně, a asi stejně široké, jako nosí jiní lidé – ale když je oblékl, okamžitě se začalo zdát, že jsou příliš těsné a boulovaté, a totéž platilo i o jeho rukávech.

Několikrát se pokusila jeho vzhled poopravit, ale pak jí došlo, že bude lepší jakoukoli snahu vzdát. Jen si se vzdorem řekla: „Tady je pomoc marná. Když je ženská koňský typ, vypadá jako kobyla, ať dělá co dělá, a tohle je asi totéž,“ a našla si taky koníčka.

Koníček je vhodný pro dítě, u dospělého však dráždí, a proto také dávají ženy dobrý pozor, aby je neměly – jednoduše se o to či ono zajímají. Pro ženu je třeba docela přirozené zajímat se o polodrahokamy či – může-li si to dovolit – i drahokamy a Lýdie byla půvabnou demonstrací této přirozenosti. Edwardův koníček však na druhé straně pro každého tak přirozený nebyl.

Samozřejmě, že o jeho koníčku věděla už před svatbou. Kdo znal Edwarda dost dlouho, nemohl si nevšimnout způsobu, jímž jeho oči s nadějí projíždějí kouty každé místnosti, v níž se octne, či toho, že venku dokáže pohled na hromádku suchého listí nebo kus uloupnuté kůry odtrhnout jeho pozornost od čehokoliv.

Občas ji to obtěžovalo, avšak nepřipouštěla si, že ji to tíží, a soudila, že časem koníček díky nezájmu uvadne. Lýdie vyznávala nikoli neběžný názor, že ženatý muž má sice trávit určité množství času zajišťováním příjmu rodiny, avšak vyjma toho už má mít jen jediný životní zájem – z čehož plyne, že existence jakéhokoli jiného zájmu musí jeho ženu urážet, protože každý ví, že koníček je jen jistou formou úniku.

Jenže očekávané uvadání se nedostavovalo. Zklamání z této skutečnosti by bylo mnohem snesitelnější, kdyby Edwardovým koníčkem byla sbírka skutečně hodnotných předmětů – dejme tomu starých rytin, prvních vydání knih nebo orientální keramiky. Takové věci mohou nejen být objektem závisti, ale mají i cenu a jejich sběratel může být někdo. Jenže co jiného než cvok může být člověk, který má – byť neobyčejně rozsáhlou – sbírku pavouků.

Pokud jde o motýly či můry, soudila Lýdie vždycky, i když ve skutečnosti to nikdy nezkoušela, že je snad možné jakýsi zájem předstírat. Dalo se k nim přistupovat jako k živým přírodním drahokamům, které když jsou pěkně upravené, mohou být předmětem obdivu. Ale pokud jde o pavouky, spousty ohavných, pajdavých, plíživých a nohatých příšer, které ve zkumavkách s lihem byly den ze dne vylouhovanější – tady prostě neměla slov. V prvých letech manželství se na ni Edward pokoušel přenést část svého nadšení a ona šetrně, jak jen to bylo možné, poslouchala jeho popisy složitého pavoučího života, zvyků a obřadů páření, z čehož jí většina znechucovala nebo se zdála nemorální a často obojí. Trpělivě poslouchala dlouhé výklady o vybarvení pavouků a jejich znacích, i když postrádala chuť si je prohlížet.

Naštěstí z některých jejích poznámek a otázek začalo být s postupem času zřejmé, že se Edwardovi nepodařilo vzbudit v ní ono sympatizující porozumění, ve které doufal. Když se svými pokusy skončil, vrátila se Lýdie spokojeně k původnímu názoru, podle něhož není co o pavouky stát a mrtví jsou jen o málo odpornější než živí.

Protože si byla vědoma, že postavit se proti pavoukům otevřeně by byla taktická chyba, pokusila se potichu a bezbolestně odvést jeho pozornost stranou. Dva tři roky trvalo, než pochopila, že tohle fungovat nebude, a nakonec se pavouci stali jednou z hořkých kapek, jež moudrý člověk jemně přechází a všímá si jich, jen jsou-li výjimečně provokativní a dají vyniknout veškerému neuspokojení, jež v sobě člověk nosí.

Lýdie chodila do Edwardova pokoje s pavouky tak jednou týdně, zčásti aby sklidila a utřela prach, zčásti aby se příjemně masochistickým způsobem potěšila ošklivostí jeho obyvatel. Dokázala to provozovat přinejmenším dvěma způsoby.

Jednak to bylo obecné uspokojení, jež mohl při pohledu na řady zkumavek s celou spoustou znechucujících plížáků, kteří se už plížit nemohli, pociťovat každý. A pak tu byl i osobnější pocit uspokojení, plynoucí ze skutečnosti, že ačkoli do určité míry uspěli v odvádění mužovy pozornosti od jediného správného cíle, museli proto zemřít.

V policích podél stěn byl překvapující počet zkumavek; tolik, že jednu dobu se s nadějí vyptávala, zda ještě může být víc druhů pavouků. První odpověď, že na britských ostrovech jich je pět set šedesát, byla celkem povzbuzující.

Jenže potom Edward pokračoval, že na světě je asi dvacet tisíc různých druhů, nehledě na bůhvíjaké příbuzné řády, a to bylo svým způsobem skličující.

Kromě zkumavek byly v pokoji ještě další věci: knihovnička s příručkami, kartotéka, stůl s pečlivě přikrytým mikroskopem. Podél jedné ze zdí stála dlouhá lavice a na ní směsice lahví, balíčků mikroskopických sklíček, krabic s novými zkumavkami a taky spousta krabiček se skleněnými víčky, ve kterých byly uchovávány vzorky pro výzkum zaživa, než se octnou v lihu.

Lýdie nikdy nedokázala odolat, aby nenakoukla do těchto cel pro odsouzence. Cítila při tom zadostiučinění, jež by si v případě jiných tvorů sotva přiznala nebo ani cítit nemohla, jenže pokud šlo o pavouky, stačilo to, že byli, čím byli.

Obyčejně byli v krabičkách po pěti či po šesti, a tak si jednoho dne s překvapením všimla, že v řadě je pečlivě narovnán velký skleněný poklop. Když skončila s utíráním prachu, zvědavě přistoupila k lavici.

Pozorovat obyvatele skleněného poklopu by samozřejmě mělo být snadnější než pozorovat obyvatele krabic, avšak ve skutečnosti tomu tak nebylo. Vnitřek zatemňovala do dvou třetin pavučina, spředená tak hustě, jako by měla obyvatele ze všech stran ukrýt. Síť visela v záhybech, téměř jako drapérie, a když ji Lýdie zkoumala pozorněji, byla ohromena promyšleností té práce: pavučina kupodivu vyhlížela jako kolekce nottinghamských krajkových záclon, byť neobyčejně zmenšených, a ne tak docela podle poslední módy.

Lýdie popošla blíž, aby přes horní okraj pavučiny nahlédla dolů na obyvatele poklopu. „Proboha!“ řekla.

Pavouk, dřepící uprostřed pavučinového kruhu, byl naprosto největší, jakého kdy viděla. Zírala na něj. Vybavila si, že včera večer byl Edward celý vzrušený. Nevěnovala tomu pozornost, jen řekla, jako při několika předchozích příležitostech, že má příliš práce, než aby mohla jít a prohlížet si nějakého šeredného pavouka; taky si vzpomněla, že se ho nedostatek jejího zájmu poněkud dotkl.

Když pavouka viděla, pochopila ho: dokonce protentokrát dokázala pochopit, že je možné mluvit o krásně vybarveném pavoukovi; tenhle vzorek si bezpochyby zasloužil místo mezi živými drahokamy přírody.

Jeho základní barva byla bledě zelená s tmavšími tečkami, které se směrem dolů vytrácely. Uprostřed zad se mu táhl vzorek z modrých hrotů šípů, směrem ke středu jasnější a na koncích téměř splývající se zelenou. Na obou stranách žaludku měl šarlatové vlnovky ve tvaru závorek. Stopy téhož šarlatu byly i u kloubů zelených nohou a nepatrné znaky stejné barvy nesla také horní Část těla, kterou Edward zvučně nazýval cefalothorax, avšak o níž si Lýdie myslela, že je to část, kde je připevněna hlava.

Lýdie se sklonila blíž. Pavouk kupodivu nehybně nestrnul, jako to pavouci obyčejně dělají. Zdálo se, že jeho pozornost upoutává cosi, co drží mezi předníma nohama a co se při každém pohybu zablýská. Lýdie usoudila, že to je vybroušený a vyleštěný akvamarín.

Pohnula hlavou, aby se ujistila, a její stín padl na poklop. Pavouk přestal vrtět kamenem a ztuhl. V témž okamžiku se ozval slabý, přidušený hlásek.

„Zdravím vás! Kdo jste?“ Hlas měl lehký cizí přízvuk.

Lýdie se rozhlédla. Místnost byla stejně jako předtím prázdná.

„Ne! Tady!“ řekl přidušený hlas.

Podívala se znovu na poklop a uviděla, že pavouk druhou nohou vpravo ukazuje na sebe.

„Jmenuji se,“ řekl hlas zdvořile, „Arachné. A vy?“

„Éé – Lýdie,“ řekla Lýdie nejistě.

„No ne! Proč?“ zeptal se hlas.

Lýdie pocítila lehké podráždění. „Jak to myslíte – proč?“ zeptala se.

„Pokud si vzpomínám, byla Lýdie za trest, že udělala svému milenci velice nehezkou věc, poslána do pekla. Předpokládám, že vás neposlali do –“

„Určitě ne,“ řekla Lýdie, aby to znělo úsečně a ostře.

„Hm,“ řekl hlas pochybovačně. „Stejně, pro nic za nic by vám to jméno nedávali. A pamatujte, nikdy jsem to Lýdii nevyčítala. Milenci, podle mých zkušeností, si obyčejně zaslouží –“ Lýdie zbytek nepochytila, protože se znovu nejistě rozhlédla po místnosti.

„Já vám nerozumím,“ řekla. „Myslím, že opravdu…“

„Jo, jsem to já, jasně,“ řekl pavouk. A aby o tom ujistil, znovu na sebe ukázal, tentokrát třetí nohou vlevo.

„Ale – ale pavouci nemohou –“

„Jistě že ne. Tedy praví pavouci – jenže já jsem Arachné. Říkala jsem to přece.“

Kdesi vzadu v Lýdiině mysli se zavrtěla nejasná vzpomínka.

„Chcete říct ta Arachné?“ zeptala se.

„Slyšelas někdy o jiné?“ dotázal se hlas studeně.

„Myslím ta, co naštvala Athénu – i když si nevzpomínám jak,“ řekla Lýdie.

„Právě ta. Technicky vzato jsem byla pradlena, Athéna žárlila a –“

„Myslela jsem, že to bylo jinak – aha, už vím, vy chcete říct, že jste předla –“

„Vždyť to říkám. Byla jsem nejlepší pradlena a tkadlena, a když jsem vyhrála celořeckou otevřenou soutěž a porazila Athénu, nemohla to vydržet – žárlivost ji tak rozzuřila, že mě proměnila v pavouka.

Vždycky říkám, že je nefér nechat bohy a bohyně, aby se účastnili soutěží. Neumějí prohrávat a jsou zlomyslní. Navykládají pak o vás spoustu lží, jen aby ospravedlnili to, co vám ve špatné náladě provedou, aby se pomstili. Pravděpodobně jste to slyšela jinak, že?“ dodal hlas s lehce vyzývavým podtónem.

„Ne, myslím, že to bylo hodně podobně,“ řekla Lýdie taktně. „Vy jste od té doby už dlouho pavoukem,“ dodala.

„Jo, taky si myslím. Ale po čase jeden nechá počítání.“ Hlas se zarazil, pak pokračoval: „Poslyšte, vadilo by vám, kdybyste dala tu skleněnou věc pryč? Je tu zatuchlo a navíc bych nemusela křičet.“

Lýdie zaváhala.

„Nikdy jsem se v téhle místnosti do ničeho nepletla. Mého manžela to vždycky rozčilí.“

„Ó, nemusíte se bát, že vám uteču. Dám vám slovo, jestli chcete.“

Ale Lýdie stejně pochybovala.

„Jste v dost zoufalé situaci, víte,“ řekla, a aniž chtěla, podívala se na láhev s lihem.

„Ne tak docela,“ řekl hlas tónem, který naznačoval pokrčení rameny. „Chytili mě už dřív. Vždycky se to nějak srovná – musí. To je jedna z mála výhod skutečně věčného prokletí. Činí nemožným, že by se vám mohlo přihodit něco skutečně osudného.“

Lýdie se rozhlédla. Okno bylo zavřené, dveře rovněž a krb byl ucpaný.

„Hmm, snad na pár minut, když to slibujete,“ povolila. Nadzdvihla poklop a položila ho stranou. Záclony z pavučiny odvlály a potrhaly se.

„Čert je vem. Pché! Takhle je to lepší,“ řekl hlas, pořád slabý, ale teď zcela jasný a zřetelný.

Pavouk se hýbal. Akvamarín, zářící odraženým světlem, držel pořád mezi předníma nohama.

Náhle ji cosi napadlo. Naklonila se dolů a podívala se na kámen víc zblízka. Ulehčilo se jí, když uviděla, že to není žádný z jejích vlastních.

„Hezké, ne?“ řekla Arachné. „I když to není úplně moje barva. Myslím, že ho poněkud přebíjím. Jeden z těch smaragdů by se hodil víc – i když byly menší.“

„Kde jste ho vzala?“ zeptala se Lýdie.

„Ale, v domě hned vedle. Ob jeden vchod, myslím.“

„U paní Ferrisové – ano, jistě, to by mohl být jeden z těch jejích.“

„Možná,“ souhlasila Arachné. „Každopádně byl ve skříňce se spoustou dalších, tak jsem ho vzala a zrovna jsem procházela živým plotem ven ze zahrady a hledala pohodlnou díru, abych si ho užila, když mě chytil. Vlastně mě uviděl jen proto, že se kámen blýskal. Legrační typ muže. Skoro jako pavouk, jen kdyby měl víc nohou.“

Lýdie poněkud studeně řekla: „Ale chytřejší než vy.“

„Hmm,“ řekla nezávazně Arachné.

Položila kámen a začala se pohybovat. Za sebou nechávala několik vláken ze svých soukacích bradavek. Lýdie se trochu odtáhla. Chvilku si prohlížela Arachné, která vypadala, že se věnuje jakémusi nervóznímu čmárání. Pak se její oči obrátily k akvamarínu.

„Mám sama malou sbírku kamenů. Ne tak dobrou jako paní Ferrisová, to ne, ale jeden nebo dva taky pěkné,“ poznamenala.

„Aha,“ řekla Arachné nepřítomně a pracovala na svém vzoru.

„Já – docela bych stála o pěkný akvamarín,“ řekla Lýdie. „Dejme tomu, že by dveře zůstaly jen trošku otevřené…“

„Tak!“ řekla s uspokojením Arachné. „Není to nejhezčí ubrousek, který jste kdy viděla?“

Zarazila se, aby obdivovala svou práci.

Taky Lýdie se na ni dívala. Zdálo se jí, že vzor postrádá jemnost, ale taktně souhlasila. „Je rozkošný! Absolutně okouzlující. Přála bych si, abych – myslím, že nevím, jak jste to dokázala.“

„To víte, chce to trochu talent,“ řekla Arachné s neomylnou skromností. „Něco jste říkala?“ dodala.

Lýdie svou poznámku zopakovala.

„To mi nestojí za to,“ řekla Arachné. „Říkala jsem vám, že něco se stát musí. Tak co bych si s tím lámala hlavu?“

Začala znovu něco kutit. Rychle, i když trochu roztržitě, sestavila jinou malou krajkovou podložku vhodnou do obchodu pro nižší příjmovou skupinu a na okamžik nad ní uvažovala. Potom řekla: „Samozřejmě, pokud by to bylo něco, co by mi stálo za to…“

„Nemůžu si dovolit moc,“ začala opatrně Lýdie.

„O peníze nejde,“ řekla Arachné. „Co propána bych dělala s penězi? Ale poněkud dlouho už jsem neměla prázdniny.“

„Prázdniny?“

„Existuje taková podmíněná úleva,“ vysvětlovala Arachné. „Má je spousta božských prokletí. Je to často něco jako vysvobození polibkem prince – víte, něco tak nepravděpodobného, že je to skutečně nemožná možnost. Ale pomáhá bohům vytvářet dojem, že koneckonců nejsou takoví skrblíci. Mně to umožňuje jednou za rok čtyřiadvacetihodinovou dovolenou – ale užila jsem si ji málokdy.“ Zarazila se a dokončila poslední kousek krajky. „Víte,“ řekla, „je to těžká věc, najít někoho, kdo by si to se mnou na čtyřiadvacet hodin vyměnil.“

„Éé – ano, chápu, to je těžké,“ řekla Lýdie objektivně.

Arachné dala jednu z předních nohou dopředu a zatočila akvamarínem kolem dokola, až se zajiskřil.

„Někdo, kdo by byl ochotný vyměnit si to se mnou,“ opakovala.

„Tedy – éé – já – é – nemyslím –“ začala Lýdie.

„Dostat se dovnitř a ven z domu paní Ferrisové není vůbec složité – kdybyste byla tak velká jako já,“ poznamenala Arachné.

Lýdie se podívala na akvamarín. Nebylo možné zarazit se a v duchu si nepředstavit obrázek dalších kamenů, uložených na černém sametu ve skříňce paní Ferrisové.

„A kdyby mě chytili?“ namítla.

„S tím se nemusíte znepokojovat – je to jen nepohodlné. Musím to v každém případě převzít během čtyřiadvaceti hodin znovu,“ řekla Arachné.

„Tedy – já nevím –“ řekla Lýdie nejistě.

Arachné zamyšleně řekla: „Zrovna mě napadá, že jsem uvažovala, jak by to bylo jednoduché vynést kameny jeden po druhém a ukrýt je ve vhodné díře.“

Později si Lýdie nedokázala připomenout podrobnosti následujících fází hovoru. Jen to, že v určitém bodě, když pořád hodlala být přemlouvána a vše mělo být jen hypotetické, musela se Arachné domnívat, že si je víc jistá. Každopádně v jednom okamžiku ještě stála vedle lavice, a v příštím už, ani nevěděla jak, byla nahoře a stalo se to.

A opravdu se necítila jinak. Nezdálo se, že by bylo obtížnější ovládat šest očí než dvě, i všecko vypadalo neobyčejně veliké a protější zeď byla velice daleko. Taky osm nohou se dalo zvládnout, aniž by se pomotaly.

„Jak to děláte – aha, takhle,“ řekla.

„Jen klidně pokračujte,“ ozval se shora hlas. „Máte dost času, který byste jinak prolenošila, zkusit si pár záclon. Hlavně musíte být jemná. Vždycky mějte na paměti slovo ženskost. Ano, už je to mnohem lepší, ale ještě pořád by to chtělo drobněji. To je ono. Už brzy přijdete na to, jak je to nejlepší. Teď už zbývá jen dojít na hranu lavice a spustit se dolů.“

„Aha – ano,“ řekla Lýdie s pochybami. Z hrany lavice se zdálo být na podlahu daleko.

Postava tyčící se nad ní se otočila, jako by odcházela. Potom se obrátila zpátky, jak ji něco napadlo.

„Aha, ještě něco,“ řekla. „Co se týče mužů…“

„Mužů?“ řekla Lýdie.

„Tedy pavoucích samců. Chci říct, nerada bych přišla zpátky a zjistila, že –“

„Ne, to určitě ne,“ souhlasila Lýdie. „Řekla bych, že budu mít dost co dělat: A ani – tedy – myslím, že pavoučí samci mě zrovna zajímat nebudou, abych tak řekla.“

„No, já nevím. Tyhle záležitosti volání druhu jaksi…“

„Myslím, že dost záleží jaksi na tom, jak dlouho jste tím druhem,“ namítla Lýdie.

„Dobrá. Koneckonců nebude to nic obtížného. Kdyby se nějaký objevil, bude proti vám drobeček a nedá žádnou práci ho shodit. Nebo, jestli budete chtít, můžete ho sníst.“

„Sníst!“ vykřikla Lýdie. „Aha, vzpomínám si, manžel mi o tom říkal. Myslím, že ho jen shodím, jak jste mi radila.“

„Jak chcete. Každopádně co se týče ženských výhod mají to pavouci uspořádáno mnohem líp. Nemusíte se tam nechat otravovat každým přebytečným samcem jen proto, že tu je. Když chcete, jednoduše si najdete nového. Hrozně to věci zjednodušuje.“

„Taky myslím,“ řekla Lýdie. „Ale stejně, za dvacet čtyři hodiny –“

„Jasně,“ řekla Arachné. „No, půjdu. Nesmím proflákat dovolenou. Uvidíte, že až do toho vniknete, budete spokojená. Zítra sbohem.“ Vyšla a dveře nechala lehce pootevřené.

Lýdie zkoušela ještě chvíli předení, dokud si nebyla jistá, že udrží vlákno rovnoměrné. Pak došla na hranu lavice. Po krátkém zaváhání se spustila dolů. Ukázalo se, že je to opravdu velice jednoduché.

A vskutku, celá záležitost se ukázala být mnohem jednodušší, než očekávala. Vydala se do pokojíku paní Ferrisové, kde byla skříňka s bezstarostně otevřenými dvířky, a vybrala si pěkný ohňový opál. Nebylo nic těžkého objevit na okraji cesty ve svahu před domem malý otvor, kam se dala kořist schovat, aby ji později mohla vyzvednout.

Příští cestu si vybrala malý rubín a potom výtečně vybroušený čtvercový zirkon. Z operace se stala průmyslová rutina, kterou narušovalo jen obtěžování několika pavoucích samců, a ty snadno vyhodila ze sedla plesknutím přední nohy, takže ztratili odvahu.

Pozdě odpoledne nashromáždila Lýdie v díře ve svahu pěkný pokládek. Zrovna přidávala malý topaz a uvažovala, jestli se má vydat ještě jednou na cestu, když na ni padl stín. Strnule vzhlížela k vysokému vyčouhlému tvaru s uzlovitými klouby, který z tohoto úhlu pohledu skutečně vypadal až překvapivě jako pavouk.

„Ať mě vezme čert,“ řekl Edwardův hlas sám k sobě. „Další! Ve dvou dnech druhý. Velice zvláštní.“

Potom, dřív, než si Lýdie uvědomila co a jak, padla na ni náhlá temnota a vzápětí zjistila, že sebou mlátí v krabičce.

O pár minut později byla pod poklopem, který zdvihla nad Arachné, a Edward se nad ní skláněl. Vypadal trochu nakvašeně, protože mu jeho vzorek uprchl, a zároveň povzneseně, protože ho zase chytil.

Potom už Lýdie moc co na práci neměla, kromě toho, že si jen pro sebe, stejným způsobem, jako Arachné, udělala pár krajkových záclon. Těšilo ji, že kameny má bezpečně ukryté a že za dvanáct či třináct hodin je bude moci kdykoli vyzvednout a radovat se z nich…

Během večera se v pavoučí místnosti neobjevil nikdo. Lýdie rozpoznávala jednotlivé domácí zvuky, měly své místo s více či méně běžným pořadím a vyvrcholily dvojím stoupáním do ložnice nahoru. Kdyby nebyla ve fyzické nevýhodě, možná by ji v tomto okamžiku zamrazilo. Etika situace byla poněkud obskurní. „Měla Arachné skutečně právo…“ Ale co, stejně se nedalo nic dělat.

Vzápětí zvuky ztichly a celý dům se na noc uklidnil.

Trochu čekala, že ráno, než půjde do práce, se na ni Edward přijde podívat, aby se ujistil, že je v bezpečí. Pamatovala si, že to v případech mnohem méně pozoruhodných pavouků dělával, a byla poněkud dotčena, když se konečně dveře otevřely jen proto, aby jimi vešla Arachné.

Všimla si také, že se Arachné nepodařilo učesat se tak, aby to mělo eleganci, hodící se k Lýdiině obličeji.

Arachné lehce zívla a zamířila k lavici.

„Ahoj,“ řekla a zdvihla poklop. „Bylo to zajímavé?“

„Tohle rozhodně ne,“ řekla Lýdie. „I když včera to bylo velice uspokojivé. Doufám, že jste měla pěknou dovolenou.“

„Jo,“ připustila Arachné. „Jo, měla jsem se fajn – i když se zdálo, že je to menší změna, než jsem očekávala.“ Podívala se na hodinky na zápěstí. „Tak, čas skoro vypršel. Jestli se nevrátím, budu mít na krku Athénu. Jste připravena?“

„Jistě,“ řekla Lýdie a cítila se mnohem víc než připravena.

„Tak, a je to jak má být,“ řekla Arachné tenkým hláskem. Začala křížit nohy do párů, počínaje předními a postupujíc dozadu. Upředla velké A napodobující švabach, aby se ujistila, že její umění je nedotčeno. „Víte,“ řekla, „zvyk je zvláštní věc. Nejsem si teď jistá, jestli mi takhle vlastně není líp. Míň to omezuje.“

Upalovala na okraj lavice a spustila se dolů. Vypadala jako kulička zářivých pírek klesající na podlahu. Když jí dosáhla, rozložila nohy a vyrazila k otevřeným dveřím. „Na shledanou a moc děkuju,“ řekla. „Ta záležitost s vaším mužem mě mrzí. Bojím se, že jsem na chvilku ztratila hlavu.“

Hnala se dál po chodbě jako klubíčko bavlny nesené průvanem.

„Sbohem,“ řekla Lýdie a v žádném případě ji nemrzelo, že odchází.

Co znamenala poslední věta Arachné jí nebylo jasné; upřímně řečeno úplně na ni zapomněla, dokud neobjevila, že do popelnice někdo nastrkal hromadu neobyčejně kloubnatých kostí.

GYULA HERNÁDI

RNK

Osmadvacetiletý inženýr chemie doktor Kalver pracoval na výrobě prášků proti kašli v Sertenské továrně na léčiva Terton.

Jeho nadřízení a kolegové, ačkoliv jej znali jako velice svědomitého a cílevědomého, nepovažovali ho za zvláštní talent.

Byl svobodný, bydlel na kraji města v komfortním domku, zřídkakdy někam cestoval a když, pak jen na pár dní.

Náhle se všechno změnilo.

V Chemickém věstníku akademie mu vyšla nejprve jen krátká zpráva, brzo však pod jeho jménem začalo vycházet stále více delších a významnějších zpráv, zejména z oblasti kovalentních vazeb.

Zazářil jako kometa, za pět let obdržel za úspěšné bádání v oblasti vazebních sil Nobelovu cenu za chemii.

To už mohl kromě Tertonu nazývat svým majetkem další dvě továrny na léčiva a tři na výrobu umělých hmot.

Vědecká veřejnost jej vedla v patrnosti jako jednoho z největších chemiků.

Když se objevila jeho převratná tříarchová práce o fyzice plazmatu, fyzikové si bolestně a se závistí povzdechli.

Nic nestálo v cestě, aby získal Nobelovu cenu za fyziku.

Každý ho obdivoval a záviděl mu.

Za pět let obdržel za rozřešení otázky zhoubných nádorů Nobelovu cenu i za medicínu.

Žehnali jeho jménu, v Sertenu mu vztyčili pomník, nejslavnější univerzity světa mu udělili čestný doktorát.

Byl nekorunovaným králem vědy. Za pět let mu vyšel i román. Kniha byla vzrušující, zajímavá, četly ji statisíce.

Komisař Kolter, spolupracovník Interpolu, držel v ruce knihu doktora Kalvera, román vázaný v kůži, tištěný na biblovém papíře. Četl ho popáté. Titul na něm přímo zářil.

Román vyprávěl o mladém chemikovi, inženýru K., který pracuje na výrobě prášků proti kašli v továrně na léčiva jednoho malého města.

Je svědomitý a cílevědomý.

Žije sám na kraji města, hodně čte.

Do rukou se mu dostane zpráva, podle níž nositelem paměti a vědomostí v organismech je ribonukleová kyselina, shromažďující se především v mozku, kterážto látka, je-li vstříknuta pokusnému zvířeti, přenese na něj stav paměti a vědění hostitelského zvířete.

K. začne po nocích doma ve své laboratoři provádět pokusy na zvířatech.

Pracuje půl roku, pak odjede na dva týdny do hlavního města.

Po dlouhé, důkladné přípravě zavraždí profesora Terena, světově proslulého chemika. Usekne mu hlavu, tělo zakope na mýtince rozlehlého lesa, táhnoucího se za hlavním městem, mozek pak zpracuje, výtažek z ribonukleové kyseliny si vstříkne.

Dostává fantastické nápady, hlavně v oblasti kovalentních vazeb a vazebních sil. Dosahuje stále význačnějších výsledků, obdrží Nobelovu cenu za chemii. Vyzbrojen schopnostmi profesora Terena vypracuje speciální chemický postup na odstranění lidského těla, kterým beze stopy mizí lidské kosti, dokonce i jejich popel.

Po profesoru Terenovi následuje fyzik Koll, pak profesor Holdin. Zavraždí je, z jejich mozků vyextrahuje ribonukleovou kyselinu, přivlastní si jejich paměť a tvůrčí schopnosti.

Jejich zmrzačené mrtvoly nechá beze stopy zmizet na lesní mýtině.

Za svá bádání ve fyzice plazmatu a za rozřešení otázky zhoubných nádorů obdrží Nobelovu cenu za fyziku a za medicínu.

Stane se nekorunovaným králem vědy.

Dosáhne všeho, čeho lze dosáhnout, nikdo jej nepodezřívá, on však přesto dostane strach.

Zavraždí proto nejproslulejšího advokáta na světě, brazilského doktora Migela, a obvyklým způsobem převezme jeho vědomosti.

Teď už ví vše o trestních věcech i o trestním řízení, do nejmenších podrobností ovládá strategie obhajoby.

Uklidní se, začne šťastně žít, ožení se, za manželku si vezme mladou herečku, narodí se mu děti.

Jednoho dne se probudí podivnou, nepoznanou dychtivostí. Týdny jej sužuje ten beztvarý, úporný a týravý neklid, až jej konečně dokáže zformulovat.

Dychtí po umělecké slávě.

Dlouho přemýšlí. Nervózně přechází sem tam po zahradě své vily na mořském břehu, pak odcestuje.

Zavraždí nositele Nobelovy ceny spisovatele Sortera a poté, co z jeho mozku vyextrahuje literární ribonukleovou kyselinu, nechá jeho mrtvolu zmizet na lesní mýtině.

Začne psát. Pocítí neodolatelné nutkání, začne pracovat na románu, který vypráví o tom, jak jeden mladý chemický inženýr K. pracuje na výrobě prášků proti kašli v továrně na léčiva jednoho malého města…

Komisař Kolter prošetřil všechny detaily. Skutečnosti popsané v románu přesně odpovídaly údajům a okolnostem pěti neobjasněných zločinů.

Podezření neprodleně ohlásil svému nadřízenému, ten se mu však vysmál.

Kolter byl houževnatý, neustoupil; tak dlouho naléhal na své nadřízené, až konečně vyslechli profesora Kalvera.

Kalver se jim dotčeně, povýšeně vysmál, pak se zasvěceností, za niž by se nemuseli stydět ani nejslavnější advokáti, obvinění odmítl.

Komisař Kolter odcestoval a do hlavního města se vrátil teprve až v den dalšího výslechu. Kalver se na policii ani neobjevil, místo sebe poslal svého advokáta.

Po výslechu svědků vytáhl Kolter z kapsy tenký literární časopis a přečetl z něj jednu novelu. Kriminální novelu napsal profesor Kalver bezprostředně po uveřejnění svého románu. Popsal v ní vhodný chemický způsob, jak lze beze stopy odstranit mrtvolu a pak i obrácený postup, pomocí nějž je možno již zahlazené stopy uvést opět do původního stavu. Podrobně vypracovaný chemický postup byl velmi složitý, plný dlouhých vzorců. Redaktor časopisu uveřejnil tenkrát tento spis jen vzhledem ke Kalverovu jménu.

Prohledali všechny mýtiny rozlehlého lesa, táhnoucího se za hlavním městem. Konečně na jednom malém travnatém místě nalezli pomocí Kalverovy metody identifikovatelné stopy.

Kalver byl oběšen.

Druhý den po popravě bylo jeho tělo nalezeno v márnici bez hlavy.

Od té doby jsou sledováni všichni vědci, kteří najednou dosáhnou významných úspěchů v chemii, ve fyzice, v medicíně a zároveň píší romány.

KIR BULYČOV

Leonardo číslo dvě

„Co jdeš tak pozdě? To jsi zase byla u Ščeglovových?“

Celým svým vzezřením Ložkin vypadal jako hladový, zanedbaný a opuštěný muž, kterého osud přehlížel.

„Co můžu dělat?“ povzdechla si žena a odšourala se do kuchyně postavit na čaj. „Musím jí pomáhat. Žádné příbuzné nemá. Dneska měla odborářskou schůzi. Borja je v národním výboru, Klára ve svépomocné spořitelně. Kdo by byl s Ljošeňkou?“

„Proč to máš být zrovna ty? Dítě mají koneckonců přece oni, měli si uvědomit předem tu odpovědnost.“

„Proč sis nevzal pirožky? Nechala jsem ti je na kredenci.“

„Neměl jsem na ně chuť.“

Ložkinova žena spěšně sklízela ze stolu, mluvila rychle, protože cítila vinu před svým mužem, který tu zůstal opuštěn kvůli cizímu dítěti.

„… Je takový veseloučký, miloučký, usmívá se. Tak pojď ke stolu, už jsem uvařila. Dneska mě uviděl a žvatlal na mě bába, bába!“

„Kolik mu je?“

„Jde mu na třetí měsíc.“

„To je nesmysl. Ve třech měsících děti ještě nedovedou mluvit.“

„A víš, že jsem se tomu sama divila? Povídám Kláře – slyšíš to? Jenže ona nic neslyšela.“

„Bodeť.“

„Vem si pirožek, ty máš rád se zelím. Ono je to vůbec dítě vyspělé. Matka mu omylem ve spěchu oblékla kabátek naruby a on na mě mrkl, jako kdyby chtěl říct – to je legrace, teto Dášo, co?“

„Blázníš,“ řekl Ložkin, „blázníš, jako každá ženská.“

„Nevěříš? Tak se pojď podívat. Projdeš se, to ti nemůže vadit.“

„To víš, že půjdu,“ řekl Ložkin. „Zítra. Abych ti to bláznění vyhnal z hlavy.“

Ve čtvrtek Ložkin dodržel slovo a šel ke Ščeglovovým. Jsou to jeho příbuzní z ženiny strany, zrovna se chystali do kina.

„Už jsem měla strach, že jste zapomněli,“ řekla káravě Klára. Dovedla docela samozřejmě přijímat cizí služby a dělala to ráda.

„Dneska zůstane s Ljošeňkou strýček Nikolaj,“ řekla babka Dáša. „Já mám doma spoustu práce.“

„S žádným Ljošeňkou, ale s Leonardem,“ opravil ji Boris Ščeglov a vázal si kravatu. „Poslyšte, Nikolaji Ivanoviči, máte vůbec už nějaké zkušenosti s kojenci?“

„Třem jsem dal vzdělání,“ řekl Ložkin. „Rozletěli se jako ptáci.“

„Že jste jim dal vzdělání, to ještě nic neznamená,“ řekl Ščeglov. „Vzdělání dává stát. Kojenec, s tím jsou jiné problémy. Přečtěte si knížku Naše dítě, tamhle je na polici. Určitě jste ještě neslyšel o vědecké výchově dětí, co?“

Ložkin ho neposlouchal. Díval se na dítě ležící v postýlce. Soustředěně si prohlíželo chrastítko.

„Kuk,“ řekl Ložkin, „kukuč!“

„Kuk!“ zdvořile se ozvalo mrně, jako kdyby odpovídalo na pozdrav.

„Borjo, za deset minut to začíná,“ řekla Klára. „Kde má něco k pití, to víte? Plínky jsou v horní polici v komodě.“

Nikolaj Ivanovic s dítětem osaměl.

Zůstal stát u postýlky, kochal se pohledem na chlapce a pak se najednou sám sebe zeptal:

„Nechceš něco přečíst?“

„Třeba,“ řeklo mrně.

„A co by to mělo být?“

„Stři… stři… stříbrné brusle,“ odpověděl Ljošeňka. „To babička četla.“

Jazyk to mrně ještě tak docela neposlouchal.

Ljošeňka neboli Leonardo ukázal rukou na skříň, kde knížka je.

„Co kdybych ti přečetl o veliké řepě?“ zeptal se Ložkin nejistě, ale dítě zavrtělo hlavou a odložilo chrastítko.

Ložkin četl přes hodinu, unavil se, sám vypil sladký čaj a to divné dítě se ani jednou nepočůralo, neusnulo, nefňukalo, uneseně poslouchalo a jenom občas přerušovalo četbu věcnými otázkami: „Co to je sníh? A kde je to Holandsko?“

Děda Ložkin se snažil uspokojovat mrňousovu zvědavost a stále víc podléhal kouzlu jeho osobnosti.

Když se rodiče vrátili z kina, děda se s chlapcem spřátelil a na rozloučenou Leonardík Ložkinovi zamával rukou a pošišlával:

„Pšiď zas blzy, pšiď zítla, dědo.“

Rodiče drobečkovu štěbetání nenaslouchali.

Od té doby se Ložkin pokoušel svou ženu podvádět co nejčastěji. Ve skutečnosti se změnil v chůvu. Ščeglovovi nic nenamítali. Byli to aktivně zapojení lidé, rádi lyžovali, chodili na dlouhé pochody, navštěvovali estrádní podniky a stýkali se s přáteli.

Asi po dvou měsících se Ljošeňka naučil sedět na židli, jazyk ho poslouchal, zvětšila se mu podstatně slovní zásoba. Ljošeňka najednou litoval, že ho stále ještě neposlouchají nohy, aby mohl jít ven a pobýt s dědou v místech, která ho zajímají.

Někdy děda jezdil s Ljošeňkou s kočárkem, mrňous dychtivě otáčel hlavu do všech stran a každou chvíli kladl otázky – proč mraky nespadnou na zem, co to dělá ten pejsek u patníku, proč ženám nerostou vousy a tak dále.

Ložkin podle svých sil uspokojoval jeho zvědavost. Doma vždycky pouštěli do čtení a Ložkin občas dítěti vyprávěl o tom, co prožil za svého dlouhého života, o městech a zemích, o velkých lidech a nebývalých povoláních.

Jednou Ljošeňka řekl dědovi:

„Řekni mamince Kláře, ať mi dovolí učit se číst. Táhne mi přece šestý měsíc. V mém věku už Lev Tolstoj promýšlel námět pro román Dětství…“

„To teda pochybuju,“ řekl Ložkin a měl na mysli jak Lva Tolstého, tak matku Kláru. „Zkusím to ale.“

Vydal se do kuchyně, kam se Klára právě vrátila z návštěvy a chystala na ráno tvarohové pirožky.

„Poslyš, Kláro, je tu taková věc…“ řekl. „Co uděláme s Ljošeňkou?“

„Proč? Něco mu je? Má horkou hlavu?“

Maminka Klára nebyla špatná maminka. Svého syna měla ráda, starala se o něho, sama ho večer uspávala, z toho ovšem malý Leonárdek radost neměl, protože ho to odvádělo od vážných myšlenek.

„Hlavu horkou nemá,“ řekl Ložkin. „Jenom nás tak spolu napadlo, jestli by se neměl naučit číst. V jeho věku už možná Lev Tolstoj spisoval.“

„Velký jako malý,“ povzdechla si Klára. „Měl byste jít domů, dědo Koljo. A přijďte zítra. Půjde to? Máme totiž v práci schůzi… Jo a ráno hned zaběhněte pro mléko a kefír.“

Klára svého syna nekojila, ale Ljošeňka na tom ani netrval. Nepřipadalo mu to příliš vhodné stravovat se takovým způsobem.

Jednou Ljošeňku vzali na prohlídku k lékaři, jestli je v pořádku. Byl, chlapec na Ložkinovu radu mlčel, usmíval se bezzubými ústy, ale získal zájem o medicínu – obrovsky na něho zapůsobilo ovzduší na poliklinice a lékařské přístroje.

„Poslouchej, dědo,“ řekl Ložkinovi při zpáteční cestě, „chtěl bych být lékařem. To je vděčné povolání. Chápu, že se budu muset strašně moc učit, ale jsem k tomu odhodlán.“

Následující týden se Ljošeňka za dědovy pomoci naučil číst a starý Ložkin mu věnoval baterku, aby si mohl číst pod peřinou, až rodiče usnou.

Nezlobte se na mě, ale je to vůbec možné? Kam dali rodiče oči? Copak si nevšimli, že v kolébce září světlo, copak byli tak slepí, že neviděli to, co viděl cizí člověk – starý Ložkin, který jednou v přítomnosti babky Dáši vyslovil následující, ne příliš srozumitelná, zato však významná slova:

„Půl tisíciletí Země čekala na svého nového univerzálního génia. Vidím v tom osudové znamení, že ten chlapec dostal jméno Leonardo Borisovič!“

Ovšem když se člověk na něco dívá nezaujatě, vidí to vždycky lépe.

A tak čas plynul. V den, kdy bylo Ljošeňkovi devět měsíců, mu tatínek přinesl dárek – zbrusu nové chrastítko. Ljošeňka právě seděl v postýlce a poslouchal starého Ložkina, který mu četl nahlas Eseje Michel de Montaigna.

„Podívej se, co jsem ti přinesl,“ řekl Boris. Jako vždycky pospíchal, už byl na odchodu, když vtom Leonardo řekl zamyšleně:

„Zní to sice paradoxně, ale ta hračka mi připomíná prostorový model sluneční soustavy.“

Boris se rozzlobil:

„Strejdo Koljo, co to tomu dítěti čtete za pitominy? Copak není dost dobrých dětských knížek? Třeba ta o slepičce a vajíčku, sám jsem ji koupil. Kam jste ji dal?“

Ložkin se odmlčel, protože Ljošeňka si z knížky o slepičce nadělal vlaštovky, aby si mohl ověřit základy plachtění.

Boris Ščeglov vzal dědovi Eseje a odnesl je pryč.

Za pár dní měl Ložkin problémy s Klárou. Přinesla Ljošeňkovi na talíři pasírovanou polévku. Ložkin seděl u chlapce a prstem si ukazoval v tlusté knize.

„Co si to tam brumláte?“ zeptala se.

„Učíme se švédsky,“ doznal Nikolaj Ivanovic a začervenal se.

„Dobře, dobře, tak si hrajte,“ řekla Klára.

Ljošeňka položil svou malou dlaň na dědovu ruku: toho si nevšímej.

Oba pak slyšeli, jak v sousední místnosti Klára vypravuje své přítelkyni:

„Ten můj drobínek, když jsem přišla vedle do pokoje, si tam něco štěbetá jako ptáček.“

„On už ti mluví?“

„Brzy začne. To bys nevěřila, jak je před ostatními. A co je na tom divného, chodí k nám jeden starý soused, tak trochu nám pomáhá v domácnosti, a ten tomu ptačímu jazyku rozumí.“

„Staří lidé jsou často jako děti,“ řekla přítelkyně.

Leonárdek si povzdechl a Ložkinovi zašeptal:

„Nic si z toho nedělej. V podstatě jsou mí rodiče hodní a milí lidé. Kdybys věděl, jak mě ale někdy unavují!“

Ženy vstoupily do pokoje. Přítelkyně začaly vzdychat a říkat jedna přes druhou, jaký je to drobíneček a mazlíček ten chlapeček.

„Řekni – má-ma.“

„Má-ma,“ poslušně opakoval Ljošeňka.

„Ty moje potěšení! Jak je ti, Kláro, podobný!“

Leonárdka to začalo otravovat. Obrátil se na Ložkina:

„Budeme pokračovat v učení, ne?“

Ženy však už tahle slova neslyšely. Už si zase povídaly o svých záležitostech.

Když se Ljošeňka naučil chodit, s Ložkinem si udělali tajnou skrýš v podlaze pod prknem, kam děda schovával nové knížky a nejnovější vědecké časopisy. Leonárdek se právě pustil do svého prvního článku o příčinách urychleného vývoje dětí. Aby si rodiče nedělali starosti, článek nadiktoval Ložkinovi a současně dědu požádal, aby ho podepsal svým jménem.

Asi ve třech letech Leonárdek k Ložkinovi najednou ochladí, ochladí i k přírodním vědám a přeorientoval se na literaturu zaměřenou na morálně etické otázky. Leonárdkovu představivost ohromil Freud.

„Co se to s tebou děje?“ nechápal Ložkin. „Zapomínáš na své poslání – máš se stát novým Leonardem a dát lidstvu velké objevy. Copak jsi zapomněl, že jsi homo futurus, člověk budoucnosti?“

„Něco takového připouštím,“ smutně souhlasilo dítě. „Musím ti ale oznámit, že stojím před neřešitelným dilematem. Vedle povinností k lidstvu jsem zavázán i svým rodičům. Nechci je strašit tím, že jsem nějaká intelektuální zrůda. Jejich pud sebezáchovy protestuje proti mé výjimečnosti. Chtějí, aby všechno bylo, jak má být, v optimálním případě jen malinko lepší. Chtěli by být na mě pyšní, ale jen do určité míry, kterou jsou schopni pochopit jejich přátelé. Je mi jich líto, a tak se musím přetvařovat. Čím dál tím víc.“

„Co kdybychom jim to řekli na rovinu? Je to takhle a takhle.“

„To by bylo marné,“ povzdechl si Leonárdek.

Když Ložkin přišel druhý den k Ščeglovovým se svazkem Spinozy v podpaží, viděl, jak chlapec sedí u stolu vedle otce a učí se slabikovat.

„Má-ma má mí-su…“ pokorně opakoval.

„To je něco!“ křičel nadšený Boris. „Už umí číst! Co vy na to? Jak se vám to líbí?“

V té chvíli to Ložkin nevydržel.

„Ne, to nejde, už nemůžu mlčet!“ zvolal, když si vzpomněl na Tolstého. „Vaše dítě ztrácí polovičku své tvůrčí energie, aby vám připadalo takové, jaké ho chcete mít. Nebude trvat dlouho a místo univerzálního génia z něho bude génius na přetvářku.“

„Dědo, nech toho!“ řekl Ljošeňka se slzami v hlase.

„Aby se vám zalíbil, nechal vědecké práce.“

„Co to povídáš, dědo? Ty si z nás děláš legraci?“ zeptal se Ščeglov.

„Copak jste si nevšiml, Borjo, že máte doma knížky, z nichž nerozumíte ani jedinému slovu? Kdepak… tohle… tohle… Já napíšu do akademie věd!“

„Tak ty budeš psát?“ Boris vstal od stolu. „Psát, to dovedete všichni. Ale postarat se o dítě, to se člověk nikoho nedovolá. My se ale bez takových radilů taky obejdeme. Nenechám si mrzačit dítě!“

„Vždyť to je zázračné dítě!“

„Zrovna ty mi tohle povídej!“

Ložkin se chytil za srdce a Boris pochopil, že řekl, co neměl.

„Nikolaji Ivanoviči,“ řekl už klidněji, „nepleťte se nám do rodiny. Leonárdek je obyčejné chytré dítě a já osobně jsem na to pyšný.“

„Nepleť se do toho, dědo,“ řekl Ljošeňka. „Nic dobrého z toho nevzejde. Nemáme dost sil, abychom mohli překonat setrvačnost rodičovského stereotypu.“

„Vždyť ale i na vás čeká sláva,“ chytil se posledního stébla Ložkin. „Géniovi rodiče! Představte si, že jste zplodili mistra světa v krasobruslení…“

„To je něco jiného,“ řekl Boris. „To každý pochopí. To se může stát.“

Tehdy Ložkin pochopil, že Ščeglov má už dávno nějaké podezření, ale že je rozhodně zavrhuje.

„Dnes jsme se naučili pět písmen z abecedy,“ vmísil se do řeči Ljošeňka. „Tatínek má dobrou náladu. Z hlediska morálního to je pro něho důležitější než psychoanalýza.“

„Borjo, slyšíte to? Copak obyčejné dítě může něco vědět o psychoanalýze?“

„To má od vás,“ odsekl Borja. „A zapomene na to.“

„Zapomenu, tatínku,“ slíbil Leonárdek.

Uplynuly další tři roky.

Zanedlouho půjde Leonárdek do školy. Už poměrně plynule čte a dovede psát tiskacími písmeny. Ložkin k Ščeglovovým nechodí. Jednou Ložkin potkal na ulici Ljošku, vrhl se k němu, ale chlapec ho zastavil zdviženou rukou.

„Žádné takové, dědečku,“ řekl. „Počkáme na vysokou školu.“

„Na tohle spoléháš?“

Ljošeňka pokrčil rameny.

Asi deset kroků za nimi šla Klára, tlačila kočárek asi s tříměsíční holčičkou a ta si tichounce zpívala: „Spad večer. A mraků řítící se hora…“ Maminka Klára se zastavila, usmála se tomu, na co právě myslela, dojatě pohlédla na své druhé dítě, vytáhla pod polštářkem dudlíka a ucpala jím holčičce pusinku.

ROBERT SHECKLEY

Tohle že lidi dělají?

Eddie Quintero ten triedr koupil v Hammermanově prodejně vojenských a námořnických přebytků z Velkoskladů všech národů (Zboží nejvyšší kvality, jen za hotové, zakoupené výrobky nevyměňujeme). Už dlouho si přál vlastnit skutečně solidní dalekohled, protože doufal, že s ním uvidí některé věci, které by jinak nikdy neuviděl. Přesněji řečeno doufal, že uvidí, jak se v Chauvin Arms, přes ulici proti jeho podnájmu, svlékají děvčata.

Ale měl ještě jeden důvod. Aniž to sám sobě přiznával, těšil se Quintero na okamžik prohlédnutí, totálního soustředění, které přijde, až bude dílek světa náhle orámován a osvětlen a dovolí zvětšujícímu a přiblíženému oku objevit novost i drama tam, kde byl jen nudný každodenní svět.

Okamžik poznání netrvá nikdy dlouho. Brzy se začnete zase dívat, jak jste zvyklí. Ale zůstává naděje, že něco – nějaká věc, nějaká kniha, nějaká osoba – konečně změní váš život s definitivní platností, vytáhne vás z nevyslovitelnosti vašeho tichého smutku a dovolí vám konečně uzřít divy, o nichž jste vždy věděli, že tu jsou, avšak kousek za vaším obzorem.

Dalekohled měl bytelnou dřevěnou skříňku, na níž bylo Přes šablonu nastříkáno „Oddíl XX, námořní pěchota, Quantico, Virginia“. Pod tím stálo „Zneužití se trestá“. Oprávnění otevřít tuto skříňku mělo hodnotu 15 dolarů a 99 centů, jež Quintero zaplatil.

Uvnitř skříňky byly destičky z pěnového polystyrenu, sáčky se silikátem a taky kukátko samotné. Vypadalo jinak než všechno, co Quintero zatím viděl. Okuláry byly spíš čtyřhranné než okrouhlé a byly do nich vyryty rozličné nepochopitelné stupnice. Byla tu taky cedulka s nápisem „Pokusný model – nevynášet z laboratoře“.

Quintero dalekohled potěžkal. Byl těžký a navíc zaslechl, že vevnitř něco hrká. Sundal kryty z plastické hmoty a namířil dalekohled z okna.

Neviděl nic. Zatřásl dalekohledem a znovu to zahrkalo. V tom okamžiku hranol, zrcátko – nebo co bylo uvnitř uvolněné – zapadlo na své místo, protože najednou něco viděl.

Díval se přes ulici na mamutí Chauvin Arms. Pohled byl výjimečně ostrý a jasný: měl pocit, že stojí tři metry od zdi budovy. Přejel rychle na okna nejbližšího bytu, ale tam se nic nedělo. Byl červenec, horké sobotní odpoledne a Quintero předpokládal, že všechna děvčata jsou na pláži.

Točil knoflíkem ostření a měl pocit, že se sám začíná pohybovat, že oko zbavené tělesna, směřuje před čočku transfokátoru, blíž ke stěně bytu, na jeden a půl metru, potom na třicet centimetrů, zahlédl malé pukliny v bílém betonovém průčelí a dokonce na eloxovaných hliníkových okenních rámech. Zarazil se, aby se neobyčejným pohledem pokochal, a pak znovu velice jemně pootočil knoflíkem. Zeď před ním zmohutněla a náhle prošel skrz ni a stál uvnitř bytu.

Vyděsilo ho to natolik, že dalekohled na chvíli odložil, musel si uvědomit, kde je.

Když se znovu skrz čočky podíval, bylo to stejně jako předtím: zase se mu zdálo, že je uvnitř bytu. Po straně zachytil záblesk pohybu a pokusil se zjistit, co to je, avšak vtom uvnitř zase zarachotilo a dalekohled ztmavl.

Točil dalekohledem nahoru, kroutil jím, díl hrkal sem a tam, ale pořád nic neviděl. Když ho pak položil na jídelní stůl, zaslechl měkké cvaknutí. Sehnul se, aby se znovu podíval. Hranol nebo zrcátko zcela zřejmě znovu zapadl na své místo, protože znovu viděl.

Usoudil, že nemá smysl díl zase nějak uvolnit. Nechal kukátko ležet na stole, klekl si k němu a podíval se do okuláru.

Díval se do zešeřelého bytu se staženými závěsy a rozsvícenými světly. Na zemi seděl Indián, či spíše muž oblečený jako Indián. Byl to vyzáblý blonďák s péřovou čelenkou, v mokasínách pošitých korálky, v jelenicových kalhotách s třásněmi a v kožené kamizole. Měl pušku. Držel ji připravenou ke střelbě a mířil na cosi v rohu místnosti.

Vedle Indiána byla tučná žena jen v růžových kalhotkách. Seděla v křesle a velice živě cosi říkala do telefonu.

Quintero poznal, že Indiánova puška je jen hračka, zmenšená jen asi na polovinu skutečné velikosti.

Indián nepřestával pálit do rohu místnosti a žena pořád mluvila do telefonu a smála se.

Za několik okamžiků Indián dostřílel, otočil se k ženě a podal jí pušku. Žena odložila sluchátko, vzala další pušku, opřenou o křeslo a podala ji Indiánovi. Pak zdvihla první pušku a začala ji nabíjet jednou imaginární patronou za druhou.

Indián střílel bez přestání, velice rychle a úporně. V obličeji měl napjatý a tvrdý výraz; byla to tvář muže, který sám kryje ústup svého kmene do Kanady.

Vtom zřejmě Indián něco zaslechl a ohlédl se přes rameno. Z jeho výrazu bylo možné poznat, že se vyděsil. Rázem se otočil, jen jen vystřelit. Taky žena se tam podívala a překvapeně otevřela ústa. Quintero se pokusil zaostřit na to, co oba viděli, ale jídelní stůl se zhoupl, v dalekohledu cvaklo a přestalo být cokoli vidět.

Quintero vstal a rázoval tam a zpátky po pokoji. Zahlédl zlomek z toho, co lidé dělají, když jsou sami a nikdo je nevidí. Vzrušovalo to a znepokojovalo zároveň, protože netušil, co to znamená. Byl Indián blázen a žena jeho opatrovatelka? Nebo to byli více méně obyčejní lidé a jen hráli jakousi nevinnou hru? A nebo pozoroval, jak trénuje patologický zabiják, střelec, který si za týden, za měsíc, za rok může koupit opravdovou pušku a skutečně střílet po lidech, dokud jeho samotného někdo nezabije? A jak to tam nakonec dopadlo? Bylo to cosi, co k té záhadě patřilo, nebo něco jiného, úplně nevypočitatelného?

Na tyhle otázky odpovědět neuměl. Všecko, co mohl, bylo dívat se na to, co mu dalekohled ukáže.

Další počínání plánoval už s větší péčí. Důležité rozhodně bylo udržet dalekohled v klidu. Jídelní stůl byl příliš rozviklaný, než aby bylo možné riskovat a položit ho tam znovu. Rozhodl se, že místo toho použije nízký konferenční stolek.

Dalekohled tak jako tak nefungoval. Zatřepal s ním, aby zaslechl, jak uvnitř chrastí uvolněný díl. Bylo to jako jeden z těch hlavolamů, kde musíte nahnat ocelovou kuličku do určitého otvoru. Teď to ale musel dokázat, aniž by kuličku nebo otvor viděl.

O půl hodiny později se úspěch pořád ještě nedostavoval, a tak triedr odložil. Vykouřil cigaretu, lokl si piva a pak dalekohledem znovu zatřásl. Přitom zaslechl, že díl zapadl na své místo. Opatrně dalekohled položil na židli.

Napětím se celý zapotil. Svlékl se do půl těla, pak se sehnul a podíval se skrz okuláry. Co nejjemněji otáčel knoflíkem ostření a přenášel se pohledem přes ulici a skrz obvodovou zeď Chauvin Arms.

Díval se do velkého bíle, zlatě a modře vymalovaného, obřadného obývacího pokoje. Na úzké pohovce seděli dva zajímaví mladí lidé, muž a žena. Oba na sobě měli dobové kostýmy. Žena měla nařasenou róbu končící těsně nad malými okrouhlými ňadry. Vlasy měla upravené do množství prstýnků. Muž byl v dlouhém černém plášti, šedohnědých kalhotách nad kolena a sněhobílých punčochách. Bílou košili měl lemovanou krajkami a měl napudrované vlasy.

Muž něco říkal a dívka se tomu smála. Sklonil se blíž a políbil ji. Na okamžik se zarazila, pak mu položila ruce kolem krku.

Objetí se rázem roztrhlo, když do místnosti vrazili tři muži Byli v černém, s černými maskami z punčoch na hlavách a měli meče. Vzadu se skrýval ještě čtvrtý, ale toho Quintero sotva rozeznával.

Mladík vyskočil a strhl ze stěny meč. Odrážel jím všechny tři muže, kteří kroužili kolem pohovky, na níž jako přimrazená seděla dívka.

Do kruhu zorného pole vstoupil čtvrtý muž. Byl vysoký a marnivě oblečený. Na prstech mu blýskaly prsteny s kameny a kolem krku mu visel řetěz s diamantovým přívěsem. Měl bílou paruku. Když ho dívka zahlédla, zalapala po dechu.

Mladík jednoho ze svých protivníků vyřadil z boje zásahem do ramene a svižně přeskočil pohovku, aby zabránil dalšímu muži dostat se mu za záda. Udržoval zbývající dva soupeře se zřejmou lehkostí v šachu. Čtvrtý muž ho chvíli pozoroval, pak vytáhl zpod vesty dýku a hodil jí. Zasáhl mladíka rukojetí do čela.

Mladík zavrávoral a jeden z maskovaných mužů vyrazil k výpadu. Jeho čepel zasáhla mladíka do prsou, ohnula se a pak napřímila, jak vklouzla mezi žebra. Mladík se na ni okamžik díval, pak padl a na bílou košili se mu vylila krev.

Dívka omdlela. Čtvrtý muž něco řekl a jeden ze zakuklenců dívku zdvihl, zatímco druhý podpíral zraněného společníka. Zmizeli, na nablýskané parketové podlaze nechali ležet krvácejícího mladého muže.

Quintero otočil dalekohledem, aby zjistil, jestli je může sledovat dál. Uvolněný díl zaharašil a okuláry potemněly.

Quintero si ohříval plechovku polévky, zamyšleně do ní zíral a myslel na to, co viděl. Musela to být zkouška na nějakou divadelní hru… Ale bodnutí mečem vypadalo opravdově a taky mladík na podlaze se zdál těžce zraněný, možná i mrtvý.

Ať to bylo cokoli, dostalo se mu privileje pozorovat nikomu neurčené okamžiky podivuhodného běhu lidských životů. Viděl další z nepochopitelných věcí, které dělají lidé.

Vyvolalo to v něm závratný, božský pocit, poznání, že dokáže vidět to, co jiní nemohou.

Jediná věc, která ho držela při zemi, byla neobyčejná nejistota, pokud šlo o to, zda uvidí něco v budoucnosti. Dalekohled byl rozbitý, životně důležitý díl uvolněný a všechny ty divy mohly kdykoli být ty tam.

Uvažoval, že by dal triedr někam spravit. Jenže věděl, že by pravděpodobně mohl uspět pouze tak, že by zpět dostal obyčejný dalekohled. Ten by mu sice velice dobře ukázal běžné věci, avšak nemohl by očekávat, že jím bude vidět přes zdi zvláštní a skrývané děje.

Podíval se znovu skrz okuláry. Neviděl nic. Začal dalekohledem třást a otáčet. Slyšel, jak se volný díl převaluje a obrací kolem dokola, ale čočky zůstávaly temné. Dychtivost vidět další zvláštnost ho nutila manipulovat dalekohledem dál a dál.

Konečně díl zapadl na své místo. Tentokrát už nepokoušel osud a položil triedr rovnou na koberec. Lehl si na zem vedle něj, hlavu položil na stranu a pokusil se podívat do okulárů. Ale díval se ze špatného úhlu a nic neviděl.

Začal polehoučku dalekohled zdvíhat, ale díl uvnitř se trochu pohnul a on jej rychle položil zase na zem. Světlo sice skrz čočky procházelo, ale ať se otáčel a kroutil hlavou, jak chtěl, nemohl se dostat do jedné přímky s okuláry.

Chvilku nad tím rozvažoval a nakonec objevil jediné východisko z obtíží. Vstal, rozkročil se nad dalekohledem a sehnul hlavu co nejníž a přitom ji otočil bradou vzhůru. Teď sice skrz okuláry viděl, avšak nedokázal v takové pozici setrvat. Narovnal se a znovu popřemýšlel.

Už věděl, co musí udělat. Zul si boty, znovu se nad dalekohledem rozkročil a udělal stojku na hlavě. Musel to několikrát vyzkoušet, než umístil hlavu přesně před okuláry. Opřel chodidla o zeď a podařilo se mu zůstat ve stabilní poloze.

Díval se do velké kanceláře někde uvnitř Chauvin Arms. Byla to moderní, nákladně zařízená místnost bez oken a s nepřímým osvětlením.

V místnosti byl jediný člověk: rozložitý, dobře oblečený asi padesátiletý muž, který seděl za stolem ze světlého dřeva. Seděl zcela klidně, bezpochyby utopen v myšlenkách.

Quintero rozeznával každičkou podrobnost kanceláře, dokonce i malou mahagonovou destičku na stole s nápisem: „Kancelář ředitele. Tady se dělají peníze i rozhodnutí.“ Ředitel vstal a přešel k trezoru ukrytému za obrazem ve zdi. Odemkl jej, sáhl dovnitř a vytáhl kovovou schránku o něco větší než krabice od bot. Donesl ji ke stolu, vyndal z kapsy klíč a schránku odemkl.

Zdvihl víko a vyndal předmět, zabalený v červeném hedvábí. Látku rozbalil a předmět postavil na stůl. Quintero uviděl, že je to soška opice, vytesaná z něčeho, co vypadalo jako tmavá vyvřelá hornina.

Byla to však prapodivně vyhlížející opice, protože měla čtyři ruce a šest nohou.

Potom ředitel odemkl zásuvku stolu, vytáhl dlouhou tyčku, umístil ji v opičím klíně a zapálil zapalovačem.

Vzhůru se vznesly tmavé olejovité kotouče dýmu a ředitel začal tančit kolem opice. Pohyboval ústy a Quintero soudil, že buď zpívá nebo cosi odříkává. Trvalo to asi pět minut, pak kouř začal klesat a získávat tvar. Brzy se vymodeloval do podoby opice, avšak veliké jako člověk. Byl to ďábelsky vyhlížející objekt, stvořený z dýmu a čárů.

Démon kouře (jak si ho Quintero pojmenoval) držel v jedné ze svých čtyř rukou balíček. Podal jej řediteli, ten jej převzal, hluboce se uklonil a spěchal ke stolu. Trhnutím balíček otevřel a po stole se rozletěl štos papírů. Quintero uviděl balíčky bankovek a stohy papírů s rytinami, vypadající jako akcie.

Ředitel se od papírů odtrhl, ještě jednou se hluboce démonu kouře uklonil a promluvil na něj. Ústa postavy z dýmu se pohnula a ředitel jí odpověděl. Zdálo se, že se o něco přou.

Pak ředitel pokrčil rameny, znovu se uklonil, přešel k hlasitému telefonu a stiskl knoflík.

Do místnosti vešla přitažlivá mladá žena s blokem a tužkou. Uviděla démona kouře a rozevřela ústa, aby zaječela. Rozběhla se ke dveřím, ale nebyla schopna je otevřít.

Obrátila se a spatřila, že k ní pluje démon kouře a pohlcuje ji.

Ředitel celou dobu počítal stohy peněz a nic, co se dělo kolem, ho nezajímalo. Avšak když z hlavy démona kouře vytryskla jasná zář a čtyři chlupaté ruce přitáhly chabě vzdorující ženu těsněji k tělu, musel zvednout oči a…

V tomto okamžiku už Quinterovy krční svaly dál neunesly jeho váhu. Spadl, a jak letěl na zem, strčil do dalekohledu.

Zaslechl cinknutí volného dílu a pak důrazné cvaknutí, jako kdyby se součástka konečně usadila ve správné poloze.

Quintero se zvedl a oběma rukama si masíroval krk. Stal se snad obětí halucinací? Nebo viděl cosi tajemného a magického, o čem ví snad jen několik lidí a využívá toho, aby si vylepšilo finance – tedy další z tajených a neuvěřitelných věcí, které lidi dělají?

Neznal odpověď, ale věděl, že musí spatřit ještě alespoň jedinou takovou podivuhodnost. Postavil se znovu na hlavu a podíval skrz čočky.

Ano, viděl! Díval se do smutného pokoje, pronajímaného se zařízením. Uvnitř viděl hubeného, asi třicetiletého muže s povoleným břichem, svlečeného do půl těla, jak stojí na hlavě, nohama v ponožkách se opírá o zeď a s bradou vzhůru se dívá do dalekohledu, položeného na zemi a mířícího do zdi.

Nějakou chvilku mu trvalo, než poznal, že v dalekohledu vidí sám sebe.

Posadil se na zem a posedl ho strach. Uvědomil si, že je dalším z účinkujících ve velkém lidském cirkuse a že prostě stejně jako ostatní odehrál svou roli. Ale kdo ho pozoroval? Kdo je tím skutečným pozorovatelem?

Obrátil dalekohled proti sobě a podíval se do předních čoček. Uviděl jimi oči a napadlo ho, že jsou to jeho vlastní – dokud na něj jedno pomalu nemrklo.

KONRÁD FIALKOWSKI

Cerebroskop

Celý případ začal v době, kdy se profesor Pat vrátil ze souhvězdí Síria. Okamžitě po návratu zahájil přednášky ze základů kybernetiky v našem kruhu. Byl to malý človíček s havraní, krátce střiženou kšticí, který se s neutuchající energií neustále motal kolem panelů teletronů. Ze Síria si přivezl černou ochrannou emulzi na svých očních bulvách a nosil ji i na Zemi, takže jeho obličej byl poněkud nevýrazný, asi jako obličeje androidů. Na Síriu emulse chránila zrak před ultrafialovým zářením hvězdy, na Zemi však neměla vůbec žádný význam a byla poněkud šokujícím doplňkem profesorova vzhledu.

Kromě toho si Pat přivezl diotona, ukázku tamější fauny. Pěstoval ho v obrovském průhledném, amoniakem naplněném zvonu, který zabíral polovinu jeho pracovny. Dioton obvykle nehybně visel pod klenbou svého vězení a připomínal modročervený list. Právě to odlišovalo Patův kabinet od desítek jiných pracoven, které jsme mohli během studia při nejrůznějších příležitostech vidět. Ovšem profesor se stal všeobecně známou postavou ze zcela jiného důvodu. Konkrétně – přivezl ze Síria novou metodu zkoušení studentů. Způsob geniální a naprosto objektivní – jak tvrdil sám Pat. Ale politováníhodné nedorozumění – podle mínění studentů.

„Miláčci,“ řekl nám profesor při své nástupní přednášce. „V naší práci není důležité, co si pamatujete, od toho jsou mnemotrony a další paměťové přístroje. Důležitý je způsob myšlení. To a jenom to rozhodne o vašich úspěších v budoucnosti. Dosud se, bohužel, zjišťovaly pouze vaše vědomosti. A k čemu to vedlo? K nekritické víře ve výsledky práce automatů. K nedostatku chuti, ba dokonce možnosti podrobit tyto výsledky analýze. Je vám jistě znám experiment docenta Ramtona, prováděný na stovce vašich kolegů. Měli vyřešit obyčejný, přímo na paměť stavěný úkol, vypočítaný na záměrně chybně nastaveném automatu. A co se ukázalo? Devadesát šest studentů chybu vůbec nezpozorovalo, tři zjistili, že ve výpočtu je „nějaká“ chyba, ale jenom jeden vypracoval správnou odpověď, protože si šel příklad ověřit na vedlejší automat, který omylem zapomněli vypnout ze sítě.

Nevěřím, že byste to vy, sémantici, programující složité myslící soustavy, nedokázali. Problém je v něčem jiném. Stavem, jaký je, nejste vinni vy. Řadu let vás vedli k tomu, že mezi zapamatováním si a pochopením problému není žádný rozdíl. Což vzniklo z nemožnosti rozlišení těchto dvou pojmů. Zkoušející nemohl vniknout do vašich hlav a zjistit, kdo z vás umí a kdo si pamatuje.

Tady, na téhle konzervativní planetě, kde tradice brzdí téměř každý pokrok, se všichni s daným stavem smířili. Ale čerstvý proud myšlenky, jako už mnohokráte v dějinách, přišel zvenčí…“ Profesor se na okamžik odmlčel. „Ano, právě ze souhvězdí Síria. V důsledku mnohaletých zkoušek tam vynalezli automat – cerebroskop. Toto zařízení čte myšlenky zkoušeného tím, že analyzuje myšlenkové impulsy jeho mozku, vznikající po nabuzení otázkou zkoušejícího. A vzápětí srovnává získané hodnoty s informacemi z mnemotronů. Z tohoto důvodu je klasifikace stoprocentně objektivní a bezchybná. Celý proces zůstane navíc zapsaný v paměti cerebroskopu a může být převeden i graficky jako cerebrogram. Pro ilustraci vám takový zápis ukážu.“ Ztlumil světla a obrazovka teletronů, zabírající téměř celý prostor nad Patovou hlavou, zasvětélkovala šedým svitem. Uprostřed se objevila černá nepřerušovaná cárá. Bylo vidět, že automat nepřijímá žádné impulsy.

„Není nic vidět,“ ozvaly se hlasy vzadu. Pat chtěl něco odpovědět, ale předešlo ho hlasité šeptání vpředu:

„To je přece zápis práce mozků tvůrců cerebroskopu.“

Posluchárna vyprskla smíchy. Než se uklidnila, po obrazovce se rozběhla křivka, ostrými vrcholky se zdvíhající vzhůru.

„To je cerebrogram velmi průměrné osobnosti. Mívají amplitudu třikrát i čtyřikrát větší,“ vysvětloval Pat, když sál dostatečně ztichl.

„Náš kruh bezpečnostní pojistky automatu nespálí…“ Teď se Pat smál také.

A tak jsme onen přístroj na naší škole přivítali smíchem. I když jsme už tehdy měli obavy z jistých potíží v budoucnu. Ovšem to, co se dělo při zkouškách, překonalo ty nejpesimističtější předpovědi. „Kamaráde,“ vyprávěl mi Kew, malý, červenolící Australan, který deprimovaný vyhazovem od zkoušky létal dva dny raketkou po prodloužené elipse kolem Země. „Kamaráde, přijdeš a hned tě dva Patovi asistenti chytnou za ruce. A než se vzpamatuješ, sedíš v kabině a na hlavu ti cpou přilbu. Jsi tam napasovaný, ani pohnout se nemůžeš, všude jakési dráty, protože ten cerebroskop je jenom provizórium. Smrdí tam pálící se izolace, kdesi nad uchem ti cvakají relátka a klimatizace ti občas foukne pod nos čerstvý vzduch. Prostě ti nasadí přilbu na hlavu, protože podle vědeckých bezpečnostních a hygienických předpisů bez ní zkoušku dělat nemůžeš. A potom Pat říká – Pozor! Uvidíš před sebou na obrazovce hlavu s těma jeho černýma očima a on dvakrát opakuje – Teď položím otázku a po posledním slově zapínám automat.“

„Po celou dobu,“ vypráví Kew dál, „ti před nosem svítí zelené světlo, a když skončíš řeč, rozsvítí se červené. Začínáš přemýšlet o všem, co víš o otázce, ale co nejlogičtěji. A když už jsi všechno v myšlenkách probral, stiskneš tlačítko s nápisem Konec a vytáhnou tě z kabiny. Jen si dávej pozor, abys stiskl správné tlačítko, protože Rim se spletl a koplo ho dvě stě voltů. Říkal jsem ti – provizórium… Ale jak si náhodou pomyslíš, že nic nevíš, rozumíš, jen tak, z momentu překvapení, tak i kdybys něco věděl, automat vypne a hotovo. Pat pozve dalšího, kdo je na řadě. – Odpovídáte za svoje myšlenky, říká.“

Z Kewovy skupiny udělalo zkoušku jenom několik studentů. Nejlépe ti, kteří se naučili průběh celého rozumování nazpaměť. Ale vyskytli se i takoví, co mysleli samostatně. Automat pak bzučel, mrkal světly a vyčkával, jako by se nad něčím pozastavoval, až konečně s námahou vyplivl výsledek, a to ještě ne vždy pozitivní. Pat tvrdil, že při komplikovanějších otázkách má stroj potíže s asociacemi. „Snažte se myslet prostě, co nejpřístupněji, jako byste problém vysvětlovali například básníkovi, který zapomněl i základy matematiky.“

„Dobře, ale přes to všechno to básník nemusí pochopit.“

„V pořádku, v pořádku. Cerebroskop také není žádný básník, ale řádný automat. Když to dobře vysvětlíte, určitě to pochopí.“

A tak jedni vysvětlovali dobře, jiní špatně. Já jsem se pro všechny případy rozhodl cerebroskopu teď nic nevysvětlovat a počkat se zkouškami do podzimu. Tím spíš, že počasí bylo krásné. Lepší chytat na jezeře vítr do plachet, než minimálně zvětšovat pravděpodobnost složení zkoušky vysedáváním u obrazovek v chládku knihoven. Podobně smýšlel Tor. Všichni tři jsme obývali světlý pokoj ve dvanáctém poschodí šedivého věžáku. Měli jsme okna obrácená k jezeru, které bylo zakončeno šedivým obloukem přehradní hráze. A právě tam se na pozadí zeleného pohoří pohybovaly v poryvech větru plachetnice.

Wan, poslední z naší trojice, tvrdil, že mu ten výhled překáží v myšlení a zapínal si rozptylovače světla za okny. Zdálo se nám, jako by pojednou připlul bílý mrak a zahalil náš věžák.

Faktem je, že Wan skutečně intenzívně myslel. Byl to právě on, kdo vymyslel výpadky frekvence asistentů v průběhu cvičení ve vzduchoprázdnu nad atmosférou; jejich jménem pak o nás hlásil lichotivé posudky hodnotícím automatům. Právě on během zkoušek tak zručně rušil práci kontrolního přístroje, že než automat po řadě chyb vydal konečný správný výsledek, měli jsme ho už dvakrát ověřený na našich příručních počítačích.

Když jsem se večer rozehřátý sluncem vrátil do pokoje, mučil Tor počítač monotónními otázkami „má mě ráda“, „nemá mě ráda“ a objevoval stále nové aspekty tohoto problému. Automat byl vyloženě přetížený a signalizoval to červeným světlem, což Tora vůbec neodradilo. Wan ležel na posteli se zavřenýma očima a s rukama pod hlavou. Okna pokoje byla zamlžena bělobou.

Chtěl jsem se právě pustit do listování posledními novinkami teletronie, když Wan pojednou vyskočil z postele.

„Mám to! Přišel jsem na to!“

Podíval jsem se na něj a Tor po chvilce váhání vypnul počítač.

„První otázka,“ zněl slavnostně Wanův hlas. „Uděláte zkoušku u Pata?“

„Ne,“ odpověděl jsem.

„Asi ne,“ přidal se Tor.

„Nula pro oba,“ pronesl Wan stylem cerebroskopu. „Právě že uděláte.“

Tor pokrčil rameny. Chtěl jsem se Wana něco zeptat, ale nepustil mě ke slovu.

„Neruš. Otázka druhá. Jak dlouho se budete muset učit?“

„Minimálně čtrnáct dní,“ odpověděl Tor po chvíli. Přikývl jsem.

„Zase nula. Ani minutu.“

„No dobře, ale jak…“

„Počkej. Otázka třetí. Jak byste nazvali člověka, který by vám řekl, jak to zařídit?“

„Génius.“

„Ochránce utlačovaných.“

„Výborně,“ potvrdil Wan. „Ten člověk jsem já. Patřičné tituly mi vpište tiskacími písmeny do životopisu a pověste nad mou postel. Popravdě řečeno, je to tak obyčejná myšlenka, že se až divím, že na ni nepřišel nikdo přede mnou. Zamysleli jste se už nad tím, s čím cerebroskop srovnává získané informace? Se znalostmi z mnemotronů.

Bude stačit, když se napojím na okruh, získám informace, a doručím je místo vašeho mozku do přijímače. Stroj je zaregistruje jako odpověď na otázku. Jestliže po tu dobu nebudeš sám myslet, bude odpověď stoprocentně správná. Co vy na to?“

„Výborný nápad, ale k realizaci přece potřebuješ znát schéma cerebroskopu. Jak se to dozvíš? V žádném mnemotronu není o tom ani zmínka.“

„To jsou potíže spíše technického rázu. Nemohou snížit velikost myšlenky.“

„Musí se ale vyřešit.“

„Myslel jsem na to. Konstrukci automatu zjistíme v době Maxovy služby.“

„Ten nikomu nedovolí se k zařízení ani přiblížit. Lepší by bylo jít tam při službě jiného asistenta.“

„Ale dovolí. Ty, Tore, za ním půjdeš s těmi středověkými papírky, známky se to, myslím, jmenuje, ne? Max je do nich blázen. Třeba mu jich pár dej. Jde o to, aby nás nerušil, když si budeme prohlížet přístroj.“

„No dobře, ale…“

„Žádné ale. Pro blaho kolektivu musíš tu svou divokou vášeň k lepivým papírkům zkrotit.“

To vylučovalo další diskusi. Za Maxem jsme šli na druhý den.

„Copak, ještě jste neviděli cerebroskop? Netrapte se, uvidíte ho,“ zasmál se skřípavě. To bylo uvítání.

„Viděli jsme. Nic až tak výjimečného. Pár vodičů a židle s přilbou. Zblízka ho poznáme při nejbližším rozhovoru s Patem,“ začal Wan.

„To poznáte, poznáte,“ zasmál se Max, tentokrát už bůhví proč.

Vzhledem k tak výborně se rozvíjející konverzaci přistoupil Wan k jádru věci.

„Kolega,“ ukázal na Tóra, „dostal z Evropy několik známek. Jenom neví, do kterého časového období je má zařadit…“

„No výborně, ukažte…“ Poprvé jsem uviděl v Maxově obličeji něco jako vzrušení.

Wan postrčil Tora, který s váháním přistoupil k Maxovi. Rezignovaně vytáhl album. Max ho vzal, otevřel…

„Ó, krásné známky, velice krásné známky,“ protahoval se zalíbením slovo známky. „Například ta hnědá. Umělecké dílo, no ne?“ obrátil se k nám.

„To je fakt,“ odpověděli jsme dvojhlasně. Tor rezignovaně mlčel.

„Vynikající díla starých mistrů…“ vedl Max svůj monolog.

Byl už na třetí straně. Zanechali jsme ho sehnutého nad nádhernými trojúhelníky s houbami a přiblížili jsme se s Wanem k cerebroskopu. Vstup do kabiny byl otevřený. Nahlédl jsem dovnitř. Židlička, přilba, jakési přepínače, tlačítka, vypnutá kontrolní světla…

„Někde tu musí být schéma,“ zašeptal Wan a sehnul se, aby se podíval pod sedadlo. „Nic nevidím. Tady je jakási tabulka se zdířkami. A, tady!“ sklopil opěradlo židle, pod nímž světélkovalo schéma.

Mlčky jsme se na ně dívali.

„Tady, dívej se,“ ukázal prstem na schéma, „tady se musíme napojit.“

„Fajn, ale kde to najdem v kabině?“

„Nevím… I když, počkej. Tady je ústřední rozdělovač impulsů. Svorkovnice musí být hned za ním. Rozdělovač impulsů máš tady,“ ukázal Wan na parabolické těleso, opalizující v hloubi pod sedadlem.

„V tom případě se napojíme asi tady,“ dotkl jsem se desky s šachovnicí svorek.

Naše domněnky se ukázaly být správné. Za několik minut jsme zjistili všechno.

„Pamatuj si – druhá zdířka ve třetí řadě a třetí zdířka v páté řadě. Jenom to nespleť.“

„Druhá zdířka ve třetí řadě, třetí zdířka v páté,“ opakoval jsem.

„Výborně. Ale pojďme už, jinak se výdobytek Torova života stane Maxovým vlastnictvím.“

Nepozorovaně jsme si stoupli za ně. Trojúhelníky už změnily majitele a Max právě přesvědčoval Tora o vyšší hodnotě romboidů, které Tor získal výměnou.

„A co kdybychom si prohlédli cerebroskop?“ ozval se zezadu neočekávaně Wan.

Max okamžitě zmlkl a pomalu otočil hlavou. Díval se chvíli na Wana.

„Ne, to není možné…“ řekl podivně normálním hlasem. Chvíli mlčel a potom se obrátil na Tora: „Vezmi si ty trojúhelníky. Obávám se, že bych nenašel takové romboidy, aby se ti líbily,“ řekl zcela tiše.

Tor radostí až zčervenal a začal opatrně znovuzískané trojúhelníky přeřazovat do svého alba.

„A teď můžete jít,“ řekl Max rozhodně. Mlčky jsme opustili laboratoř. Vyšli jsme na kamenné schody před budovou. Rozpálené červnovým sluncem vyzařovaly žár horkého odpoledne.

„Jdem na zastávku, ne?“ navrhl jsem.

„Ne, jde se do příruční laboratoře připravit prototyp anticerebroskopu, jak bych nazval náš vynález.“

Šli jsme do laboratoře a začali obtížnou práci. Tmavá Torova hlava byla nehybně nachýlena nad obrazovkami tří mnemotronů. Wan a já jsme pracovali na automatickém konstruktéru. Zadávali jsme základní omezení. Anticerebroskop musí být především plochý, aby ho bylo možné s pružným podkladem připnout na záda.

„Rozumíš, vůbec to nesmí být poznat. Jestli ti bude něco na zádech trčet, nemůžeš říct, že je to hrb, co ti vyrostl, když ses připravoval na zkoušky,“ vyjasňoval Wan první omezení.

Trochu potíží jsme měli s napájením zařízení. Navrhoval jsem akumulátor v botě, avšak zvítězil Torův projekt – napájení přístroje na účet cerebroskopu.

Den před zkouškami bylo konečně všechno hotové. Automat moc nevážil. Jenom tlačil do lopatky. Z kapsy vedly dva páry vodičů, které bylo třeba vložit do odpovídajících zdířek. Dohodli jsme se, že první půjde Wan.

Zkoušky začínaly v devět. Po osmé přišli první studenti. Jejich ocelově šedé kombinézy kontrastovaly s bledými unavenými obličeji. Vedle nich vyzařoval Wan přímo optimismem a dobrou pohodou.

„Co je dneska s tebou, Wane? Dostals dopis z Měsíce nebo co?“

Hromotluk Al, rodák z Řecka, přišel k Wanovi a zdvihl ruku, aby ho přátelsky poplácal po zádech.

„Moment,“ zadržel mu Wan ruku. „V tak slavnostní den je třeba poplácávat po hlavě.“

Uviděl jsem udivený Alův pohled. Otevřel ústa, jako by chtěl něco říct, ale neřekl nic a odešel svým medvědím, mírně houpavým krokem.

Několik minut před devátou přišel, vlastně se vřítil jako obvykle Pat. Za ním natahovali nohy Max a ještě dva asistenti. Odemkli laboratoř, zatímco Pat na každého ukazoval prstem a počítal nás.

„Hm… sedmnáct… To bychom měli být do dvanácti hotovi. Jestlipak víte,“ dodal nadšeně, „že existuje projekt používání cerebroskopů při všech zkouškách? Vynikající, ne?“

A s tímto výkřikem zmizel ve dveřích laboratoře. „Jak pro koho. Já už asi nemám šance dostudovat. S těmi automaty si nevím rady,“ řekl Kor a vypadal při těch slovech beznadějně smutný. „Musíš se učit. Když umíš, uděláš…“

Kor se s nechutí podíval na Wana. „Nesvedu celé noci biflovat celý průběh myšlení nazpaměť. A ty máš teď, samozřejmě, největší šance.“

„Uhádls. Jsem pro co nejširší používání cerebroskopů. Jen si představte, jaké se před vámi otevírají perspektivy. V budoucnosti bude mít každý student pro svou potřebu cerebroskop a po seznámení se s jakýmkoliv problémem se bude moct hned přesvědčit, zda ho zvládl tak, aby šel využít v praxi…“

„Jestli se cerebroskopy zdokonalí, pak to bude ideální způsob studia. Ale teď? Snad to nemyslíš vážně, Wane, že všeobecné zavedení cerebroskopů je správné…“

Řekl to malý, bledý, pihovatý hoch, jeden z nejnadanějších v našem kruhu. Wan chtěl něco odpovědět, ale jenom se usmál, protože náhle se otevřely dveře a objevil se v nich Pat.

„Prosím, prosím, pojďte dál,“ zval pohybem ruky. „Podíváte se, jak myslí vaši kolegové.“

Šli jsme. Automat byl zapojen na chod naprázdno, na obrazovce kreslil nepřerušovanou vodorovnou čáru.

„Prosím, kdo půjde první dovnitř?“ zval Pat dále. Stáli jsme chvíli nerozhodně. Konečně vystoupil Zoo. Za okamžik už seděl v kabině. Pat opakoval posvátná pravidla a konečně zadal otázku:

„Jaký je ekvivalent jednotkového impulsu v homofilárním součtu?“

Po zadání otázky stiskl Pat tlačítko a křivky se rozběhly. Zoo podle instrukcí nemluvil, řešil problém v duchu. Světýlka se rozsvěcovala a hasla. Křivky se líně vlnily. Několik minut vládlo úplné ticho. Cvakala pouze přepínaná relé. Průhledným výřezem kabiny jsme viděli Zoův obličej. Zavřel oči a usilovně myslel. Občas jen neznatelně pohnul rty, jako by automatu něco šeptal. Konečně zvolna natáhl ruku a automat vypnul. Pat zadal další otázku, potom ještě jednu. Konečně Zoo s kapkami potu na čele vyšel z kabiny.

„Dostals dostatečnou, ale s minimálním počtem bodů,“ potvrdil Pat po přečtení výsledků. „Jak odpovídal?“ obrátil se na Maxe. „Nejlépe vidíš, které informace z mnemotronu jsou shodné s jeho odpověďmi.“

„Zdá se mi, že neodpovídal špatně,“ pronesl Max po krátkém zamyšlení.

„Máš tedy tři,“ řekl Pat.

Zoo se náhle otočil a vyběhl, aniž se s někým rozloučil. Jako další šel Wiber. Po druhé otázce vyskočil z kabiny.

„Omlouvám se, ale v tom automatu zkoušky dělat nebudu. Je to nespravedlivé. Analyzuje myšlenky, které bych jinak nikdy neřekl…“

„Kolego, uklidněte se, jste nervózní,“ mluvil Pat na Wibera, jako se rozmlouvá s nemocnými.

„Profesore, v jistém smyslu má Wiber pravdu,“ přerušil Max Pata. „Jsem napojen na analyzátor a vidím přece jeho myšlenky. Člověk není schopen ideálně se soustředit na jediné téma. Vždycky existují postranní myšlenky, občas – vzhledem na bližní – nehodící se ke zveřejnění…“ Max nedopověděl a naříkavě se zasmál.

Pat se na něj podíval, ale ať jeho oči pod clonou emulze vyjadřovaly cokoli, obličej zůstal nezměněn. Potom se obrátil k Wiberovi.

„Pojďte dovnitř, prosím, dokončíme zkoušku.“

„V automatu skládat zkoušku nebudu.“

„Kolego, víte co – uklidněte se a přijďte nakonec, nebo zítra… Kdo půjde další?“ obrátil se na nás, čímž končil diskusi.

Tehdy vystoupil Wan. Zmizel v kabině. Pat řekl to co jindy a zadal otázku. A pak to začalo. Světla se rozsvítila, ztlumila. Křivky na obrazovkách vyběhly a bleskově měnily tvar. Než jsme se stačili vzpamatovat z údivu, zmrtvěly. Odpověď skončila.

Pat dlouho stál, nevěřícně se díval na obrazovku a nakonec se rozhodl položit další otázku. Znovu se rozběhly křivky a za několik vteřin se objevil výsledek. Pat přiskočil ke kabině. Bál jsem se, zda Wan stihne odpojit se od cerebroskopu.

„Kolego, vy jste génius!“ prohlásil Pat vzletně. Wan sklopil skromně oči. „Nikdy jsem nic podobného nezažil. Ani na Síriu, ani na Zemi. Nikdy bych neřekl, že mezi mými studenty se skrývá takový démon myšlenky.“

Kromě nás dvou se všichni dívali na Wana s údivem smíšeným s trochou strachu.

„To je k nevíře,“ opakoval Pat. „Jak jsi toho dosáhl, člověče!?“

„To přece… Studoval jsem…“

„Je sice známo, že ani Einstein během studií nijak neoslňoval… ale takový intelekt jako ty… Ne, to je k nevíře.“

Wan zaváhal.

„Promiňte, profesore, ale znamenalo to pro mne obrovské duševní vypětí. Mohu se… Složil jsem zkoušku?“

„Samozřejmě, na výbornou. Téměř maximální počet bodů.“

„Mohl bych v tom případě odejít? Chtěl bych si chvíli odpočinout.“

„Ale samozřejmě, jdi. Takový vynikající nástroj jako je tvůj mozek je třeba šetřit.“

Vyšel jsem s Wanem. Ještě mezi dveřmi jsem slyšel profesorova slova:

„… no a vidíte, cerebroskop může sloužit i k odhalování géniů…“

Začal jsem uvažovat, co se stane, až v jednom dni zkoušek budou odhaleni tři géniové. Ale ke zkoušce jsem musel jít. Nebylo vyhnutí.

Ostatně události šly rychle. Wan mi oblékl anticerebroskop a znovu jsem se vrátil do laboratoře.

Zřejmě jsem byl příliš nervózní. Cítil jsem, že mám kolena jako z vaty a v hlavě jsem si neustále opakoval – druhá zdířka ve třetí řadě a třetí zdířka v páté řadě. Jako v mlze jsem slyšel, jak byl u zkoušky Al a jak se Pat neustále rozplýval nad Wanovým géniem.

Konečně došla řada na mě. Rychle jsem skočil do kabiny, zabouchl dvířka, vytáhl z kapsy zástrčky… Ale najednou jsem pochopil, že si nemohu vzpomenout čísla zdířek. Polilo mě horko. Za chvíli padne první otázka. Ještě chvilka. Nic si nepamatuji. Asi je to druhá zdířka ve třetí řadě a třetí zdířka ve čtvrté řadě. Ano, asi ano, nakonec stejně nic jiného nevymyslím. Co nejrychleji jsem zastrčil kolíky do zdířek, uvelebil se v křesle a dýchal pryskyřicí vonící vzduch. S úlevou jsem si oddechl. Odpověď se dostaví sama, jenom na nic nemyslet.

Pat monotónně opakoval svoje formulky, ani jednou jsem ho neposlouchal. Tak jak tak mám zkoušku složenou. Dva měsíce prázdnin, voda, plachetnice… Představil jsem si vlaštovky, létající těsně nad vodou, jak se téměř dotýkají hladiny… Najednou jsem si všiml, že svítí světlo pro odpověď. Asi je všechno v pořádku. Automat cvakal relátky. Potom bylo ticho. Průhledným výřezem jsem viděl, jak se mí kolegové prohýbají smíchy. Něco se stalo. Vyskočil jsem z kabiny.

„… to, že jsou vlaštovky obratlovci a jak si stavějí hnízda, to snad není sémantika,“ zdůrazňoval Max. Jediný Pat se nesmál. Mlčel, červený hněvem.

„Snad je poškozený automat…“ řekl jsem nejistě.

„Wanův génius zničil cerebroskop,“ ozval se někdo ze strany.

„To je jasný, že ho přetížil,“ dodal jiný hlas s neochvějnou jistotou.

„Na rozbitém automatu nebudem skládat zkoušky.“

„Vlastně nikdo neví, jestli byl od začátku v pořádku… Ben přece odpovídal velice dobře a vyletěl…“

Vlna hlasů zvolna narůstala.

Pat stál teď bledý. Stále více pohledů se k němu obracelo. Konečně promluvil:

„Moc se vám omlouvám. Samozřejmě, všechny známky budu anulovat. O vědomostech studentů nemůžeme rozhodovat na základě tak nespolehlivě pracujícího zařízení,“ říkal tiše a nevýrazně. Po jeho někdejší energii nezůstalo ani stopy. Když studenti opouštěli místnost, stál stranou, sám.

„Kreténský génius,“ uvítal mě Wan. „Víš, cos udělal? Napojil ses přímo na dispečink cerebroskopu a řídils ho vlastními myšlenkami. Odebíral informace o problémech, na které jsi právě myslel, a tak to dopadlo, jak se dalo předpokládat. Řekni mi upřímně – myslels na vlaštovky?“

„Ano.“

„To vysvětluje všechno. No, myslím, že po takové kompromitaci Pat svoje zkoušky nikdy neobnoví,“ zasmál se Wan. „Ostatně uvidíme.“

Ten případ zůstal naším tajemstvím. Od té doby uběhl nějaký ten rok a dnes končíme studia. Na Wana se stále ještě dívají podezíravě a ukazují ho prvoročákům.

„To je ten, co myslel rychleji než cerebroskop…“

A Pat od té doby zkoušel jako druzí.

Ale nedávno jsem slyšel, že si chce nechat ze souhvězdí Síria dovézt nový, zdokonalený model cerebroskopu. Nám všem v žádném případě nehrozí. Ať si lámou hlavu příští pokolení studentů.

GILDA MUSOVÁ

Paralelní maskování

Dva muži v kombinézách vyšplhali po provazovém žebříku na vysokou zeď a seskočili na druhou stranu. Nohy se jim zabořily do měkkého mechu. Ze stromů ještě napůl zahalených do tmy padala podzimní vlhkost. Větší z mužů vrhl pohled na nebe. Hvězdy už pomalu bledly. Druhý muž, ten menší, se upřeně zadíval do hustého stromoví v zahradě, rozsvítil baterku a ohledával paprskem světla terén.

„Tamhle je cestička. Za mnou, Michale, rychle.“

Sledovali stopu vyšlapanou pod loubím stromů. Úzká, měkce vystlaná stezka jemně a téměř neslyšně šelestila pod jejich syntetickými podrážkami. Když vyšli z tmavého labyrintu, zhasli baterku a ukryli se za živým plotem. Nezbývalo jim než čekat.

Jakmile začalo svítat, vytáhli z jedné brašny plastikové masky, natáhli si je přes obličeje od kořínků vlasů až pod bradu a vzájemně si je upravili kolem víček, úst a chřípí.

Pak se zkontrolovali. Masky, jež jim zcela přilnuly k obličeji, vypadaly tak přirozeně, že byly k nerozeznání od opravdové pokožky. Kdyby je někdo zahlédl, nenapadlo by ho, že už nemají své skutečné tváře. Pak vetřelci čekali dál.

Přes plot, za kterým se prostíral sestříhaný trávník, pozorovali malé dětské hřiště, na němž se v ranním oparu rýsovala skluzavka a za ní, vedle houpačky, zářivě zelený umělý strom.

„K čemu mají na zahradě ten umělej strom?“

„Ke šplhání. K čemu jinýmu? Pěkná hračka. To si můžou dovolit jen zazobanci.“ Čas se vlekl a masky začaly být nepohodlné. Slunce už vystoupilo hezky vysoko nad borovice a břízy, když uslyšeli skřípění písku. Zpozorněli. Ze zátočiny cesty, vedoucí od velké vily, vyšla mladá žena ve skládané sukni a vínově červeném svetříku. Kráčela pružně a přitom si svižně pohazovala bíle a červeně proužkovanou kabelou. „Vychovatelka,“ zašeptal menší muž. Žena došla na trávník, pak se otočila zpět k cestě a zavolala: „Marinello! Pospěš si! Než půjdeš domů, natrháš si kytičky.“ Z dálky se ozval dětský hlásek: „Už jdu, slečno.“ Vychovatelka ušla po trávě několik kroků, natočila obličej ke slunci a nadechla se vzduchu prosyceného vůní pryskyřice. Opět se podívala na cestu a pak se přes trávník vydala k lavičce, která stála ve stínu, několik kroků před živým plotem. Sedla si a začala číst knížku, kterou vyjmula z kabely. V napjatém tichu bylo slyšet jen šustění stránek a štěbetání osamělého ptáčka poskakujícího někde ve větvích stromů.

Uběhlo několik vteřin. Oba muži upřeně pozorovali záda, černé vlasy svázané do uzlu a štíhlou šíji skloněnou nad knihou. Dorozuměli se mrknutím oka. Bezhlučně se rozdělili a začali se plazit po trávě k okrajům živého plotu. V okamžiku, kdy ho dosáhli, oba naráz vyskočili a vrhli se zezadu na nic netušící ženu. Vyšší muž jí přitiskl na nos vatový tampón napuštěný chloroformem, malý muž jí zacpal ústa roubíkem. Pak ji zcela bezvládnou odtáhli za plot, svázali ruce a nohy a položili vedle knihy a kabely do borovicového jehličí a suchého listí. Potom zase zaujali svá pozorovací místa za plotem.

„Tak to bychom měli,“ prohlásil vysoký muž.

Druhý mu odvětil rozhodným přikývnutím: „Jo, ale teď buď zticha a pořádně se koukej!“ Pod maskou ucítil, jak se mu ve spáncích krev rozbušila napětím.

Opět se ozvalo pravidelné skřípění písku. Na cestě se vynořila malá holčička, která legračně skákala po jedné noze, zatímco druhou měla ohnutou v koleni. Byla to růžolící, boubelatá plavovláska ve sportovním popelavě šedém oblečku. Doskákala k okraji trávníku, rozběhla se kolem houpačky a umělého stromu a hbitě vylezla na klouzačku. „To je ona,“ sykl menší muž a už zvedal ukazovák, aby dal povel k akci. Vtom zaslechl nový, zcela nečekaný zvuk dalších kroků, přicházející z pískové cesty. Zadržel svého komplice za rukáv.

„Jůů!“ sjela boubelka s veselým pokřikem a nataženýma nohama dolů klenutým korytem klouzačky. „Pojď se taky sklouznout!“

Na cestě se vynořila druhá holčička, růžolící boubelatá plavovláska, nesoucí svazek jiřin. Byla oblečená do sportovní tmavě růžové kombinézy.

„A to je kdo?“ vyděsil se Michal. „Gromovi mají přece jenom jedno dítě?“

„No jo, hergot! Podle pokynů, fotek a všeho ostatního, co nám Organizace dala, je jasný, že mají jenom jednu holku!“

„Podívej, Rino! Jsou úplně stejný. Nejsou to dvojčata?“

„O dvojčatech nebyla řeč!“

„Co uděláme!“

„Aby to čert spral! Co já vím!“

„Ty jsi šéf, ty musíš říct, Rino!“

„Nech toho, Michale, buď zticha!“

Na tváři mu vyrazil pot, který se nepříjemně srážel v pórech a napínal přiléhavou blánu masky. Takovou komplikaci plán nepředvídal.

„Musím přemejšlet… Počkej!“ štěkl Rino.

Holčičky vesele jezdily po klouzačce. Pravidelně se střídaly, zatímco jedna lezla nahoru, druhá sjížděla dolů. Bujaře pištěly strachem, sjížděly až na trávník, kde válely sudy jako rozpustilá zvířátka. Holčička v růžovém však najednou sebrala ze země svazek jiřin a rozhlédla se kolem: „Kde je slečna? Natrhala jsem pro ni jiřiny.“

Holčička v šedivém byla úplně zabraná do hry a v běhu odpověděla: „Ále… asi se prochází po parku. Pojď nahoru!“ a vylezla po schůdcích na vrchol klouzačky. „Ty kytky jí dáš potom.“

Rino se náhle rozhodl a rozkázal přidušeným hlasem:

„Jdem na věc!“ Michal se ani nezeptal, co podniknou, a přikývl. V duchu si jen zrekapituloval původní plán. Vyšli jakoby nic ze své skrýše, tašky přes ramena a diskutovali o schématech elektrického zapojení v domě. Když je holčičky zahlédly, zůstaly překvapeně stát a zvědavě je pozorovaly.

Oba muži se k nim rychle přiblížili. „Která z vás je Marinella Gromová?“ zeptal se Rino. „Já!“ odpověděly holčičky téměř jednohlasně a ta v šedivém dodala: „A kdo jste vy?“

Rino stáhl rty do přátelského úsměvu: „Elektrikáři, copak nás nepoznáš podle kombinéz?“

„No jo,“ poznamenala holčička v růžovém. „Na kapsách mají i značku firmy z města.“

„No vidíte. Tak si z nás už nedělejte legraci. Obě se přece nemůžete jmenovat stejně. Která z vás je teda Marinella Gromová?“

„Já,“ řekly zase jedním hlasem děvčátka. Muži přejížděli pohledem od jedné ke druhé a snažili se porovnat jejich rysy s barevnými fotografiemi, přiloženými k plánu únosu.

„Dvojčata? Sestřenice?“

„Ne,“ odpověděla děvčátka.

Situaci bylo třeba rychle promyslet. Nesměli ztrácet čas. Každou chvíli se tu mohl někdo objevit, i když věděli, že správce je v tuto dobu na pravidelném nákupu dole ve městě.

„Dovedete nás, prosím, k bráně?“ zeptal se Rino laskavým hlasem. „Je tam prý porucha na zvonku.“

Šedá holčička se mu pozorně podívala do tváře a podezřívavě se zeptala: „Jak jste se sem dostali?“

„Pan Luigi nám otevřel,“ pronesl Rino připravenou odpověď.

„A pak odjel do města na nákupy,“ dodal Michal.

Šedou holčičku odpovědi zjevně uklidnily. „Tak my vás tam dovedeme,“ nabídla jim růžová holčička. „Musíme to ale říct slečně, kde asi je?“

Vzali děvčátka mezi sebe a Rino je ujistil, že slečnu určitě potkají po cestě. Jestli je to ta, co měla skládanou sukni a tmavý svetřík a v ruce kabelu s bílými a červenými proužky, tak tu viděli, jak se prochází po parku.

„Tak dobře,“ svolila šedá holčička již zcela zbavená pochybností.

Prošli borovým hájem až k zadní bráně. Rino nepozorovaně vsunul do zámku univerzální klíč a mrkl na svého komplice. Naráz ucpali holčičkám ústa a vynesli je ven do připraveného auta, za jehož volantem seděl další muž. Vůz se okamžitě rozjel. Vyděšené děti se zmítaly a kopaly jako šílené, oči nevěřícně rozevřené děsem. Řidič se vztekle zeptal:

„Co jste to k čertu vyvedli?“

„Mlč a jeď! Je to v hajzlu, nevíme, která je ta pravá.“

Holčičky plakaly, mlátily do svých únosců pěstičkami, snažily se vyprostit. Ze zavázaných úst jim vycházely tlumené výkřiky. Holčička v šedivém se snažila proklouznout ke dveřím. Rino ji musel pevně sevřít ruce za zády. Holčička v růžovém se v zoufalé naději vrhala rukama i nohama proti Michalovi.

„Ticho! Nechte toho! Nic vám neuděláme!“

Řidič pronesl zvýšeným hlasem: „Dobře víš, že všechno je připraveno jen pro jednu holku!“

Michal se snažil utišit růžovou holčičku, pohladil ji po hlavě. Děvčátko se však vzepjalo, převrátilo na záda a zapřelo nohama do sedadla.

„Zaškrtím vás jako hady!“ znervózněl Rino. A pak dodal mírnějším hlasem: „Když budete hodné, sundáme vám roubíky.“

Přestaly sebou šít. Rino si oddechl: „Žádný strach, vždyť vás nesníme,“ a rozvázal jim šátky kolem úst.

Jakmile byla šedivá holčička volná, upřela na Rina modré oči plné nenávisti a prohlásila: „Unesli jste nás, vy podvodníci!“

„Ale kdepak, mýlíš se. Potřebujeme jen vědět, která z vás je Marinella Gromová.“

Holčička v růžovém se na něho vrhla a zaryla mu nehty do tváře: „Proč to chceš vědět?“

Rino si okamžitě přejel špičkami prstů obličej. Ne, plastiková maska se neprotrhla.

„Je jako divoká kočka!“ vykřikl vztekle. Její násilnický odpor ho ohromil. Děvčátko v růžovém začalo křičet na celé kolo. Šedivá holčička se naopak už docela uklidnila. Opakovala, jakoby smířená se situací: „Unesli jste nás!“ Pak zvedla rozcuchanou hlavu a vyzývavě se podívala na oba muže: „Marinella Gromová jsem já. Ale ona je taky Marinella Gromová. Obě dvě jsme Marinelly Gromové.“ Rino se vzdal. „Já se z toho snad zblázním!“ A protože růžová holčička byla strachem úplně bez sebe a neustále volala maminku a tatínka i slečnu, dodal: „To řvaní tý káči mi už leze na nervy!“

Michal to zkusil s vyhrůžkami: „Jestli toho nenecháš, tak ti zase dám roubík a svážu tě jak špekáčka!“

Rino se obrátil na šedivou: „Ty jsi přeci hodné a rozumné děvčátko. Řekni mi, maličká, ty jsi Marinella?“

Děvčátko se na něho upřeně a zkoumavě zadívalo. Rino na své tváři pocítil přímo fyzickou váhu tohoto vědoucího, už dospělého pohledu. Nejasný pocit nevole se však vzápětí změnil v užaslé ohromení, když holčička otevřela ústa a s pomstychtivou povýšeností pomalu a zřetelně pravila: „Jedna z nás je kybernetický robot!“

Auto sebou škublo, jak řidič cukl volantem. Užaslý Michal se snažil pochopit: „Robot?… Jako falešná holka?… Umělá, kybernetická holka! Robotka! Je to možný? Vždyť jste k nerozeznání!“

Jakmile děvčátko v šedivém začalo mluvit, růžová boubelka přestala plakat a naříkat. Vztekle sevřela pěstičky, podívala se na sebe do zpětného zrcátka a prohlásila: „Ano, jedna z nás je robot!“

„To není možný, to není možný!“ šeptal si nevěřícně Rino.

„Plán únosu nepředvídal ani dvojče, ani sestřenici ani robotku! To teda byl plán… To měl bejt dokonalej plán vypracovanej Organizací!“ A pak se otráveným hlasem zeptal: „Která z vás je ta robotka?“

Děvčátka pronesla jednohlasně: „Já!“ a začala zase natahovat moldánky. Obě byly zmožené svým neštěstím. Šedivá holčička seděla schoulená, sevřené pěstičky na kolenou a v pravidelných intervalech vzlykala. Růžová holčička byla daleko vylekanější, celá se třásla strachem, nohy se jí klepaly jedna o druhou, ruce se jí chvěly a zuby cvakaly. Obličej, rudý jako v horečce, měla zkřivený nervovým šokem. Rino ukázal prstem na schoulenou holčičku a vítězoslavně pronesl: „Ty jsi robot!“

Děvčátko ani neotevřelo ústa, jen tiše vzlykalo, stáhlo hlavu mezi ramena a zakrylo si oči. Růžová holčička srdcelomně křičela, jako by ji na nože brali.

Rino, pyšný na svůj objev, si je znovu prohlédl a potvrdil: „Podle mě je robot ta v šedivým.“

„Taky myslím,“ přikývl Michal.

„Já taky,“ dodal šofér.

Rino zařval, aby přehlušil zoufalý pláč růžové holčičky: „Zastav!“ Otevřel dveře, vytáhl šedivou holčičku z vozu a postavil ji na chodník jako kufr.

Vyrazili velkou rychlostí po osamělé venkovské silnici, jež se vinula vzhůru kolem jezera. Michal se otočil a podíval se dozadu. Vzdalující se holčička vypadala jako opuštěný šedivý uzlíček.

„Chloroform!“ nařídil Rino. Michal omámil růžovou holčičku, která konečně ztichla a malátně klesla na sedadlo. Vypadala jako ubohá, tmavě růžová hromádka.

Na chvíli zavládlo ticho přerušované pouze hlukem motoru, nabírajícího rychlost.

Rino se zamyslel a pak prohlásil: „Tohle je určitě ta pravá. Ta druhá nebyla tak vystrašená a měla na svůj věk moc rozumu. Brečela, ale tak nějak divně, nepřirozeně. Jako by byla naprogramovaná. A dívala se, jako by věděla spoustu věcí. Dítě v osmi letech nemůže mít takovej rozumnej výraz.“

„A pak,“ připomněl Michal, „ta v růžovým trhala kytky a chtěla je dát tý ženský. To přeci dělá lidská bytost a ne stroj. I když ta druhá ale taky vypadala jako opravdický dítě.“

„Tahle volala pořád mámu a tátu. Ta druhá byla úplně klidná,“ dodal šofér.

Dojeli na smluvenou křižovatku a odbočili na planinu, kde už na ně čekala helikoptéra. Pilot vystoupil, vzal do ruky malé lýkové zavazadlo s velkými oky, upletené jakoby na míru malého dítěte, a přinesl je k autu. Uložili tam uspanou oběť, zahákli víko a náklad dali do vyhrazeného prostoru uvnitř helikoptéry. Za tři minuty bylo vše hotovo. Helikoptéra se odlepila od země a odletěla.

„Konečně si můžu sundat tu hroznou masku,“ odfrkl si Michal. „To bylo na zdechnutí.“

Rino si otřel čelo: „Organizace nám určitě přidá, až se dozví, jak to nakonec dopadlo. Zasloužíme si odměnu, ne? Ten plán přeci nebyl tak dokonalej, jak hlásali, a stejně jsme to zmákli. K tomu, aby člověk rozeznal skutečnou lidskou bytost od tak dokonalého robota, musí mít postřeh a filipa. A to my přeci máme!“

Po nekonečném putování přes lesy se holčička v šedivém konečně dostala k chatě u jezera. Zavěsila se na kliku a zavolala na Štefana. Dveře pod jejím tlakem náhle povolily a holčička spadla dovnitř na podlahu.

Starý Štefan natíral rybářskou loďku, jak už se to po letní sezóně dělá. Pustil štětec namočený v barvě a běžel zvednout bezmocné fňukající děvčátko, které na něho vzhlíželo vyděšenýma očima.

„Marinello! Co se ti stalo! Co je? Kde ses tu vzala? Jak to, že jsi sama? Kde je slečna?“

Snažil se děvčátko uchlácholit. Konejšil je v náručí, úpěnlivě se k němu tisklo a dlouho ze sebe nemohlo vypravit ani slovo. Starý Štefan se vyptával plný obav a pohnutí. Konečně se mu podařilo usadit ji na lavici a vpravit do ní kapku rumu.

„Chtěli mě unést! Ale utekla jsem jim!“

„Jak se ti to podařilo?“

Přitiskla se k němu jako ke starému dobrému příteli, jemuž se lze svěřit se vším.

„Vzpomínáš si na to tajemství, Stefane? Cos nesměl nikomu říct?“

„Ano, Marinello, no a?“

„Vyšlo to. Když jsem slyšela, že únosci počítají jen s jednou, věděla jsem, že toho musím využít. Abych se zachránila, musela jsem vymyslet plán, jak je zmást, podvést, stejně jako oni podvedli nás. Marinella-robot se chovala výborně, přesně tak, jak se má chovat vystrašené dítě. Proto jsem se rozhodla, že se budu chovat klidně, i když jsem měla strach. Ale ona měla větší. Měla strach o mě. Hrála si na mě a já si hrála na ni. Vypadala jako skutečná holčička a já jako robot. Zbaštili to!“

Starý Štefan se posílil hltem rumu: „Prostě tvůj dvojník byl naprogramovaný tak dokonale, aby dokázal vyřešit všechny situace, hrát správnou úlohu ve správném okamžiku… A teď jsi tady zdravá a živá. Jsi pašák, Marinello!“

Holčička se zamyslela. Pak rozevřela kulaté modré oči a zamyšleně se dívala ven zaprášeným oknem na jezerní hladinu zčeřenou větrem. Seděla naprosto nehybně, jako by se nervové buňky v jejím mozku zamotaly do změti podivných úvah. Když se vytrhla ze zamyšlení, vyšlo z jejích úst několik nezvučných slov. „Myslíš, že ji zabijou?“

„Obávám se, že ano,“ řekl Štefan. „Jakmile pochopí, že se zmýlili, zničí ji.“

Otočila k němu oči: „Ale oni to nepochopí. Ona je tak opravdická, tak dětská.“

Štefan nepostřehl dvojsmysl posledních slov a pokračoval ve svých úvahách: „Uvidíš, že to pochopí, až zjistí, že tví rodiče nebudou ochotni zaplatit výkupné.“

Holčička pokývla mechanicky hlavou. „Hm, na rodiče jsem nepomyslela… Ale,“ dodala tajemně, „oni určitě zaplatí.“

„Aby získali tvou robotku?“ zeptal se udiveně Štefan.

Holčička se opět odmlčela. Tíživé ticho ještě umocňovalo tajemné pochody, které jí probíhaly hlavou.

Konečně jako by znovu nabyla energii, odhodila skleslost a prohlásila: „Zachránila jsem se. Ale… Ale je mi jí líto… Měla jsem ji moc ráda. Byla to roztomilá a chytrá přítelkyně. Sympatická holčička.“

Stařec vyskočil z lavice. Zachvácen podezřením na ni bedlivě pohlédl a celý se roztřásl: „A ty…,“ zakoktal, „kdo jsi ve skutečnosti?“

Holčička se usmála: „Marinella Gromová. Kdo bych měla být?“

GENNADIJ GOR

Konvice na čaj

Modrá, dětská řeka uprostřed zelených stromů. Jaká je svěží, prostorná, plná slunce!

Děti se vedou za ruce, jdou jedno za druhým, něco si šeptají a tichounce pozpěvují, vedle nich jde vychovatelka, hubená stará panna s dlouhýma nohama. Jdou si, ještě teď byly tady pod oknem, už ale přešly přes ulici, i taxikář zastavil a dívá se na ně. Děti si vykračují takové vážné, jako kdyby všechno existovalo jenom kvůli nim: ulice, chodník, řeka, k níž jdou do sadu.

Za oknem se objevil obláček podobající se dívce ve vyrudlých šatech. Plul, také někam pospíchal, snad k jiným obláčkům.

Pod oknem pospíchali chodci. Muži se vraceli z práce ke svým ženám. Tramvaje plné cestujících ujížděly dole nové, čisté, veselé.

Petr Ivanovic neměl tramvaje rád. Muselo se na ně na stanici dlouho čekat. Ženy, zvláště ženy, se zlobily a říkaly mu: „Necpěte se, vy sprosťáku!“ A on sám se taky zlobil na lidi. V tramvajích byla spousta nepřátelství a málo pořádku. Ale teď, když se dívá na tramvaj z okenního parapetu, jak rád by vyskočil na stupátko nebo se prošel po ulici, zaskočil do pekárny, k holiči nebo přešel parkem k řece.

Všechno však pro něho bylo uzavřeno, všechno, na co si jen vzpomněl: ulice, řeka, tramvaj.

Do pokoje někdo přišel. Byla to jeho žena.

„Zino!“ chtěl už říct Petr Ivanovic, ale jako předtím ze sebe nevydal ani hlásku.

Bylo mu trapné, že nemohl promluvit. Tolik by jí chtěl říct, jak dětsky nádherná je řeka a obloha s obláčkem podobajícím se dívce ve vyrudlých šatech. Tolik jí toho chtěl říct, ale nemohl. Přistoupila k oknu a položila ruku na parapet vedle něho. Nepohlédla na něho, asi jako se nevěnuje pozornost skříni v koutě, stolu a váze, předmětům, na které si člověk zvykne tak, že je ani nevnímá.

Petr Ivanovic spatřil její smutnou, milou tvář, která v posledních dnech tolik pohubla. Doposud nikdy se na ni tak pozorně nezadíval. Doslova jako kdyby viděl prvně v životě tu hodnou tvář s modrýma dívčíma očima, její ústa, velká a nádherná ústa, která tak rád kdysi líbal, její uši, účes. Jako kdyby ji v posledních letech neviděl, žil s ní ze setrvačnosti, ze zvyku. Teď by ji chtěl políbit na velké rty plné žalu, chtěl by ji políbit na krk, nesměle, jako to udělal poprvé, chtěl by vzít její ruku do své. To všechno však pro něho bylo nedostupné jako tramvaj, ulice, jako čerstvá jarní řeka plynoucí tam dole podél stromů, jako oblaka za oknem.

Bylo zvláštní, že ho ještě všechny tyhle předměty, co stály v místnosti, nenudily: stůl s poškozenou nohou, židle s teplým vatovaným opěradlem na zimu, váza na stole; už takhle vedle nich stojí třetí den, jako kdyby sám byl podobným předmětem.

Na poličce leží přesně vyrovnané knihy. Moc rád nečetl, ale jak rád by teď vzal nějakou knížku od Gladkova, Lidina nebo dokonce slovník jazyka spisovného, aby si v něm mohl zalistovat. Přece jenom už pro něho bylo nudné zůstávat stále na jednom místě.

Začal vzpomínat na dětství. Co jiného měl také dělat? Paměť neměl valnou. Už dávno zapomněl sám na sebe i na ty lidi, kteří tehdy žili vedle něho. Dětství mu připadalo jako řeka. Seděl u ní s udicí v ruce a lovil okouny. Byla to modrá, průhledná řeka široká jako nebe. A tahle řeka byla jeho dětství. Ještě malý ostrov. Domek. Les a bílí koně u kopce plného bříz. Možná že to vypadalo skutečně nějak tak… Kdysi dávno dětství splynulo se snem a představami. Kopec porostlý břízami byl světlý a při sebemenším setkání mihotal, jako kdyby se vznášel. A ostrůvek, na kterém žil, byl jako prám.

Věděl, že nic takového nebylo – nebyli žádní koně, ani ostrovy uprostřed řeky. To všechno si vymyslel. A dětství uplynulo smutně se starým otcem v obchodě s koloniálem. Avšak tohle všechno dávno vymyšlené nebo ve snu spatřené nebo snad někde vyčtené se stalo jeho dětstvím. Všechno, co bylo v obchodě u otce i ve škole, všechno zapomněl. Měl nesmírně špatnou paměť. Možná proto byl celý v přítomnosti. Den se nekonečně vlekl jako zpomalený. Čas se snad zastavil. Ještě nikdy v životě neměl tolik volných chvil.

Žena, která na chvíli někam odešla, se vrátila do pokoje, usedla, hlavu si položila do dlaní na stole a tiše se rozplakala. Nikdy nesnášel pohled na její slzy tak, aby to na něho nepůsobilo. Buď k ní přistoupil, aby ji utišil, nebo odcházel, aby její slzy neviděl, ale teď stál jako dřív v koutě a z parapetu se na ni díval. Jako kdyby celý svět viděl přes její slzy. Všechno začalo být plné smutku, všechno bylo malinké, osiřelé, i skříň jako kdyby byla nižší, nepotřebná. Petr Ivanovič litoval sám sebe, jako kdyby zemřel a viděl, jak vlastní žena pro něho pláče. Skoro to tak bylo.

Pak do pokoje vstoupila rychle a rázně sestra Olga, také byla uplakaná, byla však plná energie, hlučná, a řekla:

„Nic si z toho nedělej, Zino, oni ho najdou. Velitel z bezpečnosti mi řekl, že nemohl zmizet beze stopy. Kdyby se dostal pod tramvaj, tak by o tom věděli. Kdyby skočil z mostu do Něvy, našli by jeho tělo. Ale přece Péťu znáš. On a skočit do řeky, když se tak bál studené vody.“

Připadalo mu to legrační. Řekla to tak komicky: „Když se tak bál studené vody!“ Přesto všechno nikdo z nich neuslyší jeho smích, podobně jako neslyšeli jeho hlas. Jeho hlas se stal netečným, neslyšitelným… A včera, předevčírem celý den na ně volal: „Já jsem tu! Já jsem tu! Jsem naživu! Jsem přece tady, na parapetě.“ Neslyšeli ho však, jenom jednou žena řekla Olze:

„Neslyšelas? Jako kdyby tu něco zazvonilo, jako kdyby v kredenci cinklo nějaké nádobí.“

„To jsou myši,“ řekla Olga. „Podle všeho běhají i ve skříni.“

„Ano,“ řekla žena. „Budeme si muset půjčit od sousedů kocoura.“

Teď obě seděly u stolu a dívaly se k němu, dívaly se rovnou na něj, ale neviděly ho. Pak jeho žena řekla:

„Já nemůžu. Já už dál nemůžu. Já to nevydržím. To se prostě nedá vydržet. Chodím a pořád na to myslím. Možná že ho někam zanesl proud. A raci mu vydloubali oči. Můj Péťo! Péťo! Nebo ho možná přejela tramvaj, přejela ho přes prsa. Olgo, já už nemůžu, já nemůžu popadnout dech. Kdybych věděla, na čem jsem, bylo by mi lépe. Není možné být v takové nejistotě. Den dva to jde, ale napořád přece ne. Já to nevydržím.“

A znovu se rozplakala, plakala tiše, bez naděje a Petr Ivanovič si pomyslel: „Vždyť ona mě má ráda, nikdy bych si nepomyslel, že mě může mít tak ráda.“

Pak si uvědomil, že teď mu její láska není nic platná, protože on přece jenom není tím, čím je, ale pro ni a pro všechny ostatní neexistuje a nebude existovat, a kdokoli na něho pohlédne, ani v nejmenším ho nenapadne, že je tak blízko.

Ano, teď má skutečně spoustu volného času, dokonce až příliš.

Dole pod ním ležela ulice, z parapetu viděl oknem naproti, na lidi, kteří tam bydleli a kterých si dříve ani nevšiml.

Nějaká holčička v krátkých šatech běhala u vrat a hopsala po jedné noze. Pak přišla tlustá maminka a holčičce pohrozila prstem. Viděl, jak maminka vystupovala po schodech, jejich okna byla proti jeho oknům, jak se svlékala a jak s mohutnými prsy se procházela po pokoji, jak si přitom zpívala a plácala se do stehen. Nevěděla, že jí Petr Ivanovič vidí. Najednou mu začalo být smutno, bylo mu líto holčičky, která běhala u vrat. Snad na ni čekalo nějaké neštěstí: mohlo ji přejet auto, mohl na ni spadnout vývěsní štít, to přece nejde nechávat dítě takhle samotné bez dozoru.

Ulicí prošel žebrák. Slepý, v roztrhaných kalhotách, jako kdyby v nich vyrostl, zastavil se u domu a natáhl ruku. Lidé chodili kolem a nevšímali si ho, a on tam stál s nataženou rukou nesmělý, sympatický, smutný. I Petru Ivanovičovi se zželelo žebráka, jako kdyby tam stál s nataženou rukou on sám. Smutně si uvědomil, že nemůže udělat ani to nejjednodušší – něco žebrákovi dát. Pak ho napadlo, že žebrák je sice nesmělý a slepý, ale že existuje, že může chodit a žena, pokud nějakou ženu má a jestli není slepá, ho může vidět, může ho obejmout, a když ho nevidí, vnímá ho svou vidoucí rukou. Zatímco on, Petr Ivanovic, sice zrak má, ale na co mu je, když sám je pro druhé neviditelný, a spatří-li ho přece jenom někdo, je pro ně něčím docela jiným, takže je ani nenapadne, že by to mohl být on.

Večer se začali scházet příbuzní a známí. Přišla teta Věra a strýc Vasilij Jevstafjev s dcerami. A teta Jelizaveta a Pětuchov a sousedé. Všichni měli ve tvářích pochybnosti. Nebyli schopni pochopit, co se stalo: muž z této domácnosti zmizel – padl pod tramvaj, možná že prostě opustil ženu, nikomu neřekl ani slovo a odjel do jiného města.

„Zino, měla bys uvařit trochu čaje,“ řekla Olga.

A tak Zina přistoupila k oknu, Petr Ivanovič pocítil se zatajeným dechem, jak ho její ruka zvedla a nesla do kuchyně. Strčila ho pod kohoutek a něco z něho sejmula, jako kdyby ho svlékla, pak pocítil, jak voda z kohoutku plyne do něho, byl to pocit, který vůbec nic nepřipomínal. Připadalo mu najednou, že padá, že letí po kamenech bystrá horská říčka, že se přes něho přenáší, že ho opouští, že on sám se stává řekou a nějaký pocit, dokonce pocit radostný, příjemný, pocit naprostého uspokojení naplňuje celou jeho bytost.

Pak ho žena postavila na stolek a zapojila zástrčku. A zase nový neznámý pocit naplnil Petra Ivanoviče, připadalo mu, že se proměnil v kamínka a při tom, jak se zahříval, zapomněl na chvíli na všechno: na to, že stojí v kuchyni a že za několik minut se voda začne vařit, že přijde žena a odnese ho na stůl k hostům.

Voda se v něm začala vařit, ale Zina stále hovořila s hosty a zapomněla na něho. A znovu Petru Ivanovičovi začalo připadat, že je to řeka klesající z hor, že je jejím korytem a řeka že se vzpíná, vře, žene v něm.

U stolu bylo ticho. Babky si šeptají a významně nebo dokonce jízlivě pozorují Zinu. A Petr Ivanovic se pokoušel naslouchat jejich šepotu, i když i bez toho věděl, že nevěří, prostě nevěří, že zmizel, že si zřejmě myslí, že Zinu opustil a někam se přestěhoval.

Zina Petra Ivanoviče vzala, naklonila ho nosem dolů a začala rozlévat čaj. I Petru Ivanovičovi bylo nepříjemné, že mu něco teče nosem, třebaže věděl, že je to horká voda a nic víc.

Najednou Zina poodešla od stolu a otočila se k hostům zády. Ramena se jí náhle rozechvěla, potichoučku se rozplakala, jako kdyby zapomněla, že tu seděli hosté.

A hosté začali říkat všelijaká neobratná chlácholivá slova, jako „jsi přece ještě mladá“ nebo „to se stane každému“ nebo „pak se k tobě stejně vrátí, protože první žena je vždycky nejsladší“.

Tato slova, hloupá, trapná a zlá slova ho zbavila poslední trpělivosti. Jak si jenom mohou myslet, že bych mohl něco takového udělat, opustit ženu, nikomu neříct ani slovo a schovat se někam. Nemohl to vydržet a vykřikl: „Jsem tady! Já jsem tady na stole! Tady u vás!“ Jeho hlas ale jako předtím nikdo neslyšel. Začal se chvět vzteky při pohledu na všechna ta ústa, nosy a ruce. Bez okolků ho brali a přinášeli ke svým hrníčkům, nakláněli ho nosem dolů, hltavě pili čaj, cpali se pečivem. A Zina plakala u okna, stála k nim obrácená zády, chvěla se, jako kdyby jí bylo chladno.

„Ta konvice nějak hučí,“ řekla teta Věra.

„Co to je? Zpívá úplně jako samovar,“ řekl strýc Vasilij Jevstafjevič.

„Podej mi ji sem, trochu si naliju,“ řekla teta Věra.

Když zvedla Petra Ivanovice a naklonila ho, nebyla dost opatrná a držadlo se jí vysmeklo, takže Petr Ivanovic spadl s rámusem na zem, stačil při tom opařit kolena tetce Věře, strýci Vasiliji Jevstafjevičovi a dokonce i jeho dcerám. A Petr Ivanovic si s potěšením pomyslel: „Dobře vám tak! Tady to máte! Jak je vidět, i já mohu něco dělat, nejsem jenom nějaký pasivní předmět, jak jsem si myslel původně.“

Hosté vypili čaj a odešli. Jako poslední odešel Pětuchov, který obvykle mlčíval. A s ním odešla Olga. Petra Ivanoviče napadlo, že je to zřejmě pořádný člověk ten Pětuchov a že bude Olze dobrým mužem.

Zina začala sklízet ze stolu, zvedla Petra Ivanoviče a postavila ho na okno.

Pršelo a řeka jako kdyby ožila, když se po ní šířily kruhy. Stromy se vytáhly, napřímily. Žebrák natáhl ruku a drobný déšť mu padal do dlaně. Petr Ivanovic pochopil, že pro žebráka je příjemné cítit na své dlani léto, vypadalo to, jako kdyby se svou nataženou rukou dotýkal celé přírody.

Pak začal žebrák zpívat. Zpíval s nesmírným potěšením, divné bylo, že zpíval píseň vidoucí, zpíval, jak mohou zpívat jenom ti, kdo vidí, zvesela, radostně, jako kdyby se mu otevřely oči a ten člověk spatřil stromy, kruhy na vodě, domy, jako kdyby déšť udělal zázrak.

Petr Ivanovic si pomyslel: „Léto, lesy v létě, stromy, potoky, pěšinky, ptáci a všechno, co je za městem, dokonce všechno, co je v pokoji, manželka, prostě všechno všecičko je pro mě mrtvé. Už ale i dříve,“ napadlo ho, „uspořádal jsem si život tak, že les, obloha, děvčata, která jsem potkával, zamyšlená děvčata, nic z toho nebylo pro mě. Mohl jsem však chodit, mohl jsem se všeho dotýkat, ale teď jsem vedle ženy pouhá konvice na čaj, konvice a rozptýlení pro hosty. Je to k vzteku.“

Plynuly dny a noci beze spánku. Petr Ivanovič nedovedl spát. Viděl, jak spala samotná manželka na široké posteli, jak se jí stýskalo a jak ze spaní šeptala: „No tak, Péťo miláčku, pojď ke mně blíž, tak mě polib.“ V těch chvílích se chtěl Petr Ivanovic rozplakat.

Jednou Zina přišla s Pětuchovem. Měl podivný, vzrušený výraz ve tváři a pořád říkal: „Zino Niklavno.“

„Co? Co chcete?“ rozpačitě se ptala Zina. „Zino Niklavno,“ opakoval Pětuchov. Petr Ivanovic si všiml jeho očí, horečnatě něžných očí, kterými hleděl na Zinu. „Zino Niklavno, jaká jen vy jste!“

„Co? Co to říkáte?“ rozpačitě se ptala Zina. „Jaká jen vy jste! Prostě…“

Dokonce i Petr Ivanovič z toho měl legraci: to je ale trouba. Snad se nezamiloval? Co to je za troubu? Ještě včera chodil za Olgou.

A Pětuchov začal přicházet každý den. Někdy přinášel květiny. Pořád a pořád opakoval: „Zino Niklavno, jaká jen vy jste…“

„Jaká jsem?“ vyptávala se Zina.

„Vy jste taková… Vždyť vy sama víte, jaká jste.“

„Ale nechte toho.“

Jednou Pětuchov přišel v nových šatech, celý slavnostní a bez kytice.

„Zino Niklavno,“ řekl. „Chci vám říci pár slov.“

„Pár slov?“

„Pár. Vždyť víte, o co jde: máte pokoj o dvaceti čtverečných metrech s kuchyní, já mám pokoj o třiceti čtverečných metrech a telefon. Můžeme za to vyměnit samostatný společný byt, samozřejmě že připlatíme. Vy máte skříň, já mám skříň. Přesto si myslím, že budeme muset svůj nábytek prodat a najít něco z mahagonu.“

Petr Ivanovic na parapetu, který tohle všechno vyslechl, bezmála umřel smíchy: „To je trouba, pane bože, to je ale trouba. Jak legračně vyznává lásku – já mám skříň, vy máte skříň…“

Ti dva však jeho smích neslyšeli.

Zina řekla:

„Že se nestydíte, Pětuchove. Vždyť mi před nějakými šesti dny zemřel muž. Musíte to přece sám pochopit.“

„Co jste to povídala?“ zeptal se Pětuchov.

„Před šesti dny mi zemřel muž.“

„Že zemřel?“ uchechtl se Pětuchov. „Jak je možné, že jsme ho neviděli mrtvého? A kde že má, prosím vás, hrob? Zemřel tak nějak moc nenápadně.“

„Vždyť to všechno víte sám, tak o tom nemluvte… Mlčte, prosím vás.“

„Ne. Já nedokážu mlčet. Včera jsem toho vašeho nebožtíka viděl.“

V té chvíli začal Petr Ivanovic udiveně naslouchat, dokonce se polekal.

„Včera jsem toho vašeho nebožtíka viděl v sedmičce, v tramvaji poblíž Senné ulice, a byl se ženskou. Ano, se ženskou! Dokonce na mě mrknul, ten váš nebožtíček. Adresu mi ovšem nedal, i když jsem mu o ni říkal. A ta ženská, co byla s ním, se mě vyptávala na vás, jestli jste z toho byla hodně dojatá. Takže se moc nerozčilujte, Zino Niklavno. To jsem vám chtěl povědět. Jenom se ale nerozčilujte.“

Zina klesla do křesla a rozplakala se. A bezmocný Petr Ivanovič se na okně rozkřičel:

„Lže! Lže! Já jsem tu! Jsem tady!“

Samozřejmě že ho nikdo neslyšel, protože nic nebylo slyšet.

Všechno, co následovalo, probíhalo jako v ošklivém snu. Pětuchov si přinesl své věci, tedy ty nejnutnější. A Zina se na to dívala, jako kdyby to tak muselo být. Pak se Pětuchov začal holit, vzal Petra Ivanovice, odnesl ho do kuchyně a sám zapojil zástrčku, aby si ohřál vodu. A Petr Ivanovic se pak z parapetu díval, jak si holí svůj dlouhý přihlouplý obličej.

Navečer Pětuchov Zinu obejmul. A ona obejmula jeho. A Pětuchov ji začal líbat drobnými polibky, začal se jí dotýkat, jako kdyby chtěl dokázat, že mu Zina patří a že on tu je pánem.

Petr Ivanovic se snažil nedívat tím směrem, ale slyšel všechno. Jak také mohl neslyšet, když to všechno se dělo vedle něho.

„Miláčku,“ řekla Zina Pětuchovovi takovým hlasem, jakým to říkávala Petru Ivanovičovi.

A Petr Ivanovic si myslel: „Takového troubu, takového troubu… Copak se do něho opravdu tak rychle zamilovala?“

Bylo to zvláštní: dívat se z parapetu, jak žena, jeho žena, jeho Zina objímala jiného.

A Petr Ivanovič uvažoval ve snaze se uklidnit: „A co kdybych umřel? Provdala by se přece za někoho jiného. Vždyť já pro ni tady v místnosti nejsem. A co víc, Pětuchov ji oklamal, když řekl, že mě viděl v tramvaji. Myslí si, že jsem ji opustil a tohle je její pomsta. Ano, takhle se mi mstí. Nemůže přece mít Pětuchova ráda.“

Vždycky, když Zina odešla, domýšlivý Pětuchov si zkoušel košile Petra Ivanovice, zkoušel si jeho obleky. Zina přicházela, odnášela Petra Ivanovice do kuchyně a zapojovala ho do zásuvky. Pak vysedávali s Pětuchovem a popíjeli čaj.

FRIGYES KARINTHY

Fotografovaná myšlenka

Chytil jsem se za hlavu.

– Už to mám!

Pomněnka na mě s úsměvem pohlédla.

– No, copak máte, drahý přelude?

– Už jsem přišel na to, co mi chybí – a teď pochopitelně také chápu, proč jsem to zapomněl. Tři týdny, co tu s vámi, drahá Pomněnko, bloumám po třítisícím pětistém roce Slova a to jen díky vašemu skvostnému a velkodušnému nápadu, že jste pomocí prvotřídního psychoinkarnátoru – který jste, pokud jsem dobře rozuměl, obdržela k narozeninám od svého strýce – uznala za vhodné z tolika vynikajících osobností posledního století druhého tisíciletí vyvolat a oživit právě moji zanedbatelnou maličkost…

– Ach, milý příteli, nač tolik šroubovanosti. Sice jsem se kvůli vám docela dobře naučila staroesperantštinu – tyhle složité myšlenkové konstrukce ale nezvládám. Copak vám chybí?

– Už několik dní mi to vrtá hlavou. Pravda, pod dojmy tolika nového je pochopitelné, že jsem nadobro zapomněl… Svět se mi zatočil před očima… Teď ovšem… Musíte vědět, že ve své době jsem byl tak říkajíc básníkem…

Pomněnka shovívavě mávla rukou.

– Co myslíte, proč jsem vás vyvolala? Vždyť jsem ani nevěděla, jak se jmenujete… V pravěkém tiskopise, jehož část mi náš profesor archeologie přetlumočil, jsem objevila dva obrázky, které mě zaujaly…

Stiskl jsem jí ruku.

– Díky. Poprvé se mi stalo, že po tolika staletích vidím smysl svého neblahého žití… Pak mě jistě pochopíte… Přibližně za tři týdny jsem si vytvořil obraz – jak vy říkáte – o společenském, technickém a kulturním stavu vaší současnosti a mé budoucnosti… Začínám chápat, jak ta podivuhodná generace tohoto století žije pospolu a jak žije sama pro sebe…

Viděl jsem vzdušná města, pobýval jsem v zotavovnách vznášejících se v mořských hlubinách, naučil jsem se dýchat pomocí elektrických žaber i zhušťovače kyslíku… Pro mne samé skvostné zázraky. A mezi svými pravnuky jsem poznal několik opravdu jemných a báječných lidí, jejichž rozum a duch… A to je právě ono… Teď poprvé mi blesklo hlavou, odkud bere vzdělaný syn této doby svou zjemnělou vzdělanost a duševní svěžest? Byl jsem svědkem uměleckých zážitků zprostředkovaných živým slovem: obeznámil jsem se s několika mistrnými výkony herců dokonalejších než sama skutečnost promítaná do temného prostoru jeviště… Nicméně to vše je pouhý obraz a zvuk… spíše výtvarné umění… A teď mě napadlo i to slovo.

– Pomněnko – co je s literaturou? Už tu chodím tři týdny a ještě jsem neviděl ani jednu napsanou řádku, ani jedinou knihu, neměl jsem v ruce ani jediné noviny…

S údivem na mne pohlédla.

– Vždyť právě teď jste povídal, že v divadle…

– To ano, ale rozumějte, já vím, že i to je umění, třebaže zprostředkované živým slovem… Jenže kniha, rozumějte, kniha a noviny…

Pokrčila rameny.

– Jaký je v tom rozdíl?

A pak najednou, jako by se vzpamatovala.

– Aha, už rozumím! Vy máte na mysli takové formy sdělení, které myšlenky umělce zprostředkují ne mnoha lidem najednou… ale každému zvlášť, jednotlivě… Máte pravdu, kniha, tak se tomu dříve říkalo… Dodnes mnozí rádi užívají tento výraz… Ale proč jste nic neřekl? Mohla jsem vás vzít do některého knižního paláce… A víte co? Zajedem si do knihkupectví a koupíme nejnovější šlágr módního autora Krahujčíka…

– Knihkupectví! – byl jsem celý bez sebe. – No vida! Tak jsem se přece nemýlil!

Za dvě minuty jsme byli naším žiroskopem vysazeni před elegantním obchodem. Pomněnka běžela napřed, já za ní. Prodavač nám ochotně spěchal vstříc. Rozhlédl jsem se. Na tenkých ocelových drátech bylo kolem dokola po stěnách kruhové místnosti od stropu až po zem zavěšeno množství drobných předmětů ve tvaru krabiček.

– Máte poslední Krahujčíkovo dílo Zelený sen?

– Ó, jak by ne! Ačkoliv jde na odbyt, máme ještě devět exemplářů… Jen račte, Půvabnosti!

Sejmul jednu z krabiček a podal mi ji. Pomněnka nedovolila, abych zaplatil: ať to připíšou na můj hotelový účet. Vrátili jsme se do vozu a vzápětí jsme se vznášeli asi dva tisíce metrů vysoko. Pomněnka mi podala krabičku.

– Zapněte to, prosím…

– Zapnout… Chcete snad říct… abych zalistoval…

– Ale jděte… koukněte se dovnitř, dejte si k uchu tu šňůru, co tady visí…, pak zmáčkněte knoflík na kraji…

S údivem jsem uposlechl.

V následující chvíli se mi před očima na vybroušené čočce rozevřel v životní velikosti ostře osvětlený obraz krajiny, zelené kopce, v dáli modré nebe… Tichý, blížící se bzukot… za kopcem se vynořilo letadlo… blíží se… přistává, z něj vyskakuje půvabná mladá žena… usedá do trávy, zhluboka si povzdychne… Pak zasněně řekne: „Ach, můj bože…“

O všem, co vidím a slyším, ohromeně referuji Pomněnce. Chápavě přikyvuje.

– Ano… jeho romány vždycky takhle začínají… Už dlouho jsem od něj nic nečetla… poslední dobou píše na efekt… Má ale dost barvitou fantazii… A jak je to dál?

Kouzelný svět krabičky, mámení Aladinovy lampy víří přede mnou. Teď zobrazuje pokoj v mlžném oparu… Na pohovce leží bledá dívka… Obraz náhle mizí, do zahradní besídky z aster zavane vítr… Udiveně o tom referuji Pomněnce, ta jen ohrnuje rty.

– Nerozumíte? To byla metafora. Dost otřelá. No pochopitelně… vždyť, teď mě napadá, pro vás, který jste stále ještě v zajetí světa, kdy autor vyprávěl svůj příběh urputným zprostředkováním pomocí písmen evokujících odtažitá slova… pro vás je to všechno poněkud nezvyklé… Abyste rozuměl, už na počátku tisíciletí se přišlo v literatuře na to, že než opsat „krásná dívka vešla do pokoje“… bude mnohem jednodušší vyjádřit to obrazem… co se týče techniky té věci… vy zřejmě ještě ani nevíte…

Spustil jsem krabičku, totiž to, čemu oni říkají kniha, do klína. Povýšeně jsem poznamenal:

– Nenamáhejte se, dovedu si to představit… ve své době jsem byl známý, jak bych tak řekl, svou fantazií. V této krabičce je bezpochyby na tenkých vláknech zvukově i barevně a s příslušným osvětlením natočen celý román. Stisknutím knoflíku se uvede celý systém do chodu a románový děj se promítne na malé ploše právě tak, jak jsme to my za našich časů znali z biografů…

– Jistě. Spisovatelé přišli na to, že představovat něco zprostředkovaně, přetlumočit slovy, je věc daleko složitější, než to jednoduše ukázat… za dávných časů, v době egyptského obrázkového písma, vytušili tu správnou cestu…

– Rozumím, sám jsem o tom kdysi přemýšlel: vždyť každé slovo má svůj původ v obrazech vnímaných smysly… literatura se vrací ke svým původním pramenům… Poslyšte, ale výroba takové knihy, to musí být pěkně drahá záležitost…

– Proč by měla být drahá?

– Nezlobte se… ale zahrát celý dlouhý román… tolik herců, rekvizit, cestování, krajin, eventuálně staveb… Dát to všechno dohromady, zrežírovat, vypravit, sezkoušet, než je snímek hotov, to dá nějakou práci…

Zaraženě na mne pohlédla, pak se usmála.

– Už vám rozumím!… Vy vlastně neznáte to nejdůležitější…

– Proboha, co?

– Největší vynález tisíciletí… Ale počkejte.

To už jsem byl opravdu zvědav. Na moji otázku však neodpověděla, zařadila spouštědlo a za pár minut jsme přistáli v podzemní hale. Pracovník v bílém plášti nám běžel vstříc.

– Račte si přát, Půvabnosti?

– Máte volný psychovideon?

– Tudy prosím.

V podivně osvětlené kabině je jakási fantastická mašina, směsice složitých čoček a pák. Dole něco jako pohovka.

– Lehněte si – přikazuje mi Pomněnka. Jako omráčený uposlechnu. Zajiskří elektrický proud, něco do mě zapojují, cítím brnění, kolem mne se rozlije tma. Potom jako bych vdechl kyslík, divoce se mi rozbuší srdce… Zároveň v jakémsi opojení se ve mně rozhostí čarovná pohoda… Zaplaví mne vzpomínky a myšlenky… Před očima se mi zjevuje nádhera života, zázrak mých zážitků… Vidím sebe jako malého chlapce, jak s hořícími tvářemi spěchám starými peštskými ulicemi do školy, pln chvějivé touhy, opojných nadějí, všecek zvědavý…

V tu chvíli uslyším Pomněnčin hlas.

– Zajímavé… co je to za starou ulici? To muselo být dávno… jaké jsou ty domy nízké… a ten malý chlapec… který se kolem nich motá… a vida… zaostřete, prosím… jak je vám podobný… teď vzhlíží k nebi… no ovšem! to jste vy jako malý kluk… myslel jste na sebe…

Vykřiknu.

– Pomněnko… Vy vidíte, co si myslím?! Na co si vzpomínám?

– Nekřičte, ruší to obraz… Co se tak divíte? Pokud se dobře pamatuju, už i ve vaší době se přece vědělo, že dojmy a myšlenky se ukládají do mozku v podobě obrazů… Neměnných obrazů… Proč by nebylo možné pohyblivý obraz pomocí vnitřního mechanismu myšlenek a vzpomínek, promítnutý na zadní stěnu lebky, zachytit, přizpůsobit, převést na obrazovku a nakonec jej i zfotografovat?… No, nelekejte se… teď se z toho snímky nedělají, jen jsem se podívala na expozici v hledáčku… Cosi mi bzučí v uších – co to je? Upadám v mrákoty.

– Pomněnko – blekotám žalostně – Pomněnko. A jakoby mlžnou clonou slyším ještě její hlas.

– Zaostřit… pane promítači… zaostřit… obraz je mlhavý… počkat, hele… a jejej… vždyť jsem to já ó… on na mě myslí… jak je to od něj milé… a ke všemu… ten nestyda!… ihned to vypněte… nechci nic vidět… okamžitě to vypněte!

PHILIP K. DICK

Záchranný stroj

Doktor Labyrinth se rozvalil v zahradním lehátku a zasmušile zavřel oči. Pokrývku si přitáhl nahoru kolem kolenou.

„Takže?“ řekl jsem. Stál jsem u ohniště s rožněm a nahříval si ruce. Byl jasný, studený den, slunečná losangelská obloha byla téměř bez mráčku. Za skromným Labyrinthovým domem se lehce zvlněná plocha zeleně táhla až k horám a nevelký lesík vytvářel iluzi divočiny uvnitř hranic města. „Vykonal pak stroj práci, kterou jste od něj očekával?“

Labyrinth neodpověděl. Otočil jsem se. Stařec rozladěně zíral před sebe a pozoroval obrovitého šedohnědě zbarveného brouka, který pomalu šplhal po jeho dece. Brouk metodicky stoupal vzhůru a měl důstojně prázdný výraz. Minul vrchol a zmizel dolů na druhé straně. Byli jsme znovu sami.

Labyrinth povzdechl a vzhlédl ke mně. „Ano, fungoval dost dobře.“

Podíval jsem se za broukem, ale nikde už jsem ho nezahlédl. Kolem mě vířil lehký vánek, chladný a matný jako padající pozdně odpolední soumrak. Posunul jsem se blíž k ohništi.

„Řekněte mi o tom,“ řekl jsem.

Doktor Labyrinth, jako spousta lidí, kteří hodně čtou a kteří mají k dispozici příliš mnoho času, začal být přesvědčený, že se naše civilizace ubírá cestami Říma. Viděl, myslím, že vznikají stejné trhliny, které roztrhaly starověký svět, svět Řecka a Říma, a soudil, že současný svět, naše společnost, pomine tak jako ty předcházející a že potom bude následovat údobí temna.

Takže Labyrinth, když si vše promyslel, začal shromažďovat všechny pěkné a obdivuhodné věci, které by se při přeskupování společnosti mohly ztratit. Myslel na umění, literaturu, zvyky, hudbu, všechno, co by mohlo zmizet. A zdálo se mu, že ze všech těch velkých a vznešených věcí by pravděpodobně utrpěla největší ztráty hudba, na kterou by se zapomnělo nejrychleji.

Hudba ze všech věcí nejsnáze podléhá zkáze, je křehká a jemná, snadno, zničitelná.

Labyrinth se toho obával, protože hudbu miloval a protože nenáviděl myšlenku, že jednoho dne by nemusel víc existovat Brahms ani Mozart, už žádná něžná komorní hudba, kterou ve snech spojoval s napudrovanými parukami a nakalafunovanými smyčci, s dlouhými, štíhlými svícemi, rozpouštějícími se v temnotách.

Jak vyprahlý a nešťastný by byl svět bez hudby! Pokrytý prachem a nesnesitelný!

A tak začal uvažovat o Záchranném stroji. Jednou večer, když seděl v křesle ve svém obýváku u potichu puštěného gramofonu, ho přepadla představa. V duchu se mu promítl zvláštní obraz: poslední partitura Schubertova tria, poslední exemplář s oslíma ušima, ohmataný, ležící na podlaze nějakého stísněného prostoru, snad někde v muzeu.

Nahoře letí bombardovací letadlo. Padají pumy, výbuch rozmetává muzeum, zdi se hroutí v prškách suti a sádry. V troskách se poslední partitura ztrácí, aby mezí nimi shnila a zplesnivěla.

A pak se v představách doktora Labyrintha partitura začala vyhrabávat ven, jako zasypaný krtek. Úplně jako krtek, opravdu, s drápy a ostrými zuby, plná divoké energie.

Kdyby hudba měla tyhle schopnosti, obyčejný, každodenní pud sebezáchovy, jaký má každý červ a každý krtek, hned by to bylo jiné! A kdyby bylo možno hudbu proměnit na živá stvoření, zvířata s pařáty a zuby, pak by hudba mohla přežít. Jen kdyby bylo možné postavit Stroj; Stroj, který by přetvořil hudební partitury na živé tvory.

Jenže doktor Labyrinth nebyl inženýr. Načrtl několik pokusných skic a plný nadějí je rozeslal do výzkumných laboratoří. Ve většině z nich samozřejmě měli moc práce s válečnými zakázkami. Ale nakonec lidi, které hledal, našel. Jednu malou univerzitu ze Středozápadu jeho plány potěšily. Byli šťastní, že mohou okamžitě začít na Stroji pracovat.

Plynuly týdny. Nakonec Labyrinthovi doručili korespondenční lístek z univerzity. Práce na Stroji zdárně pokračovaly, vlastně už byl téměř hotový. Zkušebně ho spustili a nakrmili několika popsongy. A výsledky? Vylezla z něj dvě malá, myším podobná zvířátka, prchající a pobíhající po laboratoři, dokud je nechytila a nesežrala kočka. Ale stroj se podařil.

Brzy nato mu došel, pečlivě zatlučený v dřevěné bedně, svázaný a plně pojištěný. Doktor vzrušeně začal páčit laťky. Když odjišťoval knoflíky a připravoval ovládače pro první proměnu, určitě mu letěla hlavou spousta prchavých myšlenek. Pro začátek vybral bezcennou partituru, Mozartův kvintet v G moll. Chvíli otáčel stránky, ztracený v myšlenkách, duchem kdesi daleko. Nakonec ale partituru přinesl ke Stroji a vhodil dovnitř.

Čas utíkal. Labyrinth čekal před strojem, nervózní, plný obav a ne si zcela jistý, co by ho mohlo přivítat, až otevře dvířka. Měl pocit, že se pustil do delikátní a tragické práce, že zachraňuje hudbu velkých skladatelů pro věčnost. Kdo mu poděkuje? Co získá? Co ještě přijde, než bude po všem?

Byla to spousta otázek bez odpovědí. Zatímco uvažoval, na Stroji se rozzářilo červené světélko. Proces byl u konce, došlo k proměně. Otevřel dvířka „Probůh,“ řekl, „tohle je ale zvláštní.“ Ze stroje vystoupil pták, ne zvíře. Mozartovský ptáček byl hezký, malý a hubený, s poletujícím pávím ocasem. Proběhl se po místnosti a pak se vydal zpátky k němu, zvědavý, přátelský. Roztřesený doktor Labyrinth se sklonil a natáhl ruku. Mozartovský pták přišel ještě blíž. Vzápětí se náhle octl ve vzduchu.

„To je úžasné,“ zamumlal doktor. Potom začal na ptáka mazlivě promlouvat, jemně, trpělivě, až se pták nakonec snesl k němu dolů. Labyrinth ho dlouho hladil a přemýšlel. Jak asi budou vypadat ti další? Nedokázal si to představit. Opatrně sebral mozartovského ptáka a strčil ho do krabice.

Druhý den, když ze stroje vylezl beethovenovský brouk, byl překvapen dokonce ještě víc. Brouk byl pevný a důstojný. Byl to týž, kterého jsem viděl, jak šplhá po červené pokrývce, horlivý a vzápětí mizící zpátky, cestou za nějakou vlastní záležitostí.

Potom se objevil schuberťák; hloupé, pubertální stvoření podobné ovci, pobíhající tam a zase zpátky, bláznivé, pořád si chtělo hrát. Labyrinth posedával a hluboce přemýšlel.

Co vlastně jsou faktory sebezáchovy? Je chochol z peří lepší než pařáty, než ostré zuby? Labyrinth byl zmaten. Očekával armádu houževnatých tvorů podobných jezevcům, vybavených spáry a šupinami, hrabajících, bojujících, připravených kousat a kopat. Získal skutečně správnou věc? Ale kdo může říct, co je dobré, aby se dalo přežít? Dinosauři byli dobře vyzbrojeni, a co z nich zbylo. A Stroj už každopádně existoval a bylo pozdě chtít to otočit zpátky.

Labyrinth tedy pokračoval a dál krmil stroj hudbou mnoha skladatelů, jedním po druhém, dokud nebyl lesík za domem plný plazících se a mečících věcí, které v noci kvílely a rámusily. Ze stroje vylezla spousta podivuhodností, tvorové, kteří děsili i překvapovali zároveň. Brahmsův hmyz měl spousty nohou trčících na všechny strany, byla to taková rozlehlá bochanovitá stonožka, nízká a plochá, pokrytá jednobarevnou srstí. Rád byl sám, rychle prchal a zatraceně se přitom snažil, aby se vyhnul Wagnerově zvířeti, které ze stroje lezlo zrovna před ním.

Wagnerovo zvíře bylo velké a kropenaté temnými barvami. Zdálo se, že má tvrdou povahu, a doktor Labyrinth se ho poněkud obával, stejně jako Bachovi ptáci, celé hejno okrouhlých míčovitých stvoření, velkých i malých; získal je z osmačtyřiceti preludií a fug. Měl i Stravinského ptáka, sestaveného ze zvláštních fragmentů a kousků, a mnoho dalších jiných.

Potom je nechal běžet, pryč od lesa, aby šli, kam chtějí. Skákali, valili se a poletovali, jak jim to šlo nejlépe. Ale zároveň se dostavil pocit neúspěchu. Každé zvíře, které vylezlo, ho překvapovalo; zdálo se, že vůbec nedokáže výsledek ovlivnit. Vymykalo se mu to z rukou, Stroj podléhal nějakému silnému, neviditelnému zákonu, jenž nenápadně převzal moc. Dělalo mu to veliké starosti. Zvířata byla ovládána jakousi hlubokou neosobní silou, která je proměňovala, a Labyrinth ji nemohl uvidět mi pochopit. Právě z toho měl obavy.

Labyrinth domluvil. Chvíli jsem čekal, ale nezdálo se, že bude pokračovat. Díval jsem se na něj. Starý muž na mě upíral oči zvláštním, prosebným způsobem.

„Vlastně toho o moc víc nevím,“ řekl. „Dlouho jsem tam nebyl, tedy tam vzadu, v lese. Mám strach. Vím, že se tam něco děje, ale –“

„Proč tam nezajdeme spolu a nepodíváme se?“

Ulehčené se usmál. „Nevadilo by vám to? Doufal jsem, že mi to navrhnete. Ta záležitost mě začíná zmáhat.“ Odhodil přikrývku stranou, vstal a oprášil se. „Tak pojďme.“

Obešli jsme dům a po úzké pěšině jsme vešli do lesa. Všecko tu bylo divoké a zmatené, přerostlé a spletené; bylo to neuspořádané, neošetřované moře zeleně. Doktor Labyrinth šel první, odhrnoval větve, zastavoval se a protahoval, abychom se dostali dál.

„Pěkné místo,“ poznamenal jsem. Chvíli jsme šli. Les byl tmavý a vlhký; byl téměř soumrak a dolů, skrz listy nad námi, padala lehká mlha.

„Nikdo sem nechodí.“ Doktor se najednou zastavil a rozhlédl kolem. „Možná, že bychom se měli vrátit a vzít mou pistoli. Nerad bych, aby se něco stalo.“

„Jste si jistý, jak se zdá, že se vám věci vymkly z rukou.“ Postavil jsem se vedle něj a naklonil se k němu. „Ale možná to není tak hrozné, jak si myslíte.“

Labyrinth se rozhlížel. Nohou odhrnul nějaký keř. „Jsou tady všude kolem, pozorují nás. Cítíte to?“

Nepřítomně jsem přikývl. „Co je tohle?“ Nadzdvihl jsem těžkou trouchnivějící větev a setřásl z ní kousíčky houby. Pak jsem ji odstrčil z cesty. Objevila se jakási zdechlina, beztvará a nezřetelná, zpola pohřbená v měkké zemině.

„Co to je?“ řekl jsem znovu. Labyrinth se díval na zem, tvář staženou utrpením. Začal do zdechliny nesmyslně kopat. Bylo mi nepříjemně. „Co to je, probůh?“ ptal jsem se. „Víte to?“

Labyrinth se na mě dlouze zadíval. „To je Schuberťák,“ mumlal. „Nebo jednou byl. Moc už z něj tak jako tak nezbylo.“

Schuberťák – ten, který utekl a poletoval jako štěně, hloupý a ochotný si hrát. Sehnul jsem se, odstranil trochu listí a větví a prohlédl si ho. Byl bezpečně mrtvý, měl otevřenou tlamu a roztržené tělo. Už se na něm nekonečně lopotili mravenci a červi. Začínal páchnout.

„Ale co se stalo?“ řekl Labyrinth. Zavrtěl hlavou. „Copak mohl dělat?“

Cosi se ozvalo. Rychle jsme se otočili.

Chvíli jsme neviděli nic. Pak se pohnul keř a teprve potom jsme si uvědomili jeho tvar. Musel tam celou dobu stát a pozorovat nás. Tvor byl rozměrný, hubený a protažený, s pronikavýma jasnýma očima. Zdál se mi podobný kojotovi, jen mnohem těžší. Jeho srst byla hustá a zcuchaná, trochu otevřená tlama mu visela dolů, jak se tiše díval a prohlížel si nás, jako by ho překvapovalo, že nás vidí.

„Wagnerův tvor,“ řekl ztěžka Labyrinth. „Ale změnil se. Změnil se a já ho sotva poznávám.“

Tvor si odfrkl do vzduchu a pohodil peřím na krku. Náhle se stáhl dozadu, do stínu a v příštím okamžiku zmizel.

Chvíli jsme stáli a neříkali nic. Potom se Labyrinth roztřásl rozčilením. „Takhle to tedy bylo,“ řekl. „Sotva tomu můžu uvěřit. Ale proč? Co –“

„Adaptace,“ řekl jsem. „Když vyhodíte ven obyčejnou kočku domácí, zdivočí. Pes to samé.“

„Ano,“ přikývl. „Ze psa se znovu stane vlk, aby zůstal naživu. Zákon pralesa. Měl jsem to očekávat. Platí to všeobecně.“

Podíval jsem se na zdechlinu na zemi a pak do tichých keřů. Adaptace – nebo možná něco horšího. Něco mě zrovna napadalo, ale neříkal jsem nic, alespoň ne teď.

„Rád bych viděl některé další exempláře,“ řekl jsem. „Některé jiné. Pojďte, podíváme se kolem.“

Souhlasil. Začali jsme pomalu prohledávat trávu a plevel, odhrnovali jsme z cesty větve a listy. Našel jsem si klacek, ale Labyrinth si klekl a skoro jako kdyby hledal něco určitého, začal půdu kolem prohmatávat a osahávat a zblízka prohlížet.

„Dokonce děti se mění ve zvěř,“ řekl jsem. „Pamatujete se na indické vlčí děti? Nikdo nechtěl věřit, že to byly obyčejné děti.“

Labyrinth přikývl. Byl nešťastný a nebylo těžké poznat proč. Spletl se, původní myšlenka byla mylná a důsledky omylu mu právě teď začínaly docházet. Hudba sice mohla přežít jako živí tvorové, jenže zapomněl na lekci z Rajské zahrady: je-li jednou něco stvořeno, začíná to existovat samo o sobě, a tím přestává být majetkem svého tvůrce a dál se vyvíjí podle svých potřeb. Bůh, pozorující vývoj člověka, musel cítit týž smutek – a totéž ponížení – jako Labyrinth, když viděl, jak se jeho výtvory mění a přetvářejí, aby vyhověly podmínkám sebezáchovy.

To, že jeho hudební tvorové dokážou přežít, pro něho teď už nemohlo nic znamenat, protože je tvořil, aby zachránil cosi krásného před brutalitou, a teď se to dělo i s nimi před jeho vlastníma očima. Doktor Labyrinth se ke mně najednou otočil a obličej měl plný obav. Zajistil, že přežijí, to ano, ale tím, že to udělal, vymazal jakýkoli smysl, jakýkoli význam svého činu. Zkusil jsem se na něj trochu usmát, ale on se honem odvrátil.

„Nebojte se tolik,“ řekl jsem. „Pro Wagnerovo zvíře změna tolik neznamená. Nebylo už předtím zrovna takové, stejně drsné a temperamentní? Nemělo už tak sklony k násilí –“

Zarazil jsem se. Doktor Labyrinth odskočil a vytrhl ruku z trávy. Chytil se za zápěstí a zachvěl se bolestí.

„Co se děje?“ přispěchal jsem k němu. Třásl se a napřahoval ke mně malou starou ruku. „Co se děje? Co se stalo?“

Obrátil jsem ruku. Přes celý hřbet se táhly štípance a červené kousance a přímo před mýma očima otékaly. Něco v trávě ho pobodalo nebo pokousalo. Podíval jsem se dolů a nohou odhrnul trávu.

Něco se tam hýbalo. Malá zlatá kulička se rychle valila pryč, směrem ke keřům. Byla pokrytá žahadly jako kopřiva. „Chytněte ho!“ vykřikl Labyrinth. „Rychle!“ Skočil jsem po ní, ruku zabalenou do kapesníku, abych se vyhnul žahadlům. Koule se divoce valila, snažila se uniknout, ale nakonec jsem ji chytil.

Vstal jsem. Labyrinth zíral na škubající se kapesník. „Ani tomu nemůžu věřit,“ řekl. „Měli bychom jít zpátky.“

„Co to je?“

„Jeden z Bachových brouků. Ale změnil se…“ Vydali jsme se pěšinou zpátky domů a v šeru se řídili spíše instinktem. Šel jsem první a odstrkoval stranou větve, Labyrinth sklíčený a uzavřený mě následoval, a čas od času si třel ruku.

Vešli jsme na dvorek a po schůdcích vzadu za domem vystoupali na verandu. Labyrint odemkl dveře a octli jsme se v kuchyni. Cvakl vypínačem a pospíchal ke dřezu opláchnout si ruku.

Zvedl jsem prázdnou sklenici od zavařeniny a opatrně hodil Bachova brouka dovnitř. Přiklapl jsem víčko a zlatá kulička se zkoumavě začala uvnitř valit kolem dokola. Posadil jsem se ke stolu. Ani jeden z nás nic neříkal: Labyrinth stál u dřezu a pouštěl si studenou vodu na požahanou ruku; já seděl u stolu a znepokojeně jsem pozoroval zlatý míček, jak se snaží najít nějakou cestu k úniku ze sklenice.

„Tak co?“ řekl jsem nakonec.

„Nelze pochybovat,“ posadil se Labyrinth naproti mně, „že brouk prošel nějakou metamorfózou. Když vznikl, tak bezpečně neměl žádná jedovatá žahadla. Vidíte, udělal jsem dobře, že jsem svou noemovskou úlohu zahrál tak opatrně.“

„Jak to myslíte?“

„Udělal jsem je všechny bezpohlavní. Nemůžou se reprodukovat. Žádná další generace nebude. Až tihle vymřou, bude to i konec všeho.“

„Musím říct, že jsem rád, že jste to takhle vymyslel.“

„Zajímalo by mě,“ mumlal Labyrinth, „zajímalo by mě, jak by asi mohl teď znít, v téhle podobě.“

„Cože?“

„Ta koule, Bachův brouk. To by byl opravdový test, ne? Mohl bych ho pustit zpátky skrz Stroj. Vidělo by se. Vás to snad nezajímá?“

„Jak chcete, doktore,“ řekl jsem. „Ať je po vašem. Ale nedělejte si plané naděje.“

Opatrně sklenici od zavařeniny zvedl a sešli jsme po schodišti dolů do sklepa. V koutě, vedle prádelních necek, jsem uviděl stát veliký válec z matného kovu. Projel mnou zvláštní pocit. Byl to Záchranný stroj.

„Takže takhle to vypadá,“ řekl jsem.

„Ano, takhle.“ Labyrinth otočil knoflíky ovládání a chvíli s nimi pracoval. Potom vzal sklenici a podržel ji nad násypkou. Opatrně zvedl víčko a Bachův brouk neochotně vypadl ze sklenice do Stroje. Labyrinth násypku zavřel.

„A je to,“ řekl. Otočil spínačem a stroj začal pracovat. Labyrinth zkřížil ruce na prsou a čekali jsme. Venku se snesla noc a zahnala světlo, vytlačila je do neexistence. Konečně indikátor na čelní stěně stroje červeně zablikal. Doktor otočil spínač do polohy VYPNUTO a pak jsme oba tiše stáli a ani jeden z nás nechtěl stroj otevřít.

„Tak co?“ řekl jsem nakonec. „Kdo z nás se půjde podívat?“

Labyrinth se zavrtěl. Odsunul víko stranou a sáhl do stroje. Vytáhl ruku a v prstech držel tenký sešitek hudební partitury. Podal mi ho. „Tohle je výsledek,“ řekl. „Mužem jít nahoru a přehrát si to.“

Šli jsme zpátky, do hudebního salónku. Labyrinth se posadil za křídlo a já mu podal partituru zpátky. Otevřel ji a chvíli ji zkoumal, aniž se mu v obličeji objevil nějaký výraz. Pak začal hrát.

Poslouchal jsem hudbu. Byla děsivá. Nikdy jsem nic takového neslyšel; bylo to vyšinuté, ďábelské, beze smyslu či významu, pokud to nebyl zcela cizí, do rozpaků uvádějící význam, který by v té hudbě nikdy nemohl předtím být. Jen s největším úsilím jsem dokázal věřit, že to kdysi mohla být jedna z Bachových fug, část toho nejpřísnějšího a nejvážnějšího díla.

„To vysvětluje všecko,“ řekl Labyrinth. Zvedl se, vzal partituru a na cáry ji roztrhal.

Cestou po pěšině k autu jsem řekl: „Mám dojem, že boj o přežití je síla mocnější než veškerý lidský etos. Naše dokonalá morálka i způsoby vedle ní vypadají poněkud chatrně.“

Labyrinth souhlasil. „Takže zřejmě se pro zachování té morálky a způsobů nedá nic dělat.“

„To nám poví až čas,“ řekl jsem. „I když tahle metoda zklamala, možná, že jiné budou fungovat; něco takového, co nedokážem zatím domyslet nebo předvídat a co se může jednoho dne objevit.“

Řekl jsem dobrou noc a sedl do auta. Byla tma jak v pytli, noc už pokročila. Rozsvítil jsem světlomety a rozjel se po silnici, do té neproniknutelné tmy. Nikde na dohled nebylo žádné jiné auto. Byl jsem sám a bylo mi velice zima.

Na rohu jsem šlápl na brzdu a zpomalil, abych přeřadil. Najednou se ve tmě podél obrubníku, u kořenů mohutného smokvoňového kmene, ve tmě cosi mihlo. Podíval jsem se tam a snažil se uvidět, co to je.

U kořenů smokvoně si veliký hnědě zbarvený brouk cosi budoval. K podivné a ošklivé konstrukci si nosil kousky bláta. Zvědavě a udiveně jsem brouka pozoroval, dokud si mě nakonec nevšiml a nezarazil se. Na místě se otočil, vešel do stavby a bouchl za sebou rázně dvířky.

Odjel jsem.

HERNÁNI DONATO

Předmanželská zkušenost

Když byli prohlášeni za manžele, pošeptala mu:

„Musím se ti přiznat k něčemu vážnému.“

Zbledl.

„Proboha, to přece musí žena říct předem, a ne až potom. Pádný důvod k zrušení manželství…“

„Počkej, napřed si to poslechni a…“

„Nekřič, ať to neslyší kamarádi.“

„… uvidíš, že to není tak zlé.“

„Ty jsi dobrá! Chceš mi říct, že nejsi panna, co?“

„No… to taky… ale to není to hlavní.“

Zbledl ještě víc.

„Něco horšího? K zrušení manželství to úplně stačí. No dobrá, tak ven s tím.“

Tvář jako by jí zprůsvitněla. A mlhavě šedé oči nabyly podivné hloubky.

„Jde o můj věk. Skutečný.“

„Řeklas sedmadvacet. Tak je to v papírech. Kolik je ti doopravdy? Třicet? Třicet pět?“

„Tři sta.“

„?!?!?!“

„Namouduši. Ale věř mi, že miluju s mladickou vášní. Proto jsem řekla sedmadvacet. Dokážu ti to. Pokud budeš chtít. Chceš?!“

„Tři sta!?“

„Tři sta. Tohle je mé šesté převtělení, pětadvacátý sňatek. Určili mi to jako poslání na vaší planetě. Dosud jsem to brala jako čistě vědecký úkol. Nic zábavného. Ale tentokrát jsem šťastná. S tebou.“

„Se mnou? S pětadvacátým manželem? Bože, kamarádi puknou smíchy, až se to dozvědí… Ale zrušení manželství je hotová věc.“

„Jestli chceš, řeknu tvým kamarádům, že jsem zamilovaná. A nezapomeň, že milovat já umím!“

„To si dovedu představit!… To si fakt dovedu představit. Ale jak je to s tím panenstvím…“

„Po čtyřiadvaceti manželech?! Ale drahoušku…!“

„No dobrá, ale copak při každém převtělení se…?“

„Ne, to ne. I v našem případě panenství je panenství.“

„Co naplat. No ale k zrušení manželství je toho ažaž. Hrom do toho! Přijít o věnec před třemi sty lety! Každý soud mi dá za pravdu!“

„Copak na tom tak záleží?“

„To bych řekl! Co si pomyslí kamarádi? Potrhají se smíchy. Páni, čtyřiadvacet manželů! Tři sta let?! Víš to jistě? Tři sta?“

„Samozřejmě. Dokonalé údaje jsou součástí mé práce. Musím zaznamenávat úplně všecko o každém období, o každém manželovi. Aby tam nahoře mohli po několika generacích definovat dokonalého muže, ideální lidstvo. Chápeš? Není to ušlechtilý cíl?“

„A ty, moje žena, už jsi k tomuto cíli dodala čtyřiadvacet kartiček! Specialistka! To bych rád věděl, co jsi napsala o schopnostech a jistých intimních zvycích mých předchůdců.“

„O tom se nesmím šířit. Ovlivnilo by to tvoje chování. Ale vsadím se, že ty mi poskytneš do mé zprávy úžasné podrobnosti. Tentokrát jsem totiž zamilovaná až po uši. Tak už pusť z hlavy kamarády a zrušení manželství a využij příležitosti. Tak co?!“

„Hm, ono se řekne využít, ale jak vyhovět. Když si pomyslím na těch čtyřiadvacet kartiček, co jsi poslala nahoru, tak mám zábrany.“

„Ale je to přece něco úplně nového. Nebo ne?“

„No, nějakou tu zralejší ženskou už jsem taky měl, ale… třistaletou?! To fakt nevím! Až se to dozvědí kamarádi…“

„Ale miláčku, vybrali tě přece proto, že…“

„Poslyš, jak se to vlastně vybírá?“

„Takovým počítačem. Stanoví reprezentativní typ té které doby. Dostanu kartu a…“

„Tys dostala moji kartu?! Takže mě znáš? Všecky moje… řekněme… speciální milostné záliby?“

Zrudl. Ona ho ale zkušeně a chápavě pohladila po tváři. V povzbuzování manželů měla praxi. Zavrkala:

„Hmmm!… Všechno mám přečtené. A nevěřil bys, jak mě to vzrušilo.“

„To se nedivím. Když se v tom tak vyznáš. Ale štve mě, že podle nich jsem reprezentativní typ doby. Prostě řečeno, jsem ten nejprůměrnější milenec. Je to tak? Ani pro vás z druhé strany to přece není žádná pochvala, nebo jo?“

„Nesmíš to tak brát. Mysli spíš na kladnou stránku věci.“

„Na kladnou stránku? Copak vůbec nějaká je?“

„Ale ovšem. Zkušenosti, rozkošné perverze z různých dob. Všechno máš k dispozici. Nikdo jiný než ty, reprezentativní typ, můj manžel. Tak co? Jdem na věc?!“

Jeho stud se změnil v neklid.

„Tři století říkáš?“

„Tři“

„A čtyřiadvacet manželů? Opravdu zkušených?“

„Ve své době těch nejlepších. Vytřídil je počítač.“

Neklid přerostl v úzkost.

„Kamarádi…“

„Užerou se závistí. Každý se bude chtít stát tím šestadvacátým. V tom se muži ani za tři sta let nezměnili.“

„Konečně můžu jim vysvětlit, že jde o službu dokonalému lidstvu, o službu budoucnosti. Když se to vezme takhle, pak čtyřiadvacet předchůdců a panenství ztracené před třemi sty lety nehrají skoro žádnou roli. Zní to rozumně?“

„To je správný a ušlechtilý názor, miláčku. Jde se?“

„Pověz mi ještě jedno.“

„Všechno, co budeš chtít, zlato!“

„Opravdu znáš všecky fígle těch čtyřiadvaceti generací? Nezapomněla jsi, jak…“

„Spolehni se. Všecko. Tak co, dáme se do toho?“

„Ještě něco…“

„Copak, drahoušku?“

„Budu smět všecko povědět kamarádům?“

HENRY SLESAR

Doktor

Profesionální klid poradce pro výběr zaměstnání se proměnil ve zcela neprofesionální popuzení.

„Přece musí existovat práce, kterou jste schopen, doktore, dělat, vy, člověk tak hluboce vzdělaný. Válka nemohla nadělat divochy z nás všech. Jestli nic jiného, tak po učitelích vzrostla poptávka nejméně tisíckrát.“

Doktor Meighem se opřel v křesle a povzdechl.

„Chápete mě špatně. Nejsem učitel v běžném smyslu slova. Znám jeden jediný úzký obor a právě o ten dnes není vůbec žádný zájem. Skutečně, lidé jsou lační po vědění, chtějí vědět, jak mají zápasit s rozbořeným světem, který zdědili. Chtějí vědět, jak se stát zedníkem, technikem, konstruktérem. Chtějí umět znovu vystavět pobořená města, opravit rozbité stroje, zahojit spáleniny po radioaktivním záření a srovnat zlámané kosti. Chtějí umět sestrojit umělé končetiny pro oběti bombardování, vycvičit všechny, kteří oslepli, aby byli soběstační, všem, kteří z toho zešíleli, chtějí vrátit rozum a sebevědomí těm, které válka zhyzdila. Takové věci se dnes chtějí lidé učit. Ale tohle všechno víte líp než já.“

„A jakou tedy máte specializaci? Proč si myslíte, že nenajdete uplatnění?“

Doktor Meighem se trpce usmál.

„Já si to nemyslím, já to vím. Mnohokrát jsem se pokoušel vzbudit u lidí zájem, ale vždycky marně. Už dvacet pět let cvičím svoje posluchače v umění, jak si zdokonalit paměť. Na tohle téma jsem napsal šest knih a nejméně dvě z nich se běžně užívají na univerzitách jako doporučené učebnice. V prvním roce po příměří jsem se pokoušel inzerovat osmitýdenní kurs, ale za celou dobu jsem dostal přesně jednu jedinou přihlášku. Jenže je to moje povolání a chtěl bych v něm pokračovat. Ale jak mám sladit svoje životní poslání s tímhle novým světem plným hrůzy a smrti?“ Poradce se zamyšleně kousal do rtu. Tenhle problém mu předhazoval profesionální výzvu. Nicméně do odchodu doktora Meighema na jeho řešení nepřišel. Pozoroval doktorovu sehnutou postavu, jak po skončení porady šouravě opouští místnost, a pociťoval ze svého neúspěchu roztrpčení. V noci, když se náhle probudil ze své pravidelné a důvěrně známé noční můry, převaloval se na posteli a znovu promýšlel problém doktora Meighema. Ráno už odpověď znal.

O měsíc později se ve vládních novinách objevilo oznámení, které našlo u veřejnosti okamžitou a značnou odezvu:

PhDr. Hugo Meighem, DrSc.

oznamuje

že zápis do osmitýdenního intenzivního kursu

Jak zapomínat

začíná dne 9. září

J. G. BALLARD

Záznam č. 12

„Zkuste to ještě jednou,“ řekl Sheringham.

Maxted zapojil sluchátka a pečlivě si je usadil na hlavě. Deska se začala otáčet a on se soustředil, aby rozpoznal alespoň náznak něčeho povědomého.

Znělo to, jako kdyby se rychle dřel kov o kov, nebo jako kdyby se trychtýřem sypaly železné piliny. Trvalo to deset vteřin, několikrát se to zopakovalo a pak to skončilo sérií zapípání…

„Tak co?“ zeptal se Sheringham. „Co je to?“

Maxted si sundal sluchátka a mnul si ucho. Poslouchal už nahrávky celé hodiny a měl pocit, že má uši zdřevěnělé a bez citu.

„Cokoliv. Tající kostka ledu?“

Sheringham zavrtěl hlavou a bradka se mu přitom směšně zavrtěla.

Maxted pokrčil rameny… „Srážka galaxií?“

„Ne. Zvukové vlny se v kosmickém prostoru nešíří. Pomůžu vám. Je to jeden z těch příslovečných zvuků.“ Zdálo se, že má ze své lekce potěšení.

Maxted si zapálil cigaretu a odhodil zápalku na laboratorní lavici. Hlavička se roztekla do drobné loužičky vosku, ztuhla a zanechala po sobě mělkou černou jizvu. Potěšené ji pozoroval a uvědomoval si přitom, jak Sheringham vedle něho znervózněl.

Snažil se vydolovat z mozku nějaké obscénní přirovnání: „A co takhle zip –“

„Tak dost,“ přerušil ho Sheringham. „Padající špendlík.“

Vzal z přehrávače deseticentimetrovou desku a vsunul ji do obálky.

„Jenom jak padá, ne už dopad. Použili jsme patnáctimetrovou tyč a osm mikrofonů. Myslel jsem, že na to přijdete.“

Natáhl se pro poslední desku, třiceticentimetrové elpíčko, ale Maxted vstal dřív, než se dostal k talíři gramofonu. Francouzskými okny bylo vidět, jak ze tmy atria svítí stůl a sklenice s karafou. Sheringham se svými infantilními hrami ho najednou otrávil a dostal vztek sám na sebe, že ho tak dlouho snáší.

„Pojďme na vzduch,“ řekl příkře a vyhnul se jednomu z reproduktorů. „Už mi zvoní v uších.“

„Jistě,“ souhlasil okamžitě Sheringham. Položil opatrně desku na talíř gramofonu a vypnul přístroj. „Stejně jsem si tuhle chtěl nechat na potom.“

Vyšli ven, do teplého večerního vzduchu. Sheringham rozsvítil lampióny a oba se usadili do proutěných křesel pod širou oblohou.

„Doufám, že vás to moc nenudilo,“ řekl Sheringham, když mu naléval. „Mikrosonika je fantastický koníček, ale mám obavy, že v mém případě je to posedlost.“

Maxted zamumlal něco neurčitého. „Některé nahrávky jsou velmi zajímavé,“ připustil. „Je to svým způsobem senzační novinka, jako kdysi zvětšené fotografie hlav můr nebo žiletek. Ale přes to, co tvrdíte, se mi nechce věřit, že by mikrosonika mohla být vědeckou metodou. Snad jen rafinovanou laboratorní technikou.“ Sheringham zavrtěl hlavou. „To je velký omyl. Pamatujete se na sérii buněčného dělení, co jsem vám pouštěl první? Stotisíckrát zesílené dělení živočišné buňky zní, jako když se trhá spousta ocelových nosníků a plátů – jak že jste to řekl? – jako zpomalená havárie. Naproti tomu dělení rostlinné buňky, to je elektronická báseň, samé jemné akordy, klokotání tónů. Z toho vidíte, že mikrosonika může prokázat rozdíl mezi živočišnou a rostlinnou říší.“

„Poněkud zdlouhavý důkaz,“ poznamenal Maxted a nalil si sodovku. „Stejně tak by se dala určovat rychlost auta podle zdánlivého pohybu hvězd. Jde to, ale kouknout na tachometr je jednodušší.“

Sheringham přikývl a přes stůl přitom Maxteda pečlivě pozoroval. Zdálo se, že jeho zájem o konverzaci se tím vyčerpal, a tak oba tiše seděli u svých sklenic. Jejich letité nepřátelství bylo teď kupodivu nápadnější a rozdíl mezi jejich osobnostmi, chováním i stavbou jejich těl se jen zvýraznil. Maxted, urostlý, svalnatý, s mužně drsným obličejem, v křesle téměř ležel a myslel na Susan Sheringhamovou. Byla na večírku u Turnbullových, ale tam – z pochopitelných důvodů – s ní jít nemohl; i když daleko raději trávil večer s ní než s jejím směšným, mrňavým manželem. Prohlížel si Sheringhama co nejnezúčastněněji a přemýšlel, jestli tenhle upjatý, nepřitažlivý člověk se zvráceným akademickým humorem má vůbec nějaké dobré vlastnosti. Na první pohled určitě žádné, i když od něho vyžadovalo určitou odvahu a domýšlivost zároveň pozvat si ho dnes večer sem. Důvody k tomu má určitě prapodivné.

Záminka, uvažoval Maxted, byla sama o sobě nevinná – Sheringham, univerzitní profesor biochemie, měl doma přepychovou laboratoř. Maxted, bývalý sportovec s mizerným diplomem, zastupoval společnost vyrábějící elektronové mikroskopy, a setkání, jak Sheringham po telefonu naznačil, by mohlo být užitečné pro oba.

Samozřejmě že o ničem takovém nebyla řeč. Stejně tak nepadlo ještě ani slovo o Susan, skutečném důvodu tohoto večera s hádankami. Maxted se snažil odhadnout, jak se Sheringham k nevyhnutelnému střetnutí dostane; rozhodně není typ, který bude nervózně chodit kolem dokola a potom mu ukáže ohmatanou fotografii a nebo ho poplácá po rameni. V Sheringhamovi bylo něco zlověstně nedospělého.

Maxted náhle nechal úvah. Vzduch se nečekaně ochladil, jako kdyby někdo zapnul silný mrazící agregát. Na stehnech a od krku dolů mu naskákala husí kůže; natáhl se a dopil whisky.

„Je tu chladno,“ poznamenal.

Sheringham se podíval na hodinky. „Opravdu?“ řekl. Z hlasu se mu ozývala nerozhodnost a chvíli se i zdálo, že čeká na nějaké znamení. Pak se ovládl a s podivným, křivým úsměvem řekl: „Je čas na poslední nahrávku.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se Maxted.

„Nevstávejte,“ řekl Sheringham. „Já to pustím.“ Ukázal na bednu reproduktoru nad Maxtedovou hlavou, zazubil se a zmizel.

Maxted se nepříjemně otřásl, zahleděl se na ztichlou večerní oblohu a zadoufal, že závan chladného vzduchu, který se zařízl do atria, brzy ustane.

Z reproduktoru vyrazil hluboký tón, násobený zvukem dalších reproduktorů, které byly, jak si teprve teď všiml, zavěšeny na mřížoví kolem.

Smutně zavrtěl hlavou nad Sheringhamovými relikviemi a rozhodl se, že si nalije whisky. Když se natahoval přes stůl, poklesly mu nohy a bez vlády se zvrátil do křesla. Měl pocit, že žaludek má plný olova, ledového a nesmírně těžkého. Donutil se natáhnout pro sklenici ještě jednou, ale jen ji převrátil. Začínal mu ochabovat mozek. Opřel se bezmocně lokty o stůl a pocítil, že mu hlava padá na zápěstí.

Když hlavu zase zvedl, stál nad ním Sheringham a soucitně se usmíval.

„Není vám zrovna nejlíp, viďte,“ řekl.

Maxted sotva dýchal, ale podařilo se mu opřít se. Pokusil se Sheringhamovi odpovědět, ale nevybavil si jediné slovo. Srdce mu létalo jako na toboganu a tvář měl zkřivenou bolestí.

„Tím se netrapte,“ uklidňoval ho Sheringham. „Fibrilace je jen vedlejší účinek. Chápu, že vás zneklidňuje, ale brzo to přejde.“

Uvolněně se procházel po atriu a zkoumavě si z různých stran Maxteda prohlížel. Se zjevným uspokojením se potom usadil na stůl. Zvedl sodovkovou láhev a zatřepal jí. „Kyanatan chrómu. Tlumí koenzymový systém, který udržuje rovnováhu tělesných tekutin a uvolňuje hydroxylové ionty do krevního oběhu. Jednoduše: utopíte se. Skutečně utopíte, abyste rozuměl, ne pouze udusíte, jako kdybyste se dostal pod vodu ve vaně. Ale nesmím vás vyrušovat.“

Naklonil hlavu k reproduktorům. Na dvorek se dral podivně přidušený, houbovitý zvuk, jako kdyby se do sebe narážely elastické vlny v moři latexu. Byl to mohutný rytmus, neobratně přehlušovaný hlubokým olověným hvízdáním mohutného příboje. Zvuky, zprvu sotva slyšitelné, sílily, zalévaly atrium, až úplně přehlušily občasný hluk ze silnice.

„Úžasné, viďte?“ řekl Sheringham. Držel sifonovou láhev za hrdlo a mával s ní. Překročil Maxtedovy nohy a zatočil ladícím knoflíkem pod jedním z reproduktorů. Vypadal rozjařeně a čile, skoro o deset let mladší. „Tohle se opakuje v intervalu třiceti sekund, čtyři sta mikrosonů, tisíckrát zesíleno. Připouštím, že jsem záznam trochu upravil, ale přesto je pozoruhodné, jak se tak krásný zvuk může stát něčím tak odporným. Nikdy neuhodnete, co to je.“

Maxted se bezmocně zavrtěl. Jezero rtuti v žaludku mrazilo a bylo bezedné jak oceánský příkop. Ruce a nohy se mu zvětšily, jako kdyby to byly nafouklé končetiny nějakého obra. Viděl jen Sheringhama, jak se před ním houpe a v dálce slyšel pomalé šplouchání moře. Blížilo se, dunělo naléhavým rytmem, velké vlny se nalévaly a praskaly jako bubliny v oceánu lávy.

„Něco vám povím, Maxtede. Získat tuhle nahrávku mi trvalo celý rok,“ říkal Sheringham. Stál nad ním rozkročený a ukazoval lahví. „Rok! Dovedete si představit, jak strašný může takový rok být?“ Na chvíli se odmlčel, ale pak se vytrhl ze vzpomínek. „Minulou sobotu, těsně po půlnoci, jste se Susan leželi zrovna v tomhle křesle… Věděl jste, Maxtede, že mám po celém domě audiosondy? Tenké jako tužka, s patnácticentimetrovým ohniskem. Jen v tomhle opěradle byly hned čtyři.“ A jako poznámku pod čarou dodal: „Ten vítr, to je váš dech. Iluzi bouře dotváří váš tep.“

Maxtedem zmítal příval zvuků.

O chvíli později zaplnil jeho výhled Sheringhamův obličej: třesoucí se bradka, zuřivě pracující ústa.

„Maxtede! Smíte hádat už jen dvakrát, tak se proboha soustřeďte!“ křičel podrážděně a hlas se mu ztrácel v bouři valícího se moře. „Tak člověče, co to je? Maxtede!“ křičel. Vrhl se k nejbližšímu reproduktoru a zesílil ho na maximum. Zvuky duněly atriem a zněly do noci.

Maxted už téměř neexistoval. Jeho vědomí vlastního bytí se vytrácelo, zbýval z něj malý nezřetelný ostrůvek, smývaný dorážejícími vlnami.

Sheringham si klekl. Křičel mu rovnou do ucha.

„Maxtede, slyšíte to moře? Víte, v čem se topíte?“

S rostoucím rachotem se na něj hnala záplava gigantických, ochablých vln.

„V polibku!“ křičel Sheringham. „V polibku!“

Ostrov se smekl a klouzal dál na rozpouštějící se plochu pod mořskou hladinu.

Kdo je kdo

ALDISS Brian Wilson, (1925). Anglický spisovatel, jeden z nejpopulárnějších autorů science fiction v anglosaském světě. Proslavil se už svou románovou prvotinou Nonstop (1958, česky 1979), z dalších knih měly významnější ohlas Pařeniště (1962), Ponuré světelné roky (1964) a Bosonoh v hlavě (1969). Pořadatel antologií a autor teoretických statí věnovaných science fiction (Flám dlouhý miliardu let, 1973).

ASIMOV Isaac, (1920). Americký biochemik narozený v Petrovici (SSSR). Po krátké univerzitní kariéře se začal věnovat literatuře a popularizaci vědy. Vydal již víc než 300 knih – beletrie, učebnic, esejů, encyklopedií. Autor zákonů robotiky, přejímaných nejen v rámci žánru, ale vážně diskutovaných i vědci. Česky vyšly Ocelové jeskyně (1968), Já robot (1981), Slova vědy (1978) aj.

BALLARD James Graham, (1930). Anglický autor narozený v Šanghaji, který strávil dětství v japonském táboře pro válečné zajatce. Jeden z nejvýznamnějších představitelů „nové vlny“, ovlivněný surrealismem a pop-artem. Známé jsou především jeho povídkové sbírky: Hlasy času (1962), Čtyřrozměrná noční můra (1964), Nízkolétající stroj (1976).

BILENKIN Dmitrij, (1936). Sovětský autor fantastiky, původním povoláním geochemik. Vydal řadu vědeckých a vědeckopopulárních publikací. Science fiction se věnuje od roku 1958, známé jsou především jeho knihy Marsovský příboj (1967), Pašovaná noc (1972), Zkouška rozumu (1974).

BL1SH James, (1921 – 1975). Americký autor, původním povoláním mikrobiolog. Oboru se věnoval jen několik let, brzy se stal profesionálním spisovatelem. Spolupracoval na rozsáhlém a neobyčejně rozšířeném televizním seriálu Star Trek, jeho nejvýznamnějším dílem je román Případ pro svědomí (1958), odměněný cenou Hugo.

BLOCH Robert, (1917). Americký spisovatel, ovlivňovaný silně tvorbou H. P. Lovecrafta. Jeho nejtypičtějšími žánry jsou vedle science fiction i fantasy a horror. Ve světě proslul zejména jako scénárista slavného Hitchcockova filmu Psycho (1959). Sehrál významnou úlohu jako propagátor a organizátor hnutí zájemců o science fiction.

BOVA Ben (jamin), (1932). Vůdčí osobnost kruhu autorů sdružených kolem amerického časopisu Analog, který v posledních letech redigoval. Editor mnoha významných antologií, povídkář. Vydal řadu nepříliš pozoruhodných románů, věnuje se zčásti i literatuře faktu. Určitý ohlas si získala jeho teoretická práce Poznámky pro autora SF (1975).

BRADBURY Ray, (1920). Americký autor science fiction a fantasy, který si získal velké jméno i v kruzích „oficiální“ literatury. Prosadil se už svými prvními poeticky laděnými povídkami se silným nábojem humanity. Světovou slávu mu přinesla zejména povídková sbírka Marťanská kronika (1950), a román 451° Fahrenheita (1953). Skalními přívrženci žánru je často odmítán pro malou míru „vědeckosti“, literárními kvalitami však průměr žánru vysoce převyšuje. Vedle science fiction se věnuje i poezii a divadelní tvorbě – je mj. autorem oceňovaného scénáře filmu Bílá velryba.

BRANSTNER Gerhard, (1927). Jeden z předních autorů science fiction a utopické literatury v NDR. Vychází ze swiftovské tradice, typický je pro něj ironický pohled a nadsázka. Z jeho díla patří k nejznámějším knihy Cesta ke hvězdě rozjařilých (1968), Nepravý muž na Měsíci (1970), Hvězdný kavalír (1976).

BRINGSVAERD Tor Åge, (1939) je jednou z nejpřednějších postav norské sci-fi. Vystudoval práva a od svého debutu spolu s Jonem Bringem Rundt solen i ring (V kruhu kolem Slunce, 1967) se živí literaturou. Vydal řadu povídkových sbírek a románů, psal divadelní hry a filmové a televizní scénáře, vše sci-fi. Naše povídka je vybrána z Brignsvaerdova prvního autorského souboru Karavane (Karavana, 1974).

BULYČOV Kir, (1934). Sovětský historik. Vlastním jménem Igor Možejko, věnuje se rovněž literatuře faktu (V jižních mořích) a tvorbě pro děti (Děvčátko ze Země, 1974, Za sto let, 1978). Česky vyšly časopisecky i v antologiích Bulyčovovy povídky a výbor z příběhů o Velikém Guslaru (Mimozemšťané v Guslaru, 1979).

CLARKE Arthur C (harles), (1917). Anglický autor, tři desetiletí žijící ve Srí Lance. Vystudoval fyziku, řadu let byl předsedou britské „Meziplanetární společnosti“. Výrazný představitel klasické větve „tvrdé“ sci-fi, kladoucí důraz na poznávací prvek, známý popularizátor vědy a autor prognostických publikací. Nejznámějším dílem je Vesmírná odyssea 2001 (1968), především díky filmu Stanley Kubricka, odměněnému cenou Hugo – kniha vznikla na základě scénáře. Dalším významným úspěchem byl román Setkání s Rámou (1974).

CZECHOWSKI Andrzej, (1947). Patří mezi mladší polské autory. Vědecký pracovník varšavské univerzity, specializující se na teoretickou fyziku.

DICK Philip K (endred), (1928-1982). Podle mnoha odborníků, mj. podle S. Lema a B. Aldisse, je Dick nejpodnětnějším autorem žánru současných let. Jeho oblíbeným tématem je problematika rozporu mezi člověkem a technosférou, v níž žije či bude žít. Za román Člověk ve vysokém hradě (1962), věnovaný alternativním dějinám, v němž domýšlí důsledky zvratu v poslední válce, získal cenu Hugo.

DILOV Ljuben, (1927). Nejvýznamnější bulharský autor science fiction. Ze dvou desítek jeho knih dosáhl největšího ohlasu román Let Ikaru (1974), vyznamenaný na III. sjezdu Evropského sdružení autorů vědeckofantastické prózy 1975 mimořádnou cenou. Česky vyšly Dilovovy povídky pod titulem Ještě jednou o delfínech (1980).

DISCH Thomas M (ichael), (1940). Americký spisovatel, původně reklamní textař. Řadu let cestoval po Evropě a Středním východě. Názorově jsou mu blízcí angličtí autoři „nové vlny“. Jeho díla jsou často poznamenána pesimistickým tónem (Genocidy, 1965, Koncentrační tábor, 1968), jejich smyslem je však především varovat před nebezpečnými cestami vývoje společnosti.

DONATO Hernani, (1922). Brazilský spisovatel, autor čtyř románů, několika povídkových sbírek, řady oblíbených knížek pro děti a mj. i slovníku amerických mytologií. Publikovaná povídka pochází ze sbírky Bábel (1976).

ELLISON Harlan, (1934). Jeden z nejdiskutovanějších a nejproblémovějších autorů americké science fiction, který vnesl do žánru nová témata i nové literární postupy. Výborný televizní scénárista. Často se věnuje problémům velkoměsta a jeho vlivu na lidskou psychiku. Uspořádal dvě světoznámé antologie nekonvenční science fiction, které přispěly k rozšíření moderní science fiction i v kruzích, do nichž dosud žánr nepronikal (Nebezpečné vidiny, 1967, Znovu do nebezpečné vidiny, 1972).

FIALKOWSKI Konrad, (1939). Polský matematik a elektrotechnik, profesor varšavské polytechniky. Science fiction se věnuje od poloviny padesátých let. Vydal několik povídkových knížek, česky vyšel výbor jeho povídek pod titulem Pátý rozměr (1971).

FRANKE Herbert W., (1927). Vystudoval přírodní a humanitní vědy na vídeňské univerzitě, dnes žije jako profesionální spisovatel v NSR. Jeho knížky jsou překládány do cizích jazyků, píše rozhlasové hry s vědeckofantastickými náměty, teoretické práce. Mezi nejznámější romány patří Síť myšlenek (1961), Věž ze slonoviny (1965), Zóna nula (1970).

GASPARINl Gustavo. U italských čtenářů se prosadil vědeckofantastickým románem Nesmrtelná žena (1974). Vystudoval srovnávací literaturu, dlouho pobýval v Orientě. Zaměřuje se na problémy související s kořeny lidské existence, lidskou psychiku.

GOR Gennadij, (1907). Leningradský autor, který se již přes dvacet let věnuje vědeckofantastické próze. Vystudoval filozofickou fakultu leningradské univerzity. Z tvorby posledních let zaujaly jeho knížky Hliněný Papuánec (1966), Poutník Larvef (1966), Socha (1972). Česky vyšel Geometrický les (1977).

GREŠNOV Michail, (1916). Sovětský autor sci-fi, původním povoláním zámečník, později vystudoval pedagogiku. Zpočátku psal lyrickou prózu, později se začal věnoval většinou fantastice. Z jeho děl zaujaly Zpětná vazba (1967), Faraónova tvář (1971), Kouzelná studna (1974), Jedno pomerančové zrníčko (1975).

GRÜN von der Max, (1926). Jeden z nejvýznamnějších pokrokově orientovaných autorů NSR, zachycující kriticky sociální a politickou problematiku doby. Zakladatel dortmundské „skupiny 61“. Za své názory byl proskribován podnikateli i vydavateli. Česky vyšel jeho román Dva dopisy Pospischielovi (1968). Jeho povídka Pí pochází z antologie Zítřek v rajské zahradě (1977).

Le GUINOVÁ Ursula, (1929). Jedna z čelných představitelek americké literatury i světové science fiction, dokázala si získat věhlas i mimo hranice žánru. Po několika tradičních sci-fi příbězích ze šedesátých let vydala romány Po levici temnot (1969) a Vyděděnci (1974), za něž byla odměněna cenami Hugo i Nebula. Pohádková trilogie plná tolkienovské imaginace Zeměmořská trilogie (1968-1971) jí vynesla americkou národní cenu za literaturu pro děti.

HERNÁDI Gyula, (1926). Přední maďarský povídkář. Časopisecky publikuje od roku 1954, knižně vydal poprvé v roce 1959 povídkovou sbírku Dřevěný klášter a v témže roce ještě Na schodech k pátku. Ve své tvorbě se obrací k člověku a psychologické problematice postavení jedince ve společnosti.

CHRUSZCZEWSKI Czeslav, (1922). Polský spisovatel, povoláním redaktor rozhlasu. Zpočátku psal rozhlasové hry, v roce 1960 vydal první vědeckofantastickou knížku Prapodivný svět. Od té doby vydal víc než deset titulů, převážně povídkové soubory science fiction.

IZAKOVIČ Ivan, (1934). Slovenský prozaik a dramatik. Debutoval v roce 1963 hrou pro rozhlas Smrt Dona Juana. Rovněž v žánru science fiction byla jeho první prací rozhlasová hra (Katarze, 1965). Vedle toho napsal televizní scénář Všichni kosmonauti se cítí výborně (1975) a román Cizí světy (1975). Z další tvorby: Rekviem (1970), Rasputin a Carevna (1972), Fontány (1978), Poslední Azték aneb chvála archeologie (1981).

JEMCEV Michail, (1930). Dlouho tvořil autorskou dvojici s Jeremejem Parnovem. Jejich první povídka vyšla v časopise Iskatěl v roce 1961. V posledních letech píše M. Jemcev samostatně většinou dobrodružné a historické romány. Z jedné jeho samostatné sci-fi je zajímavý román Bog posle šesti z r. 1976.

JENSEN Gilbert M. Naše povídka se umístila mezi nejlepšími dánskými sci-fi povídkami za rok 1969.

KÁRINTHY Frigyés, (1887-1938). Maďarský prozaik filozofického zaměření, jedna z nejznámějších postav maďarské literatury, proslul zejména jako satirik. Kárinthy měl od počátku své tvorby zájem o vědu a techniku, a to se projevovalo často ve fantastických námětech jeho povídek. Z jeho tvorby vyjímáme: Tak píšete vy (1912), Křivé zrcadlo (1912), Prosím, pane profesore (1916), Cesta do Faremida (1916), Putování kolem mé lebky (1937).

KOLUPAJEV Viktor, (1936). Absolvent polytechnického institutu v Tomsku, elektroinženýr. Vědeckofantastickou prózu poprvé publikoval v roce 1969, česky vyšly jeho povídky ve sborníku Zelený vlak (1980) a časopisecky. Z dalších knížek: Co všecko se s člověkem může stát (1972), Houpačky Poustevníkovy (1974), Jízdenka do dětství (1977), Firemní vlak Fomič (1979).

LEM STANISLAW, (1921). Lékař, filozof, romanopisec, literární teoretik, futurolog. Patrně nejvýraznější osobnost současné polské literatury, zcela jistě jedna z nejvýraznějších postav světové science fiction. Debutoval v roce 1951 románem Astronauti. Většina Lemových knih byla přeložena do češtiny, bohužel však mezi nimi není jeho významná dvousvazková studie Fantastika a futurologie (1970,1973).

MACHÁČEK Lubomír, (1947). Absolvent filozofické fakulty Palackého univerzity v Olomouci, pracuje jako psycholog. Věnuje se převážně povídkové tvorbě, zčásti zaměřené na science fiction a psychologicky laděné příběhy s tajemstvím. Kromě několika knih s tematikou současnosti vydal v roce 1978 povídky s vědeckofantastickými náměty Písek v zubech a 1984 Výlety do snů.

MOORCOCK Michael, (1939). Redaktor anglického avantgardního časopisu New Worlds, hudební skladatel, vůdčí postava „nové vlny“. Rozsáhlá vlastní tvorba zahrnuje řadu románů typu „nadpřirozená dobrodružství“, mnoho jeho stoupenců oceňovalo rozsáhlý seriál příběhů spojovaných hrdinou Jerry Corneliem. Často zkouší stylistické experimenty, pracuje s montáží různorodých prvků. Nejvýraznějším dílem je patrně novela Ejhle člověk (1969), odměněná Nebulou.

MORGAN Edwin, (1920). Anglický básník, učitel literatury na univerzitě v Glasgowě. Je jedním z mála světových autorů, do jejichž básnického díla si tematika science fiction našla cestu jako podstatná a organicky vtělená součást, stala se vnitřní dimenzí díla i autorova pojetí světa (Z Glasgowa na Saturn, 1973).

MUSOVÁ Gilda, (1926). Italská autorka science fiction vystudovala v Miláně a v Mnichově, původně psala poezii a překládala z němčiny. V pozdější povídkové tvorbě harmonicky ladí poezii s fantaskní invencí. Mezi nejčtenější knížky patří novela Slavnost na asteroidě (1972) a povídková sbírka Experiment žena (1979).

NESVADBA Josef, (1926). Nejvýznamnější současný český autor science fiction. Lékař, psychiatr. Ve science fiction debutoval v roce 1958 povídkovou sbírkou Tarzanova smrt, brzy následovaly další: Einsteinův mozek (1960) a Výprava opačným směrem (1962). V poslední době vydal román Tajná zpráva z Prahy (1978), trojici novel Řidičský průkaz rodičů (1979) a Minehava podruhé (1982).

NIVEN Larry, (1938). Americký autor, zaměřený výhradně na science fiction, který původně vystudoval matematiku. První povídky vydal v roce 1964, představitel „tvrdého“ proudu. Za román Kruhový svět (1971) získal ceny Hugo i Nebula.

PARNOV Jeremej, (1935) je přední autor sovětské sci-fi. Původním povoláním chemik, pracoval v AV SSSR. Mimo sci-fi píše také cestopisy, reportáže, eseje, také životopisnou knihu o E. Thälmannovi. Vědeckofantastické romány psal zprvu ve spoluautorství s Michailem Jemcevem. V poslední době napsal dvě knihy esejů o vědeckofantastické literatuře – Fantastika v vek naučno-těchničeskoj revoljucii (1974) a Zerkalo Uranii (1982).

POHL Frederick, (1919). Dlouhá léta publikoval tento americký autor společně s C. M. Kornbluthem; spolupráci přerušila Kornbluthova smrt. (Společně se proslavili satirickým příběhem Obchodníci s vesmírem, 1953, který vyšel i česky.) Později pokračuje Pohl v samostatné tvorbě (román Víc než člověk mu vynesl cenu Nebula za rok 1976). Pořádá významné antologie science fiction.

RUSSOVÁ Joanna, (1937). Univerzitní lektorka, která jako autorka patří k americké „nové vlně“. Je známa výrazně feministickými postoji. Kromě množství povídek vydala romány Piknik v ráji (1968), Nakonec umřel chaos (1970) a Žena v muži (1975), zejména poslední je téměř protipólem tradičního pojetí žánru.

SHECKLEY Robert, (1928). Američan žijící ve Velké Británii. První sbírku povídek vydal v roce 1954 (Nedotčeno lidskýma rukama), od té doby přesáhl počet jeho knížek několik desítek. Je proslulý satirickými postřehy a absurdistickým humorem. Z jeho knížek jsou nejznámější Transfer vědomí (1966), Rozměr zázraků (1968).

SIMAK Clifford Donald, (1904). Původním povoláním novinář. Americký autor tradičního typu science fiction vydává od roku 1931 povídky, od roku 1950 i delší příběhy. Jeho nejslavnějším dílem je román City (1952), který česky vyšel pod titulem Když ještě žili lidé.

SLESAR Henry, (1927). Původně reklamní textař, od roku 1955 profesionální spisovatel, v amerických časopisech publikoval víc než 500 povídek. Nejčastěji se věnuje kriminálním příběhům a horroru, asi třetinu jeho tvorby tvoří science fiction. V roce 1974 byl poctěn cenou Emmy, udělovanou televizním autorům – za nejlepší seriálový scénář roku.

STURGEON Theodore, (1928-1985). Vlastním jménem Hamilton Waldo. Muž devatera řemesel, první povídku uveřejnil v roce 1939, později se stal jedním z nejvýraznějších amerických autorů, sdružených kolem časopisu Astounding. Těžiště jeho tvorby je v povídkách, z románů je nejznámější Víc než lidské (1953).

SVENSSON Sten, (1957) patří mezi nadějné švédské spisovatele sci-fi. Publikuje v časopisech a sám od roku 1973 vydává amatérský rozmnožovaný časopis Allegorische Bildzeitung. Bludný duch vyšel v reprezentativní antologii švédské sci-fi, Science fiction pá svenska, sestavené Samem J. Lundwallem.

VARŠAVSK1J Ilja, (1909-1973). Původním povoláním námořník a konstruktér, nakonec vedoucí elektrochemické laboratoře. Vědeckofantastické literatuře se věnoval od roku 1961, jeho tvorba byla často překládána. Česky vyšla sbírka jeho satirických povídek Homunkulus aneb zevrubná kybernetologie (1980). Z dalších knížek: Molekulární kavárna (1964), Obchod se sny (1970), Známky nebezpečí žádné (1972).

VEIS Jaroslav, (1946). Novinář, redaktor dětského časopisu, věnuje se popularizaci vědy. Vydal dvě povídkové sbírky science fiction – Experiment pro třetí planetu (1976), Pandořina skříňka (1979). Překládá z angličtiny.

VOLNÝ Zdeněk, (1946). Šéfredaktor Světové literatury. Kromě science fiction se věnuje mainstreamu (Den neposkvrněného srdce, 1980, Pátá roční doba, 1982), vydal sbírky fantastických povídek Neděle na prodej (1980) a Zlatá past plná času (1983).

WYNDHAM John, (1903-1969). Anglický autor, který se science fiction začal věnovat už ve třicátých letech, výraznějších úspěchů však dosáhl až po roce 1945. V roce 1951 vydal slavný Den trifidů (zfilmováno 1963). Další romány: Krakatice se probouzí (1953), Kukly (1955), Midwichské kukačky (1957), Problémy s lišejníkem (1960) a Chocky (1968). V Anglii jsou jeho knížky na seznamech povinné školní četby.

Obsah

Hledání budoucího času?

I. VESMÍR JE NÁŠ SVĚT

Arthur C. Clarke: Buď nás spojí láska

Přeložil Zdeněk Volný

Edwin Morgan: Kosmická báseň č. 3: mimo letovou dráhu

Přeložil Bohuslav Manek

Ljuben Dilov: Lagrangeův bod

Přeložila Ludmila Nováková

Gustavo Gasparini: Návrat

Přeložila Miroslava Nečasová

Ilja Varšavskij: Džamblové

Přeložil Josef Týč

Joanne Russová: Nevinnost

Přeložil Zdeněk Volný

Gerhard Branstner: Dokonalý zločin

Přeložil Jaroslav Kovář

Harlan Ellison: Nevěřte Pozemšťanům

Přeložil Zdeněk Volný

Ivan Izakovič: Samota

Přeložil Emil Charous

Isaac Asimov: Stroj, který vyhrál válku

Přeložil Jaroslav Veis

Czeslav Chruszczewski: Tříčlenná hlídka

Přeložil Ludvík Štěpán

Sten Svensson: Bludný duch

Přeložil Ivo Železný

James Blish: Masky

Přeložil Zdeněk Volný

Andrzej Czechowski: Vyslanci

Přeložil Ludvík Štěpán

Viktor Kolupajev: Takové legrační stromy

Přeložil Josef Týč

Zdeněk Volný: Vykoupení

Larry Niven: Bezpečný za každé rychlosti

Přeložil Zdeněk Volný

Brian W. Aldiss: Venku

Přeložil Jaroslav Veis

Edwin Morgan: První lidé na Merkuru

Přeložil Bohuslav Manek

II. POPRVÉ JSEM NA VLASTNÍ OČI VIDĚL,

ŽE ZEMĚ MÁ TVAR KOULE

Tor Åge Bringsvaerdi: → Kruci, Už zase snížili → výšku stropu. Nesmím si zapomenout koupit nové → nákoleníky

Přeložil Ivo Železný

Stanislav Lem: Sexploze

Přeložil Ludvík Štěpán

Thomas M. Disch: Ptáci

Přeložil Jaroslav Veis

Michail Grešnov: Železný voják

Přeložil Josef Týč

Ursula K. Le Guinová: Autor akáciových semen a další výňatky z časopisu společnosti pro therolingvistiku

Přeložil Jaroslav Veis

Max von der Grün: PI

Přeložil Svatopluk Horečka

Jaroslav Veis: Potěšení pro váz i celou Rodyna

Michael Moorcock: Povaha katastrofy

Přeložil Jaroslav Veis

Dmitrij Bilenkin: Lidské břímě

Přeložil Josef Týč

Gilbert M. Jensen: Puftole

Přeložil Ivo Železný

Frederik Pohl: Smrtonosné poslání Phinaese Snodgrasse

Přeložil Jaroslav Veis

Herbert W. Franke: Enklávy

Přeložil Svatopluk Horečka

Robert Bloch: Droga pravdy

Přeložil Zdeněk Volný

Lubomír Macháček: Poválečné děti

Ben Bova: Systém

Přeložil Zdeněk Volný

Clifford D. Simak: Budeme stát za to?

Přeložil Zdeněk Volný

Michail Jemcev a Jeremej Parnov: Tři kvarky

Přeložil Josef Týč

Theodore Sturgeon: Jako v mládí

Přeložil Jiří Markus

Josef Nesvadba: Anděl posledního soudu

Ray Bradbury: Liška a les

Přeložil Zdeněk Volný

III. HOMO SAPIENS SAPIENS sapiens?

John Wyndham: Pavučina

Přeložil Jaroslav Veis

Gyula Hernádi: RNK

Přeložila Marcela Husová

Kir Bulyčov: Leonardo číslo dvě

Přeložil Josef Týč

Robert Sheckley: Tohle že lidi dělají?

Přeložil Jaroslav Veis

Konrád Fialkowski: Cerebroskop

Přeložil Ludvík Štěpán

Gilda Musová: Paralelní maskování

Přeložila Miroslava Nečasová

Gennadij Gor: Konvice na čaj

Přeložil Josef Týč

Frigyes Karinthy: Fotografovaná myšlenka

Přeložila Marcela Husová

Philip K. Dick: Záchranný stroj

Přeložil Jaroslav Veis

Hernani Donato: Předmanželská zkušenost

Přeložila Pavla Lidmilová

Henry Slesar: Doktor

Přeložil Zdeněk Volný

J. G. Ballard: Záznam č. 12

Přeložil Jaroslav Veis

Kdo je kdo

Ilustroval Stanislav Vajce

Přebal a vazbu navrhl

a graficky upravil

Vladimír Janský

Vydala Práce, vydavatelství

a nakladatelství ROH,

v Praze roku 1985

jako svou 6386. publikaci

Odpovědná redaktorka

Jana Pecharová

Výtvarná redaktorka

Olga Herdová

Technická redaktorka

Jana Zemanová

1. vydání – náklad 55 000

stran 488 – AA 24,28

VA 25,03 – 601/604/605/22/856

Vytiskl Mír, n. p., závod 3,

Opletalova 3, Praha 1

Tematická skupina 13/3/3-4

24-094-85 Kčs 40, –

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai